Oko jehly

Ken Follett

(1996)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Thrillery, špionážní

Román o fiktivním souboji britské špionážní služby s německým elitním agentem, na jehož výsledku závisí vítězství ve 2. světové válce. Sugestivně napsaný příběh souboje, v němž se Britové snaží Němce zmást kamuflážní akcí s nepravdivými údaji o místu chystané invaze spojenců. Vše vychází, nebýt jediného Němce, který vše odhalí a jako dokonalý profesionál jde přes mrtvoly, aby předal rozhodující údaje své vlasti. Paralelně s jeho pátráním seznamuje autor s prací i osudy britských tajných zpravodajů i s životním příběhem statečné ženy, která dokáže německého agenta přemoci a tím rozhodne i o osudu Evropy.

Ken Follett

OKO

JEHLY

Copyright © 1978 by Ken Follett

All rigths reserved

Translation © Radka Damová, 1996

© Tiberone, české vydáni, 1996

Poděkování

Děkuji Malcolmu Hulkeovi za neocenitelnou a velkoryse poskytovanou pomoc.

Předmluva

Na počátku roku 1944 německá zpravodajská služba shromažďovala důkazy o velké armádě v jihovýchodní Anglii. Průzkumná letadla přivážela fotografie kasárensky vyhlížejících budov, letišť a válečných flotil ve Washi, generál George S. Patton byl spatřen, jak ve svých nezaměnitelných růžových jezdeckých kalhotách venčí svého bílého buldoka, vypukaly návaly aktivit bezdrátového přenosu, signály mezi regimenty v daně oblasti. Němečtí špióni v Británii hlásili známky, které to vše potvrzovaly.

Samozřejmě, žádná armáda tam nebyla. Lodě byly napodobeniny vyrobené z gumy a ze dřeva, kasárny nebyly o nic reálnější než filmové kulisy, Patton nevelel jedinému muži, radiové signály byly nesmyslné a špióni byli agenti, kteří pracovali pro druhou stranu.

Záměrem bylo zmást nepřítele, aby se připravil na invazi přes Pas de Calais, aby útok v den D v Normandii získal výhodu překvapení.

Byl to obrovský, téměř neuskutečnitelný podvod. Do realizace tohoto triku byly zapojeny doslova tisíce lidí. Byl by to zázrak, kdyby se o tom žádný z Hitlerových špiónů nedozvěděl.

Byli tu nějací špióni? V té době se lidé domnívali, že jsou těmi, které nazývali lidmi z Páté kolony, přímo obklopeni. Po válce se rozrostla fáma, že jich MI5 spoustu pochytala o vánocích roku 1939. Vypadá to tak, že jich bylo jen pár a MI5 chytila skoro všechny.

Ale stačí jeden…

Je známo, že Němci náznaky, které měli v jihovýchodní Anglii uvidět, uviděli. Je také známo, že se domnívali, že jde o trik, a usilovně se snažili odhalit pravdu.

To je historická skutečnost. To ostatní je fikce.

Přesto se zdá, že k něčemu podobnému muselo dojít.

Camberley, Surrey

Červen 1977

„Němci byli téměř všichni oklamáni – jen Hitler situaci odhadl správně a nechtěl se vzdát svého podezření…“

Část 1

.

1

Byla to nejstudenější zima za posledních pětačtyřicet let. Vesnice na anglickém venkově byly odříznuté sněhem a Temže zamrzla. Jednoho lednového dne dorazil vlak z Glasgowa do Londýna na Euston Station se čtyřiadvacetihodinovým zpožděním. Sníh a zatemnění dohromady způsobovaly, že provoz motorových vozidel byl nebezpečný, počet dopravních nehod se zdvojnásobil a lidé žertovali, že je mnohem nebezpečnější jet v noci v Austinu 7 po Picadilly, než nasednout do tanku a projet Siegfriedovou linií.

Když pak přišlo jaro, bylo nádherné. Balóny protiletadlové uzávěry majestátně pluly po jasně modré obloze a vojáci na dovolené flirtovali na londýnských ulicích s děvčaty v šatech bez rukávů.

Město nevypadalo zrovna jako hlavní město země, která je ve válce. Samozřejmě, byly tu určité známky a Henry Faber, který jel na kole z Waterloo Station k Highgate, je registroval: stohy pytlů s pískem před důležitými veřejnými budovami, kryty v zahradách na předměstích, propagační plakáty evakuace a vyvěšené instrukce jak se chovat při náletech. Faber to všecko pozoroval – byl mnohem všímavější než běžný úředník na dráze. Viděl davy dětí v parcích a usoudil, že evakuace byla chybou. Zaznamenal množství aut na silnici, přestože byl zaveden přídělový systém benzínu, a v novinách se dočetl o nových modelech, oznámených výrobci aut. Pochopil význam zavádění nočních směn v továrnách, kde ještě před několika měsíci bylo sotva dost práce pro denní směnu. A ze všeho nejvíc sledoval pohyb jednotek po síti britských železnic, všechny papíry procházely jeho kanceláří. Z těch papírů se toho dozvěděl hodně. Dnes například razítkoval svazek formulářů, ze kterého usoudil, že se formuje nová expediční armáda. Byl si naprosto jistý tím, že bude doplněna asi o 100 000 mužů a že bude směřovat do Finska.

Byly tu známky, ano, ale bylo v tom všem něco trochu humorného. V pořadech v rádiu dávali satiry na byrokracii válečných opatření, v protiletadlových krytech se kolektivně zpívalo a podle poslední módy oblečené ženy nosily plynové masky v obalech navrhovaných švadlenami. Hovořilo se o nudné válce. Byla najednou nekonečně dlouhá a obyčejná, bylo to jako jít do kina. Všechny letecké výstrahy byly bez výjimky falešnými poplachy.

Faber se na to díval jinak – ale on byl ovšem jiný typ člověka.

Zamířil s kolem k Archway Road a trochu se naklonil kupředu, když jel do kopce, jeho dlouhé nohy pracovaly stejně neúnavně jako písty lokomotivy. Byl ve velice dobrém stavu na svůj věk, devětatřicet let, i když lhal, když ho uváděl. Ve většině věci lhal, což bylo bezpečnostní opatření.

Jak se šplhal do kopce do Highgate, začal se potit. Dům, ve kterém bydlel, byla jedna z nejvyšších budov v Londýně a právě proto si ji vybral. Byl to viktoriánský cihlový dům na jednom konci řady šesti domů. Domy byly vysoké, úzké a tmavé, jako mysli mužů, pro které byly postaveny. Všechny byly třípatrové a měly suterén se vchodem pro služebnictvo – anglický střední stav devatenáctého století trval na vchodu pro služebnictvo, i když žádné služebnictvo neměl. Faber byl vůči Angličanům cynický.

Číslo šest patřívalo panu Haroldu Gardenovi, majiteli Gardenova čaje a kávy, malé společnosti, která zkrachovala v letech krize. Protože žil v přesvědčení, že nesolventnost je morální hřích, zkrachovalý pan Garden neměl jinou možnost než zemřít. Vdově zanechal pouze dům, takže jí nezbylo nic jiného než brát nájemníky. Být paní domácí se jí líbilo, i když etiketa jejích sociálních kruhů vyžadovala, aby předstírala, že se za to trochu stydí. Faber měl pokoj se střešním oknem v nejvyšším poschodí. Bydlel tady od pondělka do pátku a paní Gardenové namluvil, že víkendy tráví u své matky v Erithu. Ve skutečnosti měl další paní domácí v Blackheathu, která mu říkala pane Bakere a domnívala se, že je obchodním cestujícím s papírenským zbožím a že tráví celý týden na cestách.

Tlačil kolo nahoru po zahradní cestě před nesouhlasným zamračeným pohledem vysokých oken předního pokoje. Kolo odložil do kůlny a zámkem ho připojil k sekačce – nechat kolo nezamknuté bylo porušení zákona. Sadbové brambory v bednách všude kolem klíčily. Paní Gardenová přeměnila kvůli válce svoje květinové záhony v zeleninové.

Faber vstoupil do domu, pověsil klobouk na věšák, umyl si ruce a šel na svačinu.

Tři ostatní nájemníci už jedli – uhrovitý chlapec z Yorkshire, který se pokoušel dostat se do armády, prodavač v konfekci s řidnoucími světlými vlasy a námořní důstojník na penzi, o kterém byl Faber přesvědčený, že je degenerovaný. Faber jim pokynul a posadil se.

Prodavač vyprávěl vtip. „A velitel eskadry řekl: ‚To jste zpátky nějak brzo!‘ a pilot se otočil a řekl ‚Ano, shazoval jsem letáky v celých balících, bylo to tak správně?‘ A velitel eskadry řekl: ‚Ach bože, vždyť jste mohl někoho zranit!‘“

Námořní důstojník se kdákavě zasmál a Faber se usmál. Paní Gardenová přinesla konvici s čajem. „Dobrý večer, pane Fabere. Začali jsme bez vás, doufám, že vám to nevadí.“

Faber rozetřel tenkou vrstvu margarinu na krajíček celozrnného chleba a krátce zatoužil po tučné klobásce. „Vaše sadbové brambory by se už mohly vysadit,“ řekl jí.

Faber si svačinu odbyl rychle. Ostatní se přeli o to, jestli Chamberlain dostane padáka a jestli bude nahrazen Churchillem. Paní Gardenová vyjadřovala svoje názory a sledovala, jak na to Faber reaguje. Byla to vnadná žena, měla mírně přes váhu. Byla asi tak ve Faberově věku, ale oblékala se jako třicetiletá a on hádal, že by se chtěla znovu vdát. Do diskuze se nezapojil.

Paní Gardenová zapnula rádio. Chvíli hučelo a pak hlasatel oznámil: „Tady BBC Home Service. Zase ten člověk!“

Faber už ten pořad slyšel. Byl vždycky o německém špiónovi, který se jmenoval Funf. Omluvil se a odešel do svého pokoje.

Poté, co „Zase ten člověk“ skončil, paní Gardenová zůstala sama. Námořní důstojník s prodavačem odešli do hospody a chlapec z Yorkshire, který byl nábožensky založený, odešel na večerní pobožnost. Usadila se v salonku s malou sklenkou ginu, dívala se na zatemňovací záclony a myslela na pana Fabera. Přála by si, aby netrávil tolik času nahoře ve svém pokoji. Potřebovala společnost a on byl přesně ten druh společnosti, jakou by chtěla.

Při takových myšlenkách se cítila provinile. Aby utišila svůj pocit provinilosti, začala myslet na pana Gardena. Její vzpomínky byly důvěrně známé, ale zamlžené, jako stará kopie filmu s opotřebovanou perforací a nezřetelným zvukovým záznamem. Takže, i když si snadno dovedla vybavit, jaké to bylo, když s ní býval v tomhle pokoji, stěží si dovedla představit jeho obličej, jaké šaty by asi měl na sobě a co by říkal na každodenní válečné zprávy. Byl to malý, rtuťovitý člověk, v obchodu úspěšný, když byl šťastný, a neúspěšný, když byl nešťastný, zdrženlivý na veřejnosti a nenasytné milující v posteli. Moc ho milovala. Kdyby válka postupovala, tak jak má, byla by ve stejné situaci celá řada žen. Nalila si další skleničku.

Pan Faber je tichý člověk – v tom je ten problém. Nevypadá to, že by měl nějaké nectnosti. Nekouřil, z jeho dechu nebyl nikdy cítit alkohol, všechny večery trávil ve svém pokoji, poslouchal v rádiu vážnou hudbu. Hodně četl noviny a chodil na dlouhé procházky. Podezírala ho, že je dost chytrý, přestože má tak bezvýznamné zaměstnání. Jeho příspěvky ke konverzaci u stolu v jídelně byly vždycky o odstín přemýšlivější než kohokoli jiného. Určitě by si dokázal sehnat lepší místo, kdyby se o to pokusil. Vypadalo to, jako by si nedával šanci, jakou by si zasloužil.

S jeho vzhledem to bylo stejné. Měl pěknou mužnou postavu, byl vysoký, pevně stavěný u krku a v ramenou, vůbec ne tlustý a měl dlouhé nohy. A měl výrazný obličej s vysokým čelem, dlouhou čelistí a jasně modrýma očima. Nebyl hezký jako nějaká filmová hvězda, ale byl to obličej, jaký byl přitažlivý pro ženy. Až na ústa – ta byla malá a tenká a ona si dokázala představit, že by uměl být krutý. Pan Garden nedokázal být krutý.

A přesto na první pohled nebyl mužem, na kterého by se žena podívala dvakrát. Kalhoty svého obnošeného obleku neměl nikdy vyžehlené – vyžehlila by mu je, a ráda, ale nikdy ji o to nepožádal – a pořád nosil prodřený plášť do deště a placatou čepici přístavního dělníka. Neměl knírek a každých čtrnáct dní se nechával krátce zastřihnout. Vypadalo to, jako by chtěl vypadat jako bezvýznamný člověk.

Potřebuje ženu, o tom není pochyb. Chvíli přemýšlela o tom, jestli není, jak se říká, zženštilý, ale rychle tuto myšlenku zapudila. Potřebuje ženu, aby ho dala do kupy a dodala mu ctižádosti. A ona potřebuje muže, který by jí dělal společnost a pro – no – pro lásku.

Ale nikdy se o nic nepokusil. Někdy by až křičela nespokojeností. Byla si jistá tím, že je atraktivní. Když si nalila další skleničku, podívala se do zrcadla. Má pěkný obličej, světlé zvlněné vlasy a je tu něco, za co by muž mohl popadnout… Zahihňala se při tom pomyšlení. Začíná být lehce pod parou.

Usrkávala pití a zvažovala, jestli by neměla udělat první krok ona. Pan Faber je zjevně stydlivý – chronicky stydlivý. Není bezpohlavní – dokázala to vypozorovat z pohledu v jeho očích při dvou příležitostech, kdy ji viděl v nočním úboru. Možná by mohla překonat jeho stydlivost tím, že by se zachovala nestoudně. Co může ztratit? Pokusila se představit si tu nejhorší variantu, jen aby věděla, jak by se cítila. Předpokládejme, že ji odmítne. No to by bylo trapné – dokonce pokořující. Byla by to rána její hrdosti. Ale nikdo další by se o tom nemusel dozvědět. Jen by musel odejít.

Pomyšlení na odmítnutí ji přimělo celou myšlenku zavrhnout. Pomalu vstala a přemýšlela: Nejsem žádný nestoudný typ. Je čas jít do postele. Kdyby si nalila ještě trochu ginu, mohla by usnout. Vzala si láhev nahoru.

Její ložnice byla pod ložnicí pana Fabera, a když se svlékala, slyšela z jeho rádia melodii violy. Vzala si novou noční košili – růžovou s vyšíváním u výstřihu a nikdo ji nevidí! – a nalila si poslední skleničku. Přemýšlela, jak asi pan Faber vypadá svlečený. Bude mít ploché břicho a chlupy na prsou a určitě mu budou vidět žebra, protože je hodně štíhlý. Pravděpodobně má malý zadek. Zase se zahihňala; pomyslela si: jsem nestyda.

Vzala si skleničku do postele a otevřela knihu, ale dalo jí moc velkou práci zaostřit na písmena. A kromě toho ji cizí příběhy nudily. Příběhy o nebezpečných milostných aférách jsou dobré, když máte naprosto bezpečný milostný vztah se svým manželem, ale žena potřebuje víc než jen Barboru Cartlandovou. Usrkávala gin a přála si, aby pan Faber rádio vypnul. Bylo to jako pokoušet se usnout při taneční zábavě.

Samozřejmě, může ho požádat, aby to rádio vypnul. Podívala se na hodiny vedle sebe, je už po desáté. Mohla by si obléknout župan, který ladí s její noční košili, jen si trochu přičísnout vlasy, vklouznout do střevíčků – docela vkusně provedených, se vzorem růží – a prostě vyjít po schodech do dalšího patra a prostě, no, zaklepat na jeho dveře. Otevře je, možná na sobě bude mít kalhoty a nátělník a pak se na ni podívá tak, jak se podíval, když ji uviděl v noční košili cestou do koupelny…

„Starý pošetilý blázne,“ řekla nahlas sama sobě, „jen si vymýšlíš výmluvy pro to, abys šla nahoru.“

A pak se zamyslela, na co by potřebovala výmluvy. Je dospělá, je to její dům a deset let nepotkala muže, který by se k ní hodil, a sakra, potřebuje na sobě pocítit někoho silného, pevného a chlupatého, kdo by jí stiskl ňadra, supěl jí do ucha a roztáhl jí stehna svýma širokýma rukama, protože zítra může z Německa přiletět bomba s plynem a všichni zemřou udušením, budou lapat po dechu a otráví se a ona přijde o svoji poslední šanci.

Dopila skleničku, vstala z postele a oblékla si župan. Jen si trochu pročísla vlasy a vklouzla do střevíčků. Vzala si svůj svazek klíčů, pro případ, že by měl zavřené dveře a přes puštěné rádio by neslyšel její zaklepání.

Na odpočívadle nikdo nebyl. Ve tmě našla schodiště. Chtěla vynechat schod, který vrzal, ale zakopla o shrnutý koberec a plnou vahou na něj došlápla. Zřejmě to nikdo nezaslechl a tak došla nahoru a zaklepala na dveře v hořením patře. Jemně je zkusila. Byly zamčené.

Rádio zmlklo a pan Faber zavolal: „Ano?“

Mluvil dobře, neměl žádný londýnský nebo cizí přízvuk – nic, jen příjemný neutrální hlas.

Řekla: „Mohla bych si s vámi promluvit?“

Zdálo se, že zaváhal, pak řekl: „Nejsem ustrojený.“

„Já také ne“ zahihňala se a otevřela dveře svým rezervním klíčem.

Stál před rádiem a v ruce měl jakýsi šroubovák. Měl na sobě kalhoty a neměl nátělník. V obličeji byl bílý a vypadal k smrti vyděšený.

Vstoupila dovnitř a zavřela za sebou dveře. Nevěděla, co by řekla. Náhle si vzpomněla na větu z amerického filmu a řekla: „Nepozvete osamělou dívku na skleničku?“ Bylo to hloupé, vážně, protože věděla, že na pokoji nemá nic k pití, a ona rozhodně nebyla oblečena na to, aby šla ven, ale znělo to svůdně.

Zdálo se, že to mělo žádoucí účinek. Aniž by řekl slovo, pomalu k ní popošel. Měl chlupatá prsa. Postoupila o krok kupředu, jeho paže ji objaly, zavřela oči, obrátila obličej vzhůru a on ji políbil. Pohnula se trochu v jeho pažích a najednou tu byla úděsná, hrozná a nesnesitelně ostrá bolest v zádech. Otevřela ústa, aby vykřikla.

Slyšel ji, jak klopýtá po schodech. Kdyby počkala ještě minutu, uložil by vysílačku zpátky do kufříku a sešit s kódy do skříně a pak by nemusela zemřít. Ale než mohl schovat důkazy, uslyšel v zámku klíč, a když otevřela dveře, měl v ruce dýku.

Protože se mu trochu pohnula v pažích, Faber při prvním bodnutí minul srdce a musel ji chytit rukama hrdlo, aby v ní zadusil výkřik. Bodnul znovu, ale zase se pohnula a čepel najela na žebro a jen ji trochu pořezala. Pak vytryskla krev a on poznal, že to nebude čisté zabití, nikdy to nebylo čisté, když člověk propásl první ránu.

Teď už se moc svíjela na to, aby ji šlo zabít bodnutím. Prsty nechal na jejích ústech, palcem ji uchopil za čelist a zatlačil ji na dveře. Hlava s hlasitým bouchnutím narazila na dřevo a zalitoval, že vypnul rádio, ale kdo to mohl předvídat?

Zaváhal, než ji zabil, protože by bylo mnohem lepší, kdyby zemřela na posteli – bylo by to lepší pro zastírací manévr, který se mu začínal rýsovat v hlavě – ale nemohl si být jistý tím, že by ji tak daleko dostal potichu. Ještě zvýšil tlak na čelist, hlavu přidržoval tak, aby byla přitisknuta na dveře. Dýku vedl v širokém řezajícím oblouku, který jí roztrhl skoro celé hrdlo, protože dýka nebyla nástroj k řezání a krk nebyl Faberův oblíbený cíl.

Odskočil, aby se vyhnul prvnímu strašnému proudu krve a pak k ní zase přistoupil, aby ji zachytil, než dopadne na podlahu. Odtáhnul ji na postel, položil ji a snažil se nedívat se přitom na její krk.

Zabíjel už dřív, takže věděl, co bude následovat, vždycky to přišlo, ve chvíli, kdy cítil, že je mimo nebezpečí. Přešel k výlevce v rohu pokoje a čekal na to. V malém zrcátku na holení viděl svůj obličej. Byl bílý a měl vytřeštěné oči. Podíval se na sebe a pomyslel si, zabiják. Pak se vyzvracel.

Když skončil, cítil se líp. Teď se může dát do práce. Věděl, co musí udělat, podrobnosti ho napadaly, už jak ji zabíjel.

Omyl si obličej, vyčistil si zuby a vypláchl umývadlo. Posadil se za stůl vedle vysílačky. Podíval se do sešitu, našel to místo a začal vyťukávat na klíč. Byla to dlouhá zpráva o výpravě armády do Finska a byl asi tak uprostřed, když ho vyrušila. Byla napsána v číslech v poznámkovém bloku. Když skončil, podepsal se „Pozdravujte Williho“.

Vysílačka byla uložena do speciálně navrženého kufru. Faber uložil ostatní své věci do druhého kufru. Sundal si kalhoty a vyčistil skvrny od krve, pak se umyl.

Nakonec se podíval na tělo.

Teď už dokázal být vůči ní chladný. Je válka, byli nepřátelé. Kdyby ji nezabil, způsobila by jeho smrt. Byla hrozbou a teď pociťoval jen úlevu nad tím, že ji zneškodnil. Neměla ho vyděsit.

Jeho další úloha byla ovšem stejně nechutná. Rozepnul jí župan a vytáhl jí noční košili k pasu. Měla na sobě kalhotky. Roztrhl je, aby bylo vidět ochlupení jejího přirození. Ubohá ženská, chtěla ho jen svést. Ale nedokázal by ji dostat z pokoje, aniž by uviděla vysílačku a britská propaganda způsobila, že tihle lidé byli ostražití, co se týče špiónů – bylo to tak směšné. Kdyby měl Abwehr tolik agentů, jak se psalo v novinách, Británie už by válku dávno prohrála.

Poodstoupil a s hlavou nachýlenou trochu na stranu se na ni podíval. Něco není v pořádku. Pokoušel se myslet jako sexuální maniak. Kdybych byl šílený chtíčem po ženě jako je Una Gardenová a zabil bych ji, abych si s ní mohl dělat co chci, co bych udělal pak?

Samozřejmě, takový šílenec by se chtěl podívat na její ňadra. Faber se naklonil nad její tělo, uchopil výstřih její noční košile a roztrhl ji až do pasu. Její velká prsa poklesla do stran.

Policejní lékař brzo zjistí, že nebyla znásilněná, ale Faber nemyslel, že by na tom záleželo. V Heidelberku prošel kurzem kriminalistiky a věděl, že mnoho sexuálních útoků nebylo dovršeno. Kromě toho by ten trik nedotáhl až tak daleko, ani pro vlast. Není členem SS. Někteří z nich by dokázali stát ve frontě, aby znásilnili mrtvé tělo… Pustil tu myšlenku z hlavy.

Znovu si umyl ruce a oblékl se. Je téměř půlnoc. Měl by hodinku počkat, pak to bude bezpečnější.

Posadil se, aby se zamyslel nad tím, kde udělal chybu.

Není pochyb o tom, že chybu udělal. Kdyby jeho zástěrka byla dokonalá, byl by v úplném bezpečí. Kdyby byl v úplném bezpečí, nikdo by jeho tajemství neodhalil. Paní Gardenová jeho tajemství odhalila – nebo lépe, byla by ho odhalila, kdyby žila o pár vteřin déle – takže nebyl v úplném bezpečí, proto jeho zástěrka nebyla dokonalá, a to znamená, že udělal chybu.

Měl si dát na dveře zástrčku. Je lepší, aby byl považován za chronicky stydlivého, než aby ho špehovaly paní domácí v nočních košilích s rezervními klíči.

To byla povrchní chyba. Hlubším kazem je, že je příliš žádoucí, protože je starým mládencem. Pomyslel na to s podrážděním, ne s domýšlivostí. Věděl, že je příjemný, atraktivní muž a že neexistuje zjevný důvod proto, aby byl svobodný. Obrátil pozornost k tomu, jakou zástěrku by si měl vymyslet, aby to vysvětlila, aniž by docházelo k vstřícnému postupu paní Gardenových na celém světě.

Měl by dokázat najít inspiraci ve své skutečné osobnosti. Proč je svobodný? Nespokojeně sebou zavrtěl – nemá rád zrcadla. Odpověď je jednoduchá. Je svobodný kvůli svému povolání. A pokud existují nějaké hlubší důvody, nechce je znát.

Dnešní noc bude muset strávit venku. Highgateský les bude vyhovovat. Ráno odnese svoje kufry do úschovny zavazadel na nádraží a zítra večer odejde do svého pokoje v Blackheathu.

Převezme svoji druhou totožnost. Neměl žádný strach, že by ho policie chytila. Obchodní cestující, který bydlel o víkendech v Blackheathu, vypadal úplně jinak než úředník na dráze, který zabil svoji domácí. Ten člověk v Blackheathu byl hovorný, vulgární a okázalý. Nosil křiklavé vázanky, platil rundy v hospodě a vlasy si česal jinak. Policie dá do oběhu popis ošuntělého malého zvrhlíka, který nedokázal ani pořádně pozdravit, až ho strávil chtíč, a nikdo se dvakrát nepodívá na hezkého obchodníka v pruhovaném obleku, který je zaručeně ten typ, který je více méně neustále stravován chtíčem a nemusí rozhodně zabíjet ženy kvůli tomu, aby mu ukázaly svoje ňadra.

Bude si muset založit novou totožnost – vždycky měl alespoň dvě. Potřebuje nové zaměstnání, nové doklady – pas, občanský průkaz, potravinové lístky, rodný list. Je to tak riskantní, zatracená paní Gardenová. Proč se nemohla upít ke spánku jako obvykle?

Je jedna hodina. Faber se naposledy rozhlédl po pokoji. Nestaral se o to, aby nezanechal stopy – jeho otisky jsou samozřejmě po celém domě a nikdo nebude pochybovat o tom, kdo byl vrah. Ani necítil žádnou lítost nad tím, že opouští místo, které mu bylo domovem celé dva roky. Nikdy je nepovažoval za domov. Nikdy na žádné místo nemyslel jako na domov.

Na tohle místo bude vždycky myslet jako na místo, kde přišel na to, že musí mít na dveřích zástrčku.

Vypnul světlo, vzal kufry, sešel po schodech a vyšel ze dveří do noci.

2

Jindřich II byl pozoruhodný panovník. V době, kdy ještě nebyl znám termín „letecká návštěva“ poletoval mezi Anglií a Francií takovou rychlostí, že mu byly přičítány nadpřirozené schopnosti, pověst, kterou pochopitelně nevyvracel. V roce 1173 – buď v červnu nebo v září, podle toho jakému historickému zdroji dáváte přednost – přijel do Anglie a vyrazil zpátky do Francie zase tak rychle, že se o tomto návratu žádný současný kronikář ani nedozvěděl. Až později historikové objevili zprávu o této výpravě v Pipe Rolls. V té době jeho synové zaútočili na království na nejvzdálenějších místech, na severu a na jihu – na hranicích se Skotskem a na jihu Francie. Ale co přesně bylo důvodem jeho návštěvy? S kým se setkal? Proč to bylo tajné, když mýtus o jeho magické rychlosti měl stejnou hodnotu jako celá armáda? Čeho dosáhl?

Tento problém tížil Percivala Godlimana v létě roku 1940, když se Hitlerova armáda přehnala jako kosa přes obilná pole Francie a Britové se v naprostém zmatku v dopravní zácpě hnali z Dunkirku.

Profesor Godliman věděl o středověku víc než kterýkoli jiný živý člověk. Jeho kniha o černé smrti postavila na hlavu všechny konvence středověku a stala se i bestsellerem vydaným nakladatelstvím Penguin Book. Poté se obrátil na o něco dřívější a ještě zajímavější období.

V půl jedné jednoho krásného londýnského červnového dne našla sekretářka Godlimana, jak se hrbí nad ilustrovaným rukopisem, lopotí se s překladem jeho středověké latiny a zapisuje si poznámky svým ještě méně čitelným rukopisem. Sekretářka, která se chystala, že si zajde sníst svůj oběd do zahrady na Gordon Square, neměla knihovnu rukopisů ráda, protože ji připadalo, že je v ní cítit smrt. K tomu, abyste se tam dostali, bylo zapotřebí mnoho klíčů, že to zrovna tak dobře mohla být hrobka.

Godliman stál za pultem na jedné noze jako pták, obličej měl ponuře osvětlený nad ním visící lampou – docela dobře by mohl být duchem mnicha, který knihu napsal, stojícím v chladném svatvečeru nad svojí milovanou kronikou. Dívka si odkašlala a čekala, až si jí všimne. Viděla malého muže po padesátce, ve tvídovém obleku, s kulatými rameny a slabým zrakem. Věděla, že kdyby ho někdo odtáhl od středověku, byl by dokonale citlivý. Znovu zakašlala a řekla: „Pane profesore?“

Zvedl hlavu, a když ji uviděl, usmál se a vůbec už nevypadal jako duch, spíš jako něčí směšný tatínek. „Nazdar!“ řekl překvapeným tónem, jako by právě uprostřed Sahary potkal svého souseda.

„Požádal jste mne, abych vám připomněla, že máte dnes obědvat s plukovníkem Terrym v Savoji.“

„Ah, ano.“ Vytáhl z kapsy obleku hodinky a podíval se na ně. „Pokud tam půjdu pěšky, měl bych už vyrazit.“

Přikývla. „Přinesla jsem vám plynovou masku.“

„Myslí vám to.“ Zase se usmál a ona došla k závěru, že vypadá docela přijatelně. Vzal si od ní masku a zeptal se: „Budu potřebovat plášť?“

„Ráno jste ho neměl. Je docela teplo. Mám za vámi zavřít?“

„Děkuju, děkuju.“ Zastrčil si poznámkový blok do kapsy saka a vyšel.

Sekretářka se rozhlédla, otřásla se a následovala ho.

Plukovník Andrew Terry byl brunátný Skot, vyzáblý jako chuďas od letitého silného kouření, na řídké, tmavě plavé vlasy měl nanesenu silnou vrstvu brilantiny. Godliman ho objevil u rohového stolu Savoy Grillu, měl na sobě civilní oblečení. V popelníku byly tři nedopalky. Vstal a potřásli si rukama.

Godliman řekl: „Dobrý den, strýčku Andrewe.“ Terry byl nejmladší bratr jeho matky.

„Jak se máš, Percy?“

„Píšu knihu o Plantagenetech.“ Godliman se posadil.

„Máš svoje rukopisy ještě pořád v Londýně? To mne překvapuje.“

„Proč?“

Terry si zapálil další cigaretu. „Odvez je z Londýna, kvůli bombardování.“

„Měl bych?“

„Polovina Národní galerie byla nastrkána do nějaké zatraceně velké díry někde ve Walesu. Mladý Kenneth Clark je pohotovější než ty. Být tebou, stáhnul bych se, dokud je ještě čas. Nemyslím si, že ti zůstalo moc studentů.“

„To je pravda.“ Godliman převzal od číšníka jídelníček a řekl: „K pití nechci nic.“

Terry se na jídelníček ani nepodíval. „Vážně, Percy, proč ještě zůstáváš ve městě?“

Godlimanovi se rozjasnily oči jako obraz na plátně, když se projektor zaostří, jako by poprvé, od chvíle kdy vstoupil do místnosti, začal přemýšlet. „Je v pořádku, když odjedou děti, nebo národní instituce jako je Bertrand Russell. Ale co se mne týče – ne, je to trochu jako utéct a nechat ostatní, aby za tebe bojovali. Je mi jasné, že to není úplně logický argument. Je to záležitost emocí, ne logiky.“

Terry se usmál úsměvem někoho, jehož očekávání se naplnilo. Ale opustil téma a podíval se na jídelníček. Po chvíli řekl. „Páj lorda Wooltona.“

Godliman se široce usmál. „Určitě to budou jenom brambory se zeleninou.“

Poté co si objednali, se Terry zeptal: „Kdo myslíš, že se stane novým předsedou vlády?“

„Ten člověk je osel. Ale pak je Hitler blázen a podívej se jak dobře si vede. A ty?“

„Můžeme žít za Winstona. Přinejmenším je bojovný.“

Godliman vytáhl obočí. „Můžeme? Vracíš se zpátky do hry?“

„Nikdy jsem ji docela neopustil, však víš.“

„Ale říkal jsi –“

„Percy. Nevzpomínáš si na oddělení, jehož všichni zaměstnanci tvrdí, že nepracují pro armádu?“

„Teda, že mne to nenapadlo. Celou tu dobu…“

Přinesli jim první chod a načali láhev bílého Bordeaux. Godliman pojídal lososa z konzervy a tvářil se trudomyslně.

Nakonec se Terry zeptal: „Myslíš na minulou válku?“

Godliman přikývl. „Mládí, však víš. Hrozná doba.“ Ale znělo to spíš nostalgicky.

„Tahle válka je úplně jiná. Moji lidé nepřecházejí nepřátelskou linii a nepočítají tábory, jako jsi to dělával ty. Tedy, taky se to dělá, ale tahle stránka věci není tentokrát tak důležitá. Dnes prostě posloucháme bezdrátově vysílané zprávy.“

„Nevysílají kódovaně?“

Terry pokrčil rameny. „Kódy se dají rozluštit. Opravdu, dnes víme všechno, co vědět potřebujeme.“

Godliman se rozhlédl, ale v doslechu nikdo nebyl a on sotva mohl Terrymu vykládat, že neopatrné řeči stojí lidské životy.

Terry pokračoval: „Mojí starosti vlastně je, aby oni nezískali informace, které potřebují o nás.“

Oba pokračovali kuřecí pájí. Na jídelníčku chybělo hovězí. Godliman se odmlčel, ale Terry pokračoval.

„Canaris je komický chlápek, však víš. Admirál Wilhelm Canaris, šéf Abwehru. Setkal jsem se s ním, než začala válka. Má Anglii rád. Myslím, že Hitlera moc rád nemá. Ovšem víme, že dostal příkaz, aby proti nám spustil hlavní zpravodajskou akci v přípravě invaze, ale moc toho nedělá. Jejich nejlepšího člověka jsme zatkli den poté, co válka vypukla. Teď je ve vězení ve Wandsworthu. Jsou k ničemu, tihle Canarisovi špióni. Staré dámy v penziónech, blázniví fašisté, drobní zlodějíčkové –“

Godliman řekl: „Podívej se, starý brachu, tohle je přespříliš.“ Trochu se třásl směsicí vzteku a nepochopení. „Tohle všechno je tajné. Nechci to vědět!“

Terryho to nevyvedlo z míry. „Dáš si ještě něco?“ zeptal se. „Já si dám čokoládovou zmrzlinu.“

Godliman vstal. „Nemyslím. Vrátím se do práce, jestli ti to nevadí.“

Terry k němu klidně vzhlédl. „Svět si může ještě chvilku počkat na tvé přehodnocení Plantagenetů, Percy. Je válka, chlapče. Chci, abys pracoval pro mne.“

Godliman na něj dlouho zíral dolů. „Co bych proboha dělal?“

Terry se lišácky usmál. „Chytal špióny.“

Když se Godliman vracel na univerzitu, cítil se přes krásné počasí sklíčeně. Nastoupí do oddělení plukovníka Terryho, o tom není pochyb. Jeho země je ve válce, je to spravedlivá válka, a i když je už příliš starý na to, aby bojoval, je ještě pořád dost mladý na to, aby mohl pomáhat.

Ale pomyšlení na to, že opustí svoji práci – a na jak dlouho? – ho skličovalo. Miloval historii a byl plně ponořen do středověké Anglie od chvíle, kdy mu před deseti lety zemřela žena. Miloval odhalování záhad, objevování nepatrných stop, řešení protimluvů, odhalování lží, propagandy a mýtů. Jeho nová kniha bude nejlepší knihou na toto téma napsanou za posledních sto let a celé příští století se jí nic nevyrovná. Tak dlouho ovládala jeho život, že myšlenka na to, že by ji měl opustit, byla tak neskutečná, jako je těžké strávit zjištění, že jste sirotek a nemáte žádný příbuzenský vztah k lidem, kterým jste vždycky říkali maminko a tatínku.

Jeho myšlenky ostře přerušil letecký poplach. Měl v úmyslu ho ignorovat, tak jako to nyní dělalo hodně lidí, a byl jen asi deset minut chůze od univerzity. Ale neměl žádný opravdový důvod k tomu, aby se vracel do své pracovny – věděl, že dnes už nic neudělá. A tak spěchal do stanice metra a připojil se k velkému davu Londýňanů, kteří se tlačili na schodištích a na špinavém nástupišti. Stál poblíž zdi, díval se na reklamu na Bovrilovu omáčku a pomyslel si: Ale nejde jen o to, co opouštím.

Deprimovalo ho i to, že se vrací do hry. Byly věci, které se mu na tom líbily: důležitost drobných detailů, hodnota toho být prostě chytrý, puntičkářský přístup, dohadování se. Ale nesnášel vydírání, podvodné jednání, zoufalství a způsob, jakým člověk vždycky zasadí nepříteli ránu do zad.

Nástupiště se stále víc plnilo. Godliman se posadil, dokud ještě bylo místo, a zjistil, že se opírá o muže v uniformě – řidiče autobusu. Muž se na něj usmál a řekl: „Ach, být v Anglii, teď, když je tu léto. Víte, kdo to řekl?“

„Teď, když je tu duben,“ opravil ho Godliman. „Byl to Browning.“

„Slyšel jsem, že to byl Adolf Hitler,“ řekl řidič. Žena vedle nich vykvikla smíchy a řidič přenesl svoji pozornost na ni. „Slyšela jste, co řekl evakuovaný farmářově ženě?“

Godliman přestal poslouchat a vzpomněl si na duben, kdy po Anglii toužil on, krčil se na vysoké větvi platanu, díval se skrz chladnou mlhu přes francouzské údolí za německými liniemi. Nerozeznával nic, jen nezřetelné tmavé tvary, dokonce ani dalekohledem, a právě chtěl sklouznout dolů a popojít o míli nebo dvě, když se odnikud vynořili tři němečtí vojáci, posadili se ke kmeni stromu a začali kouřit. Za chvíli vytáhli karty a začali hrát a mladý Percival Godliman si uvědomil, že si našli způsob jak se vypařit a že sem přišli na celý den. Zůstal na stromě a ani se nehnul, až se začal třást a svaly mu tuhly křečí a měl pocit, že se mu rozskočí močový měchýř. Pak vytáhl pistoli a všechny tři zastřelil, jednoho po druhém, skrz temena jejich nakrátko ostříhaných hlav. A tři lidé, smějící se a klející a hrající o svůj žold, prostě přestali existovat. Bylo to poprvé, kdy někoho zabil, a nedokázal myslet na nic jiného než: Jenom proto, že jsem se potřeboval vyčurat.

Godliman změnil polohu na chladném betonu nástupiště a nechal vzpomínku vyblednout. Z tunelu se vyvalil teplý vánek a vyjel vlak. Lidé, kteří z něj vystoupili, si našli místo a usadili se, aby počkali. Godliman naslouchal hlasům.

„Slyšel jsi Churchilla v rádiu? Poslouchali jsme to u Duka z Wellingtonu. Starý Jack Thorton plakal. Hloupej starej prevít…“

„Na jídelníčku nemají steaky tak dlouho, že už jsem zapomněl tu jejích zatracenou chuť… výbor vinařů viděl, že bude válka, a tak nakoupili dvacet tisíc tuctů, díky Bohu…“

„Ano, tichá svatba, ale jaký smysl by mělo čekat, když nevíš, co ti přinese další den?“

„Ne, Peter se z Dunkirku nevrátil…“

Řidič autobusu mu nabídl cigaretu. Godliman odmítl a vytáhl dýmku. Někdo začal zpívat.

Hlídač zatemnění jdoucí kolem zařval:

„Matko, zatáhněte tu roletu –

Proboha, co to tu ukazujete,“ a my

jsme volali: „Nevadí,“Ach!

Kolena nahoře matka Brownová…

Píseň se šířila davem, až už zpívali všichni. Godliman se přidal, věděl, že tohle je národ prohrávající válku a zpívající, aby zakryl svůj strach, tak jako si člověk jdoucí v noci přes hřbitov začne pískat, a věděl, že náhlá láska, kterou pociťuje k Londýnu a Londýňanům, je pomíjivá duševní spřízněnost, podobná mobilizační hysterii. Nedůvěřoval svému vnitřnímu hlasu, který mu říkal: „Tohle je to, o čem válka je, kvůli tomuhle stojí za to bojovat“. Věděl to, ale bylo mu to jedno, protože poprvé po mnoha letech měl pocit prostého fyzického nadšení ze soudrženství a líbilo se mu to.

Když se ozval signál konce poplachu, vyšli po schodech na ulici a Godliman našel telefonní budku a zavolal plukovníkovi Terrymu, aby se ho zeptal, kdy by mohl začít.

3

Faber… Godliman… dvě třetiny trojúhelníku, který se jednoho dne v rozhodující chvíli spojí s dalšími hlavními postavami, Davidem a Lucy, kteří v tuto chvíli stojí před oltářem v malém venkovském kostelíku. Je velmi starý a velmi krásný. Nasucho zděná zeď uzavírá hřbitůvek, na kterém rostou polní květiny. Samotný kostelík tu byl – tedy, některé jeho části – už když byla Británie napadena téměř před tisíci lety. Severní zeď hlavní lodi, silná několik stop a pouze se dvěma malými proraženými okénky, poslední nájezd pamatovat mohla; byla postavena v době, kdy kostely byly místy nejen duchovního, ale i fyzického útočiště, a malá kulatá okénka byla vhodnější pro střílení šípů, než aby jimi dovnitř vstupovalo Pánovo slunce. A opravdu, místní dobrovolníci domobrany měli podrobné plány, jak využít kostelík v případě, že by současná banda evropských hrdlořezů překročila kanál.

Ale v srpnu roku 1940 nezněl na dlaždicích sbor vojenských bot, ještě ne. Slunce planulo okny z barevného skla, která přežila Cromwellovy obrazoborce a lakotu Jindřicha VIII, a střecha se znovu rozezněla melodií varhan, které ještě nepodlehly červotoči ani vnitřnímu rozkladu.

Byla to krásná svatba. Lucy na sobě měla samozřejmě bílé šaty a jejích pět sester bylo za družičky v šatech meruňkové barvy. David měl na sobě uniformu leteckého důstojníka Royal Air Force, úplně jako ze škatulky a zcela novou, protože to bylo poprvé, co ji měl na sobě. Zazpívali Žalm 23, Bůh je můj pastýř, na melodii Crimond.

Tatínek Lucy vypadal velice pyšně, tak, jak vypadá člověk v den, kdy se jeho nejstarší a nejhezčí dcera vdává za pohledného chlapce v uniformě. Byl farmářem, ale už to bylo dávno, co naposledy seděl na traktoru, pronajímal svoji ornou půdu a zbytek využíval k chovu závodních koní, i když pochopitelně tuto zimu pastviny zorá a zasadí brambory. I když byl ve skutečnosti spíš gentleman než farmář, stejně měl větrem ošlehanou pleť, pevnou hruď a velké silné ruce venkovských lidí. Většina mužů na jeho straně kostela byla jako on: robustní hrudě, větrem ošlehané rudé obličeje a pevné boty.

Družičky v sobě měly také něco z tohoto vzhledu, byla to venkovská děvčata. Ale nevěsta vypadala jako její matka. Měla tmavě rezavé vlasy, dlouhé, husté, zářící a nádherné, široce od sebe posazené jantarově žluté oči a oválný obličej, a když se podívala na vikáře tím zářivým, přímým pohledem a řekla: „Ano,“ svým pevným, jasným hlasem, vikáře to překvapilo a pomyslel si: „Bože, ona to myslí vážně!“ což není myšlenka, která by měla vikáře napadnout uprostřed svatby.

Rodina na druhé straně hlavní lodi měla také svůj typický vzhled. Davidův otec byl právník – jeho neustále zamračená tvář byla profesionální deformací a maskovala jeho přívětivou povahu. (Za minulé války byl majorem a myslel si, že to celé s RAF a válkou ve vzduchu je jen dočasné pobláznění, které brzo přejde.) Ale nikdo mu nebyl podobný, ani jeho syn, který stál před oltářem a sliboval, že bude svoji ženu milovat dokud je smrt nerozdělí, což mohlo být docela brzo, Bůh odpusť. Ne, všichni se podobali Davidově matce, která teď seděla vedle svého manžela, s téměř černými vlasy, tmavou kůží a dlouhými štíhlými končetinami.

David byl ze všech nejvyšší. Poslední rok na univerzitě v Cambridgi překonal rekord ve skoku do výšky. Na muže byl až příliš hezký – jeho obličej by vypadal až žensky, kdyby nebylo tmavého nezahladitelného stínu hustých vousů. Měl dlouhé řasy a vypadal inteligentně, což opravdu byl, a citlivě.

Celá záležitost byla idylická: dva šťastní, hezcí lidé, děti ze solidních, příjemně bohatých, až do morku kostí typicky anglických rodin, se berou ve venkovském kostelíku za toho nejkrásnějšího letního počasí, jaké je v Británii možné.

Když byli prohlášeni za muže a ženu, obě matky měly suché oči a oba otcové plakali.

Líbání nevěsty je barbarský zvyk, myslela si Lucy, když jí další pár od šampaňského zvlhlých rtů zamazal tvář. Je to pravděpodobně pozůstatek po ještě barbarštějším zvyku z dávných dob, kdy každý muž z kmene mohl – no, každopádně, trvalo to, než jsme se pořádně zcivilizovali a nechali to celé plavat.

Věděla, že tahle část svatby se jí nebude líbit. Šampaňské ráda měla, ale nebyla nijak zvlášť nadšená z kuřecích stehen ani hrudek kaviáru na kouscích studených toustů a co se týče proslovů, fotografování, svatebních žertů, no… Ale mohlo to být horší. Kdyby nebyla válka, otec by pronajal Albert Hall.

Zatím devět lidí řeklo: „Ať vás trápí jen malé starosti,“ a jeden člověk, trochu originálnější, řekl: „Rád bych viděl, jak kolem vaší zahrady běží něco jiného než jen plot.“ Lucy potřásla nesčetným množstvím, pravic a předstírala, že neslyší poznámky jako: „Dneska by mi nevadilo být na Davidově místě.“ David měl proslov, ve kterém poděkoval Lucyiným rodičům za to, že mu dali svoji dceru, a Lucyin tatínek opravdu řekl, že neztrácí dceru a získává syna. Byly to všechno beznadějné žvásty, ale člověk to dělal pro své rodiče.

Vzdálený strýček se objevil ve směru od baru, trochu se potácel a Lucy ovládla třesavku. Představila ho svému manželovi. „Davide, to je strýček Norman.“

Strýček Norman okázale potřásal Davidovou kostnatou rukou. „Tak, chlapče, a kdy se ujmete svého úkolu?“

„Zítra, pane.“

„Cože, žádné líbánky?“

„Jen čtyřiadvacet hodin.“

„Ale vždyť jste teprve, myslím, ukončil výcvik.“

„Ano, ale létat jsem uměl už předtím. Naučil jsem se to v Cambridgi. A kromě toho, jak situace vypadá, potřebují piloty. Očekávám, že hned zítra poletím.“

Lucy řekla klidně: „Davide, ne,“ ale strýček Norman se držel tématu.

„S čím budete létat?“ zeptal se strýček Norman se školáckým nadšením.

„Se Spitfirem. Viděl jsem ho včera. Je to nádherná bedna.“ David už zapadl do slangu RAF – bedny a kraksny a pitky a banditi ve dvě ráno (nepřátelské letadlo). „Má osm děl, udělá třistapadesát uzlů za hodinu a otočí se téměř na místě.“

„Skvělé, skvělé. Však vy chlapci Luftwaffe ukážete, zač je toho loket, že?“

„Včera jsme jich dostali šedesát a oni našich jen jedenáct,“ řekl David s takovou pýchou, jako by je sestřelil sám. „A předevčírem, když letěli na Yorkshire, jsme je poslali zpátky na Norsko s ocasem staženým mezi nohama – a neztratili jsme jedinou bednu!“

Strýček Norman Davidovi stiskl rameno s mírně podnapilou vřelostí. „Ještě nikdy v dějinách,“ zacitoval pompézně, „nemuselo tolik lidi tak malému počtu mužů tolik děkovat. To řekl kdysi Churchill.“

David se pokusil o skromný úsměv. „To určitě mluvil o účtech za jídlo.“

Lucy vadilo, jak znevažují krveprolití a zkázu. Řekla: „Davide, měli bychom se převléknout.“

Odjeli ve dvou autech k Lucy domů. Maminka jí pomáhala svléknout se ze svatebních šatů a řekla: „No, drahoušku, nevím, co přesně dnes večer očekáváš, ale měla bys vědět –“

„Ale, maminko, máme rok 1940, víš!“

Maminka trochu zrudla. „Dobře, drahoušku,“ řekla mírně. „Ale kdyby sis chtěla o něčem promluvit, třeba později…“

Lucy si uvědomila, že říci něco takového muselo matku stát nesmírné úsilí, a zalitovala své ostré odpovědi. „Děkuju ti,“ řekla. Dotkla se matčiny ruky. „Udělám to.“

„Takže to nechám na tobě. Zavolej mi, kdybys něco potřebovala.“ Políbila Lucy na tvář a odešla.

Lucy se posadila k toaletnímu stolku a začala si česat vlasy. Přesně věděla, co má dnes večer očekávat. Když si na to vzpomněla, pocítila mírný záchvěv radosti.

Došlo k tomu v červnu, rok na to, co se s ním seznámila na plese Glad Ragu. V té době se scházeli každý týden a David strávil část velikonočních prázdnin s její rodinou. Maminka i tatínek jí ho schválili – byl hezký, chytrý a gentleman a pocházel ze stejné společenské vrstvy jako oni. Tatínek si myslel, že je možná trochu příliš tvrdohlavý, ale maminka prohlásila, že pozemková šlechta to o univerzitních studentech říká už šest set let a že ona si myslí, že se David bude ke své ženě chovat hezky, což je dlouhodobě to nejdůležitější. A tak v červnu jela Lucy na víkend k Davidově rodině.

Místo bylo viktoriánskou kopií statku z osmnáctého století, dům o čtvercovém půdorysu s devíti ložnicemi a terasou s vyhlídkou. Co na Lucy udělalo obrovský dojem bylo, že lidé, kteří založili zahradu, si museli uvědomovat, že zemřou mnohem dřív, než zahrada doroste. Atmosféra byla velice nenucená, seděli v odpoledním slunci na terase a popíjeli pivo. Tehdy jí David řekl, že byl přijat na důstojnický výcvik k RAF, spolu se čtyřmi přáteli z univerzitního leteckého klubu. Chce se stát pilotem stíhačky.

„Létám dobře,“ řekl, „a budou potřebovat lidi, až válka vypukne – říká se, že se to tentokrát rozhodne ve vzduchu.“

„A nebojíš se?“ zeptala se tiše.

„Ani trochu,“ řekl. Pak se na ni podíval a řekl: „Ano, bojím.“

Pomyslela si, že je velice statečný, a vzala ho za ruku.

O něco později si oblékli plavky a sešli dolů k jezeru. Voda byla čistá a chladná a slunce mělo pořád ještě sílu a vzduch byl teplý, když rozdováděně skočili do vody.

„Plaveš dobře?“ zeptal se jí.

„Líp než ty!“

„Dobře. Dáme si závody k ostrovu.“

Zastínila si oči, když se podívala směrem ke slunci. Chvilku zůstala v této pozici a předstírala, že neví, jak je žádoucí v mokrých plavkách, se zdviženými pažemi a zakloněnými zády. Ostrůvek byl malý kousek půdy s keři a stromy uprostřed jezera, asi tři sta yardů vzdálený.

Spustila ruce, zavolala: „Do toho!“ a odrazila se v rychlém kraulu.

David samozřejmě vyhrál, se svýma ohromně dlouhýma pažema a nohama. Sama Lucy měla potíže, když byla asi padesát yardů od ostrůvku. Přešla na prsa, ale i na to byla vyčerpaná, a tak se převrátila na záda a splývala. David, který už seděl na břehu jako mrož, vklouzl zpátky do vody a plaval jí naproti. Dostal se za ni, držel ji za pažemi ve správné záchranné poloze a pomalu ji vytáhl na břeh. Ruce měl přímo pod jejími ňadry.

„To se mi líbí,“ řekl a ona se zasmála, přestože nemohla popadnout dech.

Chvíli na to jí řekl. „Myslím, že jsem ti to stejně mohl říct.“

„Co?“ lapala po dechu.

„Jezero je hluboké jen čtyři stopy.“

„Ty…!“ Zavrtěla se mu v náručí, hubovala a smála se a našla pevnou půdu pod nohama.

Vzal ji za ruku, vyvedl ji z vody a mezi stromy. Ukázal na starou dřevěnou veslici, která hnila otočená vzhůru nohama pod hlohem. „Když jsem byl malý, jezdíval jsem sem s ní, s jednou z otcových dýmek, krabičkou sirek a špetkou St. Bruna v kousku zmačkaného papíru. Tady jsem pak kouřil.“

Byli na pasece zcela zakrytí keři. Drnovina pod nimi byla čistá a pružná. Lucy sebou pleskla na zem.

„Zpátky poplaveme pomalu,“ řekl David.

„Ani o tom ještě nemluvme,“ odpověděla.

Posadil se vedle ní a políbil ji, pak ji jemně postrčil dozadu, až ležela. Hladil jí boky a líbal krk a brzy se přestala třást. Když jí jemně, neklidně, položil ruku na měkký pahorek mezi nohama, vyklenula se vzhůru, přála si, aby ji stisknul silněji. Přitáhla jeho obličej ke svému a políbila ho vlhce otevřenými ústy. Přešel rukama k ramínkům jejích plavek a stáhl jí je z ramen. Řekla: „Ne.“

Skryl svůj obličej mezi jejími ňadry. „Lucy, prosím.“

„Ne.“

Podíval se na ni. „Může to být moje poslední příležitost.“

Odkutálela se od něj a vstala. Pak, protože byla válka, a kvůli prosebnému pohledu v jeho rozrušeném mladém obličeji a kvůli pocitu uvnitř vlastního těla, o kterém věděla, že by nezmizel, si jediným rychlým pohybem sundala plavky a plaveckou čepici, takže jí její tmavě rezavé vlasy spadly na ramena. Klekla si před něj, vzala jeho obličej do dlaní a navedla jeho rty ke svým ňadrům.

Panenství ztratila bezbolestně, nadšeně, jenom trochu příliš rychle.

Příchuť provinilosti způsobila, že vzpomínka byla ještě příjemnější. I kdyby to bylo dobře naplánované svedení, pak byla ochotnou, ne-li přímo dychtivou obětí, zejména ke konci.

Začala se oblékat do cestovních šatů. Tehdy odpoledne na tom ostrůvku ho překvapila hned několikrát: napřed, když chtěla, aby ji líbal na prsa, a pak, když ho sama svýma rukama zavedla dovnitř. Zjevně v knihách, které četl, se něco takového nepsalo. Jako většina jejích přítelkyň, četla Lucy D. H. Lawrence, proto, aby získala nějaké informace o sexu. Věřila v jeho choreografii a nedůvěřovala zvukovým efektům – to, co dělá jeden s druhým, zní pěkně, ale ne zas tak moc pěkně. Při svém sexuálním probuzení neočekávala zvuk trumpet a hromů a řinčení činelů.

David byl o něco méně informovaný než ona, ale byl jemný a měl potěšení z jejího potěšení a ona si byla jistá tím, že to je důležité.

Pak to dělali už jen jednou. Přesně týden před svatbou se zase milovali a zavinilo to jejich první hádku.

Tentokrát to bylo v domě jejích rodičů, ráno, ještě před tím, než kdokoli odešel. Přišel v županu do její ložnice a vlezl si k ní do postele. Skoro změnila svůj názor na Lawrencovy trumpety a činely. David pak hned vstal z postele.

„Nechoď pryč,“ řekla.

„Někdo by mohl přijít.“

„Risknu to. Pojď ještě ke mně.“ Byla rozehřátá, cítila se ospale a příjemně a chtěla, aby ležel vedle ní.

Oblékl si župan. „Jsem z toho nervózní.“

„Před pěti minutami jsi nebyl nervózní.“ Natáhla se k němu. „Lehni si ke mně. Chci poznat tvoje tělo.“

Její přímočarost ho evidentně uvedla do rozpaků a odvrátil se.

Vyletěla z postele, krásná ňadra se jí vzdouvala. „Cítím se kvůli tobě lacině!“ Sedla si na okraj postele a rozplakala se.

David ji objal a řekl: „Promiň, promiň, taky jsi moje první a nevím, co mám očekávat, a jsem zmatený… myslím, nikdo nám o tom nic neřekne, že?“

Popotáhla a přikývla na souhlas a napadlo ji, že co ho opravdu znervózňuje, je to, že za osm dní musí vyletět v tenoučkém letadle a bojovat nad mraky o svůj život, a tak mu odpustila a on jí osušil slzy a zase si lehli. Byl pak velice něžný…

Byla hotová. Prohlédla se ve vysokém zrcadle. Její kostým byl mírně vojenský, s hranatými rameny a nárameníky, ale blůza pod ním byla k vyvážení toho velice ženská. Vlasy jí padaly ve vlnách pod úhledným kloboukem bez krempy ve tvaru nízkého válce, kterému se říkalo kastrůlek. Nebylo by správné odjíždět okázale ustrojená, ne letos, ale cítila, že docílila určitého druhu svěže praktického a přitom atraktivního vzhledu, který rychle přicházel do módy.

David na ni čekal v hale. „Vypadáte skvěle, paní Roseová.“

Odvezli je zpátky na hostinu, aby se se všemi rozloučili. Noc měli strávit v Londýně v Claridge’s a David měl odjet do Biggin Hillu a Lucy se zase měla vrátit domů. Bude dál žít se svými rodiči – až by byl David na dovolené, měla k dispozici chatu.

Následovala další půlhodina potřásání rukou a líbání a pak odešli k autu. Jeden z Davidových bratranců měl malý otevřený MG. K blatníku byly na provaze přivázány plechovky a stará bota, stupačky byly posypány konfetami a přes celý nátěr bylo jasnou červenou rtěnkou naškrábáno „Novomanželé“.

Když odjížděli, mávající a smějící se hosté zaplnili celou ulici za nimi. Poté, co ujeli míli, zastavili a auto očistili.

Už se stmívalo, když zase vyrazili. Davidova přední světla byla zakryta zatemňovací maskou, ale přesto jel rychle. Lucy byla velice šťastná.

David řekl: „V přihrádce na rukavice máme bublinky.“

Lucy přihrádku otevřela a našla šampaňské a dvě skleničky zabalené v hedvábném papíře. Ještě bylo dost studené. Špunt vyjel s hlasitým bouchnutím a vyletěl do noci. David si zapálil cigaretu a Lucy nalila víno.

„Přijedeme pozdě na večeři,“ řekl.

„Komu to vadí?“ Podala mu skleničku.

Opravdu byla moc unavená na to, aby pila. Začínala být ospalá. Připadalo jí, že auto jede strašně rychle. Nechala Davidovi většinu šampaňského. Začal si pískat St. Louis Blues.

Jet Anglií se zatemněním byl podivný zážitek. Člověku chyběla světla, která si před válkou ani neuvědomoval: světla verand chat a oken farem, světla věží katedrál a návěští hospod a – ze všeho nejvíc – světélkující záře nízko nad vzdáleným nebem, tisíce světel blízkého města. I kdyby člověk viděl, nemohl by sledovat ani ukazatele, byly odstraněny, aby zmátly německé parašutisty, kteří byli očekáváni každým dnem. (Právě před několik dny v Middlands našli farmáři padáky, vysílačky a mapy, ale protože od těchto předmětů nevedly žádné stopy, došlo se k závěru, že nikdo nepřistál a že to byl jenom chabý pokus nacistů způsobit paniku mezi obyvatelstvem.) V každém případě, David cestu do Londýna znal.

Vyšplhali se do dlouhého kopce. Pro malé sportovní auto to nebyl žádný problém. Lucy se dívala napůl přivřenýma očima do černoty před nimi. Cesta dolů z kopce byla prudká a klikatá. Lucy slyšela vzdálený řev náklaďáku.

Pneumatiky MG kvílely, jak David rychle bral zatáčky. „Myslím, že jedeme moc rychle,“ řekla Lucy mírně.

Zadek auta se smekl v levotočivé zatáčce. David zpomalil, bál se zabrzdit, aby se zase nesmekl. Na obou stranách ve světle zastíněných předních světel temně vystupovaly živé ploty. Následovala ostrá pravotočivá zatáčka a Davidovi zase ujel zadek. Vypadalo to, že zatáčka bude trvat věčně. Malé auto se smeklo ke straně a otočilo se o 180°, takže teď letělo pozpátku a pak pokračovalo v otočce stejným směrem.

„Davide!“ vykřikla Lucy.

Náhle vyšel měsíc a uviděli náklaďák. Šnečím tempem se plazil do kopce, s tlustým pruhem kouře, který se ve svitu měsíce stříbřitě leskl, jak se valil z hubice výfuku na vršku. Lucy zahlédla řidičův obličej, dokonce i jeho soukennou čepici a knírek, ústa měl otevřená, když dupl na brzdy.

Auto teď jelo opět popředu. Bylo tam místo akorát tak na projetí kolem náklaďáku, pokud by David auto zase zvládl. Zatočil volantem a dotkl se plynu. To byla chyba.

Auto se s náklaďákem srazilo čelním nárazem.

4

Cizinci mají špióny, Británie má vojenskou zpravodajskou službu. Jako by to nebylo dost eufemismu, její zkratka je MI. V roce 1940 byla MI jenom součástí ministerstva války. S přibývajícím časem se rozrůstala jako plevel – což není nic překvapujícího – a její různé sekce byly označovány čísly: MI9 se starala o únikové trasy z táborů válečných zajatců přes okupovanou Evropu do neutrálních zemí, MI8 sledovala nepřátelské bezdrátové přenosy a měla větší cenu než šest regimentů. MI6 odesílala agenty do Francie.

Byla to MI5, kam profesor Percival Godliman nastoupil na podzim roku 1940. Objevil se na ministerstvu války ve Whitehallu jednoho chladného zářijového rána, poté co strávil noc hašením požárů po celém East Endu, nálety byly v plném proudu a on byl pomocným hasičem.

Vojenská zpravodajská služba byla v mírových dobách, kdy – podle Godlimanova mínění – špionáž stejně nic moc neznamenala, vedena vojáky, ale zjistil, že je teď plná amatérů a potěšilo ho, že polovinu lidí z MI5 zná. Hned první den se setkal s právníkem, který byl členem jeho klubu, historikem umění, se kterým studoval, archivářem univerzity, kde pracoval, a se svým oblíbeným spisovatelem detektivek.

V 10 hodin byl uveden do kanceláře plukovníka Terryho. Terry tam byl již několik hodin, v koši na odpadky byly dva prázdné balíčky od cigaret.

Godliman se zeptal: „Mám ti teď říkat: ‚Pane‘?“

„Tady není zrovna moc pitomců, Percy. Můžeš mi klidně říkat ‚Strýčku Andrewe‘. Posaď se.“

V Terrym byla ovšem ráznost, která při obědě v Savoyi patrná nebyla. Godliman si všiml, že se neusmívá a jeho pozornost se neustále stáčí ke stohu dosud nepřečtených zpráv na stole.

Terry se podíval na hodinky a řekl: „Teď tě uvedu do obrazu, jen stručně – dokončím přednášku, se kterou jsem začal na obědě.“

Godliman se usmál. „Tentokrát se nebudu chovat jankovitě.“

Terry si zapálil další cigaretu.

„Canarisovi špióni v Británii jsou k ničemu (Terry pokračoval, jako by rozhovor přerušili před pěti minutami a ne před třemi měsíci). Dorothy O’Gradyová byla typickým příkladem – chytili jsme ji, když přeřezávala telefonní vedení na Isle of Wight. Posílala do Portugalska dopisy psané tím druhem tajného inkoustu, jaký můžeš sehnat v obchodě s žertovnými předměty.

Nová vlna špiónů přišla v září. Jejich úkolem bylo provést rekognoskaci Británie pro přípravu k invazi – zmapovat pláže vhodné k vylodění, pole a cesty, které by byly vhodné pro letadla s jednotkami, pasti na tanky, zátarasy a překážky z ostnatého drátu.

Patrně byli špatně vybraní, narychlo vypravení, nevhodně vycvičení a špatně vybavení. Typickým případem byli ti, kteří dorazili v noci z 2. na 3. září: Meier, Keiboom, Pons a Waldberg. Keiboom a Pons přistáli za úsvitu blízko Hythe a byli zatčeni Somersetovou lehkou pěchotou, která je našla v písečných dunách, jak si ukrajují kousky ze zatraceně velkého wurstu.

Waldbergovi se skutečně podařilo odeslat do Hamburku signál: Dorazil v pořádku. Dokument zničen. Anglická hlídka 200 metrů od pobřeží. Pláže se sítěmi a železniční pražce ve vzdálenosti 50 metrů. Žádné miny. Jen několik vojáků. Nedokončená pevnůstka. Nová cesta. Waldberg.

Evidentně nevěděl, kde je a ani neměl krycí jméno. Kvalitu jeho instruktáže potvrdil i fakt, že nevěděl nic o anglických zákonech o čepování alkoholických nápojů – v devět ráno vešel do hospody a objednal si litránek jablečného vína.

(Godliman se tomu zasmál a Terry řekl: „Počkej, bude to ještě lepší.“)

Majitel Waldbergovi řekl, ať přijde v deset. Může si mezitím prohlédnout místní kostelíček, navrhl mu. Je to ohromující, ale Waldberg přišel na chlup v deset, kdy ho zatkli dva policisté, kteří přijeli na kolech.

(„To zní jako scéna ze ‚Zase ten člověk‘,“ řekl Godliman.)

Meiera objevili pár hodin na to. Během několika následujících týdnů pochytali dalších jedenáct agentů, většinu z nich v prvních hodinách po přistání na britské půdě. Téměř všichni dostali oprátku.

(„Téměř všichni?“ zeptal se Godliman. Terry odpověděl: „Ano, pár jsme jich předali naší sekci B-l (a). Za chviličku se k tomu vrátím.“)

Další přistáli v Irské republice. Jedním z nich byl Ernst Weber-Drohl, známý akrobat, který má dvě nemanželské děti v Irsku – jezdil po kabaretech jako „Největší silák na světě.“ Byl zatčen Siochanovou gardou, dostal pokutu tři libry a byl předán B-l (a).

Dalším byl Hermann Goetz, který omylem místo v Irské republice přistál v Ulsteru a přepadla ho IRA, ve spodním prádle přeplaval Boyne a nakonec spolkl pilulku s jedem. Na baterce měl označení „Made in Dresden“.

(„Když je tak snadné posbírat ty břídily,“ řekl Terry, „proč přijímáme takové chytré lidi jako jsi ty, aby je chytali? Má to dva důvody. Za prvé: nedokážeme zjistit, kolik jsme jich nechytili. Za druhé: jde o to, co děláme s těmi, které jsme nepověsili. Tady do toho vstupuje B-l (a). Ale abych ti to mohl vysvětlit, musím se vrátit do roku 1936.“)

Alfred George Owens byl inženýr elektrotechniky a měl firmu, která dostala pár státních zakázek. Ve třicátých letech několikrát navštívil Německo a dobrovolně vydal admiralitě pár technických informací, které tam získal. Nakonec ho Námořní zpravodajská služba poslala do MI6, kde ho vyškolili na agenta. Přibližně ve stejné době ho zverboval i Abwehr, jak MI6 zjistila, když zachytila zprávu od něj odeslanou na známou německou krycí adresu. Ten člověk byl zjevně naprosto neloajální, prostě jen chtěl být špiónem. My mu říkáme „Snow“, Němci mu říkají „Johnny“.

V lednu 1939 dostal Snow dopis obsahující (1) instrukce, jak používat bezdrátovou vysílačku a (2) lístek z úschovny zavazadel na Victoria Station.

Byl zatčen den na to, co vypukla válka, a on i jeho vysílačka (kterou vyzvedl v kufříku z úschovny zavazadel, když předložil lístek) byli zavřeni do Wandsworth Prison. Pokračoval v komunikaci s Hamburkem, ale zprávy teď psala sekce B-l (a) z MI5.

Po Snowovi následovali Charlie, Rainbow, Summer, Biscuit a nakonec celá malá armáda německých špiónů, všichni jsou v pravidelném styku s Canarisem a všem zjevně důvěřuje a všechny zcela ovládá aparát britské kontrašpionáže.

Tehdy MI5 začala nejasně chápat možnost hrůzu nahánějícího a svůdného projektu: s trochou štěstí by mohli ovládnout a zmanipulovat celou německou špionážní síť v Británii.

„Přeměna agentů ve špióny, kteří pracují pro druhou stranu, místo toho aby byli pověšeni, má dvě základní výhody,“ zakončil Terry. „Protože si nepřítel myslí, že jeho agenti jsou pořád ještě aktivní, nepokouší se je vyměnit za nové, které bychom třeba nechytili. A protože jsme to my, kdo dodává informace, které špióni sdělují svým řídícím důstojníkům, můžeme nepřítele klamat a svést jeho strategii na nesprávnou cestu.“

„To nemůže být tak jednoduché,“ řekl Godliman.

„Samozřejmě, že ne.“ Terry otevřel okno, aby vy-větral kouř z cigaret a dýmky. „Aby tenhle systém pracoval, musí být téměř totální. Pokud by tu byl ještě dost vysoký počet pravých agentů, jejich informace by protiřečily informacím dublů a Abwehr by zavětřil, že se děje něco nekalého.“

„Zní to fantasticky,“ řekl Godliman. Dýmka mu vyhasla.

Terry se toho rána poprvé usmál. „Zdejší lidé ti řeknou, že je to těžká práce – dlouhé hodiny práce, vysoké vypětí, zoufalství – ale ano, samozřejmě, je to vzrušující.“ Podíval se na hodinky. „A teď bych chtěl, aby ses seznámil s jedním bystrým mladým mužem z mého štábu. Pojďme, zavedu tě do jeho kanceláře.“

Vyšli z místnosti, šli po schodech a několika chodbami. „Jmenuje se Frederick Bloggs a rozzlobí se, když na to téma budeš žertovat,“ pokračoval Terry. „Přetáhli jsme ho ze Scotland Yardu – byl inspektorem v oddělení pro zvláštní úkoly. Pokud budeš potřebovat ruce a nohy, použij jeho. Budeš hodností výš než on, samozřejmě, neměl bych to dělat – neděláme to tady. Ale to jsem ti snad ani nemusel říkat.“

Vstoupili do malé holé místnůstky s výhledem na prázdnou zeď. Nebyl tu žádný koberec. Na zdi visela fotografie hezké dívky a na věšáku pouta.

Terry řekl: „Frederick Bloggs, Percival Godliman. Nechám to na vás.“

Muž, který seděl za stolem, byl světlovlasý, podsaditý a malý – určitě jen tak tak splnil míru vyžadovanou pro přijetí k policii, pomyslel si Godliman. Jeho vázanka byla příšerná, ale měl příjemný otevřený obličej a přitažlivý úsměv. Stisk jeho ruky byl pevný.

„Víš co, Percy – právě jsem si chtěl zaskočit domů na oběd,“ řekl. „Nechceš jít se mnou? Moje žena dělá skvělé klobásy s hranolkama.“ Měl široký londýnský přízvuk.

Klobáska s hranolkama nebylo zrovna Godlimanovo oblíbené jídlo, ale souhlasil. Došli na Trafalgar Square a chytili autobus do Hoxtonu. Bloggs řekl: „Oženil jsem se se skvělou dívkou, ale neumí vůbec vařit. Každý den máme klobásy s hranolkama.“

Východní Londýn byl dosud plný kouře po náletu z předchozího večera. Míjeli skupinky požárníků a dobrovolníků, kteří kopali v hromadách trosek, manipulovali s hadicemi nad dohasínajícími ohni a odstraňovali z ulic sutiny. Viděli muže, který vynášel z polorozbořeného domu cenné rádio.

Godliman začal konverzaci. „Takže spolu budeme chytat špióny.“

„Budeme mít co dělat, Percy.“

Bloggs bydlel ve třípokojovém dvojdomku v ulici tvořené přesně stejnými domky. Malé zahrádky před domy se všude používaly k pěstování zeleniny. Paní Bloggsová byla to pěkné děvče z fotografie na zdi kanceláře. Vypadala unaveně. „Když jsou nálety, jezdí se sanitkou, viď, miláčku?“ řekl Bloggs. Byl na ni pyšný. Jmenovala se Christine.

Řekla: „Každé ráno, když se vracím domů, myslím na to, jestli tu ten dům ještě bude.“

„Všimni si, že se bojí o dům a ne o mne,“ řekl Bloggs.

Godliman vzal do ruky medaili v pouzdře, která ležela na krbové římse. „Za co jsi to dostal?“

Christine odpověděla. „Odzbrojil zločince, který přepadl poštu.“

„Vy jste teda pár,“ řekl Godliman.

„Jsi ženatý, Percy?“ zeptal se Bloggs.

„Jsem vdovec.“

„To je mi líto.“

„Žena mi zemřela na tuberkulózu v roce 1930. Neměli jsme děti.“

„My ještě žádné nemáme,“ řekl Bloggs. „Dokud je svět v tomhle stavu.“

Christine řekla: „Ale Frede, to ho nezajímá!“ Odešla do kuchyně.

K jídlu se posadili ke čtvercovému stolu uprostřed pokoje. Godlimana pár a domácká atmosféra dojala a zjistil, že myslí na Eleanor. To bylo něco neobvyklého, byl tolik let imunní vůči sentimentu. Možná, že mu konečně zase ožívají nervy. Válka způsobuje legrační věci.

Christine byla opravdu hrozná kuchařka. Klobásky byly připálené. Bloggs jídlo přehlušil kečupem a Godliman ho radostně následoval.

Když dorazili zpátky do Whitehallu, ukázal Bloggs Godlimanovi složku s neidentifikovanými německými špióny, kteří dosud pracují v Británii.

O těchto lidech existovaly tři zdroje informací. Za prvé to byly záznamy ministerstva vnitra. Vojenská zpravodajská služba měla už dlouho v ruce kontrolu pasů a existoval seznam – datující se až k minulé válce – cizinců, kteří přijeli do země, ale ještě ji neopustili, nebo byli zahrnuti jinak, například jako mrtví nebo zdomácnělí. Když vypukla válka, všichni se dostali před tribunál a byli roztříděni do tří skupin. Napřed byli internováni pouze cizinci ze skupiny „A“, ale v červenci roku 1940, po panice na Fleet Street byly i skupiny „B“ a „C“ staženy z kontaktu s lidmi. Existoval malý počet přistěhovalců, které nebylo možné zařadit, a bylo jasným předpokladem, že někteří z nich jsou špióni.

Ti měli záznam v Bloggsově složce.

Druhým zdrojem byly bezdrátové přenosy. Sekce C z MI8 hlídala v noci vlny a zaznamenávala všechno, o čem určitě věděla, že to není jejich, a předávala to do Vládní školy kódů a šifer. Tato organizace, která se nedávno přestěhovala z londýnské Berkeley Street do venkovského domu v Bletchley Park, nebyla žádná škola, ale výběr šachových mistrů, hudebníků, matematiků a nadšených křížovkářů, kteří byli přesvědčeni, že pokud nějaký člověk vymyslel kód, musí ho jiný člověk být schopen rozluštit. Signály vzniklé na Britských ostrovech, které nebyly označeny jako patřící nějaké služební organizaci, byly považovány za zprávy od špiónů.

Dekódované zprávy byly v Bloggsově složce.

A nakonec tu bylí dublové, ale v jejich hodnotu se spíš doufalo, než že by byla skutečná. Zprávy z Abwehru určené pro ně přinášely varování, že přichází několik agentů, a vyřadily jednu z místních agentek – paní Matildu Krafftovou z Bournemouthu, která poslala poštou peníze Snowovi a byla následkem toho uvězněna.

Ovšem stopy v Bloggsově složce byly.

Další zdroje byly odvozené: experti pracovali na vylepšení triangulační metody (přesné vymezení vysílaček) a MI6 se pokoušelo přebudovat síť agentů v Evropě, která se potopila pod přílivem Hitlerovy armády.

To málo informací, které bylo k dispozici, bylo v Bloggsově složce.

„To musí někdy jednoho dohánět k zuřivosti,“ řekl Godliman.

„Podívej se na tohle.“ Bloggs vytáhl ze složky dlouhou zachycenou rádiovou depeši o britských plánech na expediční armádu ve Finsku. „Tohle jsme zachytili začátkem roku. Ta informace je dokonalá. Pokoušeli jsme se na něj zaměřit, když náhle uprostřed, bez jakéhokoli zjevného důvodu, přestal – pravděpodobné byl vyrušen. Za pár minut zase pokračoval, ale zase skončil dřív, než naši lidé měli šanci se na něj znovu napojit.“

Godliman řekl: „Co to znamená – ‚Pozdravujte Williho‘?“

„Ano, to je důležité,“ řekl Bloggs. Začínal být plný nadšení. „Tady je útržek jiné zprávy, z docela nedávné doby. Podívej se – ‚Pozdravujte Williho.‘ Tentokrát tu máme odpověď. Je oslovován jako ‚Die Nadel‘.“

„Jehla.“

„Tohle je profík. Podívej se na tu zprávu: stručná, obsažná, úsporná, ale přitom obsahuje všechny podrobnosti a je naprosto jednoznačná.“

Godliman si prostudoval zlomek druhé zprávy. „Zdá se, že je o výsledku bombardování.“

„Zjevně si prošel East End. Profík, profík.“

„Co ještě víme o Die Nadelovi?“

Bloggsův výraz mladického nadšení vyprchal. „Obávám se, že to je všechno.“

„Jeho krycí jméno je Die Nadel, podepisuje se ‚Pozdravujte Williho‘ a má dobré informace. To je všechno?“

„Obávám se.“

Godliman se posadil na okraj stolu a upřeně se zadíval z okna. Na zdi protější budovy, pod zdobeným parapetem viděl hnízdo jiřičky. „A jakou máme na tomhle základě šanci, že ho chytíme?“

Bloggs pokrčil rameny. „Na tomhle základě vůbec žádnou.“

5

To pro místa jako je tohle bylo vynalezeno slovo „drsný“.

Ostrov je masa skal ve tvaru písmene J, zdvihající se pochmurně ze Severního moře. Na mapě vypadá jako horní polovina zlomené hůlky ležící rovnoběžně s rovníkem, ale daleko na severu, její zakřivené držátko směřuje k Aberdeenu a zlomený, zubatý pahýl výhružně ukazuje ke vzdálenému Dánsku. Je deset mil dlouhý.

Podél většiny pobřeží vyrůstají ze studeného moře bez ohleduplnosti vůči pláži útesy. Rozzlobeny touto neomaleností buší vlny v bezmocném hněvu do skal deset tisíc let trvajícím záchvatem špatné nálady, který ostrov beztrestně ignoruje.

V jamce tvaru J je moře klidnější, tady se vybavilo mnohem příjemnějším přijetím. Jeho přílivy nanesly do jamky tolik písku a mořské trávy, naplaveného dřeva, kamínků a mušlí, že je teď mezi úpatím útesu a hranicí vody půlměsíček něčeho, co silně připomíná suchou zem, víceméně pláž.

Každé léto vegetace na vršku útesu vypustí na pláž plnou hrst semínek, podobně jako boháč rozhazuje drobné mince mezi žebráky. Pokud je zima mírná a jaro přijde brzy, několik semínek povrchově zakoření, ale rostliny nikdy nejsou dostatečně silné na to, aby samy vykvetly a rozšířily svoje semena, takže pláž existuje rok od roku jen z těch hrstek.

Na samotné zemi, opravdové zemi, oddělené od moře útesy, zeleň roste a množí se. Vegetací je tu hlavně hrubá tráva, dobrá akorát tak k tomu, aby vyživila pár kostnatých ovcí, ale dostatečně silná na to, aby poutala vrchní vrstvu půdy k podkladové hornině ostrova. Je tu pár keřů, všechny jsou trnité a poskytují domov králíkům, a statečný jehličnatý porost na závětrném svahu kopce na východní části ostrova.

Výše položené území ovládl vřes. Vždy po několika letech člověk – tedy pokud tu nějaký člověk je – zapálí vřesoviště a pak tu také může růst tráva a mohou se tu pást ovce, ale za pár let se vřesoviště zase objeví, bůhví odkud, a vyžene ovce, dokud je člověk zase nezapálí.

Králíci jsou tady proto, protože se tu narodili, ovce jsou tu proto, protože sem byly dovezeny, a člověk je tu proto, aby se staral o ovce, ale ptáci jsou tu proto, protože se jim tu líbí. Jsou jich stovky a tisíce: dlouhonohé skalní lindušky, pískající píp píp, když vzlétávají, a pí pí pí, když střemhlav slétávají jako Spitfire vylétávající na Messerschmidt ze slunce, chřástalové, které člověk zřídkakdy zahlédne, ale ví, že tu jsou, protože jejich štěkot mu v noci nedá spát, havrani a vrány mrchožrouti a racci tříprstí a nespočetní racci mořští a pár zlatohlavých orlů, na které člověk střílí, když je vidí, protože ví – nehledě na to, co mu tvrdí přírodovědci a odborníci z Edinbourghu – že napadají živé ovce a ne jen kusy, které jsou opravdu mrtvé.

Nejčastějším návštěvníkem ostrova je vítr. Přichází většinou ze severovýchodu, z opravdu studených míst, kde jsou fjordy, ledovce a kry, často sebou přináší nevítané dary, sníh, prudký déšť a velmi studenou mlhu, někdy přichází s prázdnou náručí, jen aby kvílel, hučel a dělal rámus, vytrhával keře, ohýbal stromy a poháněl divoký oceán do čerstvých záchvatů pěnícího vzteku. Je neúnavný, tenhle vítr, a to je jeho chyba. Kdyby přicházel příležitostně, mohl by ostrov překvapit a způsobit mu škody, ale protože je tu téměř odedávna, ostrov se s nim naučil žít. Rostliny zasadily svoje kořeny hluboko, králíci se schovali doprostřed houštin a stromy narostly se zády ohnutými, připravenými na bičování, ptáci si vybudovali hnízda na zastíněných římsách a dům člověka je masivní a nízký, postavený se zručností, která tento starý vítr zná.

Dům je postaven z velkých šedých kamenů a šedé břidlice, má barvu moře. Má malá okna a dokonale přiléhající dveře a komín končící trubkou. Stojí na vršku kopce na východní části ostrova, poblíž roztřepeného pahýlu zlomené vycházkové hole. Tvoří korunu kopce, vzdoruje větru a dešti, ne z hrané statečnosti, ale proto, že odtud člověk může pozorovat ovce.

Je tu ještě další dům, velice podobný, deset mil vzdálený, na opačném konci ostrova, blízko víceméně pláže, ale tam nikdo nežije. Kdysi tam žil další člověk. Myslel si, že toho ví víc než ostrov, myslel si, že tu může pěstovat oves a brambory a držet si pár krav. Tři roky bojoval s větrem, zimou a půdou, než připustil, že neměl pravdu. Když odešel, nikdo o jeho dům neměl zájem.

Je to nepříznivé místo. Přežijí tu jen silné věci: tvrdé skály, obyčejná tráva, odolné ovce, divocí ptáci, nízké domy a silní lidé.

To pro místa, jako je tohle, bylo vynalezeno slovo „drsný“.

„Jmenuje se Storm Island,“ řekl Alfred Rose. „Doufám, že se vám tu bude líbit.“

David a Lucy Roseovi seděli na přídi rybářské lodi a dívali se přes zčeřenou vodní hladinu. Byl hezký listopadový den, chladný a větrný, ale přesto jasný a suchý. Slabé slunce se blýskalo na vlnkách.

„Koupil jsem ho v roce 1926,“ pokračoval tatínek Rose, „když jsem si myslel, že bude revoluce a budeme se muset někde schovat před dělnickou třídou. Je to to pravé místo pro rekonvalescenci.“

Lucy si pomyslela, že je podezřele srdečný, ale musela připustit, že ostrov vypadá nádherně: celý rozfoukaný větrem, přirozený a čerstvý. Tenhle krok měl smysl. Museli se dostat pryč od rodičů a začít své manželství od začátku a nemělo smysl stěhovat se do města, aby na ně házeli bomby, když se ani jeden z nich necítil natolik dobře, aby mohl být co platný, a pak jim Davidův otec prozradil, že má vlastní ostrov u břehů Skotska. Znělo to příliš dobře na to, aby to mohla být pravda.

„Patří mi také ovce,“ řekl tatínek Rose. „Každé jaro přijedou z pevniny střihači a vlna vynese akorát tak na to, abych zaplatil výplatu Tomovi McAvitovi. Starý Tom je ovčák.“

„Jak je starý?“ zeptala se Lucy.

„Dobrý Bože, musí mu být tak – no, sedmdesát?“

„Myslím, že je to podivín.“ Loď zabočila do zálivu a Lucy uviděla na molu dvě malé postavy: muže a psa.

„Podivín? Ne víc, než bys byla ty, kdybys žila dvacet let sama na ostrově. Mluví na svého psa.“

Lucy se obrátila na kapitána malé lodě. „Jak často se tady zastavujete?“

„Jednou za čtrnáct dní, paní. Přivážím Tomovi nákup, není toho moc, a poštu, té je ještě míň. Prostě mi každé druhé pondělí připravte seznam, a pokud to půjde sehnat v Aberdeenu, přivezu vám to.“

Vypnul motor a hodil Tomovi lano. Pes štěkal a běhal v kruhu, byl bez sebe vzrušením. Lucy se postavila jednou nohou na obrubník člunu a vyskočila na molo.

Tom si s ní potřásl rukou. Měl vrásčitý obličej a dýmku s víčkem. Byl menší než ona, ale rozložitý a vypadal podivně zdravě. Měl na sobě nejchlupatější tvídové sako, jaké kdy viděla, a pletený svetr, který mu musela uplést nějaká někde žijící staromódní sestra, kostkovanou čepici a vojenské boty. Nos měl obrovský, červený a protkaný žilkami. „Rád vás poznávám,“ řekl zdvořile, jako by byla dnes už devátou návštěvou a ne první tváří, kterou uviděl po čtrnácti dnech.

„Tady máš, Tome,“ řekl kapitán. Podal mu z lodi dvě kartónové krabice. „Tentokrát žádná vejce, ale je tam dopis z Devonu.“

„To bude od neteře.“

Lucy si pomyslela: To vysvětluje ten svetr.

David byl ještě na lodi. Kapitán se postavil před něj a zeptal se: „Připraveni?“

Tom a tatínek Rose se naklonili nad loď, aby mu pomohli, a všichni tři dohromady zvedli Davida ve vozíku na molo.

„Jestli neodjedu teď, budu muset počkat na další autobus za čtrnáct dní,“ řekl tatínek Rose s úsměvem. „Dům je postavený velice pěkně, uvidíte. Máte tam všechny svoje věci. Tom vám ukáže, kde co je.“ Políbil Lucy, stiskl Davidovi rameno a s Tomem si potřásl rukou. „Pár měsíců si odpočiňte a pobuďte spolu, dejte se do pořádku a pak se vraťte, na oba čekají důležité válečné úkoly.“

Lucy věděla, že se nevrátí, ne dřív, než skončí válka. Ale ještě o tom nikomu neřekla.

Tatínek zase nastoupil do lodě. Odjela v úzkém oblouku. Lucy mávala, dokud nezmizela za mysem.

Tom tlačil kolečkové křeslo, takže Lucy vzala jídlo. Mezi pevninskou částí mola a vrcholem útesu byla dlouhá, příkrá a úzká rampa, zdvihající se vysoko nad pláž jako most. Lucy by působilo značné potíže dostat křeslo nahoru, ale Tomovi se to dařilo bez zjevné námahy.

Dům byl dokonalý.

Byl malý a šedý, chráněný před větrem malým pahorkem. Všechno dřevo bylo čerstvě natřeno a vedle vchodu rostl keř planých růží. Z komína stoupaly proužky kouře a vítr je rozháněl. Malá okénka směřovala k zálivu.

Lucy řekla: „Moc se mi to líbí!“

Vevnitř bylo uklizeno, vyvětráno a vymalováno a na kamenných podlahách byly tlusté koberce. Byly tu čtyři pokoje: dole zmodernizovaná kuchyně a obývací pokoj s kamenným krbem a nahoře dvě ložnice.

Jeden konec domu byl pečlivě přestavěn a vybaven moderní instalací, nahoře s koupelnou a dole s přestavbou kuchyně. Oblečeni měli ve skříních. V koupelně byly ručníky a v kuchyni jídlo.

Tom řekl: „Ve stodole je něco, co vám musím ukázat.“

Byla to kůlna, ne stodola. Byla schovaná za chatou, uvnitř byl blyštící se džíp.

„Pan Rose říká, že je zadaptovaný tak, aby ho mohl řídit mladý pán Rose,“ řekl Tom. „Má automatickou převodovku a plyn a brzdy se ovládají rukou. Tak to říkal.“ Vypadalo to, že jen papouškuje slova, jako by neměl ani tušení, co by mohla být převodovka, brzdy a plyn.

Lucy řekla: „Není to skvělé, Davide?“

„Tiptop. Ale kam s tím pojedu?“

Tom řekl: „Budete vždycky vítaný, když ke mně přijedete na návštěvu, zakouříme si dýmku a dáme si hlt whisky. Tak jsem se těšil, že budu mít zase sousedy.“

„Děkujeme,“ řekla Lucy.

„Tohle je generátor,“ řekl Tom, otočil se a ukázal na něj. „Mám úplně stejný. Sem se dává palivo. Dodává střídavý proud.“

„To je neobvyklé, malé generátory jsou obvykle na stejnosměrný proud,“ řekl David.

„Jo. Nevím, v čem je skutečně ten rozdíl, ale řekli mi, že tenhle je bezpečnější.“

„To je pravda. Když vám dá ránu tenhle, přeletíte přes celou místnost, ale stejnosměrný proud by vás zabil.“

Vrátili se zpátky do chaty. „No, vy se musíte ubytovat a já musím opatřit ovce, takže se s vámi rozloučím. Ach! Ještě bych vám měl říct, že v případě nouze můžu kontaktovat pevninu pomoci bezdrátové vysílačky.“

Davida to překvapilo: „Máte vysílačku?“

„Jo,“ řekl Tom pyšně. „Jsem pozorovatel nepřátelských letadel královských pozorovacích jednotek.“

„A zahlédl jste někdy nějaké letadlo?“ zeptal se David.

Lucy šlehla po Davidovi nesouhlasným pohledem kvůli sarkasmu v jeho hlase, ale Tom si ničeho nevšiml. „Ještě ne,“ odpověděl.

„Bezva.“

Když Tom odešel, Lucy řekla: „Chce jenom taky trošku přispět.“

„Těch, kteří chtějí trochu přispět, je hodně,“ řekl David.

A to, odhalila Lucy, je ten problém. Opustila toto téma a zavezla vozík se svým zmrzačeným manželem do jejich nového domova.

Když Lucy požádali, aby zašla za nemocničním psychologem, okamžitě usoudila, že má David poškozený mozek. Nebylo tomu tak. „Všechno, co má v nepořádku s hlavou, je ošklivá pohmožděnina na levém spánku,“ řekla psycholožka. Pokračovala: „Ovšem ztráta obou nohou je trauma a nikdy se nedá předvídat, jak to ovlivní stav mysli. Moc chtěl být pilotem?“

Lucy zapřemítala. „Bál se, ale zároveň to moc chtěl.“

„No, bude potřebovat získat nový pocit jistoty a všechnu podporu, jakou mu jen budete moci poskytnout. A také trpělivost. Jediné, co dokážeme předvídat je, že bude chvíli podrážděný a mrzutý. Potřebuje lásku a odpočinek.“

Ovšem během jejich prvních měsíců na ostrově se nezdálo, že by cokoli potřeboval. Nemiloval se s ní, možná čekal, až se vyhojí jeho poranění. Ale ani neodpočíval. Vrhnul se do starostí o ovčí farmu, proháněl se po ostrově ve svém džípu s kolečkovým křeslem uloženým vzadu. Budoval ohrady podél zrádnějších útesů, střílel po orlech, pomáhal Tomovi trénovat nového psa, když Betsy začala slepnout, a vypaloval vřesoviště a na jaře byl celé noci pryč a rodil jehňata. Jednoho dne porazil obrovskou borovici nedaleko Tomovy chaty a celých čtrnáct dní ji ořezával a rozsekával na polena, která se dala zvládnout, a nosil je domů ke krbu. Těšily ho opravdu těžké práce. Naučil se pevně se připoutat k vozíku tak, aby mu to udrželo tělo, když pracuje se sekerou nebo palicí. Vyřezal si pár kuželů, a když pro něj Tom nenašel už žádnou práci, celé hodiny s nimi cvičil. Svaly na jeho pažích a zádech vypadaly skoro až groteskně, jako u člověka, který vyhrál soutěž v kulturistice.

Lucy nebyla nešťastná. Bála se, že by mohl celé dny sedět u krbu a přemítat o své smůle. Způsob, jakým pracoval, byl trochu děsivý, protože byl tak posedlý, ale alespoň nebyl pasivní.

O vánocích mu řekla o dítěti.

Ráno mu dala motorovou pilu a on jí dal roli hedvábí. Tom přišel na večeři a měli divokou husu, kterou sestřelil. Po čaji odvezl David Toma domů, a když se vrátil, Lucy otevřela láhev brandy.

Pak řekla: „Mám pro tebe ještě jeden dárek, ale nebudeš ho moci otevřít dřív než v květnu.“

Zasmál se. „O čem to proboha mluvíš? Kolik jsi vypila toho brandy, když jsem byl pryč?“

„Čekám dítě.“

Zíral na ni a smích se mu vytratil z obličeje. „Proboha, zatraceně, tak tohle nám chybělo.“

„Davide!“

„No, proboha… Kdy se to sakra stalo?“

„To není nijak těžké uhodnout, ne?“ řekla. „Muselo k tomu dojít týden před svatbou. Je to zázrak, že přežilo tu srážku.“

„Byla jsi u doktora?“

„Uf – kdy?“

„Tak jak to můžeš vědět jistě?“

„Ach Davide, nebuď tak otravný. Vím to jistě, protože nemám menstruaci, bolí mne bradavky, ráno zvracím a v pase mám o čtyři palce víc než dřív. Kdyby ses na mne někdy podíval, věděl bys to jistě i ty.“

„Dobře.“

„Co to s tebou je? Měl bys být nadšený.“

„Ano, jistě. Třeba budeme mít syna a já s ním budu chodit na procházky a budu s ním hrát fotbal a bude vyrůstat s přáním, aby byl jako jeho otec, válečný hrdina, zatracený beznohý žert!“

„Ach, Davide, Davide,“ zašeptala. Klekla si před křeslo. „Davide, takhle to neber. Bude si tě vážit. Bude k tobě vzhlížet, protože ses zase vzchopil a protože dokážeš na svém vozíku pracovat za dva a protože neseš svůj handicap s odvahou a humorem a –“

„Nebuď tak zatraceně blahosklonná,“ vyštěkl. „Mluvíš jako licoměrný kněz.“

Postavila se. „Nechovej se, jako by to byla moje vina. Muži mohou být přece také opatrní.“

„Ne před neviditelnými náklaďáky při zatemnění.“

Byla to hloupá hádka a oba to věděli, tak Lucy neodpověděla. Celá myšlenka Vánoc byla teď jakoby úplně omšelá: kousky barevného papíru na zdech, stromeček v koutě a zbytky husy k vyhození v kuchyni – nic z toho nemělo nic společného s jejím životem. Začala se podivovat, co vlastně dělá na tomhle pustém větrném ostrově, s mužem, který ji patrně nemiluje, s dítětem, které nechtěla. Proč by neměla – no dobře – mohla by… Pak si uvědomila, že nemá kam jít, že nemůže se svým životem udělat nic jiného, že nemůže být ničím jiným než ženou Davida Rose.

David nakonec řekl: „No, jdu spát.“ Odjel sám do haly a dostal se z vozíku a vytáhl se po schodech. Slyšela ho jak se škrabe po podlaze, slyšela, jak zavrzala postel, jak na ni dosedl, slyšela, jak jeho oblečení dopadá do kouta pokoje, jak se svléká, pak uslyšela konečné zasténání per, jak si lehl a přetáhl přes sebe přikrývky.

Ještě se nerozplakala.

Podívala se na láhev brandy a pomyslela si, kdybych ji teď celou vypila, možná bych už ráno nebyla těhotná.

Dlouho nad tím přemýšlela, až došla k závěru, že život bez Davida, ostrova a dítěte by byl ještě horší, protože by byl prázdný.

Neplakala, nevypila brandy. Místo toho odešla nahoru, lehla si do postele a ležela bdící vedle svého spícího manžela, poslouchala vítr a pokoušela se nepřemýšlet, dokud racci nepřestali křičet a dokud se nad Severní moře nevyšplhal šedý deštivý úsvit a nenaplnil malou ložnici chladným bledým světlem, a nakonec usnula.

Na jaře se v ní usídlil určitý druh klidu, jako by hrozby byly odloženy do doby, než se narodí dítě. Když začal slézat únorový sníh, zasadila květiny a zeleninu na kousek země mezi kuchyní a stodolou a nevěřila, že vyrostou. Pečlivě uklidila dům a řekla Davidovi, že pokud ho bude chtít mít uklizený dřív než v srpnu, bude to muset udělat sám. Napsala matce a spoustu toho napletla a poštou si objednala plenky. Navrhovali jí, aby dítě porodila doma, ale ona měla strach, že kdyby odešla, nikdy by se nevrátila. Chodila na dlouhé procházky na blata, pod paží nosila knihu o ptácích, dokud nepřibrala natolik, že nemohla chodit tak daleko. Ve skřínce, kterou David nikdy nepoužíval, měla schované brandy, a když se cítila v depresi, šla se na ni podívat a připomenout si, co málem ztratila.

Tři týdny předtím, než se mělo dítě narodit, odjela na lodi do Aberdeenu. David a Tom mávali z mola. Maře bylo tak bouřlivé, že se ona i kapitán lodi báli, že by mohla porodit dřív, než dorazí na pevninu. Zašla do nemocnice v Aberdeenu a čtyři týdny na to stejnou lodí přivezla dítě domů.

David o tom nic nevěděl. Pravděpodobně si myslel, že ženy rodí stejně snadno jako ovce, pomyslela si.

Nezajímal se o bolest při kontrakcích a ten strašný nemožný tlak a rozbolavělost potom a vševědoucí panovačné ošetřovatelky, které vám nechtějí dovolit dotknout se vlastního dítěte, protože nejste tak rychlé, efektivní, kvalifikované a sterilní jako ony. Viděl jen, že jste odešla těhotná a vrátila se s krásným, bíle oblečeným zdravým chlapečkem a řekl: „Budeme mu říkat Jonathan.“

Přidali k tomu Alfred po Davidově otci, Malcolm po Lucyině otci a Thomas po Tomovi, ale říkali mu Jo, protože byl moc maličký na Jonathana, natož na Jonathana Alfreda Malcolma Thomase Rose. David se ho naučil krmit z lahve, nechat ho odříhnout a vyměnit mu plenky a dokonce ho občas pohoupal na klíně, ale jeho zájem o něj byl nějak vzdálený, neangažovaný, měl k němu přistup jako k problému, který se musí řešit, podobný jako ošetřovatelky, nebyl pro něj tím, čím byl pro Lucy. Tomovi bylo dítě bližší než Davidovi. Lucy ho nenechala kouřit v místnosti, kde bylo dítě, a starý brach odložil na celé hodiny lulku s víčkem do kapsy a broukal na malého Joa, pozoroval ho, jak kope nožičkama, nebo ho pomáhal Lucy vykoupat. Lucy ho mírně upozorňovala, že zanedbává ovce. Tom odpověděl, že ho nepotřebují k tomu, aby se na ně díval, když se krmí – že se raději bude dívat jak se krmí Jo. Z naplaveného dříví vyřezal malé chrastítko a naplnil ho drobnými kulatými kamínky a měl ohromnou radost, když po něm Jo poprvé hrábl a zatřásl s ním, aniž by mu někdo musel ukazovat jak.

David a Lucy se pořád ještě nemilovali.

Napřed tu byla jeho zranění, pak byla těhotná a pak se zotavovala po porodu, ale teď k tomu nebyl žádný důvod.

Jedné noci řekla: „Už jsem úplně v pořádku.“

„Co tím myslíš?“

„Po dítěti. Moje tělo je v pořádku. Už jsem uzdravená.“

„Aha. To je dobře.“

Zajistila si, aby chodila do postele, když šel on, aby ji mohl pozorovat, jak se svléká, ale vždycky se otočil.

Jak leželi a podřimovali, pohnula se tak, aby její ruka, stehno nebo ňadro zavadilo o něho, náhodné, ale nepochybné vyzvání. Ale nedočkala se žádné reakce.

Pevně věřila, že s ní je všechno v pořádku. Není žádná nymfomanka – nechce jen sex, chce sex s Davidem. Byla si jista tím, že kdyby byl na ostrově nějaký jiný muž mladší sedmdesáti let, nepokoušelo by ji to. Nebyla po sexu prahnoucí děvka, byla po lásce prahnoucí manželka.

K rozhodnému okamžiku došlo jedné noci, kdy vedle sebe leželi na zádech, oba naprosto vzhůru a naslouchali větru venku a tichým zvukům Joa z vedlejšího pokoje. Lucy připadalo, že je to vhodný okamžik k tomu, aby to buď udělal, nebo vyšel s pravdou ven a řekl proč ne, a že se bude tomuto tématu vyhýbat, dokud ho nepřinutí, a že ho může zrovna tak dobře přinutit teď.

Letmo se dotkla jeho stehen a otevřela ústa, aby promluvila – a téměř vykřikla překvapením, protože zjistila, že má erekci. Může se milovat! A chce, protože proč by jinak – a její ruka se triumfálně sevřela kolem důkazu jeho touhy, přisunula se blíž k němu a vydechla, „Davide –“

Řekl: „Ach, Bože!“ a chytil ji za zápěstí, odstrčil její ruku a otočil se na bok.

Tentokrát nehodlala přejít jeho odmítnutí mlčením. „Davide, proč ne?“

„Ježíši Kriste!“ Odhodil přikrývku, skulil se na podlahu, jednou rukou popadl prošívanou deku a vlekl se ke dveřím.

Lucy se posadila na posteli a vykřikla na něj: „Proč ne?“

Jo začal plakat.

David vytáhl prázdné kalhoty svého pyžama, ukázal na zvrásněnou bílou kůži na svých pahýlech a řekl: „Proto! Proto!“

Sklouzl se po schodech dolů, aby se vyspal na pohovce, a Lucy odešla do vedlejší místnosti, aby utišila Joa.

Trvalo dlouho, než ho zase uspala, pravděpodobně proto, že ona sama by potřebovala útěchu. Dítě cítilo slzy na jejích tvářích. Zajímalo by ji, jestli mělo nějakou představu o jejich významu – copak slzy nejsou první věcí, které děti porozumí? Nedokázala se přimět k tomu, aby mu zazpívala nebo aby zašeptala, že je všechno v pořádku, tak ho jen pevně držela a houpala ho, a když ji on ukonejšil svojí vřelostí a tím, jak se jí držel, usnul jí v náručí.

Uložila ho zpátky do kolébky a chvíli ho pozorovala. Nemělo smysl vracet se do postele. Z obýváku slyšela Davidovo chrápání z hlubokého spánku – určitě si vzal silné prášky, jinak by mu stará silná bolest nedovolila usnout. Lucy se potřebovala dostat pryč od něj, někam, kde by ho neviděla ani neslyšela a kde by ji pár hodin nemohl najít, i kdyby chtěl. Oblékla si kalhoty a svetr, tlustý kabát a vysoké boty a odplížila se ze schodů a ven z domu.

Venku se válela mlha, vlhká a hořce chladná, takového druhu, na jakou se ostrov specializoval. Vytáhla si límec kabátu, přemýšlela, jestli se nemá vrátit pro šálu, ale rozhodla se, že ne. Čvachtala po blátivé cestičce, štípání mlhy v krku jí bylo vítané, malá nepřízeň počasí jí odpoutávala myšlenky od větší rány uvnitř těla.

Došla na vrcholek útesu a s novou silou šla dolů po příkré úzké rampě, opatrně kladla nohy na kluzké desky. Dole seskočila do písku a zamířila k okraji moře.

Vítr a voda pokračovaly ve svém vytrvalém souboji, vítr se střemhlav vrhal dolů, aby poškádlil vlny, a moře na něj syčelo a stříkalo, jak naráželo na zem, ti dva byli odsouzeni k tomu, aby se spolu na věky hašteřili.

Lucy šla po těžkém písku, vstřebávala zvuk a počasí, dokud pláž neskončila místem, kde se voda setkávala s útesem, tam se otočila a vracela se nazpátek. Celou noc chodila po břehu. Když se blížil úsvit, náhle ji spontánně napadlo: Je to jeho způsob, jak být silný.

I kdyby tomu tak bylo, ta myšlenka zrovna moc nepomáhala, držela si svůj význam v pevně zaťaté pěsti. Ale chvíli na ní pracovala a pěst se rozevřela, aby odhalila něco, co vypadalo jako malá perla moudrosti spočívající na dlani – možná, že Davidův chlad patří k tomu kácení stromů a odhalování sebe sama, k ježdění v džípu a házení kužely a sbírání se k životu na chladném ostrově v Severním moři…

Jak to řekl? „…jeho otec válečný hrdina, beznohý žert…“ Musí si něco dokázat, něco, co by znělo otřepaně, kdyby se to mělo vyjádřit slovy, něco, co by dokázal jako pilot stíhačky, ale teď to musí dělat kácením stromů, ploty, kužely a kolečkovým křeslem. Nenechali ho složit zkoušku a on chtěl říct: „Stejně bych ji složil, podívejte se, jak dokážu trpět.“

Bylo to krutě, křiklavě nespravedlivé, měl odvahu a utrpěl rány, ale nemohl na to být pyšný. Kdyby ho o nohy připravil Messerschmidt, vozík by byl medailí, odznakem odvahy. Ale takhle bude celý život říkat: „Stalo se to za války – ale ne, nikdy jsem nebyl v akcí, byla to nehoda, prošel jsem výcvikem a hned den na to jsem měl jít do války, už jsem viděl svoji bednu, byla nádherná a…“

Ano, je to jeho způsob jak být silný. A možná, že ona by také dokázala být silná. Možná by dokázala najít způsob, jak si poradit se zbytkem svého života. David býval kdysi hodný, laskavý a milující a ona by se teď mohla naučit trpělivě čekat, zatímco on bojuje o to, aby byl takovým mužem, jakým býval. Mohla by najít novou naději, něco nového, pro co by mohla žít. Jiné ženy našly sílu k tomu, aby se vyrovnaly s tím, že přišly o všechno, že mají vybombardované domy a muže v táborech válečných zajatců.

Zvedla oblázek, napřáhla ruku a vší silou ho hodila do moře. Neviděla ani neslyšela ho dopadnout, mohl by létat věčně, kroužit kolem země jako satelit ve vesmírném příběhu.

Vykřikla: „Já dovedu být taky silná, zatraceně.“ A otočila se a vyrazila nahoru po rampě k domu. Byl už skoro čas na první Joovo krmení.

6

Vypadalo to jako panské sídlo a opravdu svým způsobem bylo – velký dům s pozemky v zeleném městě Wolhdorfu hned za Západním Hamburkem. Mohl by to být dům majitele dolů nebo úspěšného dovozce nebo průmyslníka. Ovšem ve skutečnosti patřil Abwehru.

Za svůj osud vděčil počasí – ne zdejšímu, ale počasí o dvě stě kilometrů jižněji v Berlíně, kde atmosférické podmínky byly nevhodné pro bezdrátovou komunikaci s Anglií.

Dům to byl pouze po úroveň přízemí. Pod nim byly obrovské betonové kryty a radiovybavení za několik miliónů říšských marek. Elektronický systém sestavil major Werner Trautmann a odvedl dobrou práci. V každé hale bylo dvacet úhledných malých zvukově odizolovaných poslechových stanovišť obsazených operátory, kteří dokázali poznat špióna podle způsobu jakým vyťukával svoji zprávu, stejně snadno, jako vy rozeznáte na obálce rukopis své matky.

Přijímací zařízení bylo vybudováno s ohledem na kvalitu, protože vysílačky odesílající zprávy byly navrženy spíše na kompaktnost než na výkon. Většinou to byly malé kufříkové přístroje, kterým se říkalo Klamotten, které vyvinula Telefunken pro admirála Wilhelma Canarise, šéfa Abwehru.

Tuto noc byly cesty relativně klidné, a tak všichni věděli, že se ozval Die Nadel. Zprávu přebíral jeden ze starších operátorů. Vyťukal potvrzení příjmu, přepsal záznam, rychle vytrhl list z bloku a šel k telefonu. Přečetl zprávu do přímé linky s vedením Abwehru na Sophien Terrace v Hamburku, pak se vrátil do své kabinky, aby si zakouřil.

Nabídl cigaretu mladíkovi ve vedlejší kabince a chvíli spolu postáli, opírali se o zeď a kouřili.

Mladík se zeptal: „Bylo tam něco?“

Starší muž pokrčil rameny. „Vždycky v tom něco je, když volá on. Ale tentokrát nic moc. Luftwaffe zase netrefila katedrálu St. Paul’s.“

„Žádná odpověď pro něj?“

„Nemyslíme, že by čekal na odpověď. Je to nezávislý chlap, vždycky byl takový. Školil jsem ho ve vysílání, a když jsme skončili, myslel si, že je lepší než já.“

„Vy jste se setkal s Die Nadelem? Jaký je?“

„Je s ním asi tolik zábavy jako s leklou rybou. Ale zároveň je nejlepším agentem, jakého máme. Někdo říká, že vůbec nejlepším, jakého jsme kdy měli. Říká se o něm, že pět let postupoval v NKVD v Rusku a skončil jako jeden ze Stalinových nejdůvěrnějších pomocníků… Nevím, jestli je to pravda, ale takové věci dělává. A Führer to ví.“

„Hitler ho zná?“

Starší muž přikývl. „Jednu dobu chtěl vidět všechny Nadelovy zprávy. Nevím, jestli to platí pořád. Ne že by to pro Die Nadela něco znamenalo. Jeho neohromí nic. Víš co? Na všechny se dívá naprosto stejně – jako by si promýšlel, jak tě zabije, když uděláš nějaký nesprávný pohyb.“

„Jsem rád, že jsem ho nemusel školit.“

„Učil se rychle, to se mu musí nechat. Pracoval čtyřiadvacet hodin denně a když to zvládl, přestal mne zdravit. Nikdy nezapomene pozdravovat Canarise. Vždycky se podepisuje ‚Pozdravujte Williho‘. Tak se stará o šarži.“

Dokouřili, odhodili cigarety na zem a zašlápli je. Starší muž pak sebral nedopalky a schoval je do kapsy, protože v krytu nebylo dovoleno kouřit. Rádia stále mlčela.

„Ano, nepoužívá své krycí jméno,“ pokračoval starší muž. „Von Braun mu ho přidělil, a jemu se nelíbilo. Ani Von Brauna nemá rád. Pamatuješ se, jak tehdy – ne, to bylo ještě předtím než jsi přišel – Braun přikázal Nadelovi, že má jít na letiště Farnborough v Kentu. A přišla zpráva: ‚Ve Farnborough v Kentu není žádné letiště. Jedno je ve Farnborough v Hampshire. Naštěstí Luftwaffe umí zeměpis líp než vy, vy hajzle.‘ Prostě takhle.“

„Myslím, že je to pochopitelné. Když uděláme chybu my, v sázce je jejich život.“

Starší muž se zamračil. To on vyslovoval podobné soudy a nelíbilo se mu, že si jeho posluchač přisadil svým názorem. „Možná,“ řekl na půl úst.

„Ale proč se mu nelíbí jeho krycí jméno?“

„Říká, že má svůj význam a že krycí jméno, které má smysl, může člověka prozradit. Von Braun ho neposlechl.“

„Význam? Die Nadel? Co to znamená?“

Ale v tu chvíli rádio staršího muže zapraskalo a on se rychle vrátil na své stanoviště, takže k vysvětlení nikdy nedošlo.

Část 2

.

7

Ta zpráva Fabera znepokojila, protože ho donutila věnovat se záležitosti, jakým se vyhýbal.

Hamburk si dal zatraceně záležet na tom, aby mu zpráva došla. Udal svůj identifikační volací znak a místo obvyklého „Příjem – pokračujte“ odvysílali „Uskutečněte schůzku jedna“.

Potvrdil příjem rozkazu, odvysílal svoji zprávu a zapakoval vysílačku do kufru. Pak odjel na kole z Erith Marches – jeho zástěrkou byl pozorovatel ptáků – a vydal se na cestu do Blackheathu. Na cestě do svého těsného dvoupokojového bytu přemýšlel, jestli by nebylo možné se rozkazu vyhnout.

K vzepření se rozkazu měl dva důvody: jeden profesionální a jeden osobní.

Profesionálním důvodem bylo, že „schůzka jedna“ byla stará šifra, stanovená Canarisem v roce 1937. Znamenalo to, že se má setkat s jiným agentem před vchodem do určitého obchodu mezi Leicester Square a Piccadilly Circusem. Agenti se poznají podle toho, že budou mít oba v ruce bibli. K tomu byl rychlý slovní doprovod:

„Jaká kapitola se dnes čte?“

„První Kniha Královská, kapitola třináct.“

Pak, pokud by si byli jisti, že nebyli sledováni, měli se shodnout v tom, že tato kapitola je „velice podnětná“. V opačném případě měl jeden z nich říct: „Obávám se, že jsem ji ještě nečetl.“

Vchod do obchodu už tam ani vůbec nemusí být, ale to Fabera netrápilo. Myslel na to, že šifru Canaris pravděpodobně udal většině těch přihlouplých amatérů, kteří se dostali přes Kanál v roce 1940 a přistáli v náručí MI5. Faber věděl, že byli chyceni, protože zprávy o jejich oběšení byly zveřejněné, nepochybně proto, aby se veřejnost ujistila o tom, že se s Pátou kolonou nějak naložilo. Určitě předtím, než zemřeli, tajemství prozradili, takže Britové teď pravděpodobně znají staré šifry ke schůzkám. Pokud zachytili zprávu z Hamburku, vchod do obchodu se teď musí hemžit vhodnými mladými Angličany nesoucími bibli a nacvičujícími si vyslovování „velice podnětná“ s německým přízvukem.

Abwehr v těch opojných dnech, kdy se zdálo, že invaze je tak blízko, odhodil profesionalitu do větru. Od té doby Faber Hamburku nedůvěřoval. Neřekl jim, kde bydlí, odmítl komunikovat s ostatními agenty v Británii, měnil frekvenci, kterou používal pro své zprávy, aniž by se staral o to, jestli někomu nevstoupí do jeho signálu.

Kdyby vždycky poslouchal svoje nadřízené, nepřežíval by tak dlouho.

Ve Woolwichi se k Faberovi připojil dav dalších cyklistů, mnohé z nich ženy, jak dělníci proudili z továrny na munici na konci denní směny. Jejich spokojená zemdlenost Faberovi připomněla osobní důvod k neuposlechnutí: myslel si, že jeho strana válku prohrává.

Rozhodně nevyhrávají. Rusové a Američané se připojili k boji, Afrika byla ztracena, Italové se zhroutili, spojenci jistě spustí invazi do Francie letos, v roce 1944.

Faberovi se nechtělo riskovat život jen tak, pro nic za nic.

Dojel domů a uložil kolo. Zatímco si omýval obličej, svitlo mu, že proti vší logice na schůzku jít chce.

Bylo to bláznivé riziko, podstoupené ve ztraceném případu, ale jen hořel, aby se do toho dal. A jednoduchým důvodem pro to bylo, že se nevýslovně nudil. Rutinní vysílání, pozorování ptáků, kolo, svačiny v penziónu – jsou to už čtyři roky, co zažil něco alespoň vzdáleně připomínajícího akci. Připadalo mu, že mu nehrozí vůbec žádné nebezpečí, a byl z toho celý nesvůj, protože si pak představoval neviditelné hrozby. Nejšťastnější byl, když mohl každou chvíli rozpoznat nebezpečí a podniknout kroky k jeho zneškodnění.

Ano, půjde na tu schůzku. Ovšem ne tak, jak, to očekávají oni.

Přestože byla válka, v londýnském West Endu byly stále davy lidí. Fabera by zajímalo, jestli to v Berlíně vypadá stejně. V knihkupectví Hatchard’s na Piccadilly si koupil bibli a zastrčil ji do vnitřní kapsy svého kabátu, tak, že nebyla vidět. Byl to příjemný, vlhký den, přerušovaně mrholilo a Faber měl roztažený deštník.

Schůzka byla načasovaná mezi devátou a desátou hodinou dopoledne nebo pátou a šestou odpoledne a bylo to domluveno tak, že tam dotyčný bude chodit každý den, dokud se ten druhý neobjeví. Pokud se nesetkají během pěti po sobě jdoucích dnů, bude tam chodit každý druhý den po dobu dvou týdnů. Pak to vzdá.

Faber dorazil na Leicester Square deset minut po deváté. Spojka tu byla, stála ve dveřích tabáku s biblí v černém obalu pod paží, předstírala, že se schovává před deštěm. Faber muže zahlédl koutkem oka a rychle se sklopenou hlavou prošel kolem. Ten člověk byl mladíček se světlým knírem a vypadal obtloustle. Na sobě měl černý dvouřadový baloňák, četl si Daily Express a žvýkal žvýkačku. Faber ho neznal.

Když šel Faber kolem podruhé, po opačné straně ulice, zahlédl jeho stína. Malý podsaditý muž v nepromokavém kabátě a měkkém plstěném klobouku, který tak milují angličtí tajní, stál hned ve foyeru kancelářské budovy a pozoroval muže ve dveřích skrze skleněné dveře.

Existovaly dvě možnosti. Pokud agent neví, že je sledován, musí ho Faber dostat z místa schůzky a zbavit ho stína. Ovšem další možnosti je, že agenta chytili a muž ve dveřích je jeho náhradník, v tom případě ani on ani stín nesmí vidět Faberův obličej.

Faber si myslel to nejhorší, ale pak přišel na způsob jak, si s tím poradit.

Na náměstí byla telefonní budka, Faber vešel dovnitř a zapamatoval si číslo. Pak našel v bibli První Knihu Královskou, kapitolu třináct, vytrhl tu stránku a na okraj napsal: „Jděte do telefonní budky na náměstí.“

Chodil po vedlejších ulicích za Národní galerií, až našel malého chlapce, kolem deseti jedenácti, jak sedí ve dveřích a hází kamínky do kaluží.

Faber se zeptal. „Znáš tabák na náměstí?“

„Jo.“

„Máš rád žvýkačky?“

„Jo.“

Faber mu dal stránku vytrženou z bible. „Ve dveřích tabáku stojí muž. Dáš mu to a on ti dá žvýkačku.“

„Dobře,“ řekl chlapec. Stoupl si. „Ten chlápek je Američan?“

„Jo,“ řekl Faber.

Chlapec se rozběhl. Faber šel za ním. Když se chlapec přiblížil k agentovi, Faber zacouval do dveří kancelářské budovy naproti. Stín tam ještě byl, koukal přes sklo. Faber si stoupl přímo před dveře, zastínil mu pohled na scénu na druhé straně náměstí a otevřel deštník. Předstíral, že s ním zápasí. Viděl, že agent chlapci něco dal a odešel. Dokončil svoji hru s deštníkem a šel opačným směrem, než odešel agent. Otočil se a zjistil, že stín také vyběhl na ulici a rozhlíží se po zmizelém agentovi.

Faber se zastavil u nejbližšího telefonu a vytočil číslo budky na náměstí. Několik minut trvalo, než se dovolal. Konečné hluboký hlas řekl. „Haló?“

„Jaká kapitola se dnes čte?“

„První Kniha Královská, kapitola třináct.“

„Velice podnětná.“

„Že?“

Ten blázen nemá nejmenší tušení, v jakém je průšvihu, pomyslel si Faber. Nahlas řekl. „Ano?“

„Musím vás vidět.“

„To není možné.“

„Opravdu musím!“ V jeho hlase byl tón, o kterém si Faber pomyslel, že hraničí se zoufalstvím. „Zpráva pochází úplně zhora – chápete?“

Faber předstíral, že souhlasí. „Tedy dobře. Setkám se s vámi za týden pod obloukem na Euston Station v 9 ráno.“

„Nešlo by to dřív?“

Faber zavěsil a vyšel. Šel rychle, zahnul za dva rohy a vyšel na místě, kde měl výhled na telefonní budku na náměstí. Uviděl agenta, jak jde směrem k Picadilly. Stína nebylo vidět. Faber šel za agentem.

Muž zašel do stanice metra na Picadilly a koupil si lístek do Stockwellu. Faber si okamžitě uvědomil, že by se tam mohl dostat rychleji. Vyšel ze stanice, šel rychle na Leicester Square a nastoupil do vozu Northern Line. Agent bude muset přestupovat na Waterloo, zatímco Faber pojede přímo, takže Faber bude ve Stockwellu dřív, nebo přinejhorším přijedou stejnou soupravou.

Ve skutečnosti musel Faber před stanicí ve Stockwellu čekat pětadvacet minut, než se agent vynořil. Faber šel zase za ním. Agent vešel do kavárny.

Nikde blízko nebylo místo, kde by člověk mohl tak dlouhou dobu přijatelně postávat: nebyly tu žádné výlohy, do kterých by se mohl dívat, žádná lavička, na kterou by se mohl posadit, ani park, ve kterém by se mohl procházet, žádná zastávka autobusu, stanoviště taxi ani veřejná budova. Faber musel chodit sem tam ulicí, stále vypadal, jako by někam směřoval, pokračoval jen potud, pokud měl kavárnu v dohledu, pak se vrátil po druhé straně, zatímco agent seděl v teplé zamlžené kavárně, pil čaj a jedl teplý toast.

Vyšel za půl hodiny. Faber ho sledoval řadou ulic obytných domů. Agent věděl, kam jde, ale nijak nespěchal. Šel jako člověk, který jde domů, kde nemá po zbytek dne co na práci. Neotáčel se a Faber si pomyslel: „Další amatér“.

Nakonec vešel do domu – do jednoho z těch ubohých anonymních, ničím nepodezřelých penziónů, jaké všude na světě používají špióni a podvádějící manželé. Nahoře měl střešní okno, to bude agentův pokoj, nahoře, kvůli lepšímu příjmu.

Faber prošel kolem něj, pozoroval opačnou stranu ulice. Ano – támhle. Pohyb za oknem nahoře, krátký pohled na sako a vázanku, odtahující se obličej – opozice je tu také. Agent určitě přišel na schůzku i včera a umožnil MI5, aby ho sledovala domů – pokud ovšem sám není z MI5.

Faber zahnul za roh a šel vedlejší rovnoběžnou ulicí, počítal domy. Téměř přesně za místem, kam agent vstoupil, byly vybombardované trosky něčeho, co bývalo párem dvojdomků. Dobré.

Jak šel zpátky na stanici, jeho chůze byla živější, srdce mu bilo o odstín rychleji, rozhlížel se kolem sebe s ostražitým zájmem. Je to dobré. Hra začala.

Tu noc se oblékl do černého – vlněný klobouk, rolák pod krátkou koženou leteckou bundu, kalhoty zastrčené do ponožek, boty s gumovými podrážkami – všechno černé. Bude téměř neviditelný, protože i Londýn je zatemněný.

Jel tichými ulicemi na kole se ztlumenými světly a držel se mimo hlavní ulice. Bylo po půlnoci a nikoho neviděl. Kolo nechal čtvrt míle od místa, zamkl ho k plotu hospody.

Nevešel do domu, ve kterém bydlel agent, ale do trosek vybombardovaného domu ve vedlejší ulici. Opatrně si vybíral cestu rumištěm na zahradě před domem, vkročil do neexistujících veřejí a prošel domem až dozadu. Byla veliká tma. Tenká vrstva nízkých mraků zakryla měsíc a hvězdy. Faber musel postupovat pomalu a ruce mít napřažené před sebou.

Došel na konec zahrady, přeskočil přes plot a prošel dvěma sousedními zahradami. V jednom z domů krátce zaštěkal pes.

Zahrada penziónu byla neudržovaná. Faber vstoupil do ostružinového houští a zakopl. Trny mu poškrábaly obličej. Uhnul pod šňůru na prádlo – bylo natolik světlo, že ji viděl.

Našel kuchyňské okno a z kapsy vyndal malý nástroj s čepelí ve tvaru dlabátka. Tmel kolem skla byl starý a křehký a už se na mnoha místech odlupoval. Po dvaceti minutách tiché práce dostal tabulku z rámu a položil ji opatrně na trávu. Baterkou si posvítil prázdným otvorem do místnosti, aby se ujistil, že v cestě nebudou žádné hlučné překážky, otevřel zástrčku, zvedl okno a vyšplhal se dovnitř.

Tmavý dům byl cítit po vařené rybě a dezinfekci. Než Faber vstoupil do haly, odemkl zadní vchod – opatření pro případ rychlého úniku. Rychle jednou přejel baterkou sem a tam. Za tu chvilku zaznamenal kachlíčkovanou chodbu, stůl ledvinkovitého tvaru, který musí obejít, řadu kabátů na věšácích a napravo schodiště pokryté kobercem.

Tiše vstoupil na schody.

Byl na půli cesty ke druhému patru, když uviděl pod dveřmi světlo. Ve zlomku vteřiny se ozval, astmatický kašel a zvuk spláchnuté toalety. Dvěma dlouhými kroky doskočil ke dveřím a splynul nehybně se zdí.

Jak se dveře otevřely, světlo zaplavilo odpočívadlo. Faber vysunul dýku z rukávu. Ze záchoda vyšel starý muž a šel po patře, světlo nechal rozsvícené. Ve dveřích do své ložnice zamručel, otočil se a šel zpátky.

Určitě mne vidí, pomyslel si Faber. Pevněji stiskl rukojeť dýky. Napůl zavřené oči starého pána byly sklopeny k podlaze. Když se natahoval k vypínači, vzhlédl a Faber ho málem zabil – ale muž po vypínači tápal a Faber si uvědomil, že je tak ospalý, že jedná téměř ve spánku.

Světlo zhaslo, starý pán se odšoural do postele a Faber si zase oddechl.

Ve druhém poschodí byly jen jedny dveře. Faber je jemně zkusil. Byly zamčené.

Z kapsy bundy vyndal další nástroj. Zvuk vody doplňující se ve splachovadle toalety zakryl zvuk odemykaného zámku. Faber otevřel dveře a poslouchal.

Slyšel hluboké pravidelné oddechování. Vstoupil dovnitř. Zvuk vycházel z opačného rohu místnosti. Nic nebylo vidět. Velice pomalu přešel pokoj, černý jako uhel, při každém kroku vyciťoval vzduch před sebou, až se dostal k posteli.

V levé ruce měl baterku, dýku v rukávě uvolněnou a pravou ruku měl volnou. Rozsvítil baterku a škrtícím sevřením chytil spícího muže za hrdlo.

Agentovy oči se okamžitě rozevřely, ale nedokázal ze sebe vydat žádný zvuk. Faber se obkročmo posadil na postel a sedl si na něj. Pak zašeptal: „První Kniha Královská, kapitola třináct,“ a povolil sevření.

Agent zíral do světla baterky a pokoušel se zahlédnout Faberův obličej. Třel si krk na místě, kde ho stiskla Faberova ruka.

„Nehýbat se!“ Faber svítil agentovi do očí a pravou rukou vytáhl dýku.

„Nenecháte mne vstát?“

„Raději vás vidím v posteli, kde nemůžete napáchat další škody.“

„Škody? Další škody?“

„Pozorovali vás na Leicester Square, zavedl jste mne sem a tenhle dům je sledován. To vám mám důvěřovat?“

„Bože, to je mi líto.“

„Proč vás poslali?“

„Zpráva musela být předána osobně. Příkaz přišel až zezhora. Z nejvyšších míst –“ Agent se odmlčel.

„Ano? Jaký příkaz?“

„Já… musím si být jistý, že jste to vy.“

„Jak se o tom můžete ujistit?“

„Musím vidět váš obličej.“

Faber zaváhal, pak krátce posvítil na svůj obličej.

„Spokojený?“

„Die Nadel.“

„A vy jste kdo?“

„Major Friedrich Kaldor, pane.“

„To bych vám měl říkat pane.“

„Ach ne, pane. Dvakrát jste byl v nepřítomnosti povýšen. Teď jste podplukovník.“

„To nemají v Hamburku něco lepšího na práci?“

„Nepotěšilo vás to?“

„Potěšilo by mne, kdybych se mohl vrátit a dát majorovi von Braunovi službu u latríny.“

„Mohu vstát, pane?“

„Samozřejmě, že ne. Co když je major Kaldor zavřený ve vězení ve Wandsworthu a vy jste náhradník, který čeká na to, aby mohl dát signál svým přátelům, kteří čekají v domě naproti?… Tak jaké jsou příkazy z těch nejvyšších míst?“

„No, pane, jsme přesvědčeni, že letos dojde k invazi ve Francii.“

„Skvělé, skvělé. Pokračujte.“

„Jsme přesvědčeni, že generál Patton shromažďuje první skupinu vojsk Spojených států v části Anglie, která se nazývá East England. Pokud je ta armáda invazní armádou, pak z toho vyplývá, že zaútočí přes Pas de Calais.“

„To zní rozumně. Ale já jsem neviděl žádné náznaky existence téhle Pattonovy armády.“

„V nejvyšších kruzích v Berlíně o tom panují nějaké pochybnosti. Führerův astrolog –“

„Cože?“

„Ano, pane, má astrologa, který mu říká, aby hájil Normandii.“

„Bože. To je to tam tak zlé?“

„Má také spoustu normálních rádců. Osobně se domnívám, že astrologa používá jako výmluvy, když si myslí, že se generálové mýlí, ale nemůže prokázat nesprávnost jejich argumentů.“

Faber si povzdechl. Bál se podobných zpráv. „Pokračujte.“

„Vaším úkolem je ocenit sílu FUSAGu: počet jednotek, dělostřelectva, vzdušné podpory –“

„Vím, jak se určuje velikost armády.“

„Samozřejmě.“ Odmlčel se. „Dostal jsem instrukce, že mám zdůraznit důležitost tohoto poslání.“

„A to jste udělal. Povězte mi, to je to v Berlíně tak zlé?“

Agent zaváhal. „Ne, pane. Morálka je na vysoké úrovni, výroba munice se každý měsíc zvyšuje, lidé plivají na bombardéry RAF –“

„To stačí, propagandistické kecy si mohu poslechnout v rádiu.“

Mladší muž zmlkl.

Faber se zeptal: „Máte mi ještě něco vyřídit? Myslím oficiálně?“

„Ano. Po dobu trvání vašeho úkolu máte speciální únikovou cestu.“

„To to tedy opravdu považují za důležité,“ řekl Faber.

„Místo vašeho setkání s ponorkou je v Severním moři, deset mil východně od města, které se jmenuje Aberdeen. Prostě je zavoláte svojí normální frekvencí a oni se vynoří. Cesta se otevře hned, jakmile já nebo vy oznámíme Hamburku, že jste ode mne převzal příkazy. Ponorka tam bude každý pátek a každé pondělí v šest hodin večer a bude čekat do šesti ráno.“

„Aberdeen je velké město. Máte přesný odkaz na mapu?“

„Ano.“ Agent odrecitoval čísla a Faber se je naučil nazpaměť.

„To je všechno, majore?“

„Ano, pane.“

„Co hodláte provést s těmi muži z MI5 v protějším domě?“

Agent pokrčil rameny. „Budu jim muset vyklouznout.“

Faber si pomyslel: To není dobré. „Jaké máte příkazy k tomu, co máte dělat poté, co se se mnou setkáte? Máte nějaké útočiště?“

„Ne. Mám odejít do města, které se jmenuje Weymouth a ukrást loď, na které se mám vrátit do Francie.“

To je stejné jako vůbec žádný plán. Takže Canaris věděl, jak to skončí. Velice správně.

„A co kdyby vás chytili Britové a mučili vás?“ zeptal se.

„Mám jed.“

„A použijete ho?“

„Pravděpodobně ano.“

Faber se na něj podíval. „Asi ano.“ Položil levou ruku agentovi na hruď a přenesl na ni celou svou váhu, jako kdyby se chystal vstát z postele. Tím přesně vycítil, kde končí hrudní koš a kde začíná měkké břicho. Přitiskl hrot dýky těsně pod žebra a bodl vzhůru k srdci.

Agentovy oči se na okamžik rozšířily. Do hrdla mu vešel zvuk, ale ven se nedostal. Jeho tělo se křečovitě stáhlo. Faber zasunul dýku o palec hlouběji. Oči se zavřely a tělo ochablo.

„Viděl jsi můj obličej,“ řekl Faber.

8

„Myslím, že se nám to vymklo z rukou,“ řekl Percy Godliman. Frederick Bloggs přikývl na souhlas a dodal: „Je to moje vina.“

Ten člověk vypadá unaveně, pomyslel si Godliman. Vypadá tak už skoro rok, od té noci, co vytáhli rozmačkané ostatky jeho ženy z trosek vybombardovaného domu v Hoxtonu.

„Nezajímá mne, kdo je čím vinen,“ řekl Godliman. „Jde o to, co se stalo na Leicester Square během těch několika vteřin, co ti Blondie zmizel z očí.“

„Myslíš, že došlo ke kontaktu?“

„Možná.“

„Když jsme ho zase našli ve Stockwellu, myslel jsem si, že to pro ten den prostě vzdal.“

„Kdyby tomu tak bylo, přišel by na schůzku zase včera a dneska.“ Godliman si na stole vytvářel vzorky ze sirek, což bylo jeho zvykem, když přemýšlel. „Nic nového v domě?“

„Nic. Je doma už osmačtyřicet hodin.“ Bloggs zopakoval: „Je to moje chyba.“

„Neotravuj s tím, chlapče,“ řekl Godliman. „Bylo to moje rozhodnutí nechat ho běžet, aby nás zavedl k někomu dalšímu, a ještě pořád si myslím, že to bylo správné.“

Bloggs seděl nehybně, s prázdným výrazem ve tváři, s rukama v kapsách baloňáku. „Pokud ke schůzce došlo, neměli bychom váhat, měli bychom Blondieho zatknout a zjistit, jaké bylo jeho poslání.“

„Tím ale ztratíme jakoukoli šanci, že nás zavede k někomu důležitějšímu.“

„Je to na tobě.“

Godliman vyrobil ze sirek kostel. Chvíli se na něj díval, pak vytáhl z kapsy půlpenci a hodil s ní. „Orel,“ vypozoroval. „Dej mu dalších čtyřiadvacet hodin.“

Domácí pán byl irský republikán středního věku z Lisdoonvarny z County Clare, který tajně doufal, že Němci válku vyhrají a navždy osvobodí Smaragdový ostrov z anglické nadvlády. Belhal se s artritidou po starém domě, vybíral týdenní nájemné a přemýšlel, jak by na tom byl, kdyby nájemné vyrostlo na svoji skutečnou tržní hodnotu. Nebyl bohatý – patřily mu jen dva domy, tenhle a jeden menší, ve kterém bydlel. Byl neustále mrzutý.

V prvním patře zaklepal na dveře starého pána. Tento nájemník byl vždycky rád, když ho viděl. Pravděpodobně rád viděl kohokoli. Řekl: „Dobrý den, pane Riley, nechtěl byste čaj?“

„Nemám dneska čas.“

„Ach, tak.“ Starý pán mu předal peníze. „Předpokládám, že jste viděl kuchyňské okno.“

„Ne, nebyl jsem tam.“

„Ach! No, chybí tam jedna tabulka skla. Zakryl jsem to zatemněním, ovšem stejně je tam průvan.“

„Kdo ji rozbil?“ zeptal se domácí.

„Je to zvláštní, ale není rozbitá. Prostě tam leží v trávě. Myslím, že se jen uvolnil starý tmel. Spravil bych to sám, jen kdybyste mi sehnal trochu tmelu.“

Starý blázen, pomyslel si domácí. Nahlas řekl: „A nenapadlo vás, že by vás mohli vyloupit?“

Starý pán vypadal překvapeně. „To mne nenapadlo.“

„Nikomu nechybí nic cenného?“

„Nikdo nic neříkal.“

Domácí šel ke dveřím. „Dobře, podívám se tam, až půjdu dolů.“

Starý pán vyšel za ním. „Myslím, že ten nový chlápek tam nahoře není doma. Už pár dní jsem ho neslyšel.“

Domácí zavětřil. „Vaří si na pokoji?“

„To nevím, pane Riley.“

Oba vyšli po schodech. Starý pán řekl: „Chová se velice tiše, pokud tam je.“

„Ať vaří cokoli, musí toho nechat. Smrdí to opravdu hrozně.“

Domácí zaklepal na dveře. Nic se neozvalo. Otevřel dveře a vešel dovnitř. Starý pán ho následoval.

„Dobrá, dobrá, dobrá,“ řekl starší seržant žoviálně. „Myslím, že tu máte mrtvolu.“ Stál ve dveřích a prohlížel si pokoj. „Dotkl jste se něčeho, Paddy (pozn. Paddy je Irčan, něco jako Ital – Talián)?“

„Ne,“ odpověděl domácí. „A jsem pan Riley.“

Policista to ignoroval. „Předpokládám, že není mrtvý dlouho, to by to páchlo hůř.“ Při obhlídce objevil starý prádelník, kufr na nízkém stolku, vybledlý kus koberce, špinavé záclony na střešním okně a rozházenou postel v rohu. Nebyly tu žádné stopy po zápase.

Přešel k posteli. Obličej mladého muže byl klidný, ruce měl sepnuté na prsou. „Řekl bych infarkt, kdyby nebyl tak mladý.“ Nikde tu neležela prázdná sklenička od prášků na spaní, která by naznačovala sebevraždu. Vzal koženou náprsní tašku z vršku prádelníku a prohlédl si její obsah. Byl tu průkaz totožnosti, knížka s potravinovými lístky a docela slušný svazek bankovek. „Doklady jsou v pořádku a nebyl okraden.“

„Bydlel tu teprve asi tak týden,“ řekl domácí. „Nic moc o něm nevím. Přišel ze Severního Walesu a měl tu pracovat v továrně.“

„No,“ vypozoroval seržant, „kdyby byl tak zdravý, jak vypadá, byl by v armádě.“ Otevřel kufr na stole. „To je vysílačka,“ a přesně v tu chvíli starý pán řekl: „Krvácí.“

„Nedotýkejte se těla!“ řekl seržant.

„Někdo ho bodl do břicha,“ trval na svém starý pán.

Seržant rychle zvedl jednu z rukou mrtvoly, spočívajících na hrudi, a objevil malý pramínek zaschlé krve. „Krvácel,“ řekl. „Kde je nejbližší telefon?“

„O pět domů dál, směrem dolů,“ řekl domácí.

„Zavřete ten pokoj a zůstaňte před ním, dokud se nevrátím.“

Seržant vyšel z domu a zaklepal na dveře souseda, který měl telefon. Otevřela mu nějaká žena. „Dobrý den, paní. Mohu použít váš telefon?“

„Pojďte dál.“ Ukázala mu telefon na stolku v hale. „Co se stalo – něco vzrušujícího?“

„Zemřel nájemník v penziónu tady kousek nad vámi,“ odpověděl jí, když vytáčel číslo.

„Byl zavražděný?“ zeptala se žena s rozšířenýma očima.

„To nechám na odbornících. Haló? Superintendanta Jonese, prosím. Tady Canter.“ Podíval se na ženu. „Mohu vás požádat, abyste odešla do kuchyně, zatímco budu mluvit se šéfem?“

Zklamaně odešla.

„Haló, šéfe. V tom těle je rána po noži a v kufříku vysílačka.“

„Jaká je ta adresa, Sargi?“

Seržant Canter mu to pověděl.

„Ano, to je to místo, co jsme sledovali. To je práce pro MI5, Sargi. Zajděte do dvaačtyřicítky a řekněte těm, co tam mají službu, o tom, co jste našel. Já to dám vědět jejich šéfovi. Jděte.“

Canter poděkoval ženě a přešel ulici. Byl docela vyděšený, byla to teprve druhá vražda za jedenatřicet let, co slouží u městské policie, a vyklubala se z toho špionáž! Možná z něj ještě bude inspektor.

Zaklepal na dveře u čísla 42. Otevřely se a za nimi stáli dva muži.

Seržant Canter se zeptal. „Jste tajní agenti z MI5?“

Bloggs dorazil ve stejnou dobu jako muž ze zvláštního oddělení, detektiv inspektor Harris, kterého znal ještě z doby, kdy pracoval ve Scotland Yardu. Canter jim ukázal tělo.

Chvíli stáli nehnutě, pozorovali klidný mladý obličej se světlým knírkem.

Harris se zeptal: „Kdo to je?“

„Krycí jméno Blondie,“ řekl mu Bloggs. „Myslíme si, že se snesl s padákem před několika týdny. Zachytili jsme rádiovou depeši dalšímu agentovi, se kterým si sjednával schůzku. Tu šifru jsme znali, takže jsme mohli schůzku sledovat. Doufali jsme, že nás Blondie dovede k místnímu agentovi, který bude mnohem nebezpečnějším exemplářem.“

„Tak co se stalo tady?“

„Čert mne vem, jestli to vím.“

Harris se podíval na ránu v agentově hrudi. „Dýka?“

„Něco takového. Velmi čisté bodnutí. Pod žebry a přímo do srdce. Rychlé. Nepodíváme se, jak se sem dostal?“ Sešli dolů do kuchyně. Podívali se na rám okna a nerozbitou tabulku ležící v trávě.

Canter řekl: „A také zámek ve dveřích byl otevřený paklíčem.“

Posadili se ke kuchyňskému stolu a Canter uvařil čaj. Bloggs řekl: „Stalo se to noc na to, co jsem ho ztratil na Leicester Square. Celé jsem to zvoral.“

Harris řekl: „Nebuď na sebe tak přísný.“

Chvíli tiše popíjeli čaj. Harris se zeptal: „Jak se ti vede? Na Yardu se nikdy ani neukážeš.“

„Mám moc práce.“

„Jak se daří Christine?“

„Zabili ji při bombardování.“

Harrisovi se rozšířily oči. „Chudáku.“

„U tebe všechno v pořádku?“

„Ztratil jsem bratra v Severní Africe. Setkal ses někdy s Johnnym?“

„Ne.“

„To byl frajer. Že pil? Někoho takového hned tak nepotkáš. Ten za chlast utratil tolik, že si nikdy nemohl dovolit oženit se – což je vlastně dobře, když to tak dopadlo.“

„Myslím, že většina lidí někoho ztratila.“

„Až budeš mít čas, zastav se u nás někdy v neděli na večeři.“

„Díky, o nedělích teď pracuju.“

Harris přikývl. „Tak kdykoli se ti to bude hodit.“

Jeden detektiv strčil hlavu do dveří a oslovil Harrise. „Můžeme začít sbírat důkazy, šéfe?“

Harris se podíval na Bloggse.

„Já jsem skončil,“ řekl Bloggs.

„Dobře, chlapče, začněte,“ řekl mu Harris.

Bloggs řekl: „Možná, že se s někým setkal, poté co jsem ho ztratil, a zařídil, aby místní agent přišel sem. Místní agent mohl mít podezření, že jde o past – to by vysvětlovalo, proč přišel oknem a otevřel si paklíčem.“

„Vypadá to, že je to zatraceně podezíravý chlap,“ vypozoroval Harris.

„Možná proto jsme ho nikdy nechytili. V každém případě se dostal do Blondieho pokoje a probudil ho. Pak už věděl, že to past není, ne?“

„Ano.“

„Tak proč Blondieho zabil?“

„Možná, že spolu bojovali.“

„To by tu byly stopy po zápasu.“

Harris se zamračil do prázdného šálku. „Možná si uvědomil, že jsme Blondieho sledovali a měl strach, že ho chytíme a donutíme ho kápnout božskou…“

Bloggs řekl: „To znamená, že je to bezohledný lotr.“

„A proto jsme ho asi taky nikdy nechytili.“

„Pojď dál. Posaď se. Právě mi volali z MI6. Canaris dostal padáka.“

Bloggs vešel, posadil se a řekl: „A to je dobrá nebo špatná zpráva?“

„Moc špatná,“ odpověděl Godliman. „Došlo k tomu v tu nejnevhodnější dobu.“

„Můžu vědět proč?“

Godliman se na něj pátravě podíval a pak řekl: „Myslím, že bys to měl vědět. V tuto chvíli máme čtyřicet dublů, kteří vysílají do Hamburku falešné informace o plánu spojenců na invazi ve Francii.“

Bloggs hvízdl. „Nevěděl jsem, že je to tak rozsáhlé. Předpokládám, že dublové říkají, že se vylodíme v Cherbourgu, a přitom to bude v Calais, nebo naopak.“

„Něco takového. Zjevně není třeba, abych znal podrobnosti. V každém případě mi je nesdělili. Ovšem je to celé pěkně nebezpečné. Canarise jsme znali, věděli jsme, že jsme ho oblafli, a cítili jsme, že ho můžeme klamat dál. A to nové koště nemusí důvěřovat agentům svého předchůdce. A ještě něco – máme nějaké odpadlíky na druhé straně, lidi, kteří by mohli zradit zdejší lidi z Abwehru, pokud už je nezradili. To je další důvod k tomu, aby Němci začali podezírat naše dubly.

Pak je tu vždycky ještě možnost, že něco prosákne. Doslova tisíce lidí teď ví o systému dvojí hry. Dublové jsou na Islandu, v Kanadě, na Cejlonu. Máme dvojí hru na Středním Východě.

A minulý rok jsme udělali obrovskou chybu v tom, že jsme repatriovali Němce, který se jmenuje Erich Carl. Později jsme zjistili, že je to agent Abwehru – opravdový – a zatímco byl internován, mohl se dozvědět o našich dvou dublech, Muttovi a Jeffovi a možná i o třetím., který se jmenuje Tate.

Takže se teď pohybujeme na tenkém ledě. Když se jediný pravý agent Abwehru v Británii dozví o Fortitude – to je krycí název pro plán oklamání – celá strategie tím bude ohrožena. Aniž bych přeháněl, prohrajeme celou tu posranou válku.“

Bloggs potlačil úsměv – pamatoval si dobu, kdy profesor Godliman význam takových slov ani neznal.

Profesor pokračoval. „XX. komise dala naprosto jednoznačně najevo, že očekává, že zajistíme, aby v Británii nezůstal žádný skutečný agent Abwehru.“

„Minulý týden bychom si byli docela jistí tím, že tu žádný není,“ řekl Bloggs.

„Teď víme, že je tu přinejmenším jeden.“

„A my jsme si ho nechali proklouznout mezi prsty.“

„Takže ho musíme zase najít.“

„Nevím,“ řekl Bloggs ponuře. „Nevíme, ve které části země pracuje, nemáme sebemenší tušeni, jak vypadá. Je moc šikovný na to, abychom ho zjistili triangulací, když vysílá – jinak bychom ho byli chytili už dávno. Neznáme ani jeho krycí jméno. Tak kde začneme?“

„Nevyřešenými zločiny,“ řekl Godliman. „Podívej – špión prostě musí porušovat zákon. Padělá doklady, krade benzín a munici, vyhýbá se kontrolám, vstupuje na zakázaná místa, fotografuje, a když ho lidé vyruší, zabíjí. Když špión nějaký čas pracuje, policie musí mít záznamy o nějakých podobných zločinech. Pokud si projdeme složky nevyřešených zločinů od začátku války, najdeme nějaké stopy.“

„Neuvědomuješ si, že většina zločinů zůstává nevyřešena?“ řekl Bloggs pochybovačně. „Takové složky by zaplnily Albert Hall!“

Godliman pokrčil rameny. „Takže to zúžíme na Londýn a začneme vraždami.“

To, co hledali, našli hned první den svého pátráni. První na to narazil Godliman a ze začátku si neuvědomil plný význam.

Byla to složka o vraždě paní Uny Gardenové v Highgate v roce 1940. Měla podříznuté hrdlo a šlo o sexuální motiv, přestože nebyla znásilněna. Byla nalezena v pokoji svého nájemníka, se značným procentem alkoholu v krvi. Všechno bylo naprosto jasné. Byla na dostaveníčku s nájemníkem, chtěl zajít dál, než byla ochotná, tak spolu zápasili a on ji zabil, smrtí dovršil svoje libido. Ale policie nájemníka nikdy nenašla.

Godliman už chtěl spis odložit – špióni se nikdy nezaplétají se sexuálními útoky – ale byl prostě puntičkář a tak spis přečetl celý a tím pádem objevil, že nešťastná paní Gardenová měla, kromě smrtelné rány na krku, ještě rány v zádech způsobené dýkou.

Godliman a Bloggs seděli proti sobě na obou stranách dřevěného stolu v kartotéce Scotland Yardu. Godliman hodil složkou přes stůl se slovy. „Myslím, že je to ono.“

Bloggs zprávu prošel a řekl: „Dýka!“

Půjčili si spis a přešli krátkou vzdálenost do ministerstva války. Když se vrátili do Godlimanovy kanceláře, ležel na jeho stole dekódovaný signál. „To je on!“

Bloggs přečetl: „Příkazy přijaty. Pozdravujte Williho.“

„Vzpomínáš si na něj?“ řekl Godliman. „Die Nadel?“

„Ano,“ řekl Bloggs váhavě. „Jehla. Ale nemáme moc informací.“

„Přemýšlej, přemýšlej. Dýka je jako jehla. Je to ten člověk: vražda paní Gardenové, všechny ty signály z roku 1940, které jsme nemohli vystopovat, schůzka s Blondiem…“

„Možná.“ Bloggs vypadal zamyšleně.

„Můžu to dokázat,“ řekl Godliman. „Vzpomínáš si na tu depeši o Finsku, kterou jsi mi ukazoval první den, co jsem nastoupil? Tu, co byla přerušená?“

„Ano,“ Bloggs zašel ke kartotéce, aby ji našel.

„Pokud mi paměť dobře slouží, je datum přenosu shodné s datem téhle vraždy… a vsadím se, že se doba vraždy bude shodovat s okamžikem přerušení.“

Bloggs se podíval na zprávu ze složky. „Stejná doba u obou.“

„A máme to!“

„Takže pracuje v Londýně už pět let a nám doteďka trvalo, než jsme ho objevili,“ prohlásil Bloggs. „Chytit ho nebude snadné.“

Godliman vypadal náhle lišácky. „Možná, že je chytrý, ale nebude chytřejší než já,“ řekl pevně. „Přibiju ho na tu zasranou zeď.“

Bloggs se nahlas zasmál. „Bože, změnil ses, profesore.“

Godliman řekl. „Uvědomuješ si, že je to poprvé po roce, co ses zasmál?“

9

Zásobovací loď obeplula mys a s bafáním vjela pod modrou oblohou do zálivu Storm Islandu. Byly v ní dvě ženy, kapitánova žena – jeho povolali a ona teď vedla živnost – a ta druhá byla Lucyina matka.

Matka vystoupila z lodě, měla na sobě funkční všední oblečení, sako pánského střihu a sukni nad kolena. Lucy ji pevně objala.

„Mami! To je ale překvapení!“

„Ale přece jsem ti psala.“

Dopis byl mezi ostatní poštou v lodi, matka zapomněla, že pošta chodí na Storm Island jen jednou za čtrnáct dní.

„Tak tohle je můj vnuk? No není to už velký chlapec?“

Malý Jo, kterému byly už skoro tři roky, se stydlivě otočil a schoval se Lucy za sukně. Byl tmavovlasý, hezký a na svůj věk vysoký.

Maminka řekla: „No není to celý tatínek?“

„Ano,“ řekla Lucy. „Musíš být úplně vymrzlá – pojďme do domu. Kde jsi sebrala tu sukni?“

Vzaly potraviny a pustily se po rampě na vršek útesu. Jak šly, maminka štěbetala. „To je nová móda, drahoušku. Představuje to úsporu materiálu. Ale na pevnině není taková zima jako tady. Takový vítr! Snad nevadí, když nechám kufr na molu – nikdo ho neukradne! Jane se zasnoubila s americkým vojákem – bělochem, díky Bohu. Pochází z města, které se jmenuje Milwaukee a nežvýká žvýkačku. Není to pěkné? Teď už potřebuju vyvdat jen čtyři dcery. Tatínek je kapitánem domobrany, už jsem ti to říkala? Polovinu noci je vzhůru a hlídá všeobecně očekávané německé parašutisty. Sklad strýčka Stephena vybombardovali – neví, co bude dělat, je to válečný čin nebo co –“

„Nepospíchej tolik, mami, máš čtrnáct dní na to, abys mi všechny ty novinky vypověděla,“ smála se Lucy.

Dorazili k domu. Maminka řekla: „No není roztomilý?“ Vešly dovnitř. „Myslím, že je moc roztomilý.“

Lucy usadila maminku u kuchyňského stolu a uvařila čaj. „Tom ti kufr vynese. Brzy přijde na oběd.“

„Ovčák?“

„Ano.“

„Takže tedy v něčem Davidovi pomáhá?“

Lucy se zasmála. „Je to přesně naopak. Ale určitě ti to řekne sám. Neřeklas mi, proč jsi tady?“

„Drahoušku, je to taková doba, co jsem tě neviděla. Já vím, že nemůžu očekávat, že budeš někam zbytečně cestovat, ale jednou za čtyři roky to snad není nic výstředního, ne?“

Uslyšely venku džíp a chvílí na to vjel dovnitř David na vozíku. Políbil tchýni a představil Toma.

Lucy řekla: „Tome, dnes si můžeš vydělat na svůj oběd tím, že vyneseš nahoru maminčin kufr, protože ona vynesla tvoje jídlo.“

David si ohříval ruce u ohně. „Dneska je pěkně sychravo.“

„Takže opravdu bereš to pěstování ovcí vážně?“ zeptala se matka.

„Stádo je dvojnásobně velké oproti předchozím třem letem,“ řekl David. „Otec tady nikdy opravdu pořádně nehospodařil. Oplotil jsem šest mil na vršku útesu, vylepšil jsem pastviny, zavedl nové metody chovu. Nejenže máme víc ovcí, ale každá ovce teď dává víc masa i vlny.“

Matka řekla opatrně: „Předpokládám, že Tom vykonává fyzickou práci a ty vydáváš příkazy.“

David se zasmál. „Jsme si rovni, mami.“

K obědu měli srdce a oba muži snědli celé kopce brambor. Matka spokojeně pochválila, jak se Jo umí chovat u stolu. Pak si David zapálil cigaretu a Tom bafal z dýmky.

Matka řekla: „Moc by mne zajímalo, kdy nám dáte další vnoučata.“ Zářivě se usmála.

Následovalo dlouhé ticho.

„No, myslím, že je skvělé, jak si David vede,“ řekla matka.

Lucy řekla: „Ano.“

Procházely se po vršku útesu. Tři dny po matčině příjezdu se vítr ztišil a byl natolik mírný, že se dalo vyjít. Vzaly Joa, oblékly ho do rybářského svetru a kožešinového kabátu. Zastavily se na vyvýšenině, aby mohly pozorovat Davida, Toma a psa, jak shánějí dohromady stádo. Lucy viděla v matčině tváři vnitřní boj mezi účasti a diskrétností. Rozhodla se, že jí ušetři tu námahu, aby se musela ptát.

„Nemiluje mne,“ řekla.

Matka se rychle rozhlédla, aby se ujistila, že je Jo z doslechu.

„Určitě to není tak strašné, drahoušku. Různí muži projevují lásku různě –“

„Mami, nežijeme jako muž a žena – tak, jak se má – od svatby.“

„Ale?…“ Kývnutím hlavy ukázala na Jo.

„To bylo týden před svatbou.“

„Ach! Ach, drahoušku. To je, myslím, tou nehodou?“

„Ano, ale ne tak jak si myslíš. Není to otázka těla. Prostě… to neudělá.“ Lucy tiše plakala, slzy se jí řinuly po větrem osmahlých tvářích.

„Mluvili jste o tom?“

„Pokoušela jsem se.“

„Možná časem –“

„Jsou to skoro čtyři roky!“

Následovalo ticho. Pustily se za slabého odpoledního slunce přes vřesoviště. Jo honil racky. Matka řekla: „Jednou jsem málem od otce odešla.“

Teď byla řada na Lucy, aby byla šokovaná. „Kdy?“

„Bylo to brzy poté, co se narodila Jane. Tehdy jsme na tom nebyli tak dobře – otec ještě pracoval pro svého otce a byla krize. Čekala jsem ve třech letech třetí dítě a přišlo mi, že je přede mnou jen rození dětí a živoření a nic, co by mne vytrhlo z monotónnosti. Pak jsem zjistila, že se schází se svou starou láskou – Brendou Simmondsovou; tu jsi neznala, odešla do Basingstoke. Najednou jsem se začala ptát sama sebe, proč to všechno dělám a nenašla jsem pro to žádnou rozumnou odpověď.“

Lucy si maně vzpomínala na ty dny, na dědečka s bílým knírem, na otce, když byl ještě mnohem štíhlejší, stolování velké rodiny v prostorné kuchyni na farmě, spoustu smíchu, slunce, zvířata. I tehdy pro ni manželství jejich rodičů představovalo spokojenost bez trhlin, šťastnou stálost. Řekla: „A proč jsi to neudělala? Myslím, proč jsi neodešla?“

„Tehdy se to prostě nedělávalo. Nebyly všechny ty rozvody a ženy nemohly sehnat práci.“

„Ženy teď vykonávají všechny druhy prací.“

„Minulou válku to bylo stejné. Ale pak se všechno zase změnilo, když byla nezaměstnanost. Myslím, že to bude zase stejné. Muži si jdou svou cestou, však víš, jak se to říká.“

„Jsi ráda, že jsi zůstala.“ Nebyla to otázka.

„Lidé v mém věku by neměli o svém životě vydávat žádná prohlášení. Ale smířila jsem se s realitou a stejné to bylo se všemi ženami, které znám. Věrnost vždycky vypadá jako sebeobětování, ale obvykle není. Rozhodně ti nebudu dávat nějaké rady. Stejně bys je nepřijala, a pokud ano, předpokládám, že bys na mne svalila vinu za své problémy.“

„Ale mami,“ zasmála se Lucy.

Matka řekla. „Neobrátíme list? Myslím, že jsme na jeden den zašly příliš daleko.“

Jednoho večera v kuchyni řekla Lucy Davidovi: „Byla bych ráda, kdyby se tu maminka zdržela dalších čtrnáct dní, pokud bude chtít.“ Maminka byla nahoře, ukládala Joa a vyprávěla mu pohádku.

„Copak vám čtrnáct dní nestačí k tomu, abyste podrobně rozebraly moji osobnost?“ zeptal se David.

„Nemluv hloupě, Davide.“

Popojel k její židli. „Chceš tím říct, že se o mně nebavíte?“

„Samozřejmě, že se o tobě bavíme –jsi můj manžel.“

„Co jí říkáš?“

„Čeho se tak bojíš?“ řekla Lucy, ne bez škodolibosti. „Za co se tak stydíš?“

„Sakra, nemám se za co stydět. Nikdo nechce, aby jeho soukromý život probírala dvojice klevetících ženských –“

„Neklevetíme o tobě.“

„O čem se bavíte?“

„Nebuď tak nedůtklivý!“

„Odpověz mi.“

„Řekla jsem jí, že tě chci opustit a ona se mi to snaží rozmluvit.“

Otočil se kolem osy a jel pryč. „Řekni jí, ať se kvůli mně neobtěžuje.“

Zavolala: „To myslíš vážně?“

Zastavil se. „Nikoho nepotřebuju, rozumíš? Stačím si sám.“

„A co já?“ řekla tiše. „Třeba já někoho potřebuju.“

„K čemu?“

„Aby mne miloval.“

Vešla matka a vycítila napjatou atmosféru. „Usnul rychle,“ řekla. „Odpadl, ještě než Popelka dorazila na bál. Myslím, že si dojdu zapakovat pár věcí, abych si to nenechala všechno na zítřek.“ A zase odešla.

„Myslíš, že se to někdy změní, Davide?“ zeptala se Lucy.

„Nevím, co tím myslíš.“

„Bude to někdy… jako to bylo před svatbou?“

„Nohy mi nenarostou, pokud myslíš tohle.“

„Ach, Bože, copak nevíš, že mi to nevadí? Prostě jen chci být milovaná.“

David pokrčil rameny. „To je tvůj problém.“ Odjel dřív, než vypukla v pláč.

Matka nezůstala na dalších čtrnáct dní. Příští den ji Lucy doprovodila k molu. Silně pršelo a obě na sobě měly pláštěnky. Beze slova čekaly na loď, pozorovaly, jak déšť hloubí do moře maličké krátery. Matka držela v náručí Joa.

„Všechno se časem změní, uvidíš,“ řekla. „Čtyři roky neznamenají pro manželství nic.“

Lucy řekla: „Nevím, ale moc možností nemám. Je tu Jo a je válka a situace, ve které je David – jak bych mohla odejít?“

Přijela loď a Lucy vyměnila matku za tři krabice jídla a pět dopisů. Voda byla zčeřená. Matka se usadila v malé kabině na lodi. Mávali jí podél mysu. Lucy se cítila velice opuštěně.

Jo začal plakat. „Já nechci, aby babička odjela!“

„Já také ne,“ řekla Lucy.

10

Godliman a Bloggs šli bok po boku po chodníku bombardováním poškozené londýnské obchodní ulice. Byli nesourodým párem, nahrbený, jako pták vypadající profesor se silnými brýlemi, nesledující, kam jde, dělající dlouhé rychlé kroky, a nemotorný mladík, světlovlasý a účelně kráčející v pršiplášti detektiva a v melodramatickém klobouku, obrázek lákající k zachycení.

Godliman právě říkal: „Myslím si, že Die Nadel má dobré styky.“

„Proč?“

„Je to jedině vysvětlení pro to, že se může beztrestně chovat tak neformálně. Myslím to ‚Pozdravujte Williho.‘ Určitě se to vztahuje ke Canarisovi.“

„Myslíš, že byli s Canarisem přátelé?“

„S někým se kamarádil – možná i s někým mocnějším, než je Canaris.“

„Mám takový pocit, že bychom se odtud mohli někam dostat.“

„Lidé, kteří mají styky, si je většinou udělali ve škole, na univerzitě nebo na koleji. Podívejme se na to.“

Byli před obchodem, který měl obrovský prázdný prostor v místě, kde kdysi bývala výkladní skříň. Na jednoduché ceduli, ručně psané a připíchnuté k rámu výkladní skříně, stálo: „Otevřeno ještě víc než obvykle.“

Bloggs se zasmál: „Jednu takovou ceduli jsem viděl před policejní stanici: ‚Buďte hodní, máme pořád otevřeno‘.“

„Stalo se to malou uměleckou formou.“

Šli dál. Bloggs řekl: „Takže co když Die Nadel chodil do školy s někým, kdo zaujímá vysoké postavení ve Wermachtu?“

„Lidé bývají ve školách foceni. Middleton má dole v suterénu v Kensingtonu – to je ten dům, kde před válkou sídlila MI6 – sbírku tisíce fotografii německých důstojníků, fotografie ze školy, mejdany v klubu, vojenské přehlídky, potřásání rukou s Adolfem, obrázky z novin – cokoli.“

„Aha,“ řekl Bloggs. „Takže pokud máme pravdu a Die Nadel prošel nějakým německým ekvivalentem Etonu nebo Sandhurstu, budeme mít pravděpodobně jeho fotografii.“

„Téměř určitě. Špióni se notoricky vyhýbají fotoaparátům, ale na škole špióny ještě nebyli. Bude to mladý Die Nadel, koho najdeme v Middletonově sbírce.“

Vyhnuli se velkému kráteru před holičstvím. Obchod byl netknutý, ale na úlomcích na chodníku ležel tradiční červenobíle pruhovaný sloup. Na ceduli v okně bylo napsáno: „Málem nás oholili – přijďte se také oholit.“

„Jak ho poznáme? Nikdo ho nikdy neviděl,“ řekl Bloggs.

„Ale ano, viděli ho. V penziónu paní Gardenové v Highgate ho znají moc dobře.“

Dům ve viktoriánském slohu stál na kopci nad Londýnem. Byl postavený z červených cihel a Bloggs si pomyslel, že rozzlobeně shlíží na spoušť, jakou Hitler v městě způsobil. Byl pěkně vysoko, dobré místo pro vysílání. Die Nadel určitě bydlel v nejvyšším patře. Bloggse by zajímalo, jaké tajné zprávy odtud byly vysílány v těch těžkých dnech v roce 1940: údaje o umístění továren na letadla a oceláren, podrobnosti o pobřežní ochraně, politické klevety, informace o plynových maskách a krytech a pytlích s pískem, o morálce Britů, hlášení škod po bombardování: ‚Dobře odvedená práce, chlapci, konečné jste dostali Christine Bloggsovou –’ Sakra. Dost.

Dveře mu otevřel starší muž v černém saku a pruhovaných kalhotách.

„Dobré ráno. Jsem inspektor Bloggs ze Scotland Yardu. Rád bych si promluvil s majitelem domu, prosím.“

Bloggs viděl, jak v mužových očích probleskl strach, a pak se ve dveřích za ním objevila mladá žena a řekla: „Pojďte dál, prosím.“

Vykachlíčkovaná chodba byla cítit po leštícím prostředku. Bloggs si pověsil kabát a klobouk na věšák. Starý pán zmizel v hlubinách domu a žena vedla Bloggse do haly. Byla draze vybavena bohatým staromódním způsobem. Na vozíku stály lahve whisky, ginu a sherry, žádná láhev nebyla otevřená. Žena se posadila do květovaného křesla a zkřížila nohy.

„Proč se ten starý pán tak bojí policie?“ zeptal se Bloggs.

„Můj tchán je německý Žid. Přišel sem v roce 1935 a v roce 1940 jste ho zavřeli do koncentračního tábora. Jeho žena se kvůli tomu zabila. Právě ho pustili z Isle of Man. Má dopis od krále, ve kterém se mu omlouvá za nepříjemnosti, které ho potkaly.“

Bloggs řekl: „Nemáme koncentrační tábory.“

„To my jsme je vynalezli. V Jižní Africe. To jste nevěděl? Pokračujeme ve staré historii, ale něco zapomínáme. Umíme být slepí vůči nepříjemným faktům.“

„Možná, že to je právě dobře.“

„Jak to?“

„V roce 1939 jsme byli slepí k nepříjemnému faktu, že sami válku vyhrát nemůžeme – a podívejte se, co se stalo.“

„Tohle říká můj tchán. Není tak cynický jako já. Čím můžeme Scotland Yardu pomoci?“

Bloggsovi se ten rozhovor líbil a teď se neochotně vrátil k práci. „Jde o vraždu, ke které tu došlo před čtyřmi lety.“

„To je tak dávno!“

„Možná jsme objevili nový důkaz.“

„Vím o tom, samozřejmě. Předchozí majitelku zabil jeden nájemník. Můj muž dům koupil od vykonavatele závěti. Neměla dědice.“

„Rád bych našel lidi, kteří tu tehdy byli nájemníky.“

„Ano.“ Ženino nepřátelství zmizelo a v jejím inteligentním obličeji se objevila snaha vybavit si tu dobu. „Když jsme sem přijeli, byli tu tři, kteří tu byli před tím, než došlo k vraždě: námořní důstojník na penzi, prodavač a mladý chlapec z Yorkshire. Chlapec vstoupil do armády – ještě stále nám píše. Prodavače povolali a zemřel na moři. Vím to, protože se s námi spojily dvě z jeho pěti žen! A kapitán tu ještě pořád bydlí.“

„Ještě tu bydlí!“ To je ale štěstí. „Rád bych se za ním podíval, prosím.“

„Jistě.“ Vstala. „Je už moc starý. Zavedu vás do jeho pokoje.“

Šli nahoru do prvního patra po schodišti pokrytém kobercem. Řekla: „Zatímco s ním budete mluvit, najdu poslední dopis od toho chlapce z armády.“ Zaklepala na dveře. To bylo víc, než by udělala jeho domácí, pomyslel si zatrpkle.

Hlas uvnitř zavolal: „Je otevřeno,“ a Bloggs vešel.

Kapitán seděl na židli u okna a přes nohy měl přikrývku. Měl na sobě jednořadé sako, límeček a vázanku a brýle. Vlasy měl řídké, knír šedivý a uvolněnou a vrásčitou kůži v obličeji, který kdysi mohl být výrazný. Pokoj byl pokojem muže, který žije vzpomínkami – byly tu obrázky plachetnic, sextant, dalekohled a jeho fotografie z doby, kdy byl jako chlapec na palubě lodi HMS Winchester.

„Podívejte se na tohle,“ řekl, aniž by se otočil. „Řekněte mi, proč ten chlap není u námořnictva.“

Bloggs přešel k oknu. U obrubníku před domem stál koněm tažený pekařský vůz a starý kůň byl skloněn ke svému pytlíku na píci, zatímco se pečivo roznášelo. Ten „chlap“ byla žena s krátkými světlými vlasy a byla oblečená do kalhot. Měla obrovská ňadra. Bloggs se zasmál. „To je žena v kalhotách,“ řekl.

„Bůh mne netrestej, tak je to!“ Kapitán se otočil. „Dnes se to těžko pozná. Ženy v kalhotech!“

Bloggs se představil. „Otevřeli jsme zase případ vraždy spáchané v roce 1940. Myslím, že jste tu bydlel ve stejné době jako hlavní podezřelý, Henry Faber.“

„Ano. Čím vám mohu pomoci?“

„Pamatujete si dobře na Fabera?“

„Dokonale. Vysoký chlapík, tmavé vlasy, pěkně mluvil, byl tichý. Nosil spíš obnošené šaty – pokud patříte k těm, kdo soudí podle vzhledu, mohl byste ho špatně posoudit. Nemůžu říci, že bych ho neměl rád – nevadilo by mi, kdybych se s ním měl blíž seznámit, ale on o to nestál. Předpokládám, že byl asi tak vašeho věku.“

Bloggs potlačil úsměv – byl zvyklý na to, že lidé předpokládali, že je starší, prostě proto, že je detektivem.

Kapitán dodal: „Jsem si jistý, že to neudělal, víte. Trochu toho o lidech vím – nemůžete velet lodi, aniž byste se to naučil – a jestli tenhle člověk byl sexuální maniak, tak já jsem Herman Göring.“

Bloggs si náhle spojil do souvislosti blondýnu v kalhotách s chybou v určení svého věku a závěr ho deprimoval. Řekl: „Víte, měl byste vždycky chtít vidět policistův průkaz.“

Velitel se mírně zarazil. „Dobrá, tak mi ho ukažte.“

Bloggs otevřel náprsní tašku a přeložil ji tak, aby byl vidět obrázek Christine. „Tady.“

Kapitán si ho chvilku prohlížel a pak řekl: „Velmi pěkná fotografie.“

Bloggs si povzdechl. Starý pán byl skoro slepý.

Stoupl si. „To je prozatím všechno,“ řekl, „děkuju vám.“

„Kdykoliv se na mne můžete obrátit, pokud bych vám mohl v něčem pomoci. Nemám už teď pro Anglii velkou cenu – musíte být pořádně neužitečný, když vás uvolní i z domobrany, viďte.“

„Na shledanou.“ Bloggs vyšel z pokoje.

Žena byla v hale v přízemí. Podala Bloggsovi dopis. „Chlapcovou adresou je armádní číslo schránky,“ řekla. „Jmenuje se Parkin… nepochybuju, že ho najdete, ať je kdekoli.“

„Věděla jste, že mi kapitán nebude moci pomoci,“ řekl Bloggs.

„Myslela jsem si to. Ale návštěva mu obohatí den.“ Otevřela dveře.

Z náhlého popudu se Bloggs zeptal: „Nepovečeřela byste se mnou?“

Přes tvář jí přeletěl stín. „Můj manžel je ještě na Isle of Man.“

„Promiňte – myslel jsem si –“

„To nic. Zalichotilo mi to.“

„Chtěl jsem vás přesvědčit, že nejsme žádné gestapo.“

„Já vím, že ne. Žena, která žije sama, prostě zahořkne.“

Bloggs řekl: „Při bombardování jsem ztratil ženu.“

„Pak tedy víte, jak vás to naučí nenávidět.“

„Ano,“ řekl Bloggs. „Naučí vás to nenávidět.“ Sešel ze schodů. Dveře se za ním zavřely. Mezitím začalo pršet.

Tenkrát taky pršelo. Bloggs šel domů pozdě. Procházeli s Godlimanem nějaký nový materiál. Teď spěchal, aby mohl být hodinu a půl s Christine, než půjde jezdit se sanitkou. Byla tma a nálet právě začal. Věci, které Christine v noci vídala, byly tak hrozné, že o nich přestala mluvit.

Bloggs na ni byl pyšný, moc pyšný. Lidé, kteří s ní pracovali, říkali, že vydá za dva – řítila se zatemněným Londýnem, řídila jako veterán, rohy řezala na dvou kolech, pískala si a trousila vtipné poznámky, jak se město kolem ní měnilo v plameny. Říkali jí Nebojácná. Bloggs ji znal lépe, věděl, že je vyděšená, ale nedává to na sobě znát. Věděl to, protože viděl její oči ráno, když vstával a ona šla do postele, když se nehlídala a čekalo ji pár hodin klidu. Věděl, že to není nebojácnost, ale odvaha, a byl na ni pyšný.

Když vystupoval z autobusu, pršelo ještě víc. Stáhl si hlouběji klobouk a vytáhl límec. V tabáku koupil Christine cigarety – nedávno začala kouřit, tak jako hodně žen. Prodavač mu prodal jen pět cigaret, protože jich byl nedostatek. Dal je do bakelitového pouzdra na cigarety od Woolwortha.

Zastavil ho policista a požádal ho o průkaz totožnosti, další dvě minuty promarněné. Projela kolem něj sanitka, podobná té, s jakou jezdila Christine, zrekvírovaný náklaďák na ovoce, natřený na zeleno.

Když se blížil k domovu, začínal být nervózní. Exploze se ozývaly stále blíž a zřetelně slyšel letadlo. Dnes večer bude zase bombardován East End, bude spát v Morrisonově krytu. Strašně blízko se ozvala velká rána a on přidal do kroku. Večeřet bude taky v krytu.

Zabočil do své ulice, uviděl sanitky, požární vozy a rozběhl se.

Bomba dopadla na jeho stranu ulice, přibližně doprostřed. Musí to být blízko jeho domu. Pane Bože, ne my, ne –

Byl to přímý zásah do střechy a dům byl doslova srovnaný se zemí. Běžel k davu lidí, sousedů, požárníků a dobrovolníků. „Je moje žena v pořádku? Je venku? Je tam?“

Požárník se na něj podíval. „Nikdo odtamtud neodešel, kamaráde.“

Záchranáři prohrabovali trosky. Najednou jeden z nich zařval. „Tady!“ Pak řekl: „Ježišmarjá, to je Nebojácná Bloggsová!“

Frederick se prodral k muži. Christine ležela pod pořádně obrovským kusem cihlové zdi. Byl jí vidět obličej, oči měla zavřené.

Záchranář zavolal: „Zdviháme, chlapci, hněte sebou.“

Christine zasténala a pohnula se.

„Je živá!“ řekl Bloggs. Klekl si vedle ní a zasunul ruce pod okraj kusu.

Záchranář řekl: „S tím nehnete, chlapče.“

Zeď se nadzvedla.

„Bože, vždyť se zabijete,“ řekl záchranář a sklonil se, aby mu pomohl.

Když byla zeď dvě stopy nad zemí, dostali pod ní ramena. Váha už neležela na Christine. Přidal se k nim třetí muž a čtvrtý. Všichni se zároveň narovnali.

Bloggs řekl: „Já ji zvednu.“

Vlezl pod nakloněnou cihlovou zeď a vzal svoji ženu do náručí.

„Proboha!“ vykřikl někdo.

Bloggs rychle vycouval, Christine pevně tiskl k hrudi. Jakmile byl venku, záchranáři kus pustili a uskočili. Dopadl zpátky na zem s nechutným žuchnutím, a když si Bloggs uvědomil, že tohle přistálo na Christine, bylo mu jasné, že musí nutně zemřít.

Odnesl ji do sanitky a ta okamžitě vyrazila. Než zemřela, ještě jednou otevřela oči a řekla: „Budeš muset vyhrát válku beze mne, chlapče.“

Po víc než roce, když scházel z Highgate na kopci do londýnské pánve, mísily se mu na tváři slzy s deštěm a pomyslel si, že žena ve špiónově domě měla zatraceně pravdu. Naučí vás to nenávidět.

Ve válce se chlapci stávají muži, muži vojáky a vojáci bývají povýšeni a proto osmnáctiletý Bill Parkin, bývalý nájemník z penziónu v Highgate, který měl být učněm v koželužně svého otce ve Scarborough a který předstíral před odvodní komisí, že je mu jedenadvacet, byl povýšen na seržanta a dostal za úkol provést četu horkým vysušeným lesem k prašné, bíle natřené italské vesnici.

Italové se vzdali, ale Němci ne a byli to Němci, kdo teď hájil Itálii před spojenou anglicko-americkou invazí. Spojenci táhli na Řím a četu seržanta Parkina čekala dlouhá cesta.

Vyšli z lesa na vrcholku kopce a vrhli se na břicha, aby se podívali dolů na vesnici. Parkin vytáhl dalekohled a řekl: „Dal bych nevím co za zatracený šálek zatracenýho čaje.“ Dal se na pití, cigarety a ženy a jeho slovník vypadal jako slovník všech vojáků. Na modlitební shromáždění už nechodil.

Některé z těch vesnic měly obranu, a jiné ne. Parkin to považoval za správnou taktiku – protože jste nevěděli, které nemají obranu, blížili jste se ke všem opatrně a opatrnost znamená ztrátu času.

Dole na kopci nebylo kde se skrýt – jen pár keřů – a vesnice začínala na jeho úpatí. Bylo tam pár bílých domků, říčka se dřevěným mostem, kolem další domky, malá piazza s radnicí a věž s hodinami. Bylo jasně vidět na linii mezi mostem a věží: pokud tu byli nějací nepřátelé, byli v radnici. Pár postav pracovalo na okolních polích, bůhví, co je to za lidi. Mohou to být praví zemědělci, nebo skupina jakékoli frakce: fašisti, mafiáni, corsos, partyzáni, komunisti… nebo i Němci. Nevíte na čí straně jsou, dokud nevypukne střelba.

Parkin řekl: „Do toho, desátníku.“

Desátník Watkins zmizel vzadu v lese a za pět minut se vynořil na špinavé cestě vedoucí k vesnici, na hlavě měl civilní klobouk a uniformu měl zakrytou starou špinavou přikrývkou. Spíš se šoural, než že by šel, a přes rameno měl svazek čehosi, co mohlo být cokoli od pytle s cibulí po mrtvého králíka. Došel k bližšímu konci vesnice a zmizel ve stínu nízké chatrče.

Za chvíli vyšel. Stál blízko u zdi, kde ho nemohlo být od vesnice vidět, podíval se směrem k vojákům na vršku a mávl: jednou, dvakrát, třikrát.

Četa sešplhala z kopce do vesnice.

„Všechny domy jsou prázdné, seržante.“

Parkin přikývl. Neznamenalo to vůbec nic.

Prošli kolem domků ke kraji říčky. Parkin řekl, „Teď je na to na tobě, Smilere. Přeplav Mississippi.“

Vojín „Smiler“ Hudson odložil výzbroj na úhlednou hromádku, sundal si helmu, boty a blůzu a vklouzl do úzkého toku. Vynořil se na protější straně, vyšplhal na břeh a zmizel mezi domky. Tentokrát čekali déle: musel zkontrolovat větší prostor. Nakonec Hudson přešel přes dřevěný můstek. „Pokud tam někdo je, schovává se.“

Vzal si zase svoje vybavení a četa přešla přes můstek do vesnice. Ze střechy vyletěl pták a polekal Parkina. Někteří z mužů rozkopávali dveře, kolem kterých procházeli. Nikde nikdo nebyl.

Stáli na kraji piazzy. Parkin pokynul směrem k radnici. „Byl jsi vevnitř, Smilere?“

„Ano, pane.“

„Takže to vypadá, že vesnice je naše.“

„Ano, pane.“

Parkin udělal krok, aby přešel piazzu, a tehdy to vypuklo. Ozvalo se práskání pušek a všude kolem hvízdaly kulky. Někdo vykřikl. Parkin běžel, kličkoval, uhýbal. Watkins před ním zařval bolestí a chytil se za nohu. Parkin mu pomohl. Střela mu rozezvučela plechovou helmu. Utíkal k nejbližšímu domu, rozrazil dveře a vpadl dovnitř.

Střelba ustala. Parkin zariskoval a podíval se ven. Na piazze ležel jediný raněný: Hudson. Pohnul se a zarachotila osamocená střelba. Pak se nehýbal. Parkin řekl: „Zatracení hajzlové.“

Watkins kutil něco se svojí nohou a klel. „Máš tam ještě tu kulku?“ zeptal se Parkin.

Watkins zařval: „Au!“, pak se zašklebil a něco vytáhl. „Už ne.“

Parkin zase vykoukl ven, „Jsou na věži. Nemyslím, že by tam bylo moc místa. Nemůže jich tam být moc.“

„Přesto můžou střílet.“

„Ano. Mají nás v šachu.“ Parkin se zamračil. „Máš nějaké výbušniny?“

„Jo.“

„Tak se na ně podíváme.“ Parkin otevřel Watkinsův batoh a vyndal dynamit. „Tady. Podej mi desetivteřinovou pojistku.“

Ostatní byli v domě na druhé straně ulice. Parkin zařval. „Hej!“

Ve dveřích se objevil obličej. „Seržante?“

„Hodím jim tam rajče. Až zavolám, budete mne krýt palbou.“

„Dobře.“

Parkin zapálil cigaretu. Watkins mu podal svazek dynamitu. Parkin zařval: „Palba!“ Cigaretou zapálil pojistku, vkročil do ulice, zapažil a hodil bombu na věž s hodinami. Uskočil zase do domu, palba jeho mužů mu zvonila v uších. Kulka škrábla o dřevěné pažení a pod bradu mu ustřelil odštěpek.

Než se mohl podívat, někdo na druhé straně ulice zařval: „Do černého!“

Parkin vyšel ven. Stará věž s hodinami se rozpadla, ležela v sutinách. Jak se prach usazoval na troskách, nesmyslně zazníval zvuk zvonu.

Watkins řekl: „Tys hrával kriket? Byla to zatraceně dobrá rána.“

Parkin došel doprostřed piazzy. Podle částí těl to vypadalo tak na tři Němce. „Ta věž byla stejně pěkně lokr,“ řekl. „Stejně by nejspíš spadla, kdybysme všichni naráz kýchli.“

Otočil se. „Další den, další dolar.“ To bylo rčení, které slýchával od Američanů.

„Seržante? Vysílačka.“ To byl radista.

Parkin se vrátil a převzal od něj mikrofon. „Seržant Parkin.“

„Major Roberts. Jste s okamžitou platností odvolán z činné služby, seržante.“

„Proč?“ První Parkinovou myšlenkou bylo, že odhalili pravdu o jeho věku.

„Vyšší orgány vás potřebují v Londýně. Neptejte se mne na co, protože to nevím. Předejte velení desátníkovi a vydejte se zpátky na základnu. Cestou vás vyzvedne auto.“

„Ano, pane.“

„V příkazu se uvádí, že za žádných okolností nesmíte riskovat život. Je vám to jasné?“

Parkin se usmál, vzpomněl si na věž a dynamit. „Jasné.“

„Dobře. Vydejte se na cestu. Vy šťastnej parchante.“

Všichni o něm mluvili jako o chlapci, ale to ho znali předtím, než vstoupil do armády, pomyslel si Bloggs. Není pochyb o tom, že teď je to muž. Vešel do kanceláře pln sebedůvěry a přirozeného šarmu, rychle se kolem sebe rozhlédl a byl uctivý, aniž by se cítil nepohodlně ve společnosti vysoce postavených policistů. Bloggsovi bylo jasné, že lže, co se týče jeho věku, ne podle toho jak vypadá nebo jaké má způsoby, ale podle drobných náznaků, které se objevily, kdykoli se někdo zmínil o jeho věku – náznaků, které Bloggs jako zkušený vyšetřovatel ze zvyku zaznamenával.

Pobavilo ho, když mu řekli, že chtějí, aby se podíval na fotografie. Teď, třetí den v Middletonově dusném sklepení v Kensingtonu, ho pobavení přešlo a nahradila ho únava. Nejvíc ze všeho ho rozčilovalo, že se v místě nesmí kouřit.

Pro Bloggse, který musel sedět vedle něj a pozorovat ho, to bylo ještě únavnější.

Jednu chvíli Parkin řekl: „Nevolali byste mne z Itálie, abych vám pomohl se čtyři roky starým případem, který by mohl počkat do konce války. Také mi tu většinou ukazujete fotografie německých důstojníků. Pokud je to něco, o čem bych neměl mluvit, radši mi to řekněte.“

„Je to něco, o čem byste neměl mluvit,“ řekl Bloggs.

Parkin se vrátil k fotografiím.

Všechny byly staré, většinou zahnědlé a vybledlé. Mnoho jich bylo vytrženo z knih, časopisů a novin. Někdy si Parkin vzal lupu, kterou mu pan Middleton prozíravě připravil, aby se podíval na malý obličej ve skupince víc zblízka, a pokaždé, když to udělal, se Bloggsovi zrychlil tep, jen aby se zase zpomalil, když Parkin lupu odložil a vzal do ruky další fotografii.

Zašli si do nedaleké hospody na oběd. Pivo bylo slabé, jak tomu za války bývalo, ale Bloggs si stejně myslel, že bude lepší omezit příděl mladého Parkina na dvě pinty – kdyby to nechal na něm, vypil by galon.

„Pan Faber byl tichý člověk,“ řekl Parkin. „Nemyslel byste, že ho vůbec má. Promiňte, ale paní domácí rozhodně nevypadala špatně. A chtěla to. Když se na to zpětně dívám, myslím, že jsem ji mohl dostat sám, kdybych věděl, jak na to. Tehdy mi bylo teprve – osmnáct.“

Jedli chleba se sýrem a Parkin spolykal tucet nakládaných cibulek. Když se vraceli, zastavili se před domem a Parkin si ještě zakouřil.

„Víte,“ řekl. „Byl to pořádný kus chlapa, dobře vypadal, dobře mluvil. Nemysleli jsme si o něm nic moc, protože se špatně oblékal, jezdil na kole, neměl peníze. Možná to byl jen takový rafinovaný druh pláštíku.“

„To je možné,“ řekl Bloggs.

To odpoledne našel Parkin ne jednu, ale tři fotografie Fabera. Jedna z nich byla jen devět let stará.

A pan Middleton měl negativ.

Heinrich Rudolph Hans von Müller-Güder (známý též jako Faber) se narodil 26. května 1900 ve vesnici Oln v Západním Prusku. Rodina jeho otce byla po celé generace významným majitelem místní půdy. Jeho otec byl druhorozeným synem, stejně tak Heinrich. Všichni druhorození synové byli důstojníky. Jeho matka, dcera významného státního úředníka Druhé říše, se narodila a byla vychovávána tak, aby se stala ženou aristokrata, a tou také byla.

Ve třinácti letech Heinrich odešel do školy pro důstojníky v Karlsruhe a o dva roky později přestoupil na prestižnější Gross-Leichtefelde blízko Berlína. Obě místa byly instituce s tvrdou disciplínou, kde byly mysli žáků utužovány rákoskou, studenými koupelemi a špatnou stravou. Ovšem Heinrich se naučil anglicky a francouzsky, studoval historii a konečné zkoušky udělal s nejlepším ohodnocením, jaké zde bylo zaznamenáno od konce minulého století. V jeho školní dráze byly zaznamenány jen tři další body: jednu horkou zimu povstal proti vedení tím, že se v noci vykradl ze školy a ušel 150 mil do domu své tety, během zkušebního kola zápasu zlomil ruku svému instruktorovi zápasnictví a byl potrestán bitím pro porušení kázně.

V roce 1920 krátce sloužil jako poručík-kadet v neutrální zóně ve Friedrichsfeldu blízko Weselu, v roce 1921 prošel symbolickým důstojnickým školením Válečné školy v Metzu a v roce 1929 mu byla udělena hodnost poručíka.

(„Jakže jsi to říkal?“ zeptal se Godliman Bloggse. „Německý ekvivalent Etonu a Sandhurstu.“)

Během několika dalších let byl několikrát krátce služebně na různých místech, způsobem člověka, který se připravuje pro práci v generálním štábu. Pokračoval ve své atletické přípravě, specializoval se na přespolní běh. Neuzavíral blízká přátelství, nikdy se neoženil a odmítl vstoupit do NSDAP. Jeho povýšení na nadporučíka bylo trochu opožděné, kvůli nejasnému incidentu kolem těhotenství dcery podplukovníka z ministerstva obrany, ale nakonec k němu došlo kolem roku 1928. Jeho zvyk, bavit se s nadřízenými důstojníky jako se sobě rovnými, začal být přijímán jako omluvitelný u někoho, kdo je postupujícím mladým důstojníkem a pruským aristokratem.

Na konci 20. let se Heinrichův strýc Otto, starší otcův bratr, spřátelil s admirálem Wilhelmem Canarisem, který strávil několik svátků na rodinném panství v Olnu. V roce 1931 tam byl hostem i Adolf Hitler, který tehdy ještě nebyl německým kancléřem.

V roce 1933 byl Heinrich povýšen na kapitána a odešel do Berlína za blíže nespecifikovanými úkoly. Tehdy vznikla poslední fotografie.

A přibližně tehdy, podle publikovaného materiálu, jako by přestal, existovat…

„Zbytek si dovedeme doplnit,“ řekl Percival Godliman. „Abwehr ho vyškolil v bezdrátovém vysílání, kódech, kreslení map, zlodějně, vydírání, sabotáži a tichém zabíjení. Kolem roku 1937 přichází do Londýna a má spoustu času, aby si připravil solidní zástěrku – možná dvě. Jeho samotářské sklony se hrou na špióna prohlubují. Když vypukne válka, myslí si, že má právo zabíjet.“ Podíval se na fotografii na stole. „Je to hezký člověk.“

Byl to obrázek běžeckého týmu běhu na 5000 metrů z 10. hanoverského mysliveckého bataliónu. Faber byl uprostřed, držel pohár. Měl vysoké čelo, krátký zástřih, dlouhou bradu a malá ústa zdobená úzkým knírkem.

Godliman podal obrázek Billy Parkinovi. „Změnil se hodně?“

„Vypadal trochu starší, ale to mohlo být… držením těla.“ Pečlivě si obrázek prohlížel. „Měl delší vlasy a neměl knírek.“ Vrátil fotografii přes stůl. „Ale je to přesně on.“

„Má ve složce další dvě věci, obě jsou dohady,“ řekl Godliman. „První je, že v roce 1933 třeba odešel do zpravodajské služby – to je rutinní předpoklad, když záznamy důstojníka bez zjevného důvodu končí. A druhou věcí jsou pověsti, nepotvrzené žádným spolehlivým zdrojem, že několik let prožil jako důvěrný poradce Stalina, kde používal jméno Vasilij Zankov.“

„To je neuvěřitelné,“ řekl Bloggs. „Tomu nevěřím.“

Godliman pokrčil rameny. „Někdo během let, kdy Hitlerova moc rostla, přesvědčil Stalina, aby popravil smetánku svého důstojnického sboru.“

Bloggs zavrtěl hlavou a změnil téma. „Jak daleko se teď dostaneme?“

Godliman přemýšlel. „Nechme k sobě převést seržanta Parkina. Je to jediný člověk, který Die Nadela skutečně viděl. Kromě toho ví příliš mnoho na to, abychom riskovali jeho život v předních liniích, mohli by ho zajmout a vyslýchat. Dále necháme z téhle fotky vyrobit kvalitní kopie, prvotřídní retušér mu přidá vlasy a ubere knír. Pak můžeme kopie rozeslat.“

„Chceme způsobit poprask?“ zeptal se Bloggs pochybovačně.

„Ne, prozatím budeme postupovat potichu. Pokud bychom věc předali novinám, dozvěděl by se o tom a zmizel by. Zatím jen rozešleme jeho fotografii policistům.“

„To je všechno?“

„Myslím, že ano. Pokud nemáš jiný nápad.“

Parkin si odkašlal. „Pane?“

„Ano.“

„Raději bych se vrátil ke své jednotce. Opravdu nejsem úřednický typ, pokud víte, co tím myslím.“

„Nemáte na vybranou, seržante. V tomto stádiu není žádný velký rozdíl v tom, jestli dobudeme jednu italskou vesnici nebo ne – ale tenhle Faber může způsobit, že prohrajeme válku. Opravdu.“

11

Faber odjel na ryby.

Byl roztažený na palubě lodi dlouhé třicet stop, užíval si jarního sluníčka a jel kanálem o rychlosti tří uzlů. Jednou rukou líně držel kormidlovou páku, druhá spočívala na tyči, která způsobovala stopu ve vodě za lodí.

Za celý den nic nechytil.

Nejen, že rybařil, pozoroval zároveň ptáky – obojí dělal bez zájmu (vlastně toho o těch zatracených ptácích začínal vědět poměrně hodně) a jen jako omluvu pro to, že měl s sebou dalekohled. Již dříve toho dne viděl hnízdo ledňáčka.

Lidé v půjčovně v Norwichi byli potěšeni, že si půjčuje loďku na celých čtrnáct dní. Obchody šly špatně – měli už jen dvě lodě a jednu z nich od Dunkirku nikdo nepoužil. Faber se handrkoval o cenu, jen pro formu. Nakonec mu dovnitř hodili skříňku plnou konzerv.

Návnadu si koupil v nedalekém obchodě, rybářské náčiní si přivezl z Londýna. Poznamenali, že má na rybaření hezké počasí, a popřáli mu dobrý úlovek. Nikdo po něm nežádal průkaz totožnosti.

Zatím šlo všechno dobře.

To složité mělo teprve přijít. Protože oceňování síly armády je složité. Napřed ji například musíte najít.

V mírových dobách by měla armáda na silnicích vlastní značky a tím by vám pomohla. Teď je sundala, nejen svoje značky, ale i všechna jiná označení cesty.

Nejjednodušším řešením by bylo sednout si do auta a sledovat první vojenské vozidlo, které uvidíte, dokud nezastaví. Ovšem Faber žádné auto neměl, bylo téměř nemožné, aby si civilista nějaké auto pronajal, a i kdybyste auto měli, nemohli byste do něj sehnat benzín. Kromě toho by byl civilista jedoucí po zemi a sledující vojenské vozidlo a hledající vojenské tábory s nejvyšší pravděpodobností zatčen.

Proto tedy loď.

Před několika lety, ještě než bylo zakázáno prodávat mapy, Faber zjistil, že Británie má tisíce mil vnitrozemských vodních cest. Původní síť řek byla v devatenáctém století rozmnožena pavoučí sítí kanálů. V některých oblastech byla vodní síť stejně bohatá jako síť silnic. Norfolk patřil mezi takové oblasti.

Loď měla celou řadu výhod. Na silnici člověk někam mířil, na řece jste prostě pluli. Spát v zaparkovaném autě bylo podezřelé, spát v uvázané lodi je přirozené. Vodní cesty jsou opuštěné. A kdo kdy slyšel o překážce na řece?

Byly tu i nevýhody. Letiště a kasárna musely být blízko silnic, ale byly rozmisťovány bez ohledu na přístup k vodě. Faber musel prozkoumávat krajinu v noci, opouštěl uvázanou loď a za měsíčního svitu chodil po kopcích vyčerpávající čtyřicetimílové okruhy, na kterých snadno mohl propást to, co hledal, kvůli tmě nebo prostě proto, že neměl čas prozkoumávat každý čtvereční metr země.

Když se vrátil, pár hodin po svítání, až do poledne spal, pak se přemístil, občas si vylezl na nějaký blízký kopec a rozhlédl se. Na zdymadlech, osamělých farmách a hospodách u řeky mluvil s lidmi, doufal, že najde náznak přítomnosti vojska. Zatím nic nenašel.

Začínal přemýšlet o tom, jestli je ve správné oblasti. Pokoušel si představit sám sebe na místě generála Pattona, přemýšlel: Kdybych plánoval, že se vylodím ve Francii východně od Seiny ze základny ve východní Anglii, kam bych tu základnu umístil? Norfolk je logický: široká opuštěná země, spousta rovné země pro letadla, blízkost moře pro případ rychlého odjezdu. A Wash je místo jako stvořené pro shromáždění loďstev. Ovšem to, co si myslí on, nemusí být správné z důvodů, které nezná. Brzo bude muset zvážit rychlý přesun do jiné oblasti – například do Fens.

Objevilo se před ním zdymadlo a přehodil plachty, aby zpomalil. Jemně vklouzl do zdymadla a měkce narazil na vrata. Domeček strážného plavební komory byl na břehu. Faber si z dlaní udělal rouru kolem úst a zavolal. Pak se posadil a čekal. Naučil se, že strážní zdymadel jsou druhem lidí, na které se nesmí spěchat. Kromě toho byla doba na svačinu a v té době se s nimi dalo sotva pohnout.

Ze dveří domku vyšla žena a pokynula mu, aby šel dovnitř. Zamával jí, vyskočil na břeh, přivázal loď a vešel do domu. Strážný seděl jen v košili u kuchyňského stolu. Řekl: „Nespěcháte, že ne?“

Faber se usmál: „Vůbec ne.“

„Nalej mu šálek, Mavis.“

„Ne, opravdu ne,“ řekl Faber zdvořile.

„To je v pořádku, zrovna jsme uvařili celou konvici.“

„Děkuju,“ Faber se posadil. Malá kuchyň byla vzdušná a čistá a čaj dostal v krásném porcelánovém šálku.

„Máte dovolenou na rybaření?“ zeptal se strážný.

„Rybaření a pozorování ptáků,“ odpověděl Faber. „Uvažuju o tom, že přivážu loď a strávím pár dní na pevnině.“

„Jo. No, raději se držte druhé strany kanálu. Na téhle straně je zákaz vstupu.“

„Vážně? Netušil jsem, že je tady vojenské území.“

„Jo, začíná tak půl míle odsud. Ale jestli je tu armáda, to nevím. Neřeknou mi to.“

„No, to myslím nemusíme vědět,“ řekl Faber.

„Jó. Tak se napijte a pak vás provedu zdymadlem. Děkuji vám, že jste mne nechal dopít čaj.“

Vyšli z domu, Faber nastoupil do lodi a odvázal ji. Vrata se za ním pomalu zavřela a pak strážný otevřel propust. Loď pomalu klesala s úrovní vody ve zdymadle, strážný pak otevřel přední vrata.

Faber připravil plachtu a vyjel. Strážný mu zamával.

O čtyři míle dál zase zastavil a připoutal loď k silnému stromu na břehu. Zatímco čekal, než padne noc, připravil si jídlo z masa v konzervě, suchých biscuitů a vody z lahve. Oblékl se do černého obleku, do ruksaku si dal dalekohled, fotoaparát a výtisk Vzácné ptactvo východní Anglie, do kapsy si zastrčil kompas a vzal si baterku. Byl připraven.

Zhasnul svítilnu s cylindrem, zavřel dveře kabiny a vyskočil na břeh. Za světla baterky si zkontroloval kompas a vstoupil do pruhu lesa vedoucího podél kanálu.

Ušel od lodi směrem na jih asi půl míle, když došel k plotu. Byl šest stop vysoký, z drátěného pletiva, ale s ostnatým drátem na vrchu. Vrátil se do lesa a vyšplhal se na vysoký strom.

Nad ním byl ojedinělý mrak. Přes něj se přerušovaně ukazoval měsíc. Za plotem byla otevřená krajina, mírně stoupající. Faber takové věci už dělal, na Biggin Hillu, v Aldershotu, a na spoustě vojenských území v celé jižní Anglii. Existovaly dvě úrovně ochrany bezpečnosti: patrola, chodící podél obvodu hraničního plotu, a hlídky stojící u vojenského zařízení.

Oběma, věděl, se dá při troše trpělivosti a opatrnosti vyhnout.

Faber slezl ze stromu a vrátil se k plotu. Schoval se za křoví, posadil se a čekal.

Musí vědět, kdy procházející hlídka míjí toto místo. Pokud nepřijdou před úsvitem, vrátí se prostě příští noc. Pokud bude mít štěstí, projdou kolem brzo. Ze zjevné velikosti hlídaného území usoudil, že budou každou noc dělat jeden celkový okruh kolem plotu.

Měl štěstí. Brzy po desáté hodině uslyšel rytmické kroky a uvnitř za plotem prošli tři muži.

Pět minut na to Faber přelezl ohradu.

Šel směrem na jih. Pokud žádný směr nemá přednost, je nejlepší jít pořád rovně. Nepoužil baterku. Tam, kde mohl, držel se v blízkosti keřů a stromů a vyhýbal se zvýšeným místům, kde by se jeho silueta mohla ukázat při náhlém svitu měsíce. Krajina s řídkým porostem byla temná v černé, šedé a stříbrné barvě. Země pod nohama byla trochu mokrá, jako by nedaleko byly bažiny. Na poli před ním přeběhla liška, stejně rychlá jako chrt, stejně graciézní jako kočka.

Bylo 11.30 večer, když narazil na první známky přítomnosti vojska – a byly to velice podivné známky.

Měsíc vyšel a on uviděl, asi tak čtvrt míle před sebou, několik řad přízemních staveb postavených s neomylnou přesností vojenských baráků. Okamžitě se vrhnul k zemi, ale ve skutečnosti pochyboval o tom, co opravdu vidí, protože tu nebyla žádná světla a žádný hluk.

Ležel nehybně asi deset minut, aby měl šanci najít pro to nějaké vysvětlení, ale nic se nepřihodilo, kromě toho, že se k němu přiblížil jezevec, zahlédl ho a zmizel.

Faber se plížil kupředu.

Jakmile se dostal blíž, uvědomil si, že baráky jsou nejen neobsazené, ale i nedokončené. Většina z nich byly jen skořápky podepřené v rozích sloupy. Některé měly jen jednu stěnu.

Náhle ho zastavil zvuk – mužský smích. Nehybně ležel a naslouchal. Krátce zaplála zápalka a zhasla, nechala za sebou dva rudé body v jedné z nedokončených staveb – stráž.

Faber se dotkl dýky v rukávu, pak se zase začal plazit, mířil ke kraji tábora, stranou od hlídky.

Napůl postavené domy neměly podlahy ani základy. Kolem nebyla žádná stavební vozidla, žádná kolečka, míchačky, lopaty ani naskládané hromady cihel. Z tábora vedla blátivá cesta do polí, ale v brázdách rostla jarní tráva, cesta nebyla v poslední době používaná.

Vypadalo to, jako by se někdo rozhodl umístit sem 10 000 mužů, a pak si to rozmyslel pár dní po té, co stavba začala.

Ale přesto tu bylo něco, co k tomuhle vysvětlení nesedělo.

Faber chodil tiše kolem, ostražitý pro případ, že by se hlídka rozhodla provést obchůzku. Uprostřed tábora byla skupinka vojenských vozidel. Byly to staré a rezivějící kusy a měly vybrané vnitřky – v žádném nebyl motor nebo jakékoli vnitřní vybavení. Ale pokud někdo mohl demontovat zastaralá vozidla, proč by nemohl používat obvodové zdivo jako eskarpové stěny?

Ty chatrče, které měly stěny, byly postaveny ve vnější řadě a zdi byly obráceny ven. Vypadalo to jako kulisy, ne jako staveniště.

Faber usoudil, že o tomto místě zjistil vše, co potřebuje. Zašel na východní stranu tábora, spustil se na všechny čtyři a plazil se, dokud nebyl za živým plotem mimo dohled. Po půl míli, blízko vršku vyvýšeniny se otočil. Teď to vypadalo zase přesně jako vojenské baráky.

V mysli se mu objevil náznak nápadu. Poskytl mu trochu času.

Země byla stále relativně plochá, přerušovaná pouze mírnými vrásami. Byly tu malé plochy lesů a bahenní křovinný porost, kterého Faber využíval. Musel obcházet jezero, jeho povrch vypadal v měsíčním svitu jako stříbrné zrcadlo. Zaslechl houkání sovy, podíval se tím směrem a uviděl v dálce stodolu na rozpadnutí.

Po pěti mílích spatřil letiště.

Bylo tu víc letadel, než mělo podle jeho mínění veškeré královské letectvo. Byly tu Pathfindery k vypouštění světelných raket, Lancastery a americké B-17 pro snížení bojeschopnosti bombardováním, Hurricany, Spitfiry a Mosquity pro rekognoskaci a ostřelování, dostatečný počet letadel pro invazi.

Jejich podvozky byly bez výjimky zapadlé do měkké půdy a až po břicha byly ponořeny do bláta.

Zase tu nebyla žádná světla a žádné zvuky.

Faber provedl stejnou proceduru, připlížil se k letadlům, aniž by zahlédl nějakou stráž. Uprostřed letiště stál malý stan. Skrz plátno prosvitalo slabé světlo. Dva muži, možná tři.

Jak se Faber přibližoval k letadlům, začala vypadat ploše, jako by byla rozpláclá.

Natáhl se k nejbližšímu z nich a překvapeně se ho dotkl. Byl to kus půl palce tlusté překližky vyříznuté do profilu Spitfiru, pro kamufláž natřené a upevněné k zemi.

Všechna ostatní letadla byla naprosto stejná. Bylo jich víc než tisíc.

Faber vstal, koutkem oka sledoval stan, připraven vrhnout se k zemi při sebemenším náznaku pohybu. Obešel celé falešné letiště, díval se na falešné stíhačky a bombardéry, spojil si jejich existenci s kulisami vojenských baráků, probíral si důsledky toho, co našel.

Věděl, že kdyby pokračoval v pátrání, našel by další podobná letiště, více napůl postavených baráků. Kdyby odjel do Washe, našel by flotilu torpedoborců a transportních lodi z překližky.

Byl to obrovský, puntičkářsky do nejmenšího detailu provedený, nákladný a neskutečný trik.

Samozřejmě nemohl ošálit pozorovatele na dlouho. Ale nebyl určen k tomu, aby oklamal pozorovatele ze země.

Měl být vidět ze vzduchu.

I nízko létající rekognoskační letadlo vybavené nejmodernějšími fotoaparáty s rychle se převíjecími filmy by se vrátilo s fotografiemi, které by nepopiratelně ukázaly nadměrné soustředění mužů i strojů.

Není divu, že generální štáb očekává invazi na východ od Seiny.

Tenhle klam bude obsahovat i další prvky, hádal.

Britové budou podávat FUSAGu signály, budou používat kódy, o kterých vědí, že jsou rozluštěné. Budou existovat falešné špionážní zprávy předávané španělskou diplomatickou poštou do Hamburku. Možností je nespočetně.

Britové měli čtyři roky na to, aby se na tuto invazi připravili. Většina německé armády bojuje v Rusku. Jakmile spojenci položí nohu na francouzskou půdu, nikdo je nezastaví. Jediná šance Němců je, že je chytí na plážích a zlikvidují je, když budou vystupovat z transportních lodí.

Pokud budou čekat na špatném místě, ztratí tuto svoji jedinou příležitost.

Celá strategie je naprosto jasná. Je to jednoduché a je to zdrcující.

Faber to musí dát vědět Hamburku.

Zajímalo by ho, jestli mu uvěří.

Vojenská strategie se zřídkakdy mění podle toho, co řekne jeden člověk. Jeho postavení je vysoké, ale je až tak vysoké?

Ten idiot Von Braun mu nikdy nevěřil. Nenávidí ho celé roky a skočí po příležitosti, aby ho zdiskreditoval. Canaris, Von Rönne… nedůvěřoval jim.

A je tu ještě něco: vysílačka. Nechtěl by tohle svěřovat vysílačce… už celé týdny měl pocit, že vysílání už není bezpečné. Kdyby Britové zjistili, že jejich tajemství bylo odhaleno…

Musí udělat jediné – musí získat důkazy a musí je osobně doručit do Berlína.

Potřebuje fotografie.

Vyfotografuje tuhle obrovskou atrapu armády, odjede do Skotska, setká se s ponorkou a osobně fotografie předá Führerovi. Víc udělat nemůže. Ani míň.

K fotografování potřebuje světlo. Musí počkat do rozbřesku. Kousek odtud je rozbořená stodola – tam může přečkat zbytek noci.

Zkontroloval si kompas a vyrazil. Stodola byla dál, než si myslel, chůze mu zabrala hodinu. Byla to stará dřevěná budova s děravou střechou. Krysy ji už dávno zpustošily z nedostatku potravy a na seníku byli netopýři.

Faber si lehl na nějaké fošny, ale nedokázal usnout. Ne s vědomím, že je teď osobně odpovědný za změnu průběhu války.

Rozbřesk měl být v 5.21. Ve 4.20 Faber opustil stodolu.

Přestože nespal, za dvě hodiny si jeho tělo odpočinulo a mysl se uklidnila, cítil se teď dobře. Mraky se vyčistily západním větrem, a přestože měsíc zašel, hvězdy svítily.

Načasoval si to dobře. Když se blížil k „letišti“, obloha se znatelně vyjasňovala.

Stráž byla pořád ještě ve stanu. Pokud bude mít štěstí, budou spát. Faber z vlastní zkušenosti věděl, že nejtěžší je zůstat vzhůru posledních pár hodin.

Ale pokud by vyšli, musel by je zabít.

Vybral si postavení a dal do Leicy 35mm rychlou Agfu na 36 obrázků. Doufal, že se na světlo citlivé chemikálie nezkazily, film uložil do kufru už před válkou, v současné době nešlo film v Británii koupit. Měl by být v pořádku, měl ho v neprůsvitném obalu a chránil ho před horkem.

Když se červený okraj slunce přehoupl přes horizont, začal fotit. Vzal série fotografií z různých pozic a různých vzdáleností, zakončil detailem atrapy jednoho z letadel, obrázky budou demonstrovat jak iluzi, tak realitu.

Když fotil poslední snímek, koutkem oka zahlédl pohyb. Padl na zem a odplazil se pod překližkové Mosquito. Ze stanu se vynořil voják, ušel pár kroků a vymočil se na zem. Muž se protáhl, zazíval a zapálil si cigaretu. Rozhlédl se po letišti, otřásl se a vrátil se do stanu.

Faber vstal a rozběhl se.

Po čtvrt míli se otočil. Letiště nebylo vidět. Zamířil na západ, k vojenským barákům.

Tohle bude víc než obyčejný špionážní tah; Hitler byl v životě jediným mužem, který držel krok. Vypadá to, že muž, který přinese důkaz, že měl Führer zase pravdu a experti se mýlili, by mohl být odměněný víc než jen poklepáním na záda. Faber věděl, že už teď ho Hitler považuje za nejlepšího agenta Abwehru – tenhle triumf by mu mohl vynést Canarisovo místo.

Pokud se mu to podaří.

Prodloužil krok, dvacet yardů pomalu běžel, dalších dvacet šel a pak zase běžel, takže k barákům doběhl v 6.30. Bylo teď jasné denní světlo a nemohl jít moc blízko, protože místní stráž nebyla ve stanu, ale v jedné z chatrčí bez zdí a dobře kolem sebe viděla. Lehl si u plotu a vše vyfotografoval z dálky. Běžné kopie ukáží jen vojenské baráky, ale zvětšeniny odhalí podrobnosti klamu.

Když zamířil zpátky k lodi, měl nafoceno třicet snímků. Zase pospíchal, protože teď vypadal značně podezřele; černě oblečený muž s plátěným ruksakem plným takového vybavení, běžící přes nekrytá pole zakázaného území.

Hodinu na to doběhl k plotu, cestou nezahlédl nic než divoké husy. Jak přelézal přes drát, pocítil obrovskou úlevu v napětí. Uvnitř ohrady pracovala rovnováha podezření proti němu, vně pro něj. Mohl se vrátit ke své roli pozorovatele ptáků, rybáře, vodáka. Chvíli největšího nebezpečí má za sebou.

Kráčel pásem lesa, uklidňoval dech a nechával ze sebe opadnout napětí noční práce.

Odpluje o pár mil dál, rozhodl se, než zase zakotví a dožene pár hodin spánku.

Došel ke kanálu. Je po všem. Loď vypadala za ranního světla moc pěkně. Jakmile se vydá na cestu, uvaří si trochu čaje a pak –

Z kabiny lodě vyšel muž v uniformě a zeptal se: „No, no. A co vy jste zač?“

Faber stál klidně, rozehrával ledový klid a staré instinkty. Vetřelec měl na sobě uniformu kapitána domobrany. V pouzdře s chlopní na knoflík měl jakousi zbraň. Byl vysoký a rozložitý, ale vypadalo to, že mu táhne na šedesátku. Pod čepicí mu byly vidět bílé vlasy. Nepohnul se, aby vytáhl zbraň. Faber to všechno zaregistroval a řekl: „To vy jste na mé lodi, takže to já bych se měl ptát vás, co jste zač.“

„Kapitán Stephen Langham, domobrana.“

„James Baker.“ Faber zůstal na břehu. Kapitán nebude na obchůzce sám.

„A co tu děláte?“

„Mám dovolenou.“

„Kde jste byl?“

„Pozoroval jsem ptáky.“

„Před úsvitem? Prohledej ho, Watsone.“

Po Faberově levici se objevil mladý muž v denimové uniformě s puškou. Faber se rozhlédl. Vpravo od něj byl třetí muž a za ním čtvrtý.

Kapitán zavolal: „Odkud přišel, desátníku?“

Odpověď přišla z koruny dubu. „Ze zakázaného území, pane.“

Faber odhadoval svoje vyhlídky. Čtyři na jednoho – než desátník sleze ze stromu. Mají jen dvě zbraně, pušku a kapitánovu pistoli. A jsou to v podstatě amatéři. A loď mu bude také ku prospěchu…

Řekl: „Zakázané území? Viděl jsem jen nějakou ohradu. Podívejte se, nemohl byste dát tu mušketu stranou? Mohla by z ní vyjít rána.“

„Nikdo nechodí pozorovat ptáky za tmy,“ řekl kapitán.

„Pokud si připravíte úkryt pod rouškou tmy, jste ukryti, až ptáci začnou vstávat. Tak se to dělá. Podívejte se, domobrana je správně vlastenecká a ostražitá a všechno, ale nesmí se to přehánět. Nezkontrolujete mi doklady a nevyplníte zprávu?“

Kapitán vypadal trochu pochybovačně. „Co to máte v tom pytli?“

„Dalekohled, fotoaparát a poznámkový blok.“ Faber strčil ruku do pytle.

„Ne, vy ne,“ řekl kapitán. „Podívej se dovnitř, Watsone.“

To byla amatérská chyba.

Watson řekl: „Zvedněte ruce.“

Faber zvedl ruce nad hlavu, pravou ruku blízko levému rukávu. V hlavě si prošel choreografii několika příštích vteřin – nesmí dojít ke střelbě.

Watson přistoupil k Faberovi zleva, zamířil na něj puškou a otevřel ruksak. Faber vytáhl dýku z rukávu, uhnul Watsonovi z mušky a zarazil mu dýku do krku až po jílec. Druhou rukou vyrval mladému muži pušku z ruky.

Druzí dva vojáci na břehu se proti němu otočili a desátník začal sjíždět dolů po větvích dubu.

Jak se Watson zhroutil dolů, Faber mu vytáhl dýku z krku. Kapitán začal šmátrat po chlopni pouzdra. Faber skočil do lodi. Zhoupla se a kapitán se zapotácel. Faber ho udeřil nožem, ale muž byl příliš daleko na přesné bodnutí. Špice se zachytila na klopě saka uniformy, pak sklouzla a pořezala ho na tváři. Ruka opustila pouzdro, aby se chytila za ránu.

Faber se prudce otočil ke břehu. Jeden z vojáků skočil. Faber postoupil o krok kupředu a pevně napřáhl pravou paži. Skákající voják se sám nabodl na osm palců dlouhou dýku.

Dopad srazil Fabera na zem a vyrazil mu dýku z ruky. Voják dopadl na vršek dýky. Faber se dostal na kolena. Neměl čas znovu vytahovat dýku, kapitán otvíral pouzdro na pistoli. Faber na něj skočil, rukama mířil na důstojníkův obličej. Zbraň byla venku. Faberovy palce se zabořily do očí kapitána, který zařval bolestí a pokoušel se Faberovy ruce odstrčit.

Ozvalo se žuchnutí, jak čtvrtý strážný dopadl na komoru na ryby na lodi. Faber se odvrátil od kapitána, který by teď nebyl schopen vystřelit, i kdyby se mu podařilo pistoli odjistit. Čtvrtý muž měl v ruce policejní obušek a rozpřáhl se. Faber uhnul doprava, takže rána minula jeho hlavu a dopadla mu na levé rameno. Levá paže mu dočasně znecitlivěla. Udeřil muže do krku hranou ruky, byla to silná, přesně mířená rána. Muž ji překvapivě přežil a zvedl obušek ke druhé ráně. Faber to uzavřel. Do levé ruky se mu vrátil cit a začala velice bolet. Oběma rukama uchopil mužův obličej, stiskl ho, zkroutil a zase stiskl. Ozvalo se ostré zapraštění, jak se muži zlomil vaz. V tu chvíli obušek dopadl, tentokrát Faberovi na hlavu. Odvalil se omráčeně stranou.

Vrazil do něj kapitán, pořád ještě ochromený. Faber do něj strčil. Čepice mu odletěla, jak klopýtal pozpátku po obrubníku a s obrovským šplouchnutím spadl do kanálu.

Desátník seskočil posledních šest stop z dubu na zem. Faber osvobodil dýku z probodnutého strážného a vyskočil na břeh. Watson byl ještě naživu, ale už dlouho nebude – z rány na krku mu stříkala pulzující krev.

Faber a desátník stanuli proti sobě. Desátník měl pistoli.

Byl pochopitelně vyděšený. Za tu chvíli, než sešplhal ze stromu, tenhle člověk zabil tři jeho kamarády a čtvrtého hodil do kanálu.

Faber se podíval na zbraň. Byla stará – téměř muzeální kousek. Pokud by k ní měl desátník důvěru, jistě by z ní už vypálil.

Desátník couvl o krok dozadu a Faber si všiml, že si dává pozor na svou pravou nohu – možná se zranil, když slézal ze stromu. Faber ustoupil stranou, přinutil tím desátníka stoupnout plnou vahou na slabou nohu, jak se rozpřáhl, aby na něj zamířil. Faberovi se podařilo dostat špičku nohy pod kámen a vykopnout ho. Pozornost desátníka se zaměřila na kámen a Faber se pohnul.

Desátník zmáčkl spoušť, ale nic se nestalo. Stará zbraň selhala. I kdyby vypálila, Fabera by minul, oči měl upřené na kámen, klopýtl na zesláblé noze a Faber se pohnul.

Faber ho zabil ranou do krku.

Zbýval jen kapitán.

Faber se rozhlédl a uviděl, jak se kapitán škrabe z vody na druhý břeh. Našel kámen a hodil jím. Zasáhl kapitána do hlavy, ale muž se vytáhl na suchou zem a dal se do běhu.

Faber běžel ke břehu, skočil do vody, uplaval pár temp a vylezl na druhé straně. Kapitán byl sto yardů před ním a běžel, ale byl starý. Faber ho postupně dotahoval, až slyšel mužův zoufalý nepravidelný dech. Kapitán zpomalil, pak se zhroutil do křoví. Faber k němu došel a otočil ho.

Kapitán řekl: „Vy jste… ďábel.“

„Viděl jsi moji tvář,“ řekl Faber a zabil ho.

12

Třímotorové dopravní letadlo Ju-52 s hákovými kříži na křídlech dosedlo a zastavilo na deštěm zmáčené ranveji v Rastenburgu v lese ve Východním Prusku. Vystoupil z něj malý muž s výraznými rysy – velký nos, široká ústa, velké uši – a rychle přešel po dehtovém makadamu k čekajícímu Mercedesu.

Jak auto projíždělo ponurým vlhkým lesem, maršál Erwin Rommel si sundal čepici a nervózně si přejel rukou po řídnoucích vlasech. Věděl, že za několik týdnů pojede touto trasou jiný muž a v zavazadle poveze bombu – bombu určenou pro samotného Führera. Boj zatím musí pokračovat, aby nový vůdce Německa – a mohl by to být i on – mohl začít rozhovory se spojenci z rozumně silné pozice.

Na konci deset mil dlouhé příjezdové cesty auto přijelo k Wolfsschanze, Vlčímu doupěti, nynějšímu sídlu Hitlera a jeho stále napjatějšího, nervóznějšího kruhu generálů.

Stále nepřetržitě mrholilo a kapky kapaly z vysokých jehličnanů v ohrazeném prostoru. Ve vratech do Hitlerových osobních prostor si Rommel nasadil čepici a vystoupil z auta. Oberführer Rattenhuber, velitel stráže SS, beze slova natáhl ruku, aby přijal Rommelovu pistoli.

Konference se konala v podzemním bunkru, studeném, vlhkém, dusném krytu obloženém betonem. Rommel sešel po schodech a vstoupil do místnosti. Bylo tu už asi tucet osob, na polední schůzku čekali: Himmler, Göring, von Ribbentrop, Keitel. Rommel jim pokynul na pozdrav, posadil se na tvrdou židli a čekal. Všichni se postavili, když vešel Hitler. Měl na sobě šedé sako a černé kalhoty a Rommel si všiml, že se začíná stále více hrbit. Přešel rovnou ke vzdálenému konci bunkru, kde byla na betonu připevněná velká nástěnná mapa severozápadní Evropy. Vypadal unavené a podrážděně. Začal mluvit bez úvodu.

„Dojde k invazi spojenců v Evropě. Dojde k ní letos. Bude vypravena z Británie, budou v ní britské a americké jednotky. Přistanou ve Francii. Zlikvidujeme je na čáře přílivu. V tomto bodě není o čem diskutovat.“

Rozhlédl se, jako by vyzýval svůj štáb k tomu, aby mu odporoval. Bylo ticho. Rommel se otřásl, bunkr byl studený jako sama smrt.

„Otázkou je, kde se vylodí? Von Rönne – vaši zprávu.“

Plukovník Alexis von Rönne, který výkonně převzal post po Canarisovi, vstal. Jako pouhý kapitán se na počátku války uvedl skvělou zprávou o slabosti francouzské armády – zprávou, která byla považována za rozhodující faktor vítězství Němců. V roce 1942 se stal velitelem zpravodajské služby a po pádu Canarise tato služba převzala i Abwehr. Rommel se doslechl, že je pyšný a přímočarý, ale schopný.

Von Rönne řekl: „Máme rozsáhlé informace, ale v žádném případě ne úplné. Krycí jméno spojenců pro invazi je Overlord. Koncentrace jednotek v Británii je následující.“ Vzal ukazovátko a přešel místnost k nástěnné mapě. „Za prvé: podél jižního pobřeží. Za druhé: v kraji zvaném East Anglia. Za třetí: ve Skotsku. Koncentrace vojska v East Anglia je zdaleka nejsilnější. Domníváme se, že invaze bude probíhat třemi směry. Za prvé: útokem v Normandii pro odvedení pozornosti. Za druhé: hlavním výpadem přes výběžek doverský na pobřeží Calais. Za třetí: výpadem z boku ze Skotska přes Severní moře do Norska. Všechny zpravodajské zdroje tuto hypotézu podporují.“ Posadil se.

Hitler se zeptal: „Nějaké poznámky?“

Rommel, který byl velitelem skupiny vojsk B, ovládající severní pobřeží Francie, řekl: „Mohu ohlásit náznaky, které to potvrzují. – Pas de Calais dostává zdaleka největší tonáž bomb.“

Goering se zeptal: „Které zpravodajské zdroje potvrzují vaši prognózu, Von Rönne?“

Von Rönne se zase postavil. „Jsou tři: rekognoskace letadly, sledování bezdrátového přenosu signálů nepřítele a zprávy našich agentů.“ Posadil se.

Hitler si obranně zkřížil ruce před genitáliemi, úzkostlivý zvyk, který byl známkou toho, že spustí projev. „Teď vám řeknu,“ začal, „jak bych přemýšlel, kdybych byl Winstonem Churchillem. Měl bych před sebou k porovnání dvě volby: na východ od Seiny, na západ od Seiny. Východ je výhodnější: je to blíž. Ale moderní válečnictví zná pouze dvě vzdálenosti – v dosahu stíhaček a mimo dosah stíhaček. Obě tyto volby jsou v dosahu stíhaček. Proto vzdálenost nemůžeme brát v úvahu.

Na západě je velký přístav – Cherbourg – ale na východě není přístav žádný. A co je nejdůležitější, východ je mnohem lépe opevněný než západ. Nepřítel má také svoje rekognoskační letadla.

Takže já bych si vybral západ. A co bych udělal potom? Pokusil bych se o to, aby si Němci mysleli pravý opak! Na každý bombardér poslaný do Normandie bych poslal dva do Pas de Calais. Pokusil bych se shodit všechny mosty přes Seinu. Vysílal bych zavádějící signály, posílal bych falešné zprávy, rozmístil bych jednotky tak, abych je zmátl. Oklamal bych blázny jako je Rommel a von Rönne. Doufal bych, že oklamu samotného Führera!“

Po dlouhém mlčení promluvil jako první Göring. „Führere, myslím, že Churchillovi lichotíte, když ho považujete za stejně geniálního jako jste vy.“

V nepohodlném bunkru došlo k viditelnému uvolnění napětí. Göring řekl přesně to pravé, podařilo se mu vložit svůj nesouhlas do formy poklony. Ostatní ho následovali, každý z nich se vyjádřil o něco jasněji – spojenci si vyberou kratší cestu přes moře, bližší pobřeží jim umožní, aby si krycí stíhačky mohly rychleji doplňovat palivo a rychle se vracet, na jihovýchodě je lepší odrazový můstek, je tam víc ústí řek a přístavů, je nepravděpodobné, že by se mýlily všechny zprávy.

Hitler naslouchal půl hodiny, pak zvedl ruce a vyžádal si ticho. Ze stolu vzal žloutnoucí list papíru a zamával s ním. „V roce 1941 jsem vydal směrnice k vytvoření pobřežní obrany, ve kterých jsem předvídal, že rozhodující vylodění spojenců přijde přes vyčnívající části Normandie a Británie, kde skvělé přístavy vytvoří ideální předmostí. To, co mi intuice říkala tehdy, říká mi i dnes!“

Na Führerově horním rtu se objevila stopa pěny.

Von Rönne promluvil. (Má víc kuráže než já, pomyslel si Rommel.) „Führere, průzkum přirozeně pokračuje a máme speciální linii průzkumu, o které byste měl vědět. Před několika týdny jsem vyslal do Anglie posla, který se měl zkontaktovat s agentem známým pod jménem Die Nadel.“

Hitlerovi se zablýsklo v oku. „Ach! Toho člověka znám. Pokračujte.“

„Die Nadel dostal příkaz, aby vyhodnotil sílu První skupiny amerických vojsk pod vedením generála Pattona ve východní Anglii. Pokud zjistí, že zprávy byly přehnané, musíme okamžitě přehodnotit naši prognózu. Pokud ovšem nahlásí, že armáda je tak silná, jak se domníváme, nemůže být pochyb o tom, že cílem je Calais.“

Göring se podíval na von Röhma. „Kdo je ten Nadel?“

Hitler na otázku odpověděl sám. „Je to jediný opravdový agent jakého kdy Canaris přijal – protože ho přijal na můj rozkaz. Znám jeho rodinu – silní, loajální praví Němci. Je v Londýně od –“

Von Rönne ho přerušil. „Führere –“

Hitler se na něj podíval. „Ano?“

Von Rönne se opatrně zeptal: „Takže zprávu Die Nadela přijmete?“

Hitler přikývl. „Ten člověk zjistí pravdu.“

Část 3

.

13

Faber se opřel o strom, třásl se a vyzvracel se. Pak zvažoval, jestli by těch pět těl neměl pohřbít. Zabralo by to tak třicet, šedesát minut, uvažoval, záleželo to na tom, jak dobře by těla ukryl. V tu dobu by ho mohli chytit.

Musel zvážit tohle riziko oproti cenným hodinám, které by získal, kdyby mrtví byli objeveni později. Těch pět mužů začnou postrádat velice brzo – začnou je hledat na trase tak kolem deváté. Za předpokladu, že byli na pravidelné obhlídce, bude jejich trasa známa. Prvním krokem pátrání bude, že pošlou běžce, aby celou trasu proběhl. Pokud nechá těla tak, jak jsou, uvidí je a spustí poplach. V opačném případě se vrátí a začne pátrání v plném rozsahu, s policejními psy a policisty prohledávajícími keře. Mohlo by jim trvat celý den, než těla najdou. Do té doby může být Faber v Londýně. Je důležité, aby zmizel z místa dřív, než zjistí, že hledají vraha. Rozhodl se, že riskne další hodinu.

Přeplaval kanál se starým kapitánem přes rameno, neobřadně jím hodil za keř, pak vynesl dvě těla z komory na ryby a narovnal je na kapitána. Pak přidal na kupu Watsona a desátníka.

Neměl rýč a potřeboval velký hrob. Pár yardů od lesa našel kus kypré půdy. Země tam měla trochu prohlubeniny, což pro něj bylo výhodné. Z malé lodní kuchyňky vyndal pánev a začal kopat.

Několik stop tu bylo jen zetlelé listí a šlo to velice dobře. Pak se dostal na jíl a kopání začalo být těžké. Za půl hodiny získal jen dalších osmnáct palců do hloubky. Musí to stačit.

Přenesl k díře jedno tělo po druhém a hodil je tam. Pak si sundal svoje zablácené a krví potřísněné šaty a hodil je na ně. Hrob přikryl kyprou půdou a vrstvou listoví vytrženého z nedalekého křoví a stromů. Na první zběžnou prohlídku to bude stačit.

Rozkopal půdu kolem kousku země u břehu, kde vytekla Watsonovi krev. Na lodi byla také krev, tam kde ležel probodený seržant. Faber našel kus hadru a palubu vytřel.

Oblékl si čisté šaty, nastavil plachtu a vyrazil.

Nerybařil ani nepozoroval ptáky, nebyl čas na příjemné příkrasy jeho zástěrky. Místo toho vypnul plachtu, snažil se docílit co největší vzdálenosti mezi sebou a hrobem. Musí se co nejrychleji dostat z vody na nějaký rychlejší dopravní prostředek. Jak plul, promýšlel relativní výhody toho, že by chytil vlak nebo ukradl auto. Auto by bylo rychlejší, pokud by nějaké našel, ale mohli by ho začít brzo hledat, nehledě na to, jestli by si krádež spojili s tím, že chybí hlídka domobrany, nebo ne. Najít nádraží mu může zabrat dost času, ale zdá se, že to bude bezpečnější. Pokud bude opatrný, mohl by se většinu dne vyhnout podezření.

Přemýšlel, co s lodí. Ideální by bylo potopit ji, ale mohl by ho někdo vidět. Pokud ji nechá někde v přístavu nebo prostě ukotvenou u kraje kanálu, policie si ji spojí s vraždami mnohem dřív a tím jim bude jasné, jakým směrem se pohybuje. Prozatím toto rozhodnutí odložil.

Naneštěstí si nebyl jist tím, kde je. Mapa anglických vodních cest ukazovala každý most, přístav a zdymadlo, ale nebyly na ní železniční tratě. Spočítal si, že je tak na dvě hodiny chůze od půl tuctu vesnic, ale vesnice ještě rozhodně neznamená nádraží.

Dva problémy se mu vyřešily naráz, kanál vedl pod mostem se železniční trati.

Vytáhl kompas, film z fotoaparátu, náprsní tašku a dýku. Ostatní věci se potopí s lodí.

Potahová stezka byla na obou stranách zastíněna stromy a kolem nevedla žádná silnice. Svinul plachty, odmontoval spodek stěžně a položil stožár na palubu. Pak odmontoval zarážku zátkovnice na kýlu a vystoupil na břeh, v ruce držel lano.

Loď se pomalu plnila vodou a plula k mostu. Faber zatáhl za provaz tak, aby plavidlo, až se potopí, zůstalo přesně pod cihlovým obloukem mostu. Napřed se potopila zadní paluba, za ní následovala příď a nakonec se vody kanálu zavřely nad střechou kabiny. Objevilo se pár bublinek a konec. Před náhodným pohledem byl obrys lodi skryt ve stínu mostu. Faber odhodil provaz.

Železnice vedla ze severovýchodu na jihozápad. Faber se vyšplhal na násep a šel na jihozápad, protože tím směrem byl Londýn. Byla to dvoukolejná trať, pravděpodobně lokálka. Bude tu jezdit málo vlaků, ale budou stavět na všech nádražích.

Jak šel, slunce pálilo stále silněji a bylo mu z té námahy vedro. Když zakopal černý oděv se skvrnami od krve, musel si na sebe obléci dvouřadové sako a silné flanelové kalhoty. Teď si sako sundal a přehodil přes rameno.

Po čtyřiceti minutách zaslechl vzdálené ču – ču a schoval se za keř u trati. Stará parní lokomotiva se pomalu blížila, mířila na severovýchod, vyfukovala velká oblaka kouře a táhla vlak s nákladem uhlí. Kdyby jel vlak z opačného směru, mohl by do něj naskočit. Neměl by? Ušetřilo by mu to dlouhou chůzi. Na druhé straně by se podezřele zamazal a možná by měl problém s tím, jak by vyskočil, aniž by ho při tom někdo viděl. Ne, bezpečnější bude jít.

Trať vedla rovně jako šíp přes rovinatou krajinu. Faber prošel kolem farmáře, který oral pole traktorem. Farmář mu zamával, aniž by přestal pracovat. Byl moc daleko na to, aby dobře viděl Faberovi do obličeje.

Ušel deset mil, když před sebou uviděl nádraží. Bylo asi půl míle vzdálené a viděl jen zvýšené nástupiště a změť signálů. Opustil trať a šel přes pole, držel se blízko hranice stromů, až narazil na cestu.

Za pět minut došel do vesnice. Nebylo tu nic, z čeho by poznal, jak se jmenuje. Teď, když hrozba invaze byla pouhou vzpomínkou, znovu se vztyčovaly ukazatele a jména míst, ale tahle vesnice se k tomu nedostala.

Byla tu pošta, Cornův obchod a hospoda, která se jmenovala „U býka“. Když míjel památník 1. světové války, přátelsky ho pozdravila žena s kočárkem. Malé nádraží se ospale slunilo v jarním slunci. Faber vešel dovnitř.

Jízdní rád byl přilepený na nástěnce. Z malého okénka pokladny se ozval hlas: „Nevšímal bych si toho, kdybych byl vámi. Je to největší výmysl od doby, kdy vznikla ‚Sága rodu Forsythů‘.“

Faber věděl, že jízdní řád nebude platit, ale potřeboval zjistit, jestli odtud jezdí vlaky do Londýna. Jezdí. Zeptal se. „Máte tušení, kdy pojede příští vlak do Liverpool Street?“

Úředník se sarkasticky zasmál. „Někdy dneska, pokud budete mít štěstí.“

„Stejně si koupím lístek. Pouze tam, prosím.“

„Pět a pět pencí. Říká se, že italské vlaky jezdí na čas,“ řekl úředník.

„Už ne,“ poznamenal Faber. „V každém případě mám raději špatné vlaky a naši politiku.“

Muž po něm šlehl neklidným pohledem. „Máte pravdu, samozřejmě. Nechcete si počkat „U býka“? Vlak uslyšíte, a i kdyby ne, pošlu pro vás.“

Faber nechtěl, aby jeho obličej vidělo ještě víc lidí. „Ne, děkuju, jen bych zbytečně utrácel.“ Vzal lístek a vyšel na nástupiště.

Úředník za ním za pár minut vyšel a posadil se vedle něj na lavičku na sluníčku. Zeptal se: „Spěcháte?“

Faber zavrtěl hlavou. „Dnešek jsem odepsal. Vstal jsem pozdě, pohádal jsem se se šéfem a náklaďák, který mne svezl, se rozbil.“

„Takový den. Ach jo.“ Úředník se podíval na hodinky. „Dneska ráno jel nahoru včas a co jede nahoru, musí zase dolů. Možná budete mít štěstí.“ Vrátil se do kanceláře.

Faber měl štěstí. Vlak přijel za dvacet minut. Byl nacpaný farmáři, rodinami, obchodníky a vojáky. Faber si našel místo na zemi blízko okénka. Jak se vlak vlekl, vzal dva dny staré vyhozené noviny, vypůjčil si tužku a začal luštit křížovku. Byl pyšný na to, že umí luštit křížovky v angličtině – je to prubířský kámen znalosti cizího jazyka. Po chvilce ho pohyb vlaku ukolébal do povrchního spánku a zdál se mu sen.

Byl to známý sen, sen o jeho příjezdu do Londýna.

Přijel z Francie, měl belgický pas na jméno Jan van Gelder, obchodní zástupce firmy Phillips. (Což by vysvětlovalo vysílačku v jeho kufříku, kdyby ho celníci otevřeli.) Jeho angličtina byla plynulá, ale ne hovorová. Celníci ho neobtěžovali, byl spojenec. Chytil vlak do Londýna. V té době bylo ve vozech spousta místa a mohli jste si dát jídlo. Faber povečeřel rostbíf a yorkshirský pudink. Bavil se se studentem z Cardiffu o politické situaci v Evropě. Sen vypadal jako realita, dokud vlak nezastavil na Waterloo. Pak se změnil v noční můru.

Potíže začaly u turniketu, kde se odevzdávají lístky. Jako všechny sny měl svou podivnou nelogičnost. Dokument, o kterém pochybovali, nebyl jeho falešný pas, ale jeho naprosto pravá jízdenka. Kontrolor řekl: „Ale to je jízdenka Abwehru.“

„Ne, není,“ řekl Faber, který mluvil se směšně silným německým přízvukem. Co se stalo s jeho nádhernými anglickými souhláskami? Nepřicházely. „Gekauft jsem ho v Doveru.“

Ale úředník, který se proměnil v londýnského policistu v helmě, jako by ignoroval jeho náhlé odbočení k němčině. Zdvořile se usmál a řekl: „Raději si prohlédnu váš Klamotte, pane.“

Nádraží bylo přeplněné. Faber si pomyslel, že kdyby se mu podařilo proniknout do davu, mohl by uniknout. Náhle si uvědomil, že ve vlaku nechal kalhoty a že má na ponožkách hákové kříže. Bude si muset v prvním obchodě koupit kalhoty, než si lidé všimnou muže pobíhajícího bez kalhot v nacistických ponožkách. Někdo z davu řekl: „Váš obličej už jsem někde viděl,“ a nastavil mu nohu a on s žuchnutím upadl a přistál na zemi u vagónu, kde usnul.

Zamrkal, zazíval a rozhlédl se kolem sebe. Na okamžik ho zaplavila úleva, že to byl jenom sen a pak ho pobavila směšnost té symboliky – ponožky s hákovými kříži, proboha!

Muž v montérkách vedle něj řekl: „Dobře jste se vyspal.“

Faber prudce vzhlédl. Vždycky se bál, aby nemluvil ze spaní a neprozradil se. „Měl jsem nepříjemný sen,“ řekl. Muž nic neřekl.

Začínalo se stmívat. Spal dlouho. Ve voze se najednou rozsvítilo, jediná modrá žárovka, a někdo stáhl zatemnění.

Obličeje lidí se proměnily v bledé ovály bez jakýchkoli rysů. Dělník začal být zase sdílný. „Přišel jste o ohromné vzrušení,“ řekl Faberovi. Faber se zamračil. „Co se stalo?“ Nebylo možné, že by zaspal nějakou policejní kontrolu.

„Minul nás jeden z těch amerických vlaků. Jel rychlostí deseti mil za hodinu, řídil ho negr, zvonky zvonily a vpředu jel obrovský kovboj. Hotová pohádka z Divokého západu.“

Faber se zasmál a vrátil se ke svému snu. Ve skutečnosti jeho příjezd do Londýna proběhl hladce. Napřed se ubytoval v hotelu, pořád používal svoji belgickou zástěrku. V průběhu týdne navštívil řadu hřbitůvků u kostelíků, z náhrobních kamenů si opisoval jména mužů svého věku a zažádal si o tři duplikáty rodných listů. Pak si najal pokoje a díky padělaným doporučením neexistující firmy v Manchesteru si našel podřadnou práci. Před válkou se dokonce dostal i do volebního seznamu v Highgate. Hlasoval pro konzervativce. Když nastal čas přídělového systému, domácí vydávali knížky každému, kdo tu noc spal v domě. Faber dokázal strávit část noci v každém ze tří různých domů, takže získal papíry na všechny tři osoby. Spálil belgický pas – v tom nepravděpodobném případě, že by potřeboval pas, mohl dostat tři britské.

Vlak zastavil a z rozruchu kolem usoudil, že dorazili na místo. Když Faber vstal, uvědomil si, jak velký hlad a žízeň má. Posledním jídlem bylo maso z konzervy, suché biscuity a voda z lahve před čtyřiadvaceti hodinami. Prošel kolem turniketu a našel nádražní bufet. Byl plný lidí, většinou vojáků, kteří spali nebo se pokoušeli spát u stolů. Faber požádal o sýrový sendvič a šálek čaje.

„Jídlo je rezervováno pro zaměstnance železnice,“ řekla žena za přepážkou.

„Tak tedy jenom čaj.“

„Máte hrníček?“

Fabera to překvapilo. „Ne, nemám.“

„Ani my, kamaráde.“

Faber zapřemýšlel, jestli si nemá dojít na večeři do Great Eastern Hotelu, ale to by mu zabralo moc času. Našel hospodu, vypil dvě pinty slabého piva, pak si v rybí restauraci koupil pytlík chipsů a snědl je přímo z novinového obalu hned na chodníku. Překvapivě ho zasytily.

Teď musí najít lékárnu s fotolaboratoří a vloupat se dovnitř.

Potřeboval si vyvolat film, aby se ujistil, že obrázky vyšly. Nebude riskovat návrat do Německa kvůli roličce zkaženého, neužitečného filmu. Pokud by obrázky nebyly dobré, musel by ukrást další film a vrátit se tam. Ta myšlenka byla neúnosná.

Měla by to být malá nezávislá provozovna, ne nějaká pobočka řetězu, kde se filmy zpracovávají centrálně. Musí být v oblasti, kde žijí lidé, kteří si mohou dovolit fotoaparáty (nebo si je mohli dovolit před válkou). Ta část Londýna, která se nacházela v okolí Liverpool Station, se k tomu nehodí. Rozhodl se, že zamíří do Bloomsbury.

Měsícem ozářené ulice byly tiché. Dnes večer se ještě neozvaly sirény. V Chancery Lane ho zastavili dva policisté a požádali ho o průkaz totožnosti. Faber předstíral, že je mírně opilý, a policisté se ho neptali, co dělá venku.

Lékárnu, jakou hledal, našel na severním konci Southampton Row. Na okně bylo logo Kodaku. Obchod měl překvapivě otevřeno. Vešel dovnitř.

Za pultem stál nahrbený nedůtklivý člověk v bílém plášti s řídnoucími vlasy a brýlemi. Řekl: „Máme otevřeno jen kvůli lékům na lékařský předpis.“

„To je v pořádku. Chtěl jsem jenom vědět, jestli vyvoláváte fotografie?“

„Ano, pokud se vrátíte zítra –“

„Děláte je na místě?“ zeptal se Faber. „Potřebuju je rychle, víte.“

„Ano, pokud se vrátíte zítra –“

„A budu je mít hned ten den? Víte, bratr je na dovolené a chtěl by si je vzít s sebou –“

„Můžete je mít za čtyřiadvacet hodin. Přijďte zítra.“

„Děkuju, přijdu.“ Při odchodu si všiml, že budou zavírat za deset minut. Přešel ulici, stoupl si do stínu a čekal.

Přesně v devět lékárník vyšel, zavřel krám a odešel dolů ulici. Faber šel opačným směrem a dvakrát zahnul za roh.

Vypadalo to, že obchod nemá zezadu žádný přímý přístup, a Faber se nechtěl dovnitř dostávat zepředu, co kdyby si, až bude uvnitř, policejní hlídka všimla nezamčených dveří. Šel rovnoběžnou ulicí a hledal, kudy by prošel. Zjevně nebylo kudy. Přitom tu někde vzadu musí být nějaký prostor, ty dvě ulice jsou od sebe natolik vzdálené, že budovy nemůžou přiléhat zády k sobě.

Nakonec přišel k velkému starému domu s jmenovkou označující, že je to kolej nedaleké univerzity. Dveře byly otevřené. Faber vešel a rychle kráčel ke společné kuchyni. U stolu seděla jediná dívka, pila kávu a četla si. Faber zamumlal: „Univerzitní kontrola zatemnění.“ Přikývla a vrátila se k četbě. Faber vyšel zadními dveřmi.

Přešel přes dvůr, cestou narazil na shluk popelnic a našel dveře do uličky. Během několika vteřin byl u zadních dveří lékárny. Tento vchod se zjevně nikdy nepoužíval. Odhodil několik pneumatik a vyhozených matrací a ramenem vyrazil dveře. Ztrouchnivělé dřevo snadno povolilo a Faber byl uvnitř.

Našel temnou komoru a zavřel se v ní. Po stisknutí vypínače se rozsvítilo slabé červené světlo. Místo bylo docela dobře vybavené a lahve s vývojkou a ustalovačem byly jasně označené, byl tu zvětšovák, dokonce i leštička.

Faber pracoval rychle, ale opatrně, nastavil naprosto přesně správnou teplotu lázní, míchal roztoky, aby se film vyvolal rovnoměrně, čas kontroloval podle ručiček velkých elektrických hodin na stěně.

Negativy byly perfektní.

Usušil film, pak ho zavedl do zvětšováku a udělal kompletní sadu fotografií 10 x 8. Cítil opojné vzrušení, jak se obrázky postupně zjevovaly v lázni s vývojkou – sakra, odvedl dobrou práci!

Teď musí udělat nejzávažnější rozhodnuti.

Ten problém měl na mysli celý den, ale teď, když fotky vyšly, musí se s ním vypořádat.

Co když se mu nepodaří dostat se domů?

Cesta, kterou má před sebou, je přinejmenším velice nebezpečná. Naprosto si věřil v tom, že bude schopen dostat se na místo schůzky, přes veškerá omezení dopravy a pobřežní stráž, ale nemohl zaručit, že ponorka bude na místě, ani že se dostane přes Severní moře. A samozřejmě, může vyjít ven a může ho přejet autobus.

Možnost, že objevil nejdůležitější tajemství války a že by mohl zemřít a jeho tajemství by zemřelo s ním, byla příliš strašná, než aby na ni myslel.

Musí mít pojistnou strategii – druhou metodu, jakou se pokusí zajistit, aby se důkaz o klamu spojenců dostal do rukou Abwehru.

Je tady, samozřejmé, poštovní spojení mezi Německem a Britanií. Pošta chodí přes neutrální země. A všechna tato pošta je zajisté cenzurovaná. Mohl by zprávu napsat šifrovaně, ale to nemá smysl, musí poslat fotografie – to je důkaz, který něco znamená.

Existuje jedna cesta, a dobrá, jak mu bylo řečeno. Na portugalském velvyslanectví v Londýně je úředník, který sympatizuje s Německem – částečně z politických důvodů a částečně, jak se Faber obával, protože mu za to dobře platí – který může poslat zprávu přes diplomatickou poštu v Lisabonu. Odtamtud je to bezpečné. Cesta vznikla na počátku roku 1939, ale Faber ji použil zatím jenom jednou, když ho Canaris požádal o rutinní test spojení.

To půjde. Musí to jít.

Fabera to štvalo. Nesnášel situace, kdy musel vložit svůj osud do rukou jiných. Všichni jsou takoví matláci – ovšem nic jiného mu nezbývá. Musí svoji informaci zálohovat. Je to menší riziko, než kdyby použil vysílačku – a určitě lepší než riskovat, že se o tom Německo nikdy nedozví.

Faberovi to bylo jasné. Jazýček vah při zvažování všech argumentů nepochybně upřednostňoval kontakt z portugalského velvyslanectví.

Posadil se a napsal dopis.

14

Frederick Bloggs strávil nepříjemné odpoledne na venkově.

Když se pět strachujících se žen spojilo s místní policií, aby oznámily, že se jejich manželé nevrátili domů, venkovský strážník použil své omezené schopnosti dedukce a usoudil, že celá patrola domobrany odešla bez ohlášení ze služby. Byl si naprosto jistý, že zabloudili – všichni byli trochu postižení, jinak by sloužili v armádě – ale přesto to oznámil na ředitelství, jen aby byl z obliga. Seržant z dispečinku, který přebíral zprávu, si hned uvědomil, že pohřešovaní muži hlídkovali na obzvláště citlivém vojenském území a uvědomil svého inspektora, který uvědomil Scotland Yard, který tam poslal muže ze zvláštního oddělení a uvědomil MI5, která poslala Bloggse.

Muž ze zvláštního oddělení byl Harris, který byl u případu vraždy ve Stockwellu. Setkali se s Bloggsem ve vlaku, který měl jednu z těch lokomotiv Divokého západu zapůjčenou Británii Američany, protože v Británii byl nedostatek vlaků. Harris zopakoval svoje pozvání na nedělní oběd a Bloggs mu zase odpověděl, že v neděli obvykle pracuje.

Když vystoupili z vlaku, půjčili si kola a jeli po potahové cestě kolem kanálu, až se potkali s pátrací skupinou. Harris, který byl o deset let starší a o pětapadesát liber těžší než Bloggs, měl s jízdou problémy.

Část pátrací skupiny našli pod železničním mostem. Harris uvítal příležitost slézt z kola. „Co jste našli?“ zeptal se. „Těla?“

„Ne, loď,“ řekl policista. „Kdo jste?“

Představili se. Strážník svlečený do spodního prádla se potopil, aby plavidlo prozkoumal. Vynořil se se zátkou v ruce.

Bloggs se podíval na Harrise. „Záměrně potopená?“

„Vypadá to tak.“ Harris se obrátil na potápěče. „Všiml jste si ještě něčeho?“

„Není potopená dlouho, je v dobrém stavu a stěžeň byl sundán, ne že by se zlomil.“

Harris řekl, „To je hodně údajů z minuty pod vodou.“

„O víkendech jezdím na vodu,“ řekl potápěč.

Harris a Bloggs nasedli na kola a jeli dál.

Když se setkali s další skupinou, těla už byla nalezena.

„Zavraždění, všech pět,“ řekl odpovědný uniformovaný inspektor. „Kapitán Langham, kaprál Lee a svobodníci Watson, Dayton a Forbes. Dayton měl zlomený vaz, ostatní byli zabiti nějakým nožem. Langhamovo tělo bylo předtím v kanálu. Všechny jsme našli ve společném mělkém hrobě. Pěkně krvavá vražda.“ Byl velice otřesený.

Harris se zblízka podíval na pět těl, položených do řady. „Takové rány už jsem někde viděl, Frede,“ řekl.

Bloggs se podíval víc zblízka. „Proboha, vypadá to jako –“

Harris přikývl. „Dýka.“

Inspektor se překvapeně zeptal. „Vy víte, kdo to udělal?“

„Dokážeme to uhodnout,“ řekl Harris. „Myslíme si, že už dvakrát zabil. Pokud je to ten člověk, víme kdo to je, ale ne kde je.“

„Vzhledem k tomu, že zakázané území je tak blízko,“ řekl inspektor, „a speciální oddělení pro zvláštní úkoly a MI5 dorazily tak brzy, je tu ještě něco, co bych měl vědět?“

Harris odpověděl: „Jen, že to máte držet v tajnosti, dokud si váš policejní ředitel nepromluví s našimi lidmi.“

„Našli jste ještě něco, inspektore?“ zeptal se Bloggs.

„Pořád ještě procházíme území ve stále se zvětšujících kruzích, ale zatím jsme ještě nic dalšího nenašli. V hrobu byly taky tyhle šaty.“ Ukázal na ně.

Bloggs se jich opatrně dotkl: černé kalhoty, černý svetr, krátká černá kožená bunda, ve stylu RAF.

„Oblečení na práci v noci,“ řekl Harris.

„Na velkého muže,“ dodal Bloggs.

„Jak vysoký je ten váš člověk?“

„Vyšší než šest stop,“

Inspektor se zeptal, „Jeli jste kolem mužů, kteří objevili potopenou loď?“

„Ano,“ Bloggs se zamračil. „Kde je nejbližší zdymadlo?“

„Čtyři míle nahoru proti proudu.“

„Pokud byl ten náš člověk v lodi, strážce zdymadla ho musel vidět, že?“

„Určitě,“ souhlasil inspektor.

Bloggs řekl: „Raději si s ním promluvíme.“ Vrátil se ke kolu.

„Ne, zase další čtyři míle,“ hudroval Harris.

„Shodíš alespoň něco z nedělních obědů,“ řekl mu Bloggs.

Jízda přes čtyři míle jim zabrala téměř hodinu – potahová stezka byla určená pro koně, ne pro kola, a byla nerovná, blátivá a byly v ní uvolněné kameny a kořeny stromů. Harris se potil a celou cestu ke zdymadlu klel.

Strážce zdymadla seděl před svým domkem, kouřil dýmku a užíval si příjemného odpoledního vzduchu. Byl to muž ve středních letech, mluvil pomalu a pomalu se pohyboval. S trochou pobavení pozdravil oba cyklisty.

Oslovil ho Bloggs, protože Harris nemohl chytit dech.

„Jsme policisté,“ řekl.

„Opravdu?“ řekl strážný. „A co vzrušujícího se děje?“ Vypadal asi tak vzrušeně jako kočka vyvalující se před krbem.

Bloggs vytáhl z náprsní tašky fotografii Die Nadela a podal ji muži. „Viděl jste ho někdy?“

Strážný nechal chvíli fotografii ležet na klíně, zatímco přidržoval čerstvou zápalku u dýmky. Pak si chvilku fotografii prohlížel a vrátil ji.

„Ano?“ zeptal se Harris.

„Jo. Byl tady včera, asi touhle dobou. Zašel si ke mně na čaj. Příjemný chlap. Co udělal? Svítil si při zatemnění?“

Bloggs se ztěžka posadil. „Tím se to potvrzuje,“ řekl.

Harris nahlas přemítal. „Přiváže loď kus po proudu odsud a jde ve tmě do zakázané oblasti.“ Mluvil tiše, aby ho strážný neslyšel. „Když se vrátí, hlídka čeká u jeho lodi. Zbaví se jich, pluje dál až k železnici, potopí loď a… naskočí do vlaku?“

Bloggs se zeptal strážného: „Ta železnice, která křižuje kanál pár mil po proudu, kam vede?“

„Do Londýna.“

Bloggs řekl: „Ach, sakra.“

Bloggs se vrátil do kanceláře ministerstva války ve Whitehallu o půlnoci. Godliman a Billy Parkin na něj čekali. Bloggs řekl: „Je to jasně on,“ a všechno jim vyprávěl.

Parkin byl vzrušený, Godliman jen vypadal napjatě. Když Bloggs skončil, Godlimam řekl: „Takže teď je zpátky v Londýně a my zase hledáme, jako obvykle, jehlu v kupce sena.“ Hrál si se zápalkami a vytvářel z nich na stole obrázek. „Víte, kdykoli se na tu fotografii podívám, mám pocit, že jsem toho zatraceného chlapa už někde viděl.“

„Tak proboha, přemýšlej,“ řekl Bloggs. „Kde?“

Godliman zklamaně zavrtěl hlavou. „Muselo to být jen jednou a na nějakém podivném místě. Je to jako tvář, jakou jsem viděl na přednášce nebo někde mezi lidmi na koktejlu. Na prchavý okamžik, náhodné setkání – kdybych si vzpomněl, k ničemu by nám to asi nebylo.“

Parkin se zeptal: „A co je v té oblasti?“

„Nevím, což znamená, že je to pravděpodobně velice důležité,“ řekl Godliman.

Bylo ticho. Parkin si jednou z Godlimanových zápalek zapálil cigaretu. Bloggs vzhlédl. „Mohli bychom vyrobit milión kopii té fotografie – a dát ji každému policistovi, strážím ARP, členům domobrany, vojákům, pracovníkům na nádražích, vylepit je na nástěnky a otisknout je v novinách…“

Godliman zavrtěl hlavou. „To je příliš nebezpečné. Co když už hovořil s Hamburkem o tom, co viděl? Pokud kolem něj uděláme veřejný poprask, budou vědět, že jeho informace byly pravdivé. Jen mu to všechno potvrdíme.“

„Musíme něco udělat.“

„Dáme jeho fotku policistům. Udáme jeho popis tisku a řekneme, že je to jen běžný vrah. Můžeme uvést podrobnosti o případech v Highgate a Stockwellu, aniž bychom uváděli, že se to týká národní bezpečnosti.“

Parkin řekl: „Jinými slovy říkáte, že s tím mužem musíme bojovat tak, že budeme mít jednu ruku uvázanou za zády.“

„Zatím každopádně.“

„Spojím se s Yardem,“ řekl Bloggs. Zvedl telefon.

Godliman se podíval na hodinky. „Dnes už nemáme co na práci, ale nechce se mi domů. Nebudu spát.“

Parkin vstal. „V tom případě seženu konvici a udělám trochu čaje.“ Odešel.

Sirky na Godlimanově stole vytvářely koně a kočár. Vzal jednu z nohou koně a zapálil si s ní fajfku. „Máš děvče, Frede?“ zeptal se konverzačně.

„Ne.“

„Ne od –?“

„Ne.“

Godliman zatáhl z dýmky. „To truchlení musí jednou skončit, však víš.“

Bloggs neodpovídal.

Godliman řekl: „Podívej, asi bych s tebou neměl mluvit jako mentor. Ale vím, jak ti je – sám jsem to zažil. Jediný rozdíl je v tom, že já jsem neměl koho vinit.“

„Neoženil ses znovu,“ řekl Bloggs, na Godlimana se přitom nedíval.

„Ne a nechci, abys udělal stejnou chybu. Až budeš ve středním věku, zjistíš, že žít sám je velice těžké.“

„Říkal jsem ti, že jí říkali Nebojácná Bloggsová?“

„Ano, říkal.“

Bloggs se podíval na Godlimana. „Řekni mi, kde na světě bych našel takovou dívku?“

„Musí to být hrdinka?“

„Po Christine…“

„Anglie je plná hrdinů, Frede –“

V tu chvíli vešel plukovník Terry. „Nevstávejte, pánové. Je to důležité, poslouchejte dobře. Ať zabil těch pět členů domobrany kdokoli, dozvěděl se životně důležité tajemství. Blíží se invaze. To víte. Nevíte kdy a kde. Není třeba říkat, že naším cílem je udržet Němce ve stavu nevědomosti. Zejména v tom, kde dojde k invazi. Pečlivě jsme zajistili, aby byl nepřítel v této věci chybně informován. A teď je skoro jisté, že nebude, pokud nám tento muž unikne. Objevil, a je to naprosto jisté, náš podvod. Pokud mu nezabráníme v podání zprávy, bude celá invaze – a můžeme bezpečně říct, že celá válka – ohrožena. Už jsem vám řekl víc, než jsem chtěl, ale je to nutné, abyste pochopili naléhavost svého úkolu a přesné důsledky toho, že by se vám nepodařilo zabránit předání této informace.“ Neřekl jim, že místem invaze bude Normandie a že Pas de Calais přes východní Anglii slouží k odvrácení pozornosti – i když si uvědomil, že na to Godliman později sám přijde, jakmile dostal Bloggsovo hlášení o jeho snaze vystopovat vraha stráže domobrany.

Bloggs řekl: „Promiňte, ale proč jste si jistý tím, že jejich muž něco zjistil?“

Terry šel ke dveřím, „Pojďte dál, Rodriguezi.“

Vysoký hezký muž s vlasy černými jako uhel a dlouhým nosem vešel do místnosti a zdvořile pokynul Godlimanovi a Bloggsovi. Terry řekl: „Seňor Rodriguez je náš člověk na portugalském velvyslanectví. Řekněte jim, co se stalo, Rodriguezi.“

Muž se postavil do dveří. „Jak víte, nějaký čas sledujeme Seňora Francisca, jednoho ze zaměstnanců velvyslanectví. Dnes vyšel, aby se setkal s nějakým mužem v taxíku a přijal od něj obálku. Jakmile muž v taxíku odjel, obálku jsme mu vzali. Zjistili jsme i číslo licence taxíku.“

„Nechávám taxi vysledovat,“ řekl Terry. „Dobrá, Rodriguezi, raději se už vraťte. A děkuju vám.“

Vysoký Portugalec vyšel z místnosti. Terry podal Godlimanovi velkou žlutou obálku adresovanou Manuelu Franciscovi. Godliman ji otevřel – byla ještě zalepená – a vyndal druhou obálku s nesmyslnou sérií čísel: pravděpodobně kód.

Ve vnitřní obálce bylo několik rukou popsaných listů papíru a sada fotografií deset krát osm. Godliman si prostudoval dopis. „Vypadá to jako základní kód,“ řekl.

„Nemusíš to číst,“ řekl Terry netrpělivě. „Podívej se na ty fotografie.“

Godliman ho poslechl. Bylo jich asi třicet, a než promluvil, na všechny se podíval. Podal je Bloggsovi. „To je katastrofa.“

Bloggs rychle fotografie prošel a odložil je.

Godliman řekl: „To je jen záloha. Negativy má stále u sebe a někam s nimi jede.“

Všichni tři seděli v malé kanceláři jako živý obraz. Jediné světlo vycházelo z lampy na Godlimanově stole. Krémové zdi, zatemněná okna, sporý nábytek a prošlapaný koberec tvořily prozaické pozadí pro drama.

Terry řekl: „Budu to muset oznámit Churchillovi.“

Zazvonil telefon a plukovník ho zvedl. „Ano. Dobře. Hned ho sem přiveďte, prosím – ale napřed se ho zeptejte, kde vysadil svého pasažéra. Cože? Děkuju, přijeďte rychle.“ Zavěsil. „Taxi vysadilo našeho muže u fakultní nemocnice.“

Bloggs řekl: „Možná se zranil při boji s domobranou.“

Terry se zeptal: „Kde je ta nemocnice?“

„Asi pět minut od Euston Station,“ řekl Godliman. „Jezdí odtamtud vlaky do Holyheadu, Liverpoolu, Glasgowa… na všechna místa, odkud může chytit trajekt do Irské republiky.“

„Z Liverpoolu do Belfastu,“ řekl Bloggs. „A pak autem na hranice s Irskou republikou a k ponorce na pobřeží Atlantiku. Někam. Nebude riskovat vlak z Holyheadu do Dublinu, kvůli kontrole pasů a nemělo by žádný smysl jezdit z Liverpoolu do Glasgowa.“

Godliman řekl. „Frede, měl bys raději zajít na nádraží a ukázat tam fotografii Fabera, jestli ho někdo neviděl nastupovat do vlaku. Já na nádraží zavolám a upozorním je, že přijdeš, a aby zároveň zjistili, které vlaky vyjely kolem půl jedenácté.“

Bloggs si vzal klobouk a kabát. „Už na to jdu.“

Godliman zvedl telefon. „Ano, už na to jdeme.“

Na Euston Station bylo ještě pořád spousta lidí. I když se za normálních okolností nádraží kolem půlnoci zavíralo, válečná zpoždění byla taková, že poslední vlak často neodjel dřív, než přijel první ranní. Dav na nádraží byl masou vojenských batohů a spících těl.

Bloggs ukázal fotografii třem členům železniční stráže. Nikdo z nich obličej nepoznal. Zkoušel to u tří nosiček zavazadel: nic. Obešel všechny turnikety. Jeden z kontrolorů mu řekl: „Díváme se na lístky, ne na obličeje.“ Zkoušel to bezvýsledně u půl tuctu cestujících. Nakonec zašel do pokladny a ukázal fotografii všem pokladním. Velmi tlustý plešatý úředník se špatně sedícími falešnými zuby tvář poznal. „Hraju takovou hru,“ řekl Bloggsovi. „Pokouším, se najít na každém cestujícím něco, co mi říká, proč jde na vlak. Jako třeba černá vázanka na pohřeb, zablácené boty znamenají, že je to farmář a vrací se domů, nebo to může být něco, podle čeho poznám studenta univerzity nebo bílé místo na prstě ženy, kde nosívala snubní prsten… víte, co myslím. Každý něco má. Je to nudná práce – ne že bych si stěžoval –“

„Čeho jste si všiml u tohodle chlapíka?“ přerušil ho Bloggs.

„Ničeho. To je právě ono, víte – nemohl jsem ho vůbec odhadnout. Skoro jako by se snažil být naprosto nenápadný, víte, co tím myslím?“

„Vím, co myslíte.“ Bloggs se odmlčel. „A teď bych chtěl, abyste se pořádně zamyslel. Kam jede – dokážete si vzpomenout?“

„Ano,“ řekl tlustý úředník. „Do Inverness.“

„To neznamená, že tam opravdu jede,“ řekl Godliman. „Je to profesionál – ví, že bychom se mohli na nádraží vyptávat. Čekal bych, že si automaticky koupí jízdenku jinam.“ Podíval se na hodinky. „Určitě chytil spoj v 11.45. Ten vlak teď vjíždí do Staffordu. Ověřil jsem si to u dráhy, oni to ověřovali na stavědle. Zastaví vlak na téhle straně Crewe. Mám letadlo připravené k tomu, aby vás dva dopravilo do Stoke-on-Trent.

Parkine, vy nastoupíte do vlaku, až zastaví před Crewe. Budete oblečený jako revizor a podíváte se na každý lístek – a každou tvář – ve vlaku. Až zahlédnete Fabera, budete se držet blízko něj.

Bloggsi, ty budeš čekat u turniketu v Crewe pro případ, že by se tam Faber rozhodl vystoupit. Ale neudělá to. Nastoupíš do vlaku a v Liverpoolu vystoupíš jako první a budeš čekat u turniketu na to, až vystoupí Parkin a Faber. Bude tam polovina místního strážního sboru, aby vám pomohla.“

„To je všechno pěkné, pokud mne nepozná.“ řekl Parkin. „Co když si pamatuje moji tvář z Highgate?“

Godliman otevřel zásuvku stolu, vyndal pistoli a dal ji Parkinovi. „Pokud vás pozná, zastřelíte ho.“

Parkin si beze slova strčil pistoli do kapsy.

Godliman řekl: „Slyšeli jste plukovníka Terryho, ale přesto vám chci zdůraznit důležitost této věci. Pokud toho člověka nechytíme, bude muset být invaze ve Francii odložena – pravděpodobně o rok. A za tu dobu se rovnováha ve válce může obrátit v náš neprospěch. Už nikdy nemusí být tak vhodný čas.“

Bloggs řekl: „Víme, kdy má vypuknout den D?“

Godliman se rozhodl, že mají přinejmenším stejně právo jako on… jdou koneckonců do terénu. „Vím jen, že je to pravděpodobně otázka několika týdnů.“

Parkin přemýšlel. „Tedy to bude červen.“

Zazvonil telefon a Godliman ho zvedl. Po chvíli vzhlédl. „Vaše auto je tady.“

Bloggs a Parkin vstali.

Godliman řekl: „Počkejte chvilku.“

Zastavili se ve dveřích a podívali se na profesora. Říkal. „Ano, pane. Jistě. Zařídím to. Na shledanou, pane.“

Bloggse nenapadalo, komu by Godliman říkal pane. Zeptal se: „Kdo to byl?“

Godliman odpověděl: „Churchill.“

„Co chtěl?“ zeptal se Parkin, jatý posvátnou úctou.

Godliman řekl: „Přeje vám hodně štěstí a úspěchu.“

15

Ve vagóně byla tma jako v pytli. Faber si vzpomněl na obvyklé vtipy: „Dejte tu ruku z mého kolena. Ne, vy ne, vy.“ Britové si dokážou dělat legraci ze všeho. Jejich dráhy byly horší než kdy předtím, ale nikdo už si nestěžoval, protože to mělo svoji příčinu. Faber měl tmu rád, je anonymní.

Před tím se zpívalo. Začali s tím tři vojáci na chodbičce a celý vagón se přidal. Zazpívali už „Buď jako konvička a zazpívej“ a „Anglie bude navždy“ (po ní „Glasgow je můj“ a „Země mých otců“, aby bylo dosaženo etnické rovnováhy), a, příhodně, „Nemůžu se odsud dostat“.

Zazněla výstraha leteckého náletu a vlak zpomalil na třicet mil za hodinu. Měli by si všichni lehnout na zem, ale samozřejmě na to nebylo místo. Anonymní ženský hlas prohlásil: „Bože, já se bojím,“ a mužský hlas, stejně anonymní, až na to, že měl londýnský přízvuk, řekl: „Jste na tom nejbezpečnějším místě, děvče – nemohou zasáhnout pohyblivý cíl.“ Pak se všichni zasmáli a nikdo už se nebál. Kdosi otevřel kufřík a nechal kolovat balíček sendvičů s vejcem.

Jeden z námořníků chtěl hrát karty.

„Jak bys chtěl hrát karty v téhle tmě?“

„Po hmatu. Harry má všechny karty označené.“

Ve čtyři hodiny ráno vlak z neznámých důvodů zastavil. Kultivovaný hlas – dodavatel sendvičů s vejcem, pomyslel si Faber – řekl: „Myslím, že jsme před Crewe.“

„Kdybyste znal dráhy, věděl byste, že můžeme být kdekoli mezi Boltonem a Bournemouthem,“ řekl Londýňan.

Vlak sebou trhl a rozjel se a všichni měli radost. Kde je ten Angličan z karikatury se svou chladnou rezervovaností a upjatým vrchním rtem? Tady ne.

O několik minut později bylo slyšet hlas na chodbě: „Jízdenky, prosím.“ Faber si všiml yorkshirského přízvuku, jsou už na severu. Zašmátral v kapse po jízdence.

Měl sedadlo v rohu u dveří, takže viděl na chodbičku. Revizor si svítil baterkou na lístky. V odraženém světle viděl Faber mužovu siluetu. Přišla mu mírně povědomá.

Usadil se zase a čekal. Připomněl si svůj sen: „Tohle je jízdenka Abwehru“ – a usmál se do tmy.

Pak se zamračil. Vlak zastavil neočekávaně, krátce na to se objevil revizor, jeho obličej mu byl neurčitě povědomý… Nemusí to znamenat vůbec nic, ale Faber zůstával naživu proto, že se bál věcí, které nemusely nic znamenat. Podíval se zase na chodbu, ale muž zašel do kupé.

Vlak krátce zastavil – nádraží bylo Crewe, podle zasvěceného názoru ve Faberově kupé – a zase se pohnul.

Faber se opět podíval na revizorovu tvář a teď si vzpomněl. Penzion v Highgate! Ten chlapec z Yorkshire, který chtěl k armádě!

Faber ho bedlivě sledoval. Jeho baterka přejížděla po tvářích všech pasažérů. Nedíval se jen na lístky.

Ne, řekl si Faber, neukvapuj se. Jak by se k němu mohli dostat? Nemohli za tak krátkou dobu zjistit, jakým vlakem jede, sehnat jednoho z toho mála lidí na světě, kteří vědí jak vypadá, a dostat toho muže do vlaku přestrojeného za revizora…

Parkin, tak se jmenuje. Billy Parkin. Vypadá nějak o dost starší. Blíží se.

Musí mu být jen podobný – třeba starší bratr. Musí to být náhoda.

Parkin vstoupil do kupé vedle Fabera. Nezbývá moc času.

Faber předpokládal nejhorší a připravil se jednat podle toho.

Vstal, vyšel z kupé a šel chodbičkou, prodíral se mezi kufry, ruksaky a těly k záchodu. Byl prázdný. Zašel dovnitř a zavřel se.

Získával jen čas – revizoři nikdy nezapomínali zkontrolovat toalety. Seděl na sedátku a přemýšlel, jak se z toho dostane. Vlak zrychlil a jel příliš rychle na to, aby mohl vyskočit. Kromě toho by ho jistě někdo viděl a pokud ho opravdu hledají, zastavili by vlak.

„Vaše jízdenky, prosím.“

Parkin se zase blížil.

Faber dostal nápad. Ve spojení mezi jednotlivými vagóny bylo malé místo, jako vzduchová kapsa, uzavřené krytem podobným měchům, oddělené na obou stranách dveřmi kvůli hluku a průvanu. Vyšel ze záchodu, probojoval si cestu na konec vozu, otevřel dveře a vstoupil do spojovacího prostoru. Dveře za sebou zavřel.

Byla tam mrazivá zima a příšerný kravál. Faber se posadil na podlahu a stočil se do klubíčka. Předstíral, že spí. Spát by tu mohla jedině mrtvola, ale v téhle době dělali lidé ve vlaku podivné věci. Snažil se, aby se netřásl.

Dveře se otevřely. „Jízdenky, prosím.“

Ignoroval to. Dveře se zavřely.

„Probuďte se, Šípková Růženko.“ Hlas byl nezaměnitelný.

Faber předstíral, že se vzbudil, pak vstal, zády k Parkinovi. Když se otočil, měl v ruce dýku. Přitlačil Parkina na dveře, špičku nože mu přitiskl ke krku a řekl: „Nehýbejte se, nebo vás zabiju.“

Levou rukou vzal Parkinovu baterku a posvítil mladíkovi do obličeje, Parkin nevypadal tak vyděšeně, jak by měl.

Faber řekl: „Hleďme, hleďme, mladý Billy Parkin, který chtěl k armádě. Konec konců, je to uniforma.“

Parkin řekl: „Vy.“

„Víte zatraceně dobře, že jsem to já, malý Billy Parkine. Hledal jste mne. Proč?“ Snažil se ze všech sil, aby to znělo jízlivě.

„Nevím proč bych vás měl hledat – nejsem policista.“

Faber dramaticky pohnul nožem. „Přestaňte mi lhát.“

„Vážně, pane Fabere. Nechte mne být – slibuju, že nikomu neřeknu, že jsem vás viděl.“

Faber začínal mít pochybnosti. Buď Parkin mluví pravdu, nebo to hraje stejně dobře jako sám Faber.

Parkinovo tělo se pohnulo, jeho pravá ruku se ve tmě pohybovala. Faber ho pevně uchopil za paži. Parkin chvíli bojoval, ale Faber zatlačil špičku dýky o zlomek palce do Parkinova hrdla a muž se zklidnil. Faber nahmatal kapsu, kam se Parkin pokoušel dostat, a vytáhl zbraň.

„Revizoři nechodí ozbrojeni,“ řekl. „Pro koho pracujete, Parkine?“

„Všichni teď nosíme zbraň – díky tmě ve vlaku dochází k mnoha zločinům.“

Parkin lhal přinejmenším odvážně a dovedně. Faber dospěl k závěru, že mu vyhrožování nebude stačit k tomu, aby držel jazyk za zuby.

Jeho pohyby byly nečekané, rychlé a přesné. Čepel dýky v pěsti poskočila. Její špička zajela na vyměřený půlpalec do Parkinova levého oka a zase vyjela.

Faberova ruka zakryla Parkinovi ústa. Tlumený výkřik bolesti zanikl v hluku vlaku. Parkánový ruce vyletěly ke zničenému oku.

„Zachraňte si druhé oko, Parkine. Pro koho pracujete?“

„Pro vojenskou zpravodajskou službu, Bože, prosím, už to nedělejte.“

„Pro koho? Pro Menziese? Pro Mastermana?“

„Ach, Bože… pro Godlimana, Godlimana –“

„Pro Godlimana!“ Faber to jméno znal, ale teď není čas pátrat v paměti po podrobnostech. „Co vědí?“

„Mají fotku – našel jsem ji v archivu.“

„Jakou fotku? Jakou fotku?“

„Ze závodu – v běhu – s pohárem – armáda.“

Faber si vzpomněl. Bože, kde k ni přišli? To byla jeho noční můra: mají fotku. Lidé budou znát jeho tvář. Jeho tvář.

Přisunul nůž blíž Parkinovu pravému oku. „Jak jste se dozvěděli, kde jsem?“

„Nedělejte to prosím… velvyslanectví… vzali váš dopis… taxík… Euston – prosím, ne to druhé oko…“ Zakryl si obě oči rukama.

Zatraceně. Ten idiot Francisco… Teď – „Jaký máte plán? Kde je past?“

„V Glasgowě. Budou na vás čekat v Glasgowě. Vyklidí tam vlak.“

Faber snížil nůž na úroveň Parkinova břicha. Aby odvrátil jeho pozornost, zeptal se: „Kolik lidí?“ Pak tvrdě zasadil silnou ránu, dovnitř a nahoru k srdci.

Parkinovy oči se rozšířily hrůzou, ale nezemřel. To byla stinná stránka Faberovy oblíbené metody zabíjení. Normálně úder nožem stačil k tomu, aby se srdce zastavilo. Ale pokud bylo srdce silné, nefungovalo to vždycky – koneckonců chirurgové někdy zasunou hypodermickou jehlu přímo do srdce, aby tam vstřikli adrenalin. Pokud srdce bije dál, pohyb vytvoří kolem čepele otvor, kterým bude prosakovat krev. Bylo to stejně osudné, ale delší.

Nakonec Parkinovo tělo ochablo. Faber ho chvíli přidržoval proti stěně a přemýšel. Něco se mu objevilo v obličeji – záblesk odvahy, náznak úsměvu – než ten člověk zemřel. Něco to znamenalo. Takové věci vždycky něco znamenají.

Nechal tělo spadnout na podlahu a upravil ho do polohy spáče, s ranami skrytými. Železniční čepici zakopl do rohu. Dýku očistil o Parkinovy kalhoty a setřel si z ruky tekutinu z oka. Byla to špinavá záležitost.

Nůž uložil do rukávu a otevřel dveře do vozu. Ve tmě se vrátil do kupé.

Když si sedal, Londýňan řekl: „Dal jste si na čas – byla tam fronta?“

Faber odpověděl: „Musel jsem něco špatného sníst.“

„Patrně sendvič s vajíčkem,“ zasmál se Londýňan.

Faber přemýšlel o Godlimanovi. To jméno znal – dokonce si k němu i trochu dokázal vybavit podobu: středního věku, obrýlený obličej, s dýmkou a neosobní intelektuální prostředí… to je ono – je to profesor.

Vybavovalo se mu to. V prvních pár letech v Londýně neměl co na práci. Válka ještě nevypukla a většina lidí věřila, že ani nevypukne. (Faber mezi takové optimisty nepatřil.) Nemohl dělat nic moc užitečného – většinou kontroloval zastaralé mapy Abwehru, psal všeobecné zprávy založené na svých vlastních pozorováních a četl noviny – ale nic moc. Aby vyplnil čas a zlepšil si angličtinu, chodil po památkách.

Jeho důvod návštěvy katedrály v Canterbury byl nevinný, přestože získal letecký pohled na město a katedrálu, které poslal Luftwaffe – ne, že by to bylo k něčemu dobré, většinu roku 1942 trávili tím, že ji netrefili. Faber si budovu prohlížel celý den, jak chodil pomalu kolem, četl si dávné nápisy vyřezané ve zdi, rozlišoval různé architektonické styly, četl si průvodce řádek po řádku.

Byl v jižní lodžii a díval se na koncové arkády, když si všiml postavy vedle sebe – staršího muže. „Fascinující, že?“ řekl muž a Faber se ho zeptal, co tím myslí.

„Tu zašpičatělou arkádu mezi ostatními kulatými. Není pro to žádný důvod – tato část zjevně nebyla přestavována. Z nějakého důvodu ji někdo prostě vyměnil. Zajímalo by mne proč.“

Faber věděl, co má na mysli. Presbyterium bylo románské, hlavní střední loď gotická, a přitom byl v presbyteriu osamocený gotický oblouk. „Možná,“ řekl, „chtěli mnichové vědět, jak by vypadal špičatý oblouk a architekti to udělali proto, aby jim to ukázali.“

Starší muž na něj zůstal zírat. „To je skvělý odhad. Samozřejmě, to je ten důvod. Vy jste historik?“

Faber se zasmál. „Ne, jen úředník a příležitostný čtenář historické literatury.“

„Za takové podnětné nápady dostávají lidé doktoráty!“

„A vy jste? Myslím, historik?“

„Ano, alespoň doufám.“ Napřáhl ruku. „Percy Godliman.“

Je to možně, pomyslel si Faber ve vlaku, který drkotal Lancashirem, že by ta nezajímavá, ničím neimponující postava ve tvídovém saku mohla být člověkem, který objevil jeho identitu? Špióni o sobě většinou tvrdí, že jsou státními zaměstnanci něco podobně neurčitého, ne historikové – něco takového by se dalo snadno odhalit. Ovšem kolovaly pověsti, že vojenská zpravodajská služba naverbovala řadu akademiků. Faber si představoval, že jsou mladí, zdraví, útoční a bojovní, nejen chytří. Godliman byl chytrý, ale to ostatní ne. Leda, že by se změnil.

Faber ho viděl ještě jednou, i když při té druhé příležitosti spolu nehovořili. Po krátkém setkání v katedrále uviděl Faber plakát veřejné přednášky o Jindřichu II., kterou bude mít profesor Godliman na své univerzitě. Šel tam, jen tak ze zvědavosti. Projev byl erudovaný, živý a přesvědčivý. Godliman byl pořád trochu komickou figurkou, poskakoval za stupínkem, rozplýval se nad tématem, ale bylo jasné, že jeho mysl je ostrá jako břitva.

Takže to je ten muž, který zjistil, jak vypadá Die Nadel.

Amatér.

No dobrá, bude dělat amatérské chyby. To, že poslal Billyho Parkina byla první: Faber chlapce poznal. Godliman měl poslat někoho, koho Faber nezná. Parkin měl větší šanci, že Fabera pozná, ale vůbec žádnou šanci na to, že setkání přežije. Profesionál by tohle věděl.

Vlak se rozklepal, jak zastavoval a tlumený hlas venku oznamoval, že stanice je Liverpool. Faber tiše zaklel, měl přemýšlet nad tím, co bude dělat dál, a ne vzpomínat na Godlimana.

Čekají na něj v Glasgowě, řekl Parkin, než zemřel. Proč v Glasgowě? Z vyšetřování v Eustonu věděli, že jede do Inverness. A pokud měli podezření, že Inverness je falešná stopa, podezírali by ho, že jede sem, do Liverpoolu – to bylo nejbližší místo se spojem trajektu do Irska.

Faber nenáviděl rychlá rozhodnutí.

Ať je to, jak chce, musí vystoupit.

Vstal, otevřel dveře, vystoupil a zamířil k turniketu.

Myslel na něco jiného. Co to bylo, co problesklo v očích Billyho Parkina, než zemřel? Ne nenávist, ani strach, ani bolest – i když tohle všechno tam bylo. Vypadalo to spíš jako… triumf?

Faber vzhlédl, podíval se za kontrolora a pochopil. Na druhé straně, v klobouku a baloňáku byl světlovlasý mladý stín z Leicester Square.

Parkin, umírající v bolesti a ponížení, Fabera nakonec oklamal. Past byla tady.

Člověk v baloňáku si Fabera v davu zatím nevšiml. Faber se otočil a nastoupil zase do vlaku. Jakmile byl uvnitř, schoval se za záclonku a podíval se ven. Stín pátral pohledem mezi tvářemi v davu. Nevšiml si muže, který se vrátil do vlaku.

Faber chvíli pozoroval cestující procházející bránou, dokud se nástupiště nevyprázdnilo. Blonďák naléhavě hučel do kontrolora a ten zavrtěl hlavou. Zdálo se, že muž na něčem trvá. Po chvíli mávl na někoho, na koho nebylo vidět. Ze stínu se vynořil policista a mluvil s kontrolorem. Ke skupince se připojila stráž nástupiště a za nimi muž v civilním obleku, který byl pravděpodobně vyšším drážním úředníkem.

Strojvůdce a topič vystoupili z lokomotivy a šli k turniketu. Nastalo další mávání rukou a potřásání hlav.

Nakonec nádražáci pokrčili rameny, otočili se, obrátili oči v sloup, to všechno ve zkratce znamenalo, že to vzdávají. Blondýn a policista vyzvali další policisty a ti vešli na nástupiště.

Zjevně se chystali prohledat vlak.

Všichni železničáři, včetně obsluhy lokomotivy, zmizeli opačným směrem, nebylo pochyb o tom, že si dají čaj a sendviče, zatímco se ten šílenec pokusí prohledat natřískaný vlak. Což Fabera přivedlo na dobrý nápad.

Otevřel dveře a vyskočil na druhé straně vlaku. Krytý před policisty vagóny, běžel podél kolejí k lokomotivě, klopýtal po pražcích a klouzal po štěrku.

Samozřejmě to znamenalo špatné zprávy. Od chvíle, kdy si uvědomil, že Parkin z vlaku nevystoupí, věděl Frederick Bloggs, že jim Die Nadel zase vyklouzl. Jak uniformovaní policisté v párech nastupovali do vlaku, aby vždy dva prohledali jeden vagón, vymyslel Bloggs několik vysvětlení toho, že se Parkin neobjevil, a všechna vysvětlení byla deprimující.

Vytáhl límec kabátu a chodil po větrném nástupišti. Strašně moc chtěl Die Nadela chytit, nejen kvůli invazi – i když ten důvod by samozřejmě stačil – ale kvůli Percymu Godlimanovi, kvůli těm pěti z domobrany, kvůli Christine, kvůli sobě…

Podíval se na hodinky, byly čtyři. Brzo už bude den. Bloggs byl vzhůru celou noc a od včerejší snídaně nic nejedl, doteď jel na adrenalin. Neúspěch pasti – byl si naprosto jistý, že neuspěli – z něj vysál všechnu energii. Přepadl ho hlad a nevolnost. Musel vyvinout vědomé úsilí, aby nesnil o jídle a teplé posteli.

„Pane!“ Z vagónu se vykláněl policista a mával na něj. „Pane!“

Bloggs šel k němu, pak se rozběhl. „Co je?“

„Mohl by to být ten váš člověk, Parkin.“

Bloggs vyšplhal do vozu. „Co tím sakra myslíte, mohl by být?“

„Raději se podívejte.“ Policista otevřel spojovací dveře mezi vozy a posvítil dovnitř baterkou.

Byl to Parkin, Bloggs by to mohl říct podle uniformy revizora. Ležel stočený na podlaze. Bloggs si vzal policistovu baterku, klekl si vedle Parkina a otočil ho.

Uviděl Parkinův obličej a rychle se odvrátil. „Ach, Bože.“

„Mám to brát tak, že je to Parkin?“ zeptal se policista.

Bloggs přikývl. Vstal velice pomalu, aniž by se znovu podíval na tělo. „Promluvíme si se všemi v tomhle voze a v tom dalším,“ řekl. „Všichni, co viděli nebo slyšeli něco neobvyklého, budou zadrženi kvůli dalšímu výslechu. Ne že by nám to nějak pomohlo, vrah musel vyskočit z vlaku, než sem dojel.“

Bloggs se vrátil na nástupiště. Všichni pátrající dokončili svůj úkol a stáli ve skupince. Vybral z nich šest, aby se vyptávali cestujících.

Policista řekl, „Tak tedy váš člověk vyskočil.“

„Téměř určitě. Prohledali jste všechny toalety a vagón průvodčího?“

„Ano, a vršky vagónů i prostor pod nimi a lokomotivu a tendr.“

Z vlaku vystoupil cestující a blížil se k Bloggsovi a inspektorovi. Byl to malý člověk a těžce dýchal. „Promiňte,“ řekl.

„Ano, pane?“ řekl inspektor.

„Domnívám se správně, že někoho hledáte?“

„Proč se ptáte?“

„Protože pokud ano, není to vysoký muž?“

„Proč se ptáte?“

Bloggs ho netrpělivě přerušil. „Ano, vysoký člověk. Tak dělejte, vysypte to.“

„No, jde o to, že nějaký vysoký člověk vystoupil na opačnou stranu vlaku.“

„Kdy?“

„Minutu nebo dvě na to, kdy vlak vjel do stanice. Nastoupil, jako normálně, a pak hned vystoupil na opačné straně. Vyskočil do kolejí. Akorát, že neměl žádná zavazadla, což byla další divná věc, a prostě jsem si myslel –“

Inspektor řekl. „Sakra.“

„Musel si všimnout pasti,“ řekl Bloggs. „Ale jak? Neví, jak vypadám, a vaši muži byli schovaní.“

„Něco v něm vyvolalo podezření.“

„Takže přešel na jiné nástupiště a odešel odtamtud. To by ho neviděli?“

Inspektor pokrčil rameny. „Takhle pozdě tu není moc lidí. A pokud ho viděli, mohl prostě říct, že byl příliš netrpělivý na to, aby stál frontu u turniketu.“

„Ostatní turnikety nebyly hlídány?“

„Obávám se, že jsem na to nepomyslel… dobře, můžeme prohledat okolí a později různá místa ve městě a samozřejmě budeme hlídat trajekt –“

„Ano, prosím, udělejte to,“ řekl Bloggs.

Ale nějak věděl, že Fabera nenajdou.

Trvalo to víc než hodinu, než se vlak rozjel. Faber měl křeč v levém lýtku a prach v nose. Slyšel, jak strojvůdce a topič nastoupili do kabiny a zachytil úryvky hovoru o těle, které bylo ve vlaku nalezeno. Ozvalo se kovové chřestění, jak topič nabíral uhlí a pak zasyčení páry, zařinčení pístů, škubnutí a vyfouknutí kouře, jak vlak vyrazil. Faber vděčně změnil polohu a dopřál si přidušené pčíknutí. Cítil se líp.

Byl na zádi tendru s uhlím, hluboko v uhlí, kde by muži s lopatou trvalo deset minut, než by ho vyhrabal. Jak doufal, policejní prohlídka tendru se odbyla jen jedním dlouhým pohledem a ničím víc.

Přemýšlel, jestli by se mohl odvážit vynořit už teď. Určitě už se rozednívá, nebyl by vidět z mostu nad tratí? Usoudil, že ne. Kůži má úplně černou a v bledém světle úsvitu a v pohybujícím se vlaku bude jen tmavou čmouhou na černém pozadí. Ano, riskne to. Pomalu a opatrně se vykopával ze svého hrobu v uhlí.

Zhluboka se nadechl studeného vzduchu. Uhlí se z tendru nabíralo malým otvorem na přední straně. Možná později, až se úroveň uhlí sníží, bude muset topič do tendru vlézt. Ale prozatím je v bezpečí.

Jak světlo sílilo, prohlédl se. Od hlavy k patě byl pokryt uhelným prachem, jako horník vracející se ze šachty. Nějak se bude muset umýt a převléci.

Zariskoval pohled přes okraj tendru. Vlak byl ještě pořád na předměstí, míjel továrny a skladiště a řady špinavých malých domků. Musí si promyslet další postup.

Jeho původním plánem bylo vystoupit v Glasgowě a chytit další vlak do Dundee a nahoru na východní pobřeží do Aberdeenu. Ještě pořád by se mohl dostat ven v Glasgowě. Samozřejmě nemůže vystoupit na nádraží, ale mohl by vystoupit buď těsně před nebo těsně za. Ovšem je to riskantní. Vlak bude jistě zastavovat ve stanicích mezi Liverpoolem a Glasgowem a na těch místech by ho mohli zahlédnout. Ne, musí se brzo dostat z vlaku a najít si jiný dopravní prostředek.

Ideálním místem by byl opuštěný úsek trati někde za městem nebo vesnicí. Musí být opuštěný – nikdo ho nesmí vidět, jak vyskakuje z tendru – ale musí to být dost blízko domů, aby mohl ukrást oblečení a auto. A trať tam musí stoupat, aby vlak jel dost pomalu, aby mohl vyskočit.

Právě teď jede čtyřicet mil za hodinu. Faber si lehl a čekal. Nemůže se pořád dívat na míjející krajinu, měl strach, aby ho někdo nezahlédl. Rozhodl se, že se podívá, kdykoli vlak zpomalí. Jinak bude klidně ležet.

Po několika minutách se přistihl, že přes svoji nepohodlnou polohu upadá do spánku. Přesunul se a opřel se o lokty, aby, kdyby usnul, spadl a při dopadu se probudil.

Vlak nabíral rychlost. Mezi Londýnem a Liverpoolem spíš stál než jel, teď pěkně uháněl krajinou. Aby bylo jeho nepohodlí ještě větší, začalo pršet: studené vytrvalé mrholení, které se mu vsáklo do šatů a jako by se na jeho kůži měnilo v led. Další důvod k tomu, aby vystoupil, mohl by umřít na prochlazení dřív, než dorazí do Glasgowa.

Po půl hodině jízdy o vysoké rychlosti uvažoval o tom, že zabije obsluhu lokomotivy a zastaví sám. Stavědlo jim zachránilo život. Vlak zpomalil okamžitě, jak použili brzdy. Zpomaloval postupně: Faber hádal, že trať je označena omezením rychlosti se snižujícími se hodnotami. Vyhlédl ven. Byli zase v otevřené krajině. Viděl opodstatnění pro zpomalení –blížili se křižovatce a měli červenou.

Dokud vlak stál, zůstal Faber v tendru. Po pěti minutách se vlak zase rozjel. Faber se vyškrabal na okraj tendru, chvíli seděl nahoře a pak skočil.

Přistál na náspu a ležel v přerostlé trávě, s obličejem dolů. Když byl vlak z doslechu, vstal. Jedinou známkou civilizace bylo stavědlo, dvoupodlažní dřevěná budova s velkými okny v dozorně nahoře a s vnějším schodištěm a dveřmi v přízemí. Na jedné straně vedla podél trati škvárou vysypaná cesta.

Faber šel ve velkém oblouku a k místu se blížil zezadu, kde nebyla žádná okna. Vstoupil do přízemí a zjistil, že je očekáván: toaleta, vana a jako prémie, kabát na věšáku.

Svlékl si úplně promočené šaty, umyl si ruce a obličej a rázně se celý vydrbal špinavým ručníkem. Malá plechová krabička ve tvaru válečku s negativy byla pořád bezpečně přilepená k jeho hrudi. Zase se oblékl, ale svoje vlhké sako vyměnil za kabát vechtra.

Teď potřeboval už jen dopravní prostředek. Vechtr se sem musí nějak dopravovat. Faber vyšel ven a objevil kolo, zamknuté k zábradlí na druhé straně malé budovy. Přeřízl malý zámek čepelí dýky. Šel rovně od zadní stěny stavědla, vedl kolo, dokud nebyl z dohledu budovy. Pak si cestu zkrátil, až došel ke štěrkové cestě, nasedl a jel pryč.

16

Percival Godliman si z domova přinesl skládací lehátko. Ležel na něm ve své kanceláři, v kalhotách a košili, a neúspěšně se pokoušel usnout. Nespavostí netrpěl přinejmenším posledních čtyřicet let, od svých závěrečných zkoušek na univerzitě. Rád by zahnal nedočkavost těchto dní pro obavy, které mu teď nedaly usnout.

Tehdy byl jiným člověkem, to věděl, ale také byl méně… roztržitý. Byl společenský, smělý, aktivní a ctižádostivý, chystal se vstoupit do politiky. Nebyl tehdy snaživým studentem – měl důvod obávat se zkoušek.

Jeho dva vzájemné neladící koníčky v těch dnech byly debaty a tancování. Hovořil s dokonalostí oxfordské unie a byl zachycen v The Tatleru, jak tančí s debutantkami. Nebyl žádný sukničkář, chtěl spát se ženou, kterou by miloval, ne že by věřil v nějaké vyšší principy, prostě to tak cítil.

A tak byl panicem, když potkal Eleanor, která nebyla jednou z debutantek, ale skvělou absolventkou matematiky, plnou jemnosti a vřelosti a s otcem umírajícím na plicní chorobu po čtyřiceti letech práce v dolech. Přivedl ji, aby se seznámila s jeho rodinou. Jeho otec byl zástupcem koruny hrabství a dům připadal Eleanor jako zámek, ale chovala se přirozeně a byla okouzlující a vůbec ne ochromená posvátnou hrůzou, a když k ní byla jeho matka v jednu chvíli ostudně blahosklonná, zareagovala s nemilosrdnou vtipností, za což ji miloval ještě víc.

Dokončil doktorát, pak po Velké válce učil na soukromé škole a kandidoval ve třech doplňovacích volbách. Oba byli zklamáni, když zjistili, že nemohou mít děti, ale velice se milovali a byli šťastni a její smrt byla největší tragédií, která ho kdy potkala. Ukončila jeho zájem o skutečný svět a on se stáhl do středověku.

S Bloggsem je sblížilo právě podobné utrpení. A válka ho navrátila normálnímu životu, probudila v něm zase takové vlastnosti, jako je elán, smělost a zápal, které z něj udělaly výborného řečníka a učitele a naději liberální strany. Strašně si přál, aby se v Bloggsově životě přihodilo něco, co by ho zachránilo před existencí plnou hořkosti a sebepozorování.

Ve chvíli, kdy Godliman myslel na Bloggse, volal mu z Liverpoolu, aby mu oznámil, že jim Die Nadel proklouzl síti a Parkin je mrtvý.

Godliman, který se posadil na okraj lehátka, aby mohl telefonovat, zavřel oči. „Měl jsem do toho vlaku poslat tebe…“

„Díky!“ řekl Bloggs.

„Samozřejmě jen proto, že nezná tvoji tvář.“

„Myslím si, že ji možná zná,“ řekl Bloggs. „Máme podezření, že rozpoznal past a já jsem byl jediný, koho mohl vidět, když vystoupil z vlaku.“

„Ale kde by tě mohl vidět – ach, na Leicester Square.“

„Nevím jak, ale pak… zdá se, že jsme ho podcenili.“

Godliman se netrpělivě zeptal: „Hlídáte trajekt?“

„Ano.“

„Nepoužije ho, samozřejmě – to je jasné. Pravděpodobně ukradne loď. Na druhou stranu, třeba pořád míří do Inverness.“

„Uvědomili jsme tamější policii.“

„Dobře. Ale podívej, myslím, že nedokážeme uhodnout, kam má namířeno. Nechme si mysl otevřenou.“

„Ano.“

Godliman se postavil, zvedl telefon a začal přecházet po koberci. „Zvažme také možnost, že to nebyl on, kdo vystoupil na opačné straně vlaku. Uvažujme, že vystoupil před Liverpoolem, nebo po něm.“ Godlimanův mozek zase zabíral, třídil kombinace a možnosti. „Rád bych si promluvil se superintendantem.“

„Je tady.“

Následovala pauza a ozval se jiný hlas. „Vrchní superintendant Anthony.“

Godliman se zeptal: „Souhlasíte se mnou, že ten člověk vystoupil z vlaku někde na vašem území?“

„Je to velice pravděpodobné, ano.“

„Dobře. Takže první věc, kterou teď potřebuje, je dopravní prostředek – takže chci, abyste zjistil podrobnosti o všech autech, lodích, kolech a oslech ukradených v okruhu sto mil od Liverpoolu během následujících čtyřiadvaceti hodin. Informujte mne, ale předávejte informace i Bloggsovi a těsně s ním spolupracujte při sledování stop.“

„Ano, pane.“

„Dávejte pozor na další zločiny, které by uprchlík mohl spáchat – krádež jídla nebo oblečení, nevysvětlitelné útoky, podivné věci s průkazy totožnosti a podobně.“

„Dobře.“ .

„A teď, pane Anthony, uvědomujete si, že ten člověk je víc než jen běžný vrah?“

„Předpokládám, pane, vzhledem k zapojení vašeho útvaru. Ovšem podrobnosti mne nezajímají.“

„Je to otázka národní bezpečnosti, dostatečně důležitá, aby ministerský předseda udržoval každou hodinu spojení s touto kanceláří.“

„Ano, uf, pan Bloggs by vám ještě něco chtěl.“

Bloggs zase převzal aparát. „Vzpomněl sis, kdes ho viděl? Říkal jsi, že si myslíš –“

„Ach ano, nemá to žádnou cenu, jak jsem předpokládal. Potkal jsem ho náhodně v katedrále v Canterbury a bavili jsme se spolu o architektuře. To všechno nám říká, že je to chytrý člověk – měl nějaké bystré postřehy, pokud si vzpomínám.“

„Věděli jsme, že je chytrý.“

„Jak jsem říkal, není nám to k ničemu.“

Vrchní superintendant Anthony, rozhodný příslušník střední vrstvy s pečlivě utlumeným liverpoolským přízvukem, nevěděl, jestli má být naštvaný způsobem, jakým si ho MI5 najala, nebo rozechvělý z toho, že má šanci zachránit Anglii na svém manském panství.

Bloggs rozpoznal mužův vnitřní konflikt – už se s tím setkal, když pracoval s místní policií – a věděl, jak přisadit na vážky ve svůj prospěch. Řekl: „Jsem vám vděčný za vaši pomoc, superintendante. Takové věci nezůstanou ve Whitehallu bez povšimnutí.“

„Konám jen svoji povinnost…“ Anthony si nebyl jist, jestli by neměl Bloggse oslovovat „pane“.

„Přesto je velký rozdíl mezi neochotnou pomocí a snahou pomoci.“

„Ano. No, zřejmě pár hodin potrvá, než najdeme nějakou další stopu po tom člověku. Nechtěl byste si zatím trochu zdřímnout?“

„Ano,“ řekl Bloggs vděčně. „Pokud byste mi mohl poskytnout židli někde v koutku…“

„Zůstaňte tady,“ řekl Anthony a ukázal na svoji kancelář. „Budu dole v dispečinku. Probudím vás, až budeme něco mít. Udělejte si pohodlí.“

Anthony vyšel a Bloggs se pohnul směrem k pohodlnému křeslu a posadil se se zavřenýma očima. Okamžitě uviděl Godlimanův obličej, jako by se promítl na pozadí jeho víček, jak říká: „Tomu truchlení musí být konec… Nechci, abys udělal stejnou chybu jako já…“ Bloggs si náhle uvědomil, že nechce, aby válka skončila, protože by se musel postavit věcem, jako byla ta, kterou vytáhl Godliman. Ve válce byl život jednodušší – věděl, proč nenávidí nepřítele a věděl, že by s tím musel něco udělat. Potom… ale myslet na jinou ženu mu přišlo neloajální.

Zívl a zapadl hlouběji do křesla, jeho myšlenky byly stále zmatenější, jak upadal do spánku. Kdyby Christine zemřela před válkou, díval by se na novou ženitbu úplně jinak. Samozřejmě, že ji měl vždycky rád a vážil si ji, ale poté, co přijala práci a řídila sanitku, se jeho úcta změnila v posvátný obdiv a mít rád se změnilo v lásku. Měli pak něco zvláštního, něco, co jiní milenci nemají. Teď, téměř po roce, by pro Bloggse bylo snadné najít si jinou ženu, které by si vážil a kterou by měl rád, ale věděl, že to už by mu nestačilo. Obyčejné manželství, obyčejná žena by mu vždycky připomínala, že kdysi on, docela obyčejný člověk, měl nejneobyčejnější ze všech žen…

Zavrtěl sebou v křesle, pokoušel se setřást ze sebe myšlenky, aby mohl usnout. Anglie je plná hrdinů, řekl Godliman. No, pokud Die Nadel unikne…

Nejdřív to nejdůležitější…

Někdo s ním zatřásl. Spal hlubokým spánkem, zdálo se mu, že je v pokoji s Die Nadelem, ale nemůže ho zatknout, protože ho Die Nadel oslepil dýkou. Když se probudil, pořád si myslel, že je slepý, protože neviděl, kdo s ním třese, dokud si neuvědomil, že má prostě zavřeně oči. Otevřel je a uviděl nad sebou vysokou postavu superintendanta Anthonyho v uniformě.

Bloggs se povytáhl do vzpřímenější polohy a protřel si oči. „Máte něco?“ zeptal se.

„Máme toho spoustu,“ řekl Anthony. „Otázka je, co z toho má nějaký význam. Tady máte snídani.“

Postavil na stůj čaj a pečivo, přešel na druhou stranu stolu a posadil se.

Bloggs vstal z pohodlného křesla a přitáhl si ke stolu tvrdou židli. Usrkl si čaje. Byl slabý a hodně sladký. „Jdeme na to,“ řekl.

Anthony mu podal svazek pěti nebo šesti proužků papíru.

Bloggs řekl: „Neříkejte mi, že tohle jsou jediné kriminální činy ve vašem rajónu –“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Anthony. „Nezajímají nás opilci, domácí hádky, nedodržení zatemnění, dopravní přestupky a činy, za které jsme už pachatele zavřeli.“

„Promiňte,“ řekl Bloggs. „Ještě jsem se pořádně neprobudil. Počkejte, přečtu si to.“

Byla tu tři vloupání do domu. Ve dvou případech byly odcizeny cenné předměty – v jednom případě šperky, ve druhém kožešiny. Bloggs řekl: „Mohl by ukrást cennosti a pak je vyhodit, jen aby nás setřásl ze stopy. Označte to na mapě, prosím, ano? Možná, že to ukáže nějaký vzorek.“ Podal oba proužky Anthonymu. Třetí loupež byla právě čerstvě ohlášena a nebyly známy žádné podrobnosti. Anthony vyznačil místa na mapě.

V kanceláři potravinových lístků v Manchesteru byly ukradeny stovky knížek s potravinovými lístky. Bloggs řekl: „Nepotřebuje potravinové lístky – potřebuje jídlo.“ Odložil lístek stranou. Došlo ke krádeži kola u Prestonu a ke znásilnění v Birkenheadu. „Nemyslím si, že by někoho znásilňoval, ale stejně to označte,“ řekl Bloggs Anthonyrnu.

Ke krádeži kola a třetímu vloupání došlo blízko sebe. Bloggs řekl: „Stavědlo, u kterého došlo ke krádeži kola, leží na hlavní trati?“

„Myslím, že ano,“ řekl Anthony.

„Předpokládejme, že se Faber v tom vlaku schovával a my jsme ho nějak propásli. Nebylo by stavědlo prvním místem od Liverpoolu, kde by vlak stavěl?“

„Mohlo by to tak být.“

Bloggs se podíval na list papíru. „Byl tam ukraden kabát a na místě zůstalo mokré sako.“

Anthony pokrčil rameny. „To nemusí nic znamenat.“

„Žádná ukradená auta?“

„Ani lodě, ani osli,“ odpověděl Anthony. „Teď nedochází ke krádežím aut. Aut je spousta – lidé kradou benzín.“

„Byl jsem si jistý, že v Liverpoolu ukradne auto,“ řekl Bloggs. V zoufalství se bouchl do kolena. „Kolo mu určitě moc nepomůže.“

„Myslím, že bychom po tom stejně měli jit,“ naléhal Anthony. „Je to naše nejlepší stopa.“

„Dobrá. Ale zatím překontrolujte vloupání, jestli došlo ke krádeži jídla a oblečení – oběti si toho nemusely na první pohled všimnout. Ukažte Faberův portrét i oběti znásilnění. A kontrolujte dál všechny zločiny. Můžete mi zajistit odvoz do Prestonu?“

„Seženu vám auto,“ řekl Anthony.

„Jak dlouho bude trvat, než zjistíme podrobnosti o třetím vloupání?“

„Pravděpodobně je pravě vyslýchají,“ řekl Anthony. „Než dorazíte ke stavědlu, budeme mít přesný obrázek.“

„Tak ať se s tím neloudají,“ Bloggs se natáhl po svém kabátu. „Spojím se s vámi hned jak se tam dostanu.“

„Anthony, tady Bloggs. Jsem ve stavědle.“

„Neztrácejte tam čas. To třetí vloupání byl váš člověk.“

„Jste si tím jistý?“

„Pokud tu neběhají dva lotři, kteří by ohrožovali lidi dýkou.“

„Koho?“

„Dvě staré dámy, které žijí samy v malém domku.“

„Ach Bože. Jsou mrtvé?“

„Ne, pokud nezemřely rozrušením.“

„Cože?“

„Zajeďte tam. Uvidíte, co mám na mysli.“

„Už letím.“

Byl to takový domek, v jakém vždycky bydlí dvě starší dámy, které žijí samy. Byl malý, úhledný a starý a kolem dveří rostly plané růže hnojené tisíci šálky použitých čajových lístků. Řádky zeleniny způsobně rašily v malé zahrádce před domem se zastřiženým živým plotem. V olovem vykládaných oknech byly růžovobílé záclony a vrátka vrzala. Přední dveře byly snaživě a neodborné natřeny a klepátko bylo vyrobeno z koňského kopyta.

Na Bloggsovo zaklepání otevřela osmdesátnice s puškou.

Bloggs řekl: „Dobré ráno. Jsem od policie.“

„Ne, nejste,“ řekla. „Už tu byli. Teď jděte, než vám prostřelím hlavu.“

Bloggs ji pozoroval. Měřila méně než pět stop, měla husté bílé vlasy svázané do drdůlku a bledý, vrásčitý obličej. Ruce měla tenké jako sirky, ale pušku držela pevně. Kapsa její zástěry byla plná kolíčků na prádlo. Bloggs se podíval dolů na její nohy a uviděl, že je obuta do mužských pracovních bot. Řekl: „Policie, která tu byla dnes ráno, byla místní policie. Já jsem ze Scotland Yardu.“

„Jak tomu mám věřit?“ zeptala se.

Bloggs se otočil a zavolal na policejního řidiče. Strážník vyšel z auta a přišel k brance. Bloggs se zeptal staré dámy. „Stačí vám k přesvědčení uniforma?“

„Dobrá,“ řekla a ustoupila, aby mohl vejít.

Vstoupil do pokoje s nízkým stropem a kachlíčkovanou podlahou. Pokoj byl přeplněný starým těžkým nábytkem a všechny povrchy byly ozdobeny dekorativními předměty z porcelánu a skla. V krbu hořel oheň. Místo vonělo levandulí a kočkami.

Druhá stará paní vstala z křesla. Vypadala jako ta první, ale byla dvakrát tak široká. Jak vstala, z klína jí seskočily dvě kočky. Řekla: „Dobrý den, jsem Emma Partonová, moje sestra se jmenuje Jessie. Její pušky si nevšímejte – díky bohu není nabitá. Jessie miluje dramata. Posadíte se? Vypadáte příliš mladý na policistu. Překvapuje mne, že se Scotland Yard zajímá o takovou malou loupež. Přijel jste z Londýna dnes ráno? Udělej tomu chlapci trochu čaje, Jessie.“

Bloggs se posadil. „Pokud se nemýlíme v totožnosti lupiče, prchá před spravedlností,“ řekl.

„To vám povím!“ řekla Jessie. „Mohly jsme být zavražděny – chladnokrevně podřezány!“

„Nebuď hloupá,“ řekla Emma. Obrátila se na Bloggse. „Byl to takový hezký člověk.“

„Řekněte mi, co se stalo,“ řekl Bloggs.

„No, byla jsem vzadu,“ začala Emma. „Byla jsem v kurníku, zaskočila jsem pro pár vajec. Jessie byla v kuchyni –“

„Překvapil mne,“ přerušila ji Jessie. „Neměla jsem čas zajít si pro zbraň.“

„Díváš se moc na filmy o kovbojích,“ napomenula jí Emma.

„Jsou lepší než milostné filmy – jen samé slzy a polibky –“

Bloggs vyndal z náprsní tašky fotografii Fabera. „Je to ten člověk?“

Jessie si ji pečlivě prohlédla. „To je on.“

„Vy jste ale chytrý!“ obdivovala ho Emma.

„Kdybychom byli opravdu chytří, byli bychom ho už chytili,“ řekl Bloggs. „Co udělal?“

Jessie řekla: „Držel mi nůž na krku a řekl: ‚Jeden špatný pohyb a rozpářu vám břicho.‘ Věřím, že to myslel vážně.“

„Ach, Jessie, mně jsi říkala, že řekl: ‚Neublížím vám, když budete dělat, co vám řeknu.‘“

„Na slovech tolik nezáleží, Emmo!“

Bloggs se zeptal: „Co chtěl?“

„Jídlo, vykoupat se, suché šaty a auto. Samozřejmě, že jsme mu udělaly vajíčka. Našel si nějaké šaty, které patřily Jessiinu manželovi, Normanovi –“

„Můžete je popsat?“

„Ano. Modrý nepromokavý pracovní kabát, modré montérky a kostkovanou košili. A vzal si auto chudáka Normana. Nevím, jak bez něj budeme moci chodit do kina. To je naše jediná nectnost, víte – kino.“

„Jaké to bylo auto?“

„Morris. Norman ho koupil v roce 1924. Sloužilo dobře, to malé autíčko.“

Jessie řekla: „Ale přesto se nevykoupal!“

„No,“ řekla Emma, „musela jsem mu vysvětlit, že dvě staré dámy, které žijí samy, nemohou nechat muže, aby se vykoupal v jejich kuchyni…“

Jessie řekla: „Nechala by sis radši podříznout krk, než abys viděla muže ve spodním prádle, viď, ty stará bláznivá ženská.“

Bloggs se zeptal: „Co řekl, když jste to odmítly?“

„Smál se,“ řekla Emma. „Ale myslím, že naši situaci pochopil.“

Bloggs se musel usmát. „Myslím si, že jste velice statečné,“ řekl.

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Takže odtud odjel v Morrisu z roku 1924, na sobě měl montérky a modré sako. Kdy to bylo?“

„Asi v půl desáté.“

Bloggs nepřítomně hladil rezavě mourovatou kočku. „Kolik benzínu bylo v autě?“

„Několik galonů – ale vzal si naše kupóny.“

„Jak to, že jste vy, staré dámy, dostaly povolení na nákup benzínu?“

„Pro zemědělské účely,“ řekla Emma obranně. Zrudla.

Jessie zafrkala. „Žijeme daleko a jsme staré. Samozřejmě, že jsme měly nárok.“

„Když jedeme do kina, jedeme zároveň do obchodů s obilovinami,“ dodala Emma. „Neplýtváme benzínem.“

Bloggs se usmál a vztáhl ruku. „Dobře, nebojte se – přídělový systém není moje starost. Jak rychle to auto jezdí?“

Emina řekla: „Nikdy jsme nepřekročily třicet mil za hodinu.“

Bloggs se podíval na hodinky. „I touhle rychlostí může být o pětasedmdesát kilometrů dál.“ Vstal. „Musím zatelefonovat podrobnosti do Liverpoolu. Vy telefon nemáte, že?“

„Ne.“

„Jaký druh Morrise to je?“

„Cowley. Norman mu říkal Bullnose.“

„Barva?“

„Šedá.“

„Číslo?“

„MLN 29.“

Bloggs si všechno zapsal.

Emma se zeptala: „Dostaneme někdy to auto zpátky, co myslíte?“

„Myslím, že ano – ale možná nebude v dobrém stavu. Když někdo řídí ukradené auto, obvykle ho moc nešetří.“ Šel ke dveřím.

„Doufám, že ho chytíte,“ zavolala Emma.

Jessie ho vyprovodila ven. Pořád držela pušku. Ve dveřích chytila Bloggse za rukáv a zeptala se podivným šepotem. „Řekněte mi, kdo to je? Uprchlý vězeň? Vrah? Násilník?“

Bloggs se na ni podíval. Její malá zelená očka plála vzrušením. Sklonil se k ni, aby jí to mohl říct do ucha. „Neříkejte to živé duši,“ zamumlal, „ale je to německý špión.“

Zahihňala se potěšením. Zjevně, pomyslila si, se dívá na stejné filmy jako já.

17

Faber přejel Sark Bridge a vjel do Skotska krátce po poledni. Projel kolem Sark Toll Bar House, nízké budovy s návěštím, oznamujícím, že je to první dům ve Skotsku, a na tabulce nade dveřmi byla vypsána nějaká legenda o manželství, kterou nedokázal přečíst. O čtvrt míle dál to pochopil, když vjel do vesnice Gretna. Věděl, že sem se utíkají ti, kteří se chtějí vzít.

Silnice byly vlhké po ranním dešti, ale slunce je rychle vysoušelo. Směrovky a označení míst byly zase po ústupu válečných opatření postavené a Faber rychle projel řadou malých vesniček v nížině: Kirkpatrickem, Kirtlebridgem a Ecclefechanem. Otevřená krajina byla příjemná, zelená vřesoviště se třpytila ve slunečním svitu.

Zastavil se pro benzín v Carlisle. Pomocnice u pumpy, žena středního věku v zástěře umazané od oleje, se na nic neptala. Faber naplnil nádrž a rezervní kanystr přidělaný ke stupačce.

Měl velkou radost z malého dvousedadlového auta. Přes to jak bylo staré, dělalo padesát mil za hodinu. Motor, čtyřválec s postranními ventily o obsahu 1548 cc, pracoval hladce a neúnavně, ať šplhal nahoru nebo sjížděl skotské kopce. Kožené čalouněné sedadlo bylo pohodlné. Zmáčkl baňku houkačky, aby upozornil zbloudilou ovcí, že se blíží.

Projel malým městečkem, kde se konají trhy, Lockerbie, přejel po malebném Johnstonově mostě řeku Annan a začal stoupat k Beattock Summitu. Zjistil, že stále víc a víc používá třírychlostní převodovku.

Rozhodl se, že nepojede po nejpřímější cestě do Aberdeenu, přes Edinbourgh a po pobřežní silnici. Většina východního pobřeží Skotska, po obou stranách Firth of Forth, je zakázaným územím. Návštěvníci nesmějí na deset mil široký pás země. Samozřejmě, že policie nemůže bedlivě střežit tak dlouhou hranici. Nicméně je pravděpodobné, že Fabera budou méně zastavovat a vyptávat se ho, když se bude držet mimo bezpečnostní zónu.

Stejně do ní nakonec bude muset vstoupit – dříve nebo později – a vrátil se v duchu k důvodu, který jim udá, pokud se ho budou vyptávat. Soukromý motorismus před několika lety ve skutečnosti vymizel kvůli stále přísnějším omezením výdeje benzinu a lidé, kteří měli auta na nutné jízdy, byli soudně stíháni, když ujeli o několik yardů víc, než byla jejich nutná trasa z pracovních důvodů. Faber se dočetl, že známý impresário šel do vězení kvůli tomu, že použil benzín získaný pro zemědělské účely k tomu, že dovezl několik herců z divadla do hotelu Savoy. Nekonečná propaganda vyprávěla lidem, že bombardér Lancaster potřebuje 2 000 galonů, aby se dostal do Porúří. Nic Fabera netěšilo víc než marnit benzín, který by jinak za normálních okolností mohl být použit k bombardování jeho vlasti, ale aby ho zastavili teď, s informací, kterou má přilepenou k hrudi, a zatkli ho pro porušení úspor paliva, by bylo nesnesitelnou ironií osudu.

Je to těžké. Většina dopravních prostředků jsou vojenská vozidla, a on nemá žádné vojenské doklady. Nemůže tvrdit, že veze důležité zásoby, protože v autě žádné zásoby nemá. Zamračil se. Kdo v této době cestuje? Námořníci na dovolené, státní úředníci, kvalifikovaní pracovníci… To je ono. Bude inženýr, specialista v nějaké esoterické oblasti jako jsou vysokoteplotní oleje do převodovek, který jede vyřešit výrobní problém v továrně v Inverness. Pokud se ho zeptají ve které továrně, řekne, že je to tajné. (Jeho fiktivní cíl cesty musí být daleko od skutečného, tak aby ho nevyslýchal někdo, kdo by věděl, že tam žádná taková továrna není.) Pochyboval, že by konzultanti nosili montérky, jaké ukradl těm starým sestrám, ale ve válečné době je možné všechno.

Když si tohle ujasnil, cítil se docela bezpečně před jakýmikoli náhodnými kontrolami. Nebezpečí, že ho někdo zastaví proto, že hledá speciálně Henry Fabera, prchajícího špióna, to je jiný problém. Mají fotografii –

Znají jeho tvář. Jeho tvář! – a zanedlouho budou mít popis auta, kterým cestuje. Nemyslel si, že postaví zátarasy, protože nevědí kam míří, ale byl si jistý, že všichni policisté v zemi budou vyhlížet šedý Morris Cowley Bullnose, registrační číslo MLN 29.

Pokud by ho viděli v otevřené krajině, nezatknou ho okamžitě, venkovští policisté mají kola, ne auta. Ale policisté zavolají na velitelství a za několik minut budou Fabera honit auta. Kdyby uviděl policistu, rozhodl se, bude se muset zbavit auta a ukrást nové. Ovšem v řídce osídlené skotské nížině má dost velkou šanci, že projede celou cestu do Aberdeenu, aniž by potkal policistu. Ve městech to bude jiné. Tady je pravděpodobnost toho, že bude pronásledován policisty, větší. Není pravděpodobné, že by unikl. Auto je staré a velmi pomalé a policisté jsou všeobecně dobří řidiči. Největší šanci bude mít, když se zbaví auta a bude doufat, že se ztratí v davu nebo ve vedlejších uličkách. Byl připraven zbavit se auta a ukrást jiné pokaždé, kdy byl nucen vjet do většího města. Problém byl v tom, že by zanechal stopu na míli širokou, kterou bude moci MI5 sledovat. Možná bude nejlepším řešením kompromis: vjede do měst, ale bude se pokoušet používat jenom okrajové ulice. Podíval se na hodinky. Do Glasgowa vjede za soumraku, a tak využije tmy.

Dobrá, není to moc uspokojivé, ale jediným způsobem, jak se vyhnout nebezpečí, je nebýt špiónem.

Když vyjel na tisíc stop vysoký Beattock Summit, začalo pršet. Faber zastavil a vystoupil, aby zatáhl plátěnou střechu. Vzduch byl tíživě teplý. Faber vzhlédl. Zatáhlo se velice rychle. Slibovalo to bouřku.

Jak jel, zjistil, že auto má drobné nedostatky. Několika trhlinami v plátěné střeše pronikal vítr a déšť a malý stěrač, přejíždějící po horní polovině horizontálně napůl rozděleného předního skla, poskytoval pohled na cestu před ním jen jakoby z tunelu. Jak se terén stával výrazněji kopcovitým, zvuk motoru začal znít trochu nepravidelně. To nebylo zrovna překvapivé: dvacet let staré auto dostávalo zabrat.

Přeháňka skončila. Hrozící bouře nedorazila, ale obloha zůstala temná a vzduch nevěstil nic dobrého.

Faber projel Crawfordem, usazeným v zelených kopcích, Abintonem, s kostelem a poštou na západním břehu řeky Clyde, a Lesmahagowem na okraji vřesových blat.

Půl hodiny na to dorazil k předměstí Glasgowa. Jakmile vjel do zastavené oblasti, stočil auto na sever od hlavní silnice; doufal, že město objede. Postupoval jednou vedlejší ulicí po druhé, přejížděl hlavní tepny do východní části města, až dojel na Cumbernauld Road, kde se zase obrátil směrem na východ a spěchal z města.

Proběhlo to rychleji, než čekal. Štěstí ho neopustilo.

Jel po silnici A80, kolem továren a farem dolů. Další skotská jména se mu zapisovala do paměti a zase mizela z jeho vědomí: Millerston, Stepps, Muirhead, Mollinburn, Condorrat.

Štěstí ho opustilo mezi Cumbernauldem a Stirlingem.

Zrychloval na přímém pruhu silnice, mírně z kopce, na obou stranách byla otevřená krajina. Jak se ručička tachometru dotkla pětačtyřicítky, ozval se hlasitý zvuk v motoru, silné zachřestění, jako když velký řetěz drhne o zub. Zpomalil na třicet, ale zvuk se zjevně neztišil. Jasně selhala nějaká velká a důležitá součást. Faber pozorně poslouchal. Buď prasklo kuličkové ložisko převodu, nebo otvor na větším konci. Určitě to nebylo nic tak jednoduchého jako zablokovaný karburátor nebo ušpiněný kontakt svíčky, nic, co by mohlo být opraveno mimo opravnu.

Vylezl a podíval se pod kapotu. Vypadalo to, že je všude plno oleje, ale jinak neviděl žádné vodítko. Vrátil se za volant a vyjel. Motor už nepracoval naplno, ale auto alespoň jelo.

Po třech mílích začala z chladiče stoupat pára. Faber si uvědomil, že auto za chvíli úplně zastaví. Rozhlížel se, kde by ho nechal, a uviděl blátivou cestu vedoucí z hlavní silnice, pravděpodobně k farmě. Sto yardů od silnice zatočil mezi borůvkové keře. Zaparkoval auto blízko keře a vypnul motor. Sykot unikající páry postupně utichal. Vystoupil a zavřel dveře. Pocítil zahryzání soucitu s Emmou a Jessie, pro které bude velmi těžké nechat si auto opravit dřív, než skončí válka.

Šel zpátky na hlavní silnici. Odtud auto nebude vidět. Bude trvat třeba den nebo dva, než opuštěné vozidlo vzbudí podezření. To už možná budu v Berlíně, pomyslel si Faber.

Vyrazil na cestu. Dříve nebo později dorazí do města a ukradne další auto. Docela se mu daří: ještě to není ani čtyřiadvacet hodin, co vyrazil z Londýna, a ještě má celý den, než ponorka zítra v šest večer dorazí na schůzku.

Slunce už dávno zapadlo a náhle padla tma. Faber sotva viděl. Naštěstí byla uprostřed cesty nakreslena bílá čára – bezpečnostní inovace vynucená zatemněním – a byl právě jen tak tak schopen sledovat ji. Díky nočnímu tichu uslyší blížící se auto bohatě včas.

Ve skutečnosti kolem projelo jen jedno auto. Slyšel jeho hluboce vrčící motor na dálku, sešel několik yardů z cesty a ležel mimo dohled, dokud neodjelo. Bylo to velké auto, Vauxhall Ten, odhadoval Faber, a jelo značně rychle. Nechal ho projet, pak vstal a šel dál. Dvacet minut nato ho uviděl zase, zaparkované u kraje silnice. Byl by to vzal oklikou přes pole, kdyby ho uviděl včas, ale mělo vypnutá světla a motor neběžel, tak do něj ve tmě málem vrazil.

Než si mohl rozmyslet, co udělá, zpod kapoty na něj zasvítila baterka a hlas řekl: „Povídám, je tam někdo?“

Faber si stoupl do světla a zeptal se: „Máte nějaký problém?“

„To bych řekl.“

Světlo zamířilo dolů a jak se Faber přiblížil, viděl v odraženém světle obličej muže středního věku s knírkem ve dvouřadovém kabátě. Ve druhé ruce muž držel, dost nejistě, velký francouzský klíč a vypadalo to, že neví co s ním.

Faber se podíval do motoru. „Co je s ním?“

„Netáhne,“ řekl muž. Vyslovil to jako „Ntáne.“

„Šlapalo jako hodinky a najednou začalo vynechávat. Obávám se, že nejsem právě dobrý mechanik.“ Světlo zase ozářilo Fabera. „Vy ano?“ zakončil nadějně.

„To zrovna ne,“ řekl Faber, „ale poznám rozpojené vedení, když ho vidím.“ Vzal si od muže baterku, sklonil se nad motorem a zastrčil vypadlé vedení zpátky do hlavy válce. „Teď to zkuste.“

Muž vlezl do auta a nastartoval. „Skvělé!“ zařval přes řev motoru. „Jste génius! Naskočte si.“

Faberovou myslí blesklo, že by to mohla být past, pečlivě vymyšlená MI5, ale hned tu myšlenku zapudil. Nejenže je velice nepravděpodobné, že by věděli, kde je, ale proč by se s ním tak párali? Mohli by zrovna tak dobře poslat dvacet policajtů a pár obrněných vozidel.

Nasedl.

Řidič vyrazil a rychle přeřazoval, až auto jelo značnou rychlostí. Faber si udělal pohodlí. Řidič řekl, „Mimochodem, jmenuju se Richard Porter.“

Faber si rychle vzpomněl na průkaz totožnosti ve své náprsní tašce. „James Baker.“

„Těší mne. Musel jsem kolem vás cestou projet – neviděl jsem vás.“

Faber si uvědomil, že se mu muž omlouvá za to, že ho nesvezl – všichni teď brali stopaře, protože byl nedostatek benzínu. „To nic,“ řekl Faber. „Asi jsem byl zrovna za keřem a reagoval jsem na volání přírody. Neslyšel jsem žádné auto.“

„Jedete zdaleka?“ Porter mu nabídl cigaretu.

„Jste hodný, ale já nekouřím,“ řekl Faber. „Ano, jedu z Londýna.“

„To celou dobu stopujete?“

„Ne. U Edinbourghu se mi rozbilo auto. Zjevně potřebovalo náhradní díly, které nebyly na skladě, a tak jsem ho musel nechat v opravně.“

„To je smůla. No, já jedu do Aberdeenu, takže vás můžu vysadit kdekoli na cestě.“

To byla tedy opravdu šťastná náhoda. Zavřel oči a představil si mapu Skotska. „To je skvělé,“ řekl. „Jedu do Banffu, takže Aberdeen by mi moc pomohl. Až na to, že jsem chtěl jet po dálnici… nesehnal jsem si povolení. Aberdeen je v zakázaném pásmu?“

„Jenom přístav,“ řekl Porter. „Ale stejně se ničeho podobného nemusíte obávat, dokud jedete v mém autě – jsem smírčí soudce a jsem členem dozorčí komise. Co vy na to?“

Faber se ve tmě usmál. „Díky. To je zaměstnání na plný úvazek? Myslím, smírčí soudce?“

Porter přiložil sirku k cigaretě a vyfoukl kouř. „Ne. Jsem napůl v důchodu, víte. Býval jsem obhájce, než zjistili, že mám slabé srdce.“

„Ach,“ Faber se pokoušel, aby jeho hlas zněl trochu soucitně.

„Doufám, že vám nevadí, že kouřím?“ Porter mávl tlustým cigárem.

„Vůbec ne.“

„Co vás přivádí do Banffu?“

„Jsem inženýr. V továrně mají určitý problém… vlastně, ta práce je tak trochu tajná.“

Porter vztáhl ruku. „Už nic neříkejte. Rozumím.“

Chvíli bylo ticho. Auto rychle projelo několika městy. Porter musel zjevně cestu znát velice dobře, když jel při zatemnění tak rychle. Velké auto polykalo míle. Jeho hladký postup byl uspávající. Faber potlačil zívnutí.

„Zatraceně, určitě jste unavený,“ řekl Porter. „Je to ode mne hloupé. Nebuďte tak zdvořilý a zdřímněte si.“

„Díky,“ řekl Faber. „Udělám to.“ Zavřel oči.

Pohyb auta byl jako houpání vlaku a Faber měl zase svoji noční můru s příjezdem, ale tentokrát to bylo trochu jinak. Místo toho, že by večeřel ve vlaku a probíral se spolusedícím politiku, musel z nějakého neznámého důvodu cestovat v tendru na uhlí, seděl na svém kufru s vysílačkou a zády se opíral o tvrdý železný okraj nákladního vozu. Když vlak dojel do Waterloo, všichni – včetně vystupujících pasažérů – nesli malou kopii Faberovy fotografie v běžeckém týmu a všichni se na sebe dívali a porovnávali tváře, které viděli, s tváří na fotografii. Kontrolor u turniketu ho popadl za rameno a řekl: „Vy jste ten muž z fotografie, že?“ Faber zjistil, že nemůže promluvit. Zíral jen na fotografii a vybavovala se mu cesta, kterou musel uběhnout, než ten pohár vyhrál. Bože, jak běžel, odtrhl se od skupiny příliš brzy, spustil konečný spurt o čtvrt míle dřív, než plánoval, a posledních 500 metrů si myslel, že umře – a teď možná opravdu umře, kvůli fotografii v mužově ruce… Kontrolor říkal: „Probuďte se! Probuďte se!“ a Faber byl najednou zase zpátky ve Vauxhallu Ten Richarda Portera, a byl to Porter, kdo ho budil.

Jeho pravá ruka byla na půli cesty k levému rukávu, kde měl skrytou dýku, ale ve zlomku vteřiny si vzpomněl, že co se týče Portera, je James Baker nevinný stopař. Ruka mu poklesla a uvolnil se.

„Vzbudil jste se jako voják,“ řekl Porter pobaveně. „Tohle je Aberdeen.“

Faber si všiml, že „voják“ byl vyslovený jako „vojék“, a vzpomněl si, že Porter je smírčí soudce a člen policejního sboru. Faber se na muže podával v nejasném světle brzkého rána. Porter měl červený obličej a navoskovaný knír, jeho kabát barvy velbloudí srsti vypadal draze. Je to bohatý a významný občan tohoto města, odhadoval Faber. Kdyby zmizel, téměř okamžitě by ho postrádali. Faber se rozhodl, že ho nezabije.

Řekl: „Dobré ráno.“

Podíval se z okna na žulově šedé město (pozn. = Aberdeen). Jeli pomalu po hlavní třídě s obchody na obou stranách. Bylo tam i několik mužů, ranních ptáčat – všichni táhli účelně stejným směrem – rybáři, usoudil Faber. Vypadalo to jako chladné, větrné místo.

Porter řekl: „Budete se chtít oholit a nasnídat, než budete pokračovat? Jste u mne vítán.“

„Jste moc hodný –“

„Vůbec ne. Kdyby nebylo vás, byl bych pořád ještě na A80 u Stirlingu a čekal bych, až otevřou opravnu.“

„– ale ne, díky. Chci pokračovat.“

Porter nenaléhal a Faber ho podezíral, že se mu ulevilo, že jeho nabídky nevyužil. Muž řekl: „V tom případě vás vysadím na George Street, tam začíná A96, to je přímá silnice na Banff.“ Chvíli na to auto zastavila na rohu. „Tak jste tady.“

Faber otevřel dveře. „Děkuju za svezení.“

„Bylo mi potěšením.“ Porter mu podal ruku. „Hodně štěstí.“

Faber vystoupil, zavřel dveře a auto odjelo. Od Portera mu nehrozí žádné nebezpečí, pomyslel si, ten člověk dojede domů a bude celý den spát a až si uvědomí, že pomohl uprchlíkovi, bude už moc pozdě na to, aby mohl něco udělat.

Pozoroval Vauxhall, jak mizí z dohledu, pak přešel ulici a vešel do slibně znějící Market Street. Chvíli na to byl v přístavu. Šel za hlukem a brzy se ocitl na rybím trhu. Cítil se bezpečně anonymní na kypějícím, halasném a páchnoucím tržišti, kde na sobě všichni měli pracovní šaty, tak jako on. Vzduchem létaly mokré ryby a veselé sakrování a Faber stěží rozuměl sekanému hrdelnímu přízvuku. U stánku si koupil horký silný čaj v otlučeném půlpintovém šálku a dalamánek s pořádným kusem bílého sýra.

Seděl na sudu, jedl a přemýšlel. Dnes večer musí ukrást loď. Je to k vzteku, že musí čekat celý den a vyvstává před ním problém, kam se schovat na následujících dvanáct hodin. Ale doteď už hodně riskoval a krádež lodi za denního světla je mnohem nebezpečnější než na soumraku dne.

Dosnídal a vstal. Bude pár hodin trvat, než se zbytek města probudí k životu. Využije čas k tomu, aby si našel dobrou skrýš.

Udělal si kolečko kolem doků a přílivového přístavu. Zabezpečení přístavu bylo povrchní a všiml si několika míst, kudy by mohl proklouznout mezi hlídkami. Šel po písčité pláži a vydal se na dvě míle dlouhou promenádu, na jejímž konci, v ústí řeky Donu, bylo uvázáno pár rekreačních jachet. Velice by se Faberovi hodily, ale nebylo v nich žádné palivo.

Hustý strop mraků zakryl slunce. Vzduch byl zase horký a bylo v něm cítit bouřku. Pár odhodlaných turistů na rekreaci se vynořilo z hotelu a zarytě seděli na pláži a čekali na sluníčko. Faber pochyboval, že se ho dnes dočkají.

Pláž bude možná nejvhodnější místo k úkrytu. Policie bude prohledávat vlaková a autobusová nádraží, ale nepustí se do úplného prohledávání města. Možná zkontrolují pár hotelů a ubytoven, ale je nepravděpodobné, že by přišli ke každému člověku na pláži. Rozhodl se, že stráví den na lehátku.

U stánku si koupil noviny a pronajal si lehátko. Sundal si košili a oblékl si ji přes montérky. Sako nechal sundané.

Pokud nějaký policista přijde, uvidí ho mnohem dřív, než přijde k místu, kde sedí. Bude mít spoustu času opustit pláž a zmizet v ulicích.

Pustil se do novin. Novinové titulky ohlašovaly novou ofenzívu spojenců v Itálii. Faber byl skeptický. Z Anzia jsou trosky. Noviny měly nekvalitní tisk a nebyly v nich žádné fotografie. Dočetl se, že policie hledá Henryho Fabera, který v Londýně zavraždil dva lidi dýkou…

Kolem prošla žena v plavkách a upřeně se na Fabera podívala. Srdce mu vynechalo. Pak si uvědomil, že jen flirtuje. Na okamžik byl v pokušení oslovit ji. Je to tak dlouho… V duchu se otřásl. Trpělivost, trpělivost. Zítra bude doma.

Byla to malá rybářská loďka, padesát nebo šedesát stop dlouhá a široká, s motorem v lodi. Anténa vypovídala o silné vysílačce. Většinu paluby zabírala dvířka do malého nákladového prostoru pod palubou. Kabina byla na zádi, velká akorát tak pro dva stojící muže, palubní desku a řízení. Trup byl klinkrový, nově utěsněný a nátěr vypadal čerstvě.

Dvě další lodě v přístavu by byly také dobré, ale Faber stál na hrázi a viděl, jak tuhle loď posádka přivazovala a než odešla domů, doplnila jí palivo.

Dal jim několik minut na to, aby odešli, a pak prošel kolem konce přístavu a skočil do lodi. Jmenovala se Marie II.

Zjistil, že kormidlo je zajištěné řetězem. Posadil se na podlahu malé kabiny a několik minut strávil tím, že zámek otevíral paklíčem. Tma padla brzy, díky vrstvě mraků, které dosud zakrývaly oblohu.

Když uvolnil kormidlo, zvedl malou kotvu, pak skočil zpátky na hráz a odvázal lana. Vrátil se do kabiny, připravil motor a zatáhl za startér. Motor zakašlal a zhasl. Zkusil to znovu. Tentokrát zařval a ožil. Začal lodí manévrovat z kotviště.

Dostal se od dalších lodí u hráze a našel hlavní kanál z přístavu, označený bójemi. Hádal, že kanálu se potřebují držet jen lodě s mnohem hlubším ponorem, ale není na škodu být hodně opatrný.

Jakmile byl z přístavu, pocítil ostrý vánek a doufal, že to není znamení, že se obrací počasí. Moře bylo překvapivě bouřlivé a malá pevně stavěná loďka se zdvíhala vysoko na vlnách. Faber zvýšil rychlost, podíval se na kompas na přístrojové desce a nastavil kurz. Ve skřínce pod kormidlem našel nějaké mapy. Vypadaly staré a málo používané, není pochyb, že kapitán zná místní vody moc dobře a žádné mapy nepotřebuje. Faber zkontroloval na mapě údaje, které si zapamatoval tehdy v noci ve Stockwellu, nasadil přesnější kurz a zajistil kormidlo.

Okna kabiny byla zastíněna vodou. Faber nedokázal poznat, jestli je to déšť nebo vodní tříšť. Vítr teď řezal do vršků vln. Na chvíli vystrčil hlavu ze dveří kabiny a pořádně promokl.

Zapnul vysílačku. Chvíli bručela; pak zapraskala. Změnil frekvenci, přemýšlel, na jaké vlny je nastavena, a zachytil pár zkomolených zpráv. Přístroj pracoval perfektně. Naladil na frekvenci ponorky, pak vysílačku vypnul – bylo ještě příliš brzo na spojení.

Jak vjížděl do hlubších vod, vlny se zvětšovaly. Loď se teď na každé vlně vzpouzela jako vyhazující kůň, pak dočasně balancovala na vršku, než nepříjemně poklesla do dalšího sedla. Faber se díval z oken kabiny. Padla noc a vůbec nic neviděl. Měl slabou mořskou nemoc.

Pokaždé, když přesvědčil sám sebe, že vlny už nemohou být větší, nová příšera, vyšší než ty ostatní, zvedla loď k nebesům. Začaly přicházet těsněji za sebou, takže loď byla téměř neustále namířena přídí buď nahoru k obloze, nebo dolů ke dnu. Při jednom obzvláště hlubokém zhupu ozářil loď, jasně jako ve dne, oslnivý blesk. Faber uviděl zelenošedou horu vody, která dopadla na příď a přehnala se přes celou palubu a kabinu, ve které stal. Nedokázal říct, jestli to strašné zapráskání, které se ozvalo hned na to, byl hrom, nebo zvuk lámajícího se dřeva lodi. Zuřivě prohledával kabinu, hledal záchrannou vestu. Nebyla tam.

Pak se začalo opakovaně blýskat. Faber se držel zajištěného kormidla a zády se opíral o stěnu kabiny, aby se udržel ve stoje. Nemělo teď smysl ovládat řízení – loď pojede tam, kam ji hodí moře.

Opakoval si, že loď musela být postavena tak, aby vydržela takovéhle náhlé letní vichřice. Nedokázal se přesvědčit. Zkušený rybář by pravděpodobně poznal známky přicházející bouře a neopustil by břeh, věděl by, že loď v takovém počasí nemůže přežít.

Neměl ani tušení, kde teď je. Možná, že je skoro zpátky v Aberdeenu, nebo může být v místě schůzky. Posadil se na podlahu a pustil vysílačku. Při divokém houpání a otřásání bylo těžké s ní pracovat. Když se zahřála, zkoušel s ní manipulovat, ale nedokázal nic chytit. Nastavil hlasitost na maximum, pořád nic.

Anténa se musela vylomit z upevnění na střeše kabiny.

Přepnul na vysílání a několikrát zopakoval jednoduchou zprávu. „Přijďte, prosím,“ pak nastavil na příjem. Měl malou naději, že signál dorazí.

Vypnul motor, aby ušetřil palivo. Bude muset vyjet z bouře – pokud to půjde – a najít si místo, kde by opravil nebo vyměnil anténu. Palivo bude možná ještě potřebovat.

Loď se s další velkou vlnou děsivě nahnula na bok a Faber si uvědomil, že potřebuje výkon motoru k tomu, aby zajistil, že najede na vlny čelně. Zatáhl za startér. Nic. Zkusil to několikrát, pak ta vzdal, nadával sám sobě, že motor vypnul.

Loď se nahnula na stranu natolik, že Faber upadl a praštil se hlavou o kormidlo. Ležel omráčeně na podlaze kabiny a očekával, že se loď každou chvíli převrátí. Další vlna narazila na kabinu a rozbila sklo v okénkách. Náhle byl Faber pod vodou. Loď se zcela jistě potápí, snažil se dostat na nohy a prorazit hladinu. Všechna okna byla vyražená, ale loď ještě plula. Kopnutím rozrazil dveře kabiny a voda vytekla. Chytil se kormidla, aby ho to nevyplavilo do moře.

Bouřka se ještě neuvěřitelně zhoršila. Jednou z Faberových posledních souvislých myšlenek bylo, že vody takovouhle bouřku nezažijí častěji než jednou za sto let. Pak všechno svoje soustředění a vůli zaměřil na to, aby se udržel kormidla. Měl se k němu připoutat, ale teď se neodvažoval odejít tak daleko, aby sehnal provaz. Jak se loď potácela a houpala na vlnách obrovských jako útesy, ztratil pojem o tom, kde je nahoře a kde dole. Větry o síle vichřice a tisíce galonů vody se ho pokoušely dostat z jeho místa. Nohy mu neustále klouzaly po mokré podlaze a stěnách a svaly paží ho pálily jako čert. Když zjistil, že má hlavu nad hladinou, nadechl se, ale jinak zadržoval dech. Několikrát byl blízek ztrátě vědomí a jen stěží si uvědomoval, že plochá střecha kabiny je pryč.

Kdykoli se zablesklo, zahlédl nakrátko hrůzostrašné pohledy na moře. Vždycky ho překvapilo, když viděl, kde vlna je: před ním, pod ním, řvoucí za ním nebo úplně mimo dohled. Také s hrůzou zjistil, že necítí ruce a když se na ně podíval, viděl, že se stále ještě křečovitě drží kormidla, ztuhlé v sevření podobném posmrtné křeči. V uších mu zněl neustálý řev, vítr nešlo rozlišit od hřmění a moře.

Síla inteligentních myšlenek ho pomalu opouštěla. V něčem, co bylo spíš jako halucinace než snění s otevřenýma očima, uviděl dívku, která se na něj dívala na pláži. Šla neustále směrem k němu, přes vzpínající se palubu rybářské lodi, plavky se jí lepily na tělo, stále se k němu blížila, ale nikdy k němu nedošla. Věděl, že kdyby došla na dosah, sundal by svoje ruce zbavené citu z kormidla a natáhl by se k ní, ale pořád říkal: „Ještě ne, ještě ne,“ jak šla, usmívala se a pohupovala se v bocích. Byl v pokušeni pustit se kormidla a sám překonat tu vzdálenost, ale něco vzadu v mysli mu říkalo, že pokud se pohne, nikdy se k ní nedostane, a tak ji pozoroval a čas od času se na ni usmál a i když zavřel oči, pořád ji viděl.

Střídavě ztrácel a znovu nabýval vědomí. Mysl mu odplouvala a napřed zmizelo moře a loď, pak vybledlo děvče, až se zase s trhnutím probral a zjistil, že ač je to neuvěřitelné, pořád stojí, drží se kormidla a je naživu. Pak se na chvíli udržel při vědomí, ale nakonec zase převzalo vládu vyčerpání.

V jednom z jasných okamžiků si všiml, že se vlny pohybují jedním směrem a nesou loď s sebou. Zase se zablesklo a na jedné straně uviděl obrovskou tmavou masu, nemožně vysokou vlnu, byl to útes… Vědomí, že je blízko zemi, přehlušil strach, že ho to vrhne proti útesu a rozmačká. Hloupě zatáhl za startér, pak rychle vrátil ruku na kormidlo, ale už ho nedokázal uchopit.

Nová vlna zvedla loď a odhodila ji dolů jako vyhozenou hračku. Jak padal vzduchem a pořád se jednou rukou držel kormidla, viděl Faber skálu, špičatou jako dýku vyčnívající nad sedlem vlny. Zdálo se být jisté, že loď probodne… ale trup lodi minul okraj skály a projel kolem.

Obrovské vlny se teď lámaly. Další už byla pro dřevo lodě příliš. Loď narazila těžkým dopadem na sedlo vlny a zvuk roztříštěného trupu mu práskl v uchu jako výbuch. Faber věděl, že s lodí je konec.

Voda ustoupila a Faber si uvědomil, že trup se zlomil proto, že narazil na… zem. Zíral v němém úžasu, když nový blesk odhalil pláž. Moře nadzvedlo zničenou loď na písek a jak se voda zase přehnala přes palubu, přibila Fabera k podlaze. Ale v tu chvíli viděl všechno jako ve dne. Pláž byla úzká, vlny se lámaly přímo na útesu. Ale po jeho pravici tu bylo molo a nějaký můstek vedl z mola na vršek útesu. Věděl, že pokud nechá loď jet k pláži, příští vlna ho zabije tunami vody nebo mu rozbije hlavu jako vajíčko o útes. Ale pokud by se dokázal dostat mezi vlnami na molo, možná se vyšplhá dost vysoko na můstek, aby byl z dosahu vody.

Další vlna rozdělila palubu, jako by vyzrálé dřevo nebylo silnější než skořápka ořechu. Loď se pod Faberem rozpadla a zjistil, že ho odtahuje ustupující voda. Vyškrábal se do stoje, nohy měl jako rosol a rozběhl se, běžel po mělčině k molu. Běh, těch několik yardů, byla ta největší fyzická námaha, jakou kdy vykonal. Chtělo se mu klopýtnout, aby si mohl odpočinout ve vodě a zemřít, ale vydržel vzpřímený, jako tehdy, když vyhrál závod na 5 000 metrů, až narazil na jeden z pilířů mola. Natáhl se nahoru a hrábl po plošině rukama a přál si, aby na těch několik vteřin ožily, a nadzvedl se, až mu brada dosáhla okraje, pak se vyhoupl nohama a překulil se nahoru.

Vlna přišla, když byl na kolenou. Vrhnul se dopředu a vlna s ním hodila na dřevěné plaňky. Polykal vodu a viděl hvězdičky. Pak se váha z jeho zad zvedla a on sbíral vůli zase se pohnout. Nepřicházela. Cítil, že je neodvolatelně tažený zpátky a přepadl ho náhlý vztek. To nedovolí… ne teď, zatraceně. Zařval na tu všivou bouři a na moře a na Brity a na Percivala Godlimana a najednou byl na nohách a běžel, běžel, běžel od moře, nahoru po rampě, běžel se zavřenýma očima a ústy otevřenými, bláznivý muž, který si chce rozervat plíce a zpřelámat kosti, běžel bez smysluplného určení, ale věděl, že se nezastaví, dokud neztratí vědomí.

Rampa byla dlouhá a příkrá. Silný muž by mohl vyběhnout až nahoru, pokud byl vytrénovaný a odpočatý. Olympijský atlet, pokud by byl unavený, by mohl uběhnout polovinu. Průměrnému čtyřicetiletému muži by se mohl podařit yard nebo dva.

Faber to dokázal až nahoru.

Asi yard před cílem pocítil ostrou bolest, něco jako mírný infarkt a ztratil vědomí, ale jeho nohy uběhly ještě dva kroky, než upadl na promočený trávník.

Nevěděl, jak dlouho tam ležel. Když otevřel oči, bouře ještě zuřila, ale už byl den a viděl, že několik yardů před ním je malý dům, který vypadá obydleně.

Zvedl se na kolena a začal se dlouze a přerušovaně plazit k předním dveřím.

18

U-505 kroužila v únavných kruzích, její silné dieselové motory pomalu bafaly, jak se nořila hlubinami jako šedý bezzubý žralok. Poručík, velitel Werner Heer, její kapitán, popíjel ersatz kávu a pokoušel se už nekouřit. Byl to dlouhý den a dlouhá noc. Tenhle úkol se mu nelíbil, byl mužem boje a tady se nebojovalo, a velice neměl rád tichého důstojníka z Abwehru s neskutečně vyhýbavýma modrýma očima, který byl nevítaným hostem v jeho ponorce.

Muž z tajné služby, major Wohl, seděl proti kapitánovi. Ten člověk vypadá unaveně, čert ho vem. Ty modré oči se rozhlížejí kolem, prohlížejí si věci, ale jeho výraz se nemění. Jeho uniforma není pomačkaná přes nepohodlí života pod vodou a do puntíku každých dvacet minut si zapaluje cigaretu a kouří ji až k čtvrt palce dlouhému špačku. Heer by i přestal kouřit, jen aby mohl zavést nové předpisy a zabránit tak Wohlovi vychutnávat tabák, ale byl na to sám moc závislý.

Heer neměl nikdy rád lidi ze zpravodajské služby, vždycky měl pocit, že mu upírají inteligenci. Ani s Abwehrem nespolupracoval rád. Jeho plavidlo bylo určeno k boji, ne k tajnému potloukání se kolem britského pobřeží a čekání na vyzvednutí tajných agentů. Zdálo se mu čirým bláznovstvím riskovat cenný kus bojové techniky, a to se nezmiňujeme o kvalifikované posádce, kvůli jednomu člověku, který se zrovna tak nemusí vůbec ukázat.

Vyprázdnil šálek a zašklebil se. „Zatracená káva,“ řekl. „Chutná odporně.“

Wohlův bezvýrazný pohled na něm chvíli spočinul, pak se odvrátil. Neřekl nic.

Je jako mrtvola. K čertu s ním. Heer se neklidně pohnul na svém sedadle. Na můstku lodi by chodil sem a tam, ale muži v ponorce se naučili vyhýbat se zbytečným pohybům. Nakonec řekl: „Váš člověk sem v tomhle počasí nedorazí, však víte.“

Wohl se podíval na hodinky. „Počkáme do šesti ráno,“ řekl nevzrušeně.

Nebyl to příkaz – Wohl nemohl dávat rozkazy Heerovi, ale i takové prosté konstatování faktu bylo stejně urážlivé vůči nadřízenému důstojníkovi. Heer mu to řekl.

„Oba budeme plnit svoje rozkazy,“ řekl Wohl. „Jak víte, pocházejí ze samotného vrchního velení.“

Heer ovládl svůj hněv. Ten mladík má samozřejmě pravdu. Heer bude plnit svoje rozkazy, ale až se vrátí do přístavu, nahlásí Wohla pro porušení subordinace. Ne že by to k něčemu bylo, za patnáct let u válečného námořnictva se Heer naučil, že lidé z velení jsou zákonem sami sobě… „No, i kdyby byl váš muž takový blázen, že by se vydal do noci, není určitě takový námořník, aby to přežil.“

Wohlovou jedinou odpovědí byl prázdný pohled.

Heer zavolal obsluze vysílačky. „Weissmane?“

„Nic, pane.“

Wohl řekl: „Mám pocit, že to mručení, které jsme slyšeli před několika hodinami, byl on.“

„Pokud ano, je daleko od místa schůzky, pane,“ řekla obsluha vysílačky, „mně to znělo spíš jako blesky.“

Heer dodal: „Pokud to nebyl on, nebyl to on. Pokud to byl on, utopil se.“

„Neznáte ho,“ řekl Wohl a tentokrát byla v jeho hlase opravdu stopa nějaké emoce.

Heer neodpověděl. Zvuk motoru se trochu změnil a pomyslel si, že rozeznává trochu chřestění. Pokud se to cestou domů zvýší, bude muset ponorku nechat v přístavu prohlédnout. Mohl by to udělat stejně, jen aby se vyhnul další cestě s nemluvným majorem Wohlem.

Dovnitř nahlédl námořník: „Kávu, pane?“

Heer zavrtěl hlavou. „Jestli se ještě trochu napiju, budu čurat kafe.“

Wohl řekl: „Já si dám, prosím.“ Vyndal cigaretu.

Heer se proto podíval na hodinky. Bylo šest deset. Drobný major Wohl si několik minut počkal na svoji cigaretu o šesté, jen aby ponorku zdržel o několik minut déle. Heer řekl: „Nastavte kurz domů.“

„Ještě chvilku,“ řekl Wohl. „Myslím, že bychom se měli podívat na hladinu, než vyrazíme.“

„Nebuďte blázen,“ řekl Heer. Věděl, že teď je na bezpečné půdě. „Máte tušení, jaká bouře tam teď zuří? Nebudeme moci ani otevřít poklop a periskopem neuvidíme dál než na několik yardů.“

„Jak můžete vědět, jaká bouře tam je, takhle z hlubiny?“

„Zkušenost.“

„Tak alespoň odešlete signál základně, že se náš člověk neozval. Třeba nám přikáží zůstat tady.“

Heer si přehnaně povzdechl. „Není možné vysílat signál z takové hloubky, ani k základně.“

Wohlův klid se konečně zlomil. „Veliteli Heere, důrazně vám doporučuji, abyste se vynořil a vyslal zprávu domů, než opustíme místo této schůzky. Ten člověk má životně důležité informace. Na jeho zprávu čeká samotný Führer.“

Heer se na něj podíval. „Děkuji vám za váš názor, majore,“ řekl. Otočil se. „Plnou parou vpřed,“ poručil.

Zvuk dieselových motorů přerostl v řev a ponorka začala nabírat rychlost.

Část 4

.

19

Když se Lucy probudila, bouře, která vypukla večer předtím, ještě zuřila. Naklonila se přes okraj postele, pohybovala se opatrně, aby neprobudila Davida, a zvedla ze země hodinky. Bylo teprve něco přes šest. Vítr kvílel kolem střechy. David může klidně spát, dnes ho čeká jen málo práce.

Přemýšlela, jestli během noci přišli o nějaké břidlicové tašky na střeše. Měla by zkontrolovat půdu. Ta práce bude muset počkat na Davida, jinak by se zlobil, že ho nepoprosila, aby to udělal.

Vyklouzla z postele. Byla velká zima. Teplo několika předcházejících dnů bylo falešné léto, příprava na bouři. Teď byla zima jako v listopadu. Přetáhla si přes hlavu flanelovou noční košili a rychle se převlékla do spodního prádla, kalhot a svetru. David se pohnul. Podívala se na něj, otočil se, ale neprobudil se.

Přešla přes malé odpočívadlo a podívala se do Joova pokoje. Tříletý chlapeček postoupil z dětské postýlky na postel a často v noci padal, aniž by se probudil. Tentokrát ležel na posteli a spal na zádech se široce otevřenýma očima. Lucy se usmála. Vypadá opravdu rozkošně, když spí.

Šla potichu dolů, krátce zapřemýšlela, proč se probudila tak brzy. Možná Jo vydal nějaký zvuk, nebo to byla ta bouře.

Klekla si před krb, vyhrnula rukávy svetru a začala chystat oheň. Když vymetala krb, pískala si melodii, kterou slyšela v rádiu: „Jsi nebo nejsi můj milý“. Shrabovala studený popel a největší kousky použila k vytvoření základu dnešního ohně. Suché větve sloužily na podpal a dřevo a uhlí přišlo nahoru. Někdy používala jen dřevo, ale v tomhle počasí bude uhlí lepší. Několik minut přidržela před krbem stránku z novin, aby vznikl tah v komínu. Když je odložila, dřevo hořelo a uhlí rudě žhnulo. Složila noviny a dala je pod kbelík na uhlí, použije je zase zítra.

Plameny brzy místnost zahřejí, ale zatím pomůže šálek horkého čaje. Lucy šla do kuchyně a postavila konvici na elektrický sporák. Na podnos postavila dva šálky, pak našla Davidovy cigarety a popelník. Udělala čaj, naplnila šálky a nesla podnos halou ke schodům.

Měla už nohu na nejspodnějším schodě, když uslyšela jakoby zaklepání. Zastavila se, zamračila. Usoudila, že to rachotí vítr, a vystoupila na další schod. Zvuk se ozval zase. Vypadalo to, jako by někdo klepal na přední dveře.

To je ovšem směšné. Není tu nikdo, kdo by mohl klepat na přední dveře – jedině Tom a ten vždycky přichází kuchyňskými dveřmi a neklepe.

Zase klepání.

Sešla ze schodů, balancovala podnosem v jedné ruce a otevřela dveře.

Úlekem upustila podnos. Do haly vpadl muž a porazil ji. Lucy vykřikla.

Vyděsila se jen na okamžik. Ten cizí člověk ležel natažený na břiše vedle ní a zjevně nebyl schopen nikoho napadnout. Oblečení měl úplně promočené a ruce a obličej křídově bílé chladem.

Lucy vstala. David sjížděl ze schodů po zadku a ptal se: „Co se děje? Co se děje?“

„On,“ řekla Lucy a ukázala.

David dorazil na úpatí schodiště a vytáhl se na kolečkovou židli. „Nevím, proč jsi musela tak ječet,“ řekl. Zajel blíž a podíval se na muže na podlaze.

„Promiň. Polekal mne.“ Sklonila se nad ním, vzala ho pod rameny a odtáhla do obýváku. David jel za ní. Lucy položila muže před krb.

David se díval na tělo v bezvědomí. „Kde se tu sakra vzal?“

„Určitě ztroskotal… ta bouře…“

Ale měl na sobě pracovní šaty, ne námořnické, všimla si Lucy. Pozorovala ho. Byl to dost velký muž, delší než šest stop dlouhá předložka před krbem – a měl silný krk a ramena. Jeho obličej byl výrazný, s vysokým čelem a dlouhou čelistí, a měl jemné kosti. Mohl by být hezký, pomyslela si, kdyby neměl takovou umrleckou barvu.

Pohnul se a otevřel oči. Napřed vypadal strašně vyděšeně, jako malý chlapec, který se probudí na podivném místě, ale velice rychle se jeho výraz změnil v úlevu a ostražitě se kolem sebe rozhlédl, jeho pohled spočinul krátce na Lucy, na Davidovi, na okně, na dveřích a na ohni.

Lucy řekla: „Musíme ho svléknout z téhle šatů. Přines pyžamo a župan, Davide.“

David odjel a Lucy si vedle muže klekla. Napřed mu sundala boty a ponožky. Pozoroval ji a skoro to vypadalo, jako by měl v očích náznak pobavení. Ale když sáhla po saku, zkřížil obranně ruce před hrudí.

„Zemřete na zápal plic, když si ty šaty necháte na sobě,“ řekla svým nejlepším ošetřovatelským tónem. „Nechte mne je sundat.“

Muž řekl: „Opravdu si myslím, že se dost dobře neznáme – koneckonců, ani jsme se navzájem nepředstavili.“

Bylo to poprvé, co promluvil. Jeho hlas byl tak plný sebedůvěry a jeho slova tak formální, že kontrast s jeho strašným zjevením se způsobil, že se Lucy nahlas zasmála. „Stydíte se?“ zeptala se.

„Jen si myslím, že by si muž měl zachovat trochu tajemnosti.“ Široce se usmíval, ale úsměv náhle zmizel a oči se zavřely bolestí.

David se vrátil s čistým nočním úborem přes paži. „Zdá se, že spolu už přímo skvěle vycházíte,“ řekl.

„Musíš ho svléknout ty,“ řekla Lucy. „Mne nenechá.“

Davidův pohled byl nečitelný.

Muž řekl: „Udělám to sám, díky – pokud to ode mne není příliš nevděčné.“

„Poslužte si,“ řekl David. Hodil šaty na židli a odjel.

„Udělám další čaj,“ řekla Lucy na odchodu. Zavřela za sebou dveře.

David už v kuchyni plnil konvici a ze rtů mu visela zapálená cigareta. Lucy rychle uklidila rozbitý porcelán v hale a pak za ním přišla.

„Před pěti minutami jsem si nebyl vůbec jistý, jestli je ten chlap naživu – a teď se sám obléká,“ řekl David.

Lucy měla práci s konvicí. „Možná to předstíral.“

„Určitě ho rychle uzdravila vyhlídka na to, že ho svlékneš.“

„Nemůžu uvěřit, že by se někdo mohl takhle stydět.“

„To, že máš sama v téhle oblasti nedostatky, tě vede k tomu, že podceňuješ sílu studu u ostatních.“

Lucy chřestila šálky. „Nebudeme se dnes hádat, Davide – máme tu něco zajímavějšího. Pro změnu.“ Zvedla podnos a vešla do obývacího pokoje.

Muž si zapínal knoflíky pyžama. Když vešla, otočil se k ní zády. Postavila podnos a nalila čaj. Když se otočila, měl na sobě Davidův župan.

„Jste moc hodná,“ řekl. Měl přímý pohled.

Opravdu se nezdá, že by to byl stydlivý typ, pomyslela si Lucy. Ovšem je o několik let starší než ona – bude mu asi čtyřicet, odhadovala. To by to mohlo vysvětlovat. Každou chvílí vypadal míň jako trosečník.

„Posaďte se k ohni,“ řekla mu. Podala mu šálek čaje.

„Nejsem si jistý, jestli udržím podšálek,“ řekl. „Nemám cit v prstech.“ Ztuhlýma rukama si od ní vzal šálek. Držel ho v obou dlaních a opatrně ho nesl ke rtům.

Přišel David a nabídl mu cigaretu. Odmítl ji.

Muž vypil celý šálek. „Kde to jsem?“ zeptal se.

„Jmenuje se to tu Storm Island,“ řekl mu David.

Na muži byla patrná stopa úlevy. „Myslel jsem si, že mne to zaneslo zpátky k pevnině.“

David natočil mužovy nohy na oheň, aby si zahřál bosá chodidla. „Hodilo vás to patrně do zálivu,“ řekl David. „Obvykle to tak bývá. Proto se tam vytvořila pláž.“

Vešel Jo se zaslzenýma očima, táhl za sebou jednorukého medvídka, velkého jako byl on sám. Když uviděl cizího člověka, rozběhl se k Lucy a schoval se za ni.

„Polekal jsem vaši holčičku.“ Muž se usmál.

„Je to chlapec. Budu ho muset ostříhat.“ Lucy vzala Joa na klín.

„Promiňte.“ Muž zase zavřel oči a zhoupl se na židli.

Lucy vstala a posadila Joa na gauč.

„Musíme toho chudáka uložit, Davide.“

„Ještě okamžik,“ řekl David. Zajel blíž k muži. „Mohl to ještě někdo přežít?“ zeptal se.

Muž vzhlédl. „Byl jsem sám,“ zamumlal. Byl viditelně na dně.

„Davide –“ začala Lucy.

„Ještě jednu otázku: uvědomil jste o své cestě pobřežní hlídku?“

„Copak na tom záleží?“ řekla Lucy.

„Záleží, protože pokud ano, riskují tam třeba venku život kvůli jeho záchraně a my jim musíme dát vědět, že je v bezpečí.“

Muž řekl pomalu: „Já… ne…“

„To stačí,“ řekla Lucy Davidovi. Klekla si před muže. „Dokážete vyjít nahoru?“

Přikývl a pomalu vstal.

Lucy položila jeho ruku kolem svého ramene a začala ho odvádět. „Uložím ho do Joovy postele,“ řekla.

Postupovali vždycky po jednom schodu a na každém odpočívali. Když došli nahoru, ta trocha barvy, kterou na mužově tváři vyvolal oheň, zase vybledla. Lucy ho odvedla do menší ložnice. Zhroutil se na postel.

Lucy přes něj přehodila přikrývky, těsně ho zabalila a odešla z pokoje. Tiše zavřela dveře.

Fabera zavalila úleva jako vlna příboje. Několik posledních minut byla jeho snaha o sebeovládání přímo nelidská. Cítil se sklesle, poraženě a nemocně.

Poté, co se otevřely dveře, dovolil si na chvíli se zhroutit. Nebezpečné bylo, když ho to krásné děvče chtělo svléknout a on si vzpomněl na film přilepený k hrudi. To, že se s tím musel vypořádat, v něm obnovilo postřeh. Také se bál, že by mohli zavolat sanitku, ale ani se o tom nezmínili, možná je ostrov příliš malý na to, aby tu měli nemocnici. Alespoň že není na pevnině – pak by bylo nemožné zabránit tomu, aby ztroskotání nahlásili. Ovšem něco v manželových otázkách naznačovalo, že nic nebude oznámeno okamžitě.

Faber neměl energii na to, aby spekuloval nad problémy, které ho ještě čekají. Zdá se, že je pro tuto chvíli v bezpečí, a to zatím stačí. Zatím je v suchu, teple a živý a postel je měkká.

Otočil se, prohlížel si pokoj: dveře, okno, komín. Zvyk ostražitosti přežije všechno kromě smrti. Zdi byly růžové, jako by manželé doufali, že budou mít holčičku. Na podlaze byl vláček a spousta obrázkových knih. Bylo to bezpečné, domácké místo, domov. Byl vlkem ve stádu oveček. Chromým vlkem.

Zavřel oči. Přes to, jak je vyčerpaný, musí se pokusit přinutit se relaxovat, sval po svalu. Postupně se mu hlava oprostila ode všech myšlenek a usnul.

Lucy ochutnala kaši a přidala další špetku soli. Zachutnala jim tak, jak ji dělal Tom, po skotsku, bez cukru. Už nikdy se nevrátí ke sladké kaši, ani až zase bude spousta cukru a nebude na příděl.

Je to legrační, jak si zvyknete na věci, když musíte: hnědý chleba, margarin a slanou kaši.

Naložila ji na talíře a rodina zasedla ke snídani. Jo měl spoustu mléka, aby si tu svoji ochladil, David jedl strašné spousty jídla a nepřibíral, to ten život na vzduchu. Podívala se na jeho ruce na stole. Byly hrubé a stále hnědé, ruce člověka, který pracuje rukama. Všimla si rukou toho cizího muže – měl dlouhé prsty, a pod krví a pohmožděninami bílou kůži. Nebyl zvyklý na hrubou práci obsluhy lodi.

„Dnes nebudeš mít moc práce,“ řekla Lucy. „Vypadá to, že bouře potrvá.“

„To je jedno. O ovce se člověk musí starat, ať je počasí jakékoli.“

„Kde budeš?“

„Na Tomově konci. Zajedu tam v džípu.“

Jo se zeptal: „Můžu jet taky?“

„Dneska ne,“ řekla Lucy. „Je moc mokro a zima.“

„Ale mně se ten člověk nelíbí.“

Lucy se usmála. „Nebuď hloupý. Neublíží nám. Skoro se ani nemůže hýbat.“

„Kdo to je?“

„Nevíme, jak se jmenuje. Ztroskotal a tak se o něj musíme postarat, než mu bude natolik dobře, aby se mohl vrátit na pevninu. Je to moc hodný člověk.“

„Je to můj strýček?“

„Jenom cizí člověk, Jo. Jez.“

Jo vypadal zklamaně. Jednou se setkal se strýčkem. V jeho mozečku byli strýčkové lidmi, kteří mu dávají cukroví, které má rád, a peníze, které mu nejsou k ničemu.

David dosnídal a oblékl si pláštěnku, oblečení ve tvaru stanu, s rukávy a otvorem pro hlavu, které zakrývalo větší část křesla, stejně tak jako jeho. Na hlavu si nasadil rybářský klobouk a zavázal si ho pod bradou. Políbil Joa a Lucy řekl na shledanou.

Minutu nebo dvě na to slyšela, jak džíp nastartoval, a šla k oknu, aby se podívala, jak David odjíždí do deště. Zadní kola auta se smekala po blátě. Bude muset dávat pozor.

Otočila se k Joovi. Řekl: „To je pes.“ Kreslil na ubruse obrázek z kaše a mléka.

Lucy ho klepla přes ruku. „To je ale nepořádek!“ Na chlapcově obličeji se objevil vzdorovitý výraz a Lucy si pomyslela, jak moc se podobá svému otci. Měli stejnou tmavou kůži, skoro černé vlasy a oba se stejně stáhli, když se zlobili. Ale Jo se hodně smál – díky bohu něco zdědil i z Lucyiny strany.

Jo si vyložil její zamyšlený pohled, jako že se zlobí a řekl: „Promiň.“

Omyla ho v kuchyňském dřezu, pak sklidila po snídani a přemýšlela o tom cizím muži nahoře. Teď, když okamžitá krize pominula, a zdálo se, že muž nezemře, zahlodala v ní zvědavost. Kdo to je? Odkud je? Co dělal v té bouři? Má rodinu? Proč má na sobě pracovní oblečení, ruce úředníka a přízvuk z hrabství v blízkosti Londýna? Bylo to docela vzrušující.

Přišlo ji, že kdyby žila někde jinde, nepřijala by jeho náhlé zjevení se tak ochotně. Mohl by to být, předpokládala, dezertér, zločinec nebo i uprchlý válečný vězeň. Ale člověk, který žije na ostrově, zapomíná, že ostatní lidské bytosti by mohly být hrozbou a nemuseli by být přátelé. Bylo to tak hezké, vidět novou tvář, že chovat v mysli podezření by bylo nevděčné. Možná – neradostná myšlenka – že byla více než jiní lidé připravena přivítat atraktivního muže… Vypudila tu myšlenku z hlavy.

Hloupé, hloupé. Je tak unavený, že ani nemůže nikoho ohrozit. I na pevnině, kdo by ho odmítl přijmout, potlučeného a v bezvědomí? Až se mu udělá lépe, mohou se vyptávat, a pokud by jeho vyprávění, jak se sem dostal, nebylo věrohodné, mohou to nahlásit na pevninu z Tomova domu.

Když domyla nádobí, doplížila se nahoru, aby se na něj podívala. Spal s obličejem otočeným ke dveřím a když nahlédla dovnitř, okamžitě otevřel oči. Opět tu byl ten počáteční, zlomek vteřiny trvající, záblesk strachu.

„To je v pořádku,“ zašeptala Lucy. „Jen se ujišťuju, že jste v pořádku.“

Aniž by odpověděl, zavřel oči.

Šla zase dolů. Oblékla sebe i Joa do pláštěnek a holinek a vyšli ven. Déšť padal v proudech a byl strašný vítr. Podívala se nahoru na střechu: opravdu přišli o pár břidlicových tašek. Sklonila se proti větru a zamířila na vršek útesu.

Držela pevně Joa za ruku – snadno by ho to mohlo odvát. O dvě minuty později si přála, aby bývala zůstala uvnitř. Déšť jí stékal za límec a do holinek. Jo musí být také promočený, ale když už jsou mokří, mohou zůstat mokří o pár minut déle. Lucy chtěla na pláž.

Ovšem když se dostali na konec rampy, uvědomila si, že to není možné. Úzká dřevěná cesta byla v dešti kluzká a v tomhle větru by mohla ztratit rovnováhu, spadnout a letět šedesát stop na pláž dolů. Musí se spokojit s pohledem.

Byl to teda pohled.

Obrovské vlny velikosti malého domu se rychle valily, jedna za druhou. Jakmile se dostaly na pláž, zvedly se ještě výš, jejich hřeben se stočil do otazníku, pak se vztekle vrhly proti úpatí útesu. Poprašek se zvedal v proudech nad vršek útesu a donutil Lucy rychle ustoupit a Jo zavřískl potěšením. Lucy slyšela smích svého syna jen proto, že se jí vyšplhal do náručí a jeho ústa byla blízko jejího ucha. Hlomoz větru a moře utopil všechny vzdálenější zvuky.

Bylo něco děsivého v pozorování živlů, jak vztekle pění, zmítají se a řvou, a člověk při tom stál částečně velice blízko na vršku útesu a cítil se zároveň vyděšeně a bezpečně, třásl se chladem a potil se strachy. Bylo to vzrušující a ona v životě zažila jen málo vzrušení.

Už se chtěla vrátit, zejména kvůli Joovu zdraví, když uviděla loď.

Samozřejmě, už to nebyla žádná loď, to na ní bylo právě šokující. Zbyly z ní jen velké kusy dřeva z paluby a kýlu. Byly roztroušené na kamenech pod útesem jako upuštěná hrst sirek. Lucy si uvědomila, že to byla velká loď. A škody, které na ní napáchalo moře, byly děsivé. Bylo těžké najít dva kusy, které by ještě držely pohromadě.

Jak se z toho proboha ten člověk mohl dostat živý?

Otřásla se, když pomyslela na to, co by tyhle vlny a skály mohly udělat s lidským tělem. Jo poznal náhlou změnu její nálady a řekl jí do ucha: „Pojďme už domů.“ Rychle se odvrátila od moře a spěchala po blátivé cestě do domu.

Když byli zase uvnitř, sundali si holinky, klobouky a mokré oblečení a pověsili je do kuchyně, aby uschlo. Lucy zašla zase nahoru podívat se na muže. Tentokrát oči neotevřel. Vypadalo to, že spí velice klidně, přesto měla pocit, že se vzbudil a poznal, že jde po schodech, a zase oči zavřel, než otevřela dveře.

Napustila vanu horkou vodou. Ona i chlapec byli promočeni na kůži. Svlékla Joa a postavila ho do vany, pak – zcela impulzivně – se také svlékla a vlezla k němu. Horko působilo blahodárně. Zavřela oči a relaxovala. To bylo také pěkné, být v domě, cítit teplo, zatímco bouře bezmocně buší do silných kamenných zdí.

Život byl najednou velice zajímavý. Během jediné noci tu byla bouře, ztroskotání a záhadný muž, tohle všechno po třech letech… Doufala, že se ten muž brzy probudí, aby se o něm mohla něco dozvědět.

Zatím je čas na to, aby pro něj začala vařit oběd. Má trochu jehněčího plecka a udělá guláš. Vylezla z vany a pomalu se usušila. Jo si hrál se svojí koupelovou hračkou, ožvýkanou gumovou kočkou. Lucy se na sebe podívala do zrcadla, zkoumala zbytky deformace způsobené těhotenstvím. Pomalu mizely, ale nikdy nezmizí úplně. Usmála se sama na sebe. Koho zajímá její břicho? Nikoho než ji.

Jo se zeptal: „Můžu tu ještě chvilku zůstat?“ To byla fráze, kterou často používal, „ještě chvilku“, a mohlo to znamenat cokoli, až i polovinu dne.

„Jen než se obléknu,“ řekla mu, pověsila ručník na věšák a obrátila se ke dveřím.

Ve dveřích stál ten muž a díval se na ni.

Dívali se jeden na druhého. Zvláštní bylo – pomyslela si Lucy později – že se ani trochu nebála. Bylo to tím, jak se na ni díval. V jeho výrazu nebyla hrozba, ani oplzlost, ani úsměšek. Nedíval se jí na přirození ani na ňadra, ale na obličej – díval se jí do očí. Dívala se na něj, trochu šokovaná, ale necítila se trapně, jen se malá část její mysli divila, že nezaječela, nezakryla se rukama a nezabouchla před ním dveře.

Nakonec se mu něco objevilo v očích – možná si to jen představovala, ale viděla obdiv, mírné mrknutí nelíčeného pobavení a stopu smutku – a pak se spojení přerušilo, otočil se, vrátil se do ložnice a zavřel dveře. Chvíli nato Lucy uslyšela, jak pružiny zaskřípaly pod váhou jeho těla, když si lehal na postel.

A aniž by k tomu měla sebemenší důvod, cítila se strašně provinile.

20

Percival Godliman v té době vytáhl všechna stavidla.

Všichni policisté ve Spojeném království měli Faberovu fotografii a polovina z nich se veškerou svojí pracovní dobu zabývala pátráním po Faberovi. Ve městech kontrolovali hotely, penzióny, vlaková a autobusová nádraží, kavárny a obchodní domy, mosty, výklenky a vybombardované pozemky, kde se zdržovali bezdomovci. Na venkově prohledávali stodoly, sila, prázdné chaty a zříceniny hradů, křoviny, paseky a pole s obilím. Ukazovali fotografii pokladním, zaměstnancům pump, zaměstnancům trajektu a celníkům. Všechny přístavy a letiště byly hlídané, fotografie byla připíchnutá ke stolu každého zaměstnance pasové kontroly.

Samozřejmě, že se policisté stále domnívali, že hledají normálního vraha. Polda z ulice věděl, že ten člověk zabil dýkou dva lidi v Londýně. Jejich nadřízení věděli o něco více, že jeden ze zločinů bylo napadení se sexuálním podtextem, druhé zjevně bez motivu a třetí – o kterém jejich lidé nevěděli – byl nevysvětlitelný, ale krvavý útok na vojáka ve vlaku z Eustonu do Liverpoolu. Jedině policejní ředitelé a pár výše postavených policistů ze Scotland Yardu vědělo, že ten voják byl dočasně přidělen k MI5 a že vraždy mají nějakou spojitost se zpravodajskou službou.

Také noviny se domnívaly, že jde o obyčejné pátrání po vrahovi. Den poté, co Godliman sdělil podrobnosti, většina z nich přinesla zprávu v pozdějších vydáních – v prvním vydání, určeném pro Skotsko, Ulster a Severní Wales, chyběla a tak přinesly zkrácenou verzi o den později. Oběť ze Stockwellu byla popsaná jako dělník, dostala falešné jméno a neurčité londýnské zázemí. Godlimanova zpráva pro tisk spojila tuto smrt s vraždou Uny Gardenové v roce 1940, ale o povaze spojitosti nebylo řečeno nic určitého. Za vražednou zbraň byla označena dýka.

Dvoje liverpoolské noviny se velice rychle doslechly o smrti ve vlaku a oboje se zamýšlely, jestli je za ni odpovědný londýnský vrah s nožem. Oboje vyzvídaly na liverpoolské policii. Oběma vydavatelům zatelefonoval policejní ředitel. Ani jedny noviny případ neotiskly.

Celkem sto padesát sedm vysokých tmavovlasých mužů bylo zatčeno pro podezření, že jsou Faber. Všichni, až na devětadvacet, byli schopni prokázat, že nemohli vraždy spáchat. S těmi devětadvaceti si promluvila MI5. Sedmadvacet povolalo své rodiče, příbuzné a sousedy, aby jim potvrdili, že se narodili v Británii a žili tu celá dvacátá léta, kdy Faber žil v Německu.

Zbývající dva byli převezeni do Londýna, kde byli znovu vyslýcháni, tentokrát Godlimanem. Oba byli staří mládenci, žili sami, neměli žádné živé příbuzné a vedli nestálý život. První byl dobře oblečený, sebevědomý muž, který věrohodně tvrdil, že jeho stylem života je cestovat po zemi, přijímat příležitostné práce jako manuální pracovník. Godliman mu vysvětlil, že – na rozdíl od policie – má právo kohokoli uvěznit na celou dobu trvání války a nemusí odpovídat na jakékoli dotazy. Navíc, že ho ani v nejmenším nezajímají obyčejné drobné prohřešky a jakákoli informace, kterou získá tady na ministerstvu války, bude považována za přísně důvěrnou a nebude předána dál.

Muž se mu okamžitě přiznal, že je podvodník napalující důvěřivce, a dal mu adresu devatenácti starých žen, které za poslední tři týdny připravil o staré šperky. Godliman ho předal policii.

Necítil se povinen zachovat se čestně k profesionálnímu lháři.

Poslední podezřelý se pod Godlimanovými výslechy také zhroutil. Jeho tajemstvím bylo, že není starý mládenec, zdaleka ne. Měl ženu v Brightonu. A v Solihullu, v Birminghamu. A v Colchestru a v Newbury a v Exeteru. Všech pět mohlo hned den na to dodat oddací listy. Polygamista šel do vězení čekat na soud.

Zatímco pátrání pokračovalo, Godliman spal ve své kanceláři.

Bristol, Temple Meads, vlakové nádraží:

„Dobré ráno, slečno. Mohla byste se prosím podívat na tohle?“

„Hej, děvčata, tady policajt nám ukáže svoje fotky!“

„No tak, nedělejte si legraci, a řekněte mi, jestli jste ho někdy neviděla.“

„Hmm, není to fešák? Škoda, že jsem ho neviděla.“

„Nelitovala byste, kdybyste věděla, co udělal. Podívaly byste se všechny, prosím?“

„Nikdy jsem ho neviděla.“

„Ani já.“

„Já taky ne.“

„Až ho chytnete, zeptejte se ho, jestli se nechce seznámit s hezkým děvčetem z Bristolu –“

„Tedy děvčata – nevím… protože dostanete kalhoty a práci nosiče zavazadel, hned si myslíte, že se můžete chovat jako muži…“

Trajekt ve Woolwichi:

„Hnusné počasí, konstáble.“

„Dobré ráno, kapitáne. Myslím, že na moři je to ještě horší.“

„Mohu pro vás něco udělat? Nebo jen přejíždíte řeku?“

„Byl bych rád, kdybyste se podíval na tuhle fotografii, kapitáne.“

„Počkejte, vezmu si brýle. Ach ne, nebojte se, vidím dost dobře na to, abych mohl velet lodi. Brýle potřebuju jen na blízko. Tak teda…“

„Říká vám to něco?“

„Je mi líto, konstáble. Nic mi to neříká.“

„No, kdybyste ho viděl, dejte mi vědět.“

„Samozřejmě.“

„Bon voyage.“

„To není, sakra, zrovna pravděpodobné.“

Londýn E1, Leak Street 35:

„Seržant Riley – to je ale milé překvapení!“

„Dávejte si pozor na ústa, Mabel. Koho tu máte?“

„Samé slušné hosty, znáte mne, seržante.“

„To tedy znám. Proto jsem tady. Nedal se nějaký z těch slušných hostů vašich neteří na útěk?“

„Od kdy děláte nábor do armády?“

„Nedělám, Mabel, někoho hledáme a pokud by byl tady, pravděpodobně by vám řekl, že spěchá.“

„Podívejte, Jacku – když vám řeknu, že tu není nikdo, koho bych neznala, půjdete pryč a přestanete mne buzerovat?“

„Proč bych vám měl důvěřovat?“

„Kvůli roku 1936.“

„Ale tehdy jste vypadala líp, Mabel.“

„Vy taky, Jacku.“

„Vyhrála jste… necháme to být. Pokud sem přijde nějaký cizí chlap, dejte mi vědět, ano?“

„Slibuju.“

„A pospěšte si s tím.“

„Dobře!“

„A Mabel… zabil nožem ženu ve vašem věku. Jen abyste věděla.“

Bill’s Café na A30, nedaleko Bagshotu:

„Bille, čaj, prosím. A dva cukry.“

„Dobré ráno, konstáble Pearsone. Hnusné počasí.“

„Co je to na tom tácu tady – kamínky z Portsmouthu?“

„Máslové bochánky, však dobře víte.“

„Ach, tak to si dám dva. Díky… Tak chlapci, všichni, kteří chtějí, abych jim prohledal náklaďák odshora až dolů, mohou hned odejít… Tak je to lepší. Podívejte se na tenhle obrázek, prosím.“

„Proč ho hledáte, konstáble – jel na kole bez světel?“

„Nech si ty vtípky, Harry – dej ten obrázek kolovat. Nevzal jste ho někdo stopem?“

„Já ne.“

„Ne.“

„Je mi líto, konstáble.“

„V životě jsem ho neviděl.“

„Děkuju, chlapci. Kdybyste ho někdo viděl, ohlaste to. Nashle.“

„Konstáble?“

„Ano, Bille?“

„Nezaplatil jste za ty bochánky.“

Automobilová opravna Smethwick’s v Carlisle:

„Dobré ráno, paní. Až budete mít chvilku.“

„Hned jsme u vás, pane. Jen co doobsloužím tady toho pána… dvanáct a šest pencí, prosím, pane. Děkuju. Na shledanou…“

„Jak jde obchod?“

„Špatně, jako obvykle. Co pro vás můžu udělat?“

„Mohli bychom si na chvilku zajít do vaší kanceláře?“

„Ano, pojďme… tak.“

„Podívejte se na tuhle fotografii a řekněte mi, jestli jste mu někdy v poslední době neprodávala benzín.“

„No, to by nemělo být nic těžkého. Ne že by se kolem rojily davy zákazníků… ach! Víte co, myslím, že jsem ho obsluhovala.“

„Kdy?“

„Předevčírem ráno.“

„Jste si tím jistá?“

„No… byl starší než na obrázku, ale jsem si naprosto jistá.“

„Jaké měl auto?“

„Šedé. Neznám moc typy, je to obchod mého muže, ale ten je teď u válečného námořnictva.“

„Dobře, tak jak vypadalo?“

„Bylo staré, s plátěnou vytahovací střechou. Dvousedadlové. Sportovní. Na stupačce mělo rezervní kanystr a ten jsem také naplnila.“

„Pamatujete si, co měl na sobě?“

„Moc ne… myslím, že pracovní oblečení.“

„Byl vysoký?“

„Ano, vyšší než vy.“

„Máte telefon?“

Williamovi Duncanovi bylo pětadvacet, byl vysoký pět stop, vážil dobrých 150 liber a byl zdravý jako řípa. Život na čerstvém vzduchu a naprostý nezájem o tabák, pití, probdělé noci a zpustlý život to podporovaly. Přesto nebyl v armádě.

Vypadal, že je normální dítě, jenom trochu pomalejší, až do osmi let, kdy jeho mysl ztratila schopnost dál se rozvíjet. Pokud bylo známo, nezažil žádné trauma ani fyzické zhroucení, kterému by se to dalo přičíst. Ovšem trvalo několik let, než si někdo všiml, že něco není v pořádku; protože v deseti byl jen trochu opožděný, ve dvanácti jen tupý, ale v patnácti zjevně jednoduchý a v osmnácti mu už všichni říkali Hloupý Willie.

Jeho rodiče byli členy podivné fundamentalistické náboženské skupiny, jejíž členové se nesměli ženit mimo svoji církev (což mohlo, a nemuselo, mít něco společného s Willieovou hloupostí). Samozřejmě se za něj modlili, ale také ho odvedli ke specialistovi ve Stirlingu. Doktor, starší člověk, s ním udělal celou řadu testů a pak jim řekl přes obroučky svých zlatých brýlí s rozpůlenými skly, že chlapec je mentálně osmiletý a že jeho mysl nikdy nezestárne. Dále se za něj modlili, ale podezírali Boha, že ho poslal, aby je zkoušel, takže zajistili, aby Willi byl spasen, a těšili se na den, kdy se s ním setkají na věčnosti a kdy bude uzdraven. Zatím pro něj potřebovali nějakou práci.

Osmiletý chlapec může pást dobytek, ale pasení krav je přesto zaměstnání, a tak se Hloupý Willie stal pasákem krav. A právě když pásl krávy, uviděl auto poprvé.

Myslel si, že jsou v něm milenci.

O milencích Willie věděl. Tedy, věděl, že milenci existují a že spolu dělají věci, o kterých se nemluví, na takových tmavých místech, jako jsou mlází, kina a auta. Takže rychle prohnal krávy kolem křoví, vedle kterého byl zaparkován dvousedadlový Morris Cowley Bullnose z roku 1924 (o autech také věděl, jako každý osmiletý chlapec) a pokoušel se ze všech sil nedívat se dovnitř, aby nezahlédl hřích.

Dovedl svoje malé stádo do kravína na podojení, šel každodenní cestou domů, snědl večeři, přečetl otci kapitolu z Levicia – nahlas, snaživě – a pak odešel do postele, aby snil o milencích.

Další den večer tam auto ještě bylo.

Přes všechnu svoji nevinnost Willie věděl, že ať dělají milenci cokoli, nedělají to čtyřiadvacet hodin denně v jednom kuse, takže tentokrát šel rovnou k autu a podíval se dovnitř. Bylo prázdné. Země kolem auta byla tmavá a lepkavá olejem. Willi si pro to našel nové vysvětlení: auto se rozbilo a řidič ho opustil. Nepřišlo mu, že by bylo něco divného na tom, že je napůl skryté v křoví.

Když přisel do kravína, řekl farmáři, co viděl. „Na cestě od hlavní silnice je zaparkované prázdné auto.“

Farmář byl velký muž se silným obočím barvy písku, které se svraštilo, když přemýšlel. „Byl u něj někdo?“

„Ne – a bylo tam i včera.“

„Proč jsi mi to tedy neřekl včera?“

Willie zrudl. „Myslel jsem si, že třeba… víte… milenci.“

Farmář si uvědomil, že se Willie neupejpá, ale že je mu opravdu trapně. Poklepal chlapci na rameno. „Dobře, běž domů a nech to na mně.“

Po dojení se šel farmář na auto podívat osobně. Jemu přišlo divné, že je auto napůl ukryté. Slyšel o londýnském vrahovi s dýkou, a i když nedospěl k závěru, že tu auto zanechal tenhle vrah, pomyslel na to, že by mohla existovat spojitost mezi autem a nějakým zločinem nebo něčím, a tak po večeři poslal svého nejstaršího syna na koni do vesnice, aby zatelefonoval na policejní stanici ve Stirlingu.

Policie dorazila dřív, než se vrátil jeho syn od telefonu. Bylo jich tu nejmíň tucet, všichni byli zjevně zvyklí nepřetržitě pít čaj. Farmář a jeho žena se o ně starali půl noci.

Hloupý Willy byl vyzván k tomu, aby zase vyprávěl svůj příběh, opakoval, že auto viděl poprvé včera večer, zase rudl, když vysvětloval, že si myslel, že v něm jsou milenci.

Když se to vezme kolem a kolem, byla to ta nejvzrušujícnější noc z celé války.

Ten večer Percival Godliman před čtvrtou z po sobě jdoucích nocí strávených v kanceláři odešel domů, aby se převlékl a zapakoval si kufr.

Měl služební byt v bloku obytných domů v Chelsea. Byl malý, i když dost velký na muže, který žije sám, a byl uklizený, až na studovnu, kam uklízečka nesměla, a proto byla zaplavena knihami a papíry. Nábytek byl samozřejmě předválečný, ale byl docela dobře vybrán, a byt byl pohodlný. V obývacím pokoji byla kožená křesla a gramofon a kuchyň byla plná sotva kdy použitých přístrojů k ušetření práce.

Zatímco se mu plnila vana, vykouřil si cigaretu – přešel na ně, s dýmkou bylo moc práce – a díval se na svůj nejcennější majetek, ponurou fantaskní středověkou scénu, pravděpodobně od Hieronyma Bosche. Bylo to rodinné dědictví a Godliman ho nikdy neprodal, i když potřeboval peníze.

Ve vaně myslel na Barbaru Dickensovou a jejího syna Petera. Nikomu o ní neřekl, ani Bloggsovi, přestože se o ní chystal zmínit během jejich hovoru o novém sňatku, ale přerušil je plukovník Terry. Byla to vdova, její manžel byl zabit při nějaké z akcí hned na začátku války. Godliman nevěděl, kolik jí je, ale vypadala na čtyřicet, což by ovšem byla mladá na matku dvaadvacetiletého syna. Pracovala na dekódování přijatých signálů nepřítele a byla chytrá, zábavná a velice atraktivní. Také byla bohatá. Godliman ji vzal třikrát na večeři, než vypukla současná krize. Myslel si, že ho miluje.

Zařídila setkání Godlimana se svým synem Peterem, který byl kapitánem. Godlimanovi se chlapec líbil, ale věděl něco, co nevěděla Barbara ani její syn: Peter v den D odjede do Francie.

A jestli tam na něj budou, nebo nebudou čekat Němci, záleží na tom, jestli oni chytí Die Nadela.

Vylezl z vany a dlouze a opatrně se oholil a zeptal se sám sebe: „Miluju ji?“ Nebyl si jistý tím, jak by měl pociťovat lásku ve středním věku. Určitě ne jako spalující vášeň mládí. Zalíbení, obdiv, něhu a stopu nejisté smyslné žádostivosti. Pokud tohle znamená lásku, pak ji miluje.

A také teď potřeboval s někým sdílet život. Léta chtěl jen samotu a svůj výzkum. Teď ho kamarádství ve zpravodajské službě vtahovalo dovnitř: večírky, celonoční sezení, když vypuklo něco velkého, duch odhodlaného amatérismu, zuřivé hledání radosti lidi, kterým je smrt velice blízká a nikdy se nedá předpovědět – to všechno ho nakazilo. Po válce to zmizí, věděl, ale jsou věci, které zůstanou: potřeba promluvit si s někým blízkým o svých zklamáních a svých triumfech, potřeba dotknout se v noci někoho, potřeba říci: „Tady! Podívej se na tohle. Není to skvělé?“

Válka byla zničující, tísnivá, ničivá a nepříjemná, ale měl přátele. Pokud mu mír přinese osamělost, Godliman si pomyslel, že v něm nebude moci žít.

Právě teď si myslel, že pocit čistého prádla a dokonale vyžehlené košile je nekonečný luxus. Dal si do kufru další čisté šaty a pak se posadil, aby se potěšil sklenkou whisky, než se zase vrátí do kanceláře. Vojenský šofér venku v Daimleru, zrekvírovaném pro vojenské účely, může ještě chvilku počkat.

Plnil si dýmku, když zazvonil telefon. Odložil dýmku a místo toho si zapálil cigaretu.

Jeho telefon byl napojen na ústřednu ministerstva války. Spojovatelka mu oznámila, že ho volá vrchní superintendant Dalkeith ze Stirlingu.

Počkal, až cvakne spojení. „Godliman.“

„Našli jsme Morris Cowley,“ řekl Dalkeith bez úvodu.

„Kde?“

„Na A80 na jih od Stirlingu.“

„Prázdný?“

„Ano, rozbitý. Byl tam přinejmenším čtyřiadvacet hodin. Zavezl ho několik yardů od hlavní silnice a schoval do křoví. Našel ho přihlouplý farmářský chlapec.“

„Je někde blízko místa zastávka vlaku nebo autobusu?“

„Ne.“

„Takže náš člověk poté, co opustil auto, musel jít pravděpodobně pěšky nebo stopovat.“

„Jo.“

„V tom případě se poptejte kolem –“

„Už se pokoušíme najít někoho místního, kdo by ho viděl nebo svezl.“

„Dobře. Dejte mi vědět… Zatím tu zprávu předám Yardu. Děkuju vám, Dalkeithe.“

„Zůstaneme ve spojení. Na shledanou, pane.“

Godliman položil sluchátko a odešel do pracovny. Posadil se k atlasu otevřenému na silniční mapě Severní Anglie. Londýn, Liverpool, Carlisle, Stirling… Faber míří na severovýchod Skotska.

Godliman přemýšlel, jak se Faber pokouší zmizet. Nejlepší cesta by byla na západ, přes neutrální Irskou republiku. Východní pobřeží Skotka je ovšem místo se všemi druhy vojenských aktivit. Je možné, že by měl Faber nervy na to, aby pokračoval v průzkumu a přitom věděl, že má MI5 v patách? Godliman se rozhodl, že to možné je – věděl, že na to má Faber žaludek – ale nicméně to není pravděpodobné. Nic, co by mohl zjistit ve Skotsku, není tak důležité jako ta informace, kterou už má.

Takže se Faber chystá zmizet přes východní pobřeží. Godliman rychle přeběhl možnosti, které před sebou špión má: lehké letadlo, které by přistálo na opuštěném přístavišti, cesta Severním mořem v ukradené lodi, schůzka s ponorkou u pobřeží, jak spekuloval Bloggs, cesta v obchodní lodi neutrální země do Baltského moře, vylodění ve Švédsku a překročení hranic s okupovaným Norskem… příliš mnoho možností.

V každém případě musí informovat Yard o posledním vývoji událostí. Požádají skotské policejní jednotky, aby se pokusily najít někoho, kdo vzal stopaře před Stirlingem. Godliman se vrátil do obývacího pokoje, aby si zavolal, ale telefon zazvonil dřív, než k němu došel.

„Godliman.“

„Pan Richard Porter z Aberdeenu.“

„Ach!“ Godliman očekával, že se ozve Bloggs z Carlisle. „Spojte mne s ním, prosím. Haló, Godliman.“

„Ach, tady Richard Porter. Jsem členem místní občanské mravnostní policie.“

„Ano, co pro vás mohu udělat?“

„No, vlastně, hochu, je to pěkně trapné.“

Godliman ovládl svoji netrpělivost. „Pokračujte.“

„Ten chlápek, co ho hledáte pro – ty vraždy dýkou a tak. Jsem si naprosto jistý, že jsem toho zatraceného chlápka svezl ve svém vlastním autě.“

Godliman stiskl sluchátko ještě pevněji. „Kdy?“

„Předminulou noc. Rozbilo se mi auto na A80, těsně před Stirlingem. Přímo uprostřed noci. A kolem si jde tenhle chlápek, pěšky, a opraví to, jen tak mimochodem. Tak jsem ho přirozeně –“

„Kde jste ho vysadil?“

„Přímo v Aberdeenu. Říkal, že jede do Banffu. Jde o to, že jsem včera skoro celý den prospal a takže až teď odpoledne –“

„Nevyčítejte si to, pane Portere. Děkuju vám, že jste zavolal.“

„No, na shledanou.“

Godliman zaklepal na vidlici a ozvala se spojovatelka.

Godliman řekl. „Sežeňte mi pana Bloggse, ano? Je v Carlisle.“

„Už na vás čeká, pane.“

„Výborně.“

„Ahoj, Percy. Co je nového?“

„Jsme mu zase na stopě, Frede. Identifikovali ho v opravně v Carlisle a opuštěný Morris je před Stirlingem a chytil stopa do Aberdeenu.“

„Do Aberdeenu!“

„Určitě se pokouší použít cestu na východ.“

„Kdy dorazil do Aberdeenu?“

„Patrně včera ráno.“

„V tom případě se odtamtud nedostal, pokud nebyl ohromně rychlý. Je tady nejhorší bouře v celé historii. Začala včera večer a ještě trvá. Nevyjíždějí žádné lodi a je moc ošklivo na to, aby se tu dalo přistát s letadlem.“

„Dobře. Jeď tam co nejrychleji. Já zatím upozorním tamější policii. Zavolej mi, až dorazíš do Aberdeenu.“

„Už letím.“

21

Když se Faber probudil, byla skoro tma. Oknem pokoje viděl poslední šedé pruhy zanikající v nastupující noci. Bouře neustala, déšť bubnoval na střechu a vytékal z okapů a vítr neúnavně vyl a narážel na dům.

Rozsvítil malou lampičku u postele. Ta námaha ho vyčerpala a zhroutil se zpátky na polštář. Polekalo ho, že je tak slabý. Ti, kteří věří, že moc patří silným, musí být vždycky silní a Faber si dostatečně uvědomoval důsledky své vlastní etiky. Strach se nikdy daleko nevzdálil z jeho emocí, možná proto tak dlouho přežíval. Byl chronicky neschopný cítit se bezpečně. Nějak neurčitě, tak jak někdo chápe nejzákladnější věci o sobě, chápal, že tahle jeho velká nejistota byla důvodem, proč si zvolil povolání špióna. Byl to ten jediný způsob, jak si mohl dovolit neustále zabíjet každého, kdo pro něj představoval sebemenší nebezpečí. Strach, že bude slabý, byl součásti syndromu – v němž byla jeho posedlost nezávislostí, jeho pocit nebezpečí a jeho opovržení vojenskými nadřízenými.

Ležel na posteli dítěte v růžově vymalované ložnici a prozkoumával svoje tělo. Zdálo se, že je potlučený úplně všude, ale zjevně nemá nic zlomeného. Neměl pocit, že by měl horečku. Přes to, jakou noc strávil na lodi, odolal zánětu průdušek. Je to jen slabost. Měl podezřeni, že je to víc než vyčerpání. Vzpomněl si na chvíli, kdy doběhl na konec rampy, kdy měl pocit, že zemře. Zajímalo by ho, jestli si nezpůsobil nějakou trvalou újmu na zdraví posledním šokujícím sprintem do kopce.

Také si překontroloval svoje věci. Plechovou krabičku s negativy má pořád ještě přilepenou k hrudi, dýku přivázanou k paži a doklady a peníze v kapse vršku vypůjčeného pyžama.

Odhodil pokrývky a vyhoupl se do sedu s nohama na zemi. Objevila se chvilková slabost a odezněla. Vstal. Je důležité, nepovolit si psychologický přístup invalidy. Oblékl si župan a šel do koupelny.

Když se vrátil, v nohách postele ležely jeho šaty, vyprané a vyžehlené: spodní prádlo, montérky, košile. Náhle si uvědomil, že někdy během dopoledne vstal a uviděl tu ženu nahou v koupelně. Byla to podivná scéna a nebyl si jistý tím, co znamenala. Byla velice krásná, vybavil si. Tím si byl jistý.

Pomalu se oblékal. Rád by se oholil, ale rozhodl se, že než si vypůjčí břitvu z poličky v koupelně, vyžádá si svolení hostitele. Někteří muži bývají majetničtí vůči svému holení, tak jako jsou majetničtí vůči svým ženám. Ovšem dovolil si vypůjčit bakelitový hřeben dítěte, který našel ve vrchním šuplíku skříňky.

Bez jakékoli nafoukanosti se podíval do zrcadla. Nebyl domýšlivý. Věděl, že ho některé ženy považují za atraktivního a jiné ne, a myslel si, že to je stejné s většinou mužů. Samozřejmě, měl více žen než jiní muži, ale to přičítal své chuti, ne svému vzhledu. Jeho obraz v zrcadle mu řekl, že je přijatelný, což bylo všechno, co potřeboval vědět.

Vyšel z ložnice a šel pomalu dolů po schodech. Opět pocítil vlnu slabosti a opět se přinutil překonat ji, chytil se zábradlí schodiště a s rozvahou kladl jednu nohu před druhou, až došel do přízemí.

Zastavil se před obývacím pokojem a protože neslyšel žádné zvuky, pokračoval do kuchyně. Zaklepal a vešel. Mladý pár seděl u stolu a končil s večeří.

Když vstoupil, žena vstala. „Vstal jste!“ řekla. „Jste si jistý, že si to můžete dovolit?“

Faber ji nechal, aby ho dovedla k židli. „Opravdu mne nemusíte povzbuzovat k tomu, abych předstíral, že jsem nemocný.“

„Neuvědomujete si, jakým strašným zážitkem jste prošel,“ řekla. „Máte chuť na jídlo?“

„Zneužívám vás –“

„Vůbec ne. Nebuďte směšný. Schovala jsem vám trochu polévky.“

Faber řekl: „Jste tak laskaví a ani nevím, jak se jmenujete.“

„David a Lucy Roseovi.“ Nabrala polévku do hlubokého talíře a položila ho před něj. „Ukroj mu kousek chleba, Davide, ano?“

„Jmenuju se Henry Baker.“ Faber nevěděl, proč to řekl. Neměl doklady na tohle jméno. Henry Faber byl muž, po němž pátrala policie, takže by měl používat totožnost Jamese Bakera, ale nějak chtěl, aby mu ta žena říkala Henry, což byl nejbližší anglický ekvivalent jeho skutečného jména Heinrich.

Ochutnal polévku a najednou měl hlad jako vlk. Celou ji rychle snědl, pak chleba. Když dojedl, Lucy se zasmála. Vypadala rozkošně, když se smála. Ústa měla doširoka otevřená, ukazovala větší část svých bílých zubů a v koutcích očí se jí udělaly veselé vrásky.

„Ještě?“ nabídla.

„Děkuju mockrát.“

„Vidím, že vám to dělá dobře. Vrací se vám barva do tváří.“

Faber si uvědomil, že je mu tělesně lépe. Přinutil se sníst druhou porci pomalu, jen ze zdvořilosti, ale pořád s chutí.

David se ho zeptal: „Jak to, že jste byl za takové bouřky venku?“

Bylo to poprvé, co promluvil.

„Netrap ho, Davide…“

„To je v pořádku,“ řekl Faber rychle. „Byl jsem blázen, to je všechno. Jsou to moje první rybářské prázdniny od té doby, co začala válka, a prostě jsem odmítl přijmout fakt, že by mi je mohlo zkazit počasí. Jste rybář?“

David zavrtěl hlavou. „Mám ovčí farmu.“

„Máte hodně zaměstnanců?“

„Jen jednoho, starého Toma.“

„Na ostrově jsou asi ještě další ovčí farmy.“

„Ne. My žijeme na tomhle konci a Tom na druhém a mezi námi není nic než ovce.“

Faber přikývl. Dobré – velice dobré. Žena, mrzák, dítě a stařec…, a hned se cítil silnější.

„Jaké máte spojení s pevninou?“ zeptal se Faber.

„Jednou za čtrnáct dní sem přijíždí loď. Měla by přijet teď v pondělí, ale jestli bouře potrvá, nepřijede. V Tomově domě je vysílačka, ale můžeme ji používat jedině v případech nouze. Kdybych si myslel, že vás třeba hledají nebo kdybyste potřeboval rychlou lékařskou pomoc, mohl bych ji použít. Ale když je to takhle, nemyslím si, že by to bylo nutné. Nemá to ani smysl: nikdo sem nemůže přijet a odvézt vás na pevninu, dokud se bouře neuklidní, a až k tomu dojde, loď stejně přijede.“

„Samozřejmě.“ Faberův tón zakryl potěšení. Někde vzadu v mysli ho trápil problém, jak se v pondělí spojí s ponorkou. V obývacím pokoji Roseových viděl jen obyčejné bezdrátové rádio a pokud by to bylo nutné, vyrobil by si z něj vysílačku. Ale skutečnost, že Tom má skutečnou vysílačku, všechno o hodně zjednodušuje… „Na co Tom potřebuje vysílačku?“

„Je členem královských pozorovacích jednotek. V červenci 1940 bombardovali Aberdeen. Nebyl před tím žádný letecký poplach. Bylo padesát obětí. Tehdy zrekrutovali Toma. Je dobře, že slyší líp, než vidí.“

„Předpokládám, že bombardéry přiletěly z Norska.“

„Myslím, že ano.“

Lucy vstala. „Pojďme vedle.“

Oba muži ji následovali. Faber necítil žádnou slabost, žádné motání hlavy. Podržel dveře obýváku Davidovi, který dojel k ohni. Lucy nabídla Faberovi brandy. Odmítl. Nalila tedy sobě a manželovi.

Faber se posadil a dovolil si je pozorovat. Lucy byla opravdu docela omračující: měla oválný obličej, široce posazené oči neobvyklé, jakoby kočičí jantarové barvy a nadbytek bohatých tmavě rezavých vlasů. Pod pánským rybářským svetrem a vyboulenými kalhotami byl patrný náznak velice pěkné, plné postavy. Oblečená do hedvábných punčoch a řekněme koktejlek by musela být oslnivá. David byl také hezký – téměř krasavec, až na stín velmi tmavých vousů. Vlasy měl téměř černé a jeho kůže vypadala jako od Středozemního moře. Byl by vysoký, pokud by měl nohy úměrné k rukám. Faber měl podezření, že v těch rukách by mohla být velká síla, byly svalnaté za ta léta, kdy postrkoval kola svého vozíku.

Atraktivní pár – ale bylo mezi nimi něco značně v nepořádku. Faber nebyl žádný odborník na manželství, ale při školeních v metodách výslechu se naučil porozumět tichému jazyku těla – aby poznal z nepatrných gest, kdy se někdo bojí, něco tají, něco zakrývá nebo lže. Lucy a David se na sebe zřídkakdy podívali a nikdy se nedotýkali. Kroužili kolem sebe jako krocani, pokoušející se udržet si před sebou několik čtverečních stop prázdného prostoru. Bylo mezi nimi ohromné napětí. Byli jako Churchill a Stalin, donucení setrvávat dočasně bok po boku, krutě potlačovat hlubší nepřátelství. Fabera by zajímalo, jaké trauma má za následek jejich odtažitost. Tenhle malý útulný dům musí být jako papiňák plný emocí, přes všechny ty koberečky a veselé barvy, květovaná křesla, plápolání ohně a zarámované akvarely. Žít tu sami a za společníky mít jen dítě a starce, s tímhle vzájemným vztahem… připomnělo mu to hru, kterou viděl v Londýně, od nějakého Američana, který se jmenoval Tennessee nějak –

David do sebe náhle obrátil svůj drink a řekl: „Musím na kutě. Píchá mne v zádech.“

Faber vstal. „Promiňte – to já vás nutím ponocovat.“

David mu naznačil, ať se zase posadí. „Vůbec ne. Celý den jste spal – nebudete se chtít zase hned vrátit do postele. Kromě toho si s vámi Lucy jistě ráda popovídá. Jde jen o to, že špatně zacházím se svými zády – záda jsou určena k tomu, aby se o svoji zátěž dělila s nohama, že.“

Lucy řekla: „Tak si raději na noc vezmi dvě pilulky.“ Vzala z vrchní police knihovničky láhev, vyklepala dvě tabletky a podala je svému manželovi.

Spolykal je na sucho. „Takže dobrou noc.“ Odjel.

„Dobrou noc, Davide.“

„Dobrou noc, pane Rose.“

Chvíli na to slyšel Faber Davida, jak se vytahuje nahoru po schodech a přemýšlel, jak to asi dělá.

Lucy promluvila, jako by chtěla zakrýt ten zvuk. „Kde žijete, pane Bakere?“

„Říkejte mi prosím Henry. Žiju v Londýně.“

„Už jsem v Londýně nebyla celé roky. Asi už z něj moc nezbývá.“

„Změnil se, ale ne tak, jak si myslíte. Kdy jste tam byla naposledy?“

„Ve čtyřicátém.“ Nalila si další brandy. „Od té doby co jsme přijeli sem, jsem byla mimo ostrov jen jednou, a to, když jsem jela porodit dítě. Teď se nedá moc cestovat, že?“

„Proč jste sem přijeli?“

„Hm.“ Posadila se, upila ze skleničky a podívala se do ohně,

„Asi jsem neměl –“

„To nic. Měli jsme nehodu, v den naší svatby. Tehdy David přišel o nohy. Prošel výcvikem na stíhacího pilota… oba jsme, myslím, chtěli ode všeho pryč. Teď si myslím, že to byla chyba, ale jak se říká, tehdy to vypadalo jako dobrý nápad.“

„To je pro zdravého muže dost dobrý důvod, aby se cítil roztrpčený.“

Ostře se na něj podívala. „Jste vnímavý.“

„To je naprosto zjevné.“ Mluvil velice tiše. „To, že jste nešťastná, také.“

Neklidně zamrkala. „Vidíte toho příliš mnoho.“

„Není to těžké. Proč s tím pokračujete, když to nefunguje?“

„Nevím přesně, jak bych vám to měla říct“ – nebo sobě, protože s ním mluvila příliš otevřeně. „Chcete slyšet klišé? Kvůli tomu, co bylo předtím… pouta manželství… dítě… válka… Pokud je jiná odpověď, nedokazuji vyjádřit slovy.“

„Možná vina,“ řekl Faber. „Ale myslíte na to, že ho opustíte, že?“

Zírala na něj, pomalu přikývla. „Jak to, že to víte?“

„Ztratila jste za ty čtyři roky, co jste tady, schopnost přetvařovat se. Kromě toho, zvenku se věci jeví mnohem jednodušeji.“

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ne. Právě to mám na mysli.“

„Proč ne… myslím, že byste měl.“

Teď bylo na Faberovi, aby se odvrátil a díval se do ohně. Doopravdy, proč ne? Jeho odpovědí do zásoby – pro sebe sama – byla jeho profese. Ale samozřejmě, to jí nemůže říct, a v každém případě to není tak jednoznačné. „Nevěřím si, že bych někoho tak miloval.“ Ta slova z něj vyšla bez rozmyšlení – jeho vlastní tón ho překvapil – a zajímalo by ho, jestli to, co řekl, je pravda. Chvíli na to se podivil, jak Lucy pronikla přes jeho ostražitost, a to právě ve chvíli, kdy si myslel, že odzbrojuje on ji.

Nikdo z nich chvíli nepromluvil. Oheň dohasínal. Pár zbloudilých kapek deště si našlo cestu komínem a zasyčelo na vychládajících uhlících. Bouře nevykazovala žádné známky toho, že by se chystala vzdát. Faber zjistil, že myslí na poslední ženu, kterou kdy měl. Jak se jmenovala? Gertruda. Bylo to před sedmi lety, ale viděl ji před sebou v plápolajícím ohni: kulatý germánský obličej, světlé vlasy, zelené oči, krásná ňadra, trochu příliš široké boky, silná stehna, nehezké nohy, konverzační styl expresu, divoké, nevyčerpatelné nadšení pro sex… Lichotila mu, obdivovala jeho mysl (říkala) a zbožňovala jeho tělo (to mu ani říkat nemusela). Psala texty k populárním písním a četla mu je v ubohém přízemním bytě v Berlíně, nebylo to lukrativní povolání. Představil si ji teď v neuklizené ložnici, jak leží nahá a vyzývá ho, aby s ni dělal ještě bizarnější a erotičtější věci, aby jí působil bolest, dotýkal se sebe, ležel bez pohnutí, zatímco ona miluje jeho… Mírně potřásl hlavou, aby ze sebe ty vzpomínky setřásl. Neměl takové myšlenky za celé roky svého celibátu. Takové vize byly znepokojivé. Podíval se na Lucy.

„Byl jste pěkně daleko,“ řekla s úsměvem.

„Vzpomínky,“ řekl. „Ty řeči o lásce…“

„Neměla bych vás tolik zatěžovat.“

„Nezatěžujete mne.“

„Pěkné vzpomínky?“

„Moc pěkné. A vaše? Také jste přemýšlela.“

Zase se usmála. „Já jsem byla v budoucnosti, ne v minulosti.“

„Co jste tam viděla?“

Vypadalo to, že odpoví, ale rozmyslela si to. Bylo to už podruhé. V očích se jí objevily známky napětí.

„Vidím vás, jak jste si našla nového muže,“ řekl Faber. Když mluvil, přemýšlel, proč to dělá. „Je slabší než David a není tak hezký, ale částečně i pro tu slabost ho milujete. Je chytrý, ale není bohatý, vášnivý, aniž by byl sentimentální, něžný, milující –“

Sklenka s brandy v její ruce praskla pod tlakem jejího sevření. Úlomky jí spadly do klína a na koberec, ale ona je ignorovala. Faber přešel k její židli a klekl si před ni. Palec jí krvácel. Vzal ji za ruku.

„Poranila jste se.“

Podívala se na něj. Plakala.

„Promiňte,“ řekl.

Rána byla povrchová. Z kapsy kalhot si vyndala kapesník, aby zastavila krev. Faber pustil její ruku a začal sbírat kousky rozbitého skla a litoval, že ji nepolíbil, když měl příležitost. Odložil střepy na krbovou římsu.

„Nechtěl jsem vás rozrušit,“ řekl. (Opravdu?)

Sundala kapesník a podívala se na palec. Ještě krvácel. (Ale ano. A Bůh ví, že se vám to povedlo.)

„Obvaz,“ navrhl.

„V kuchyni.“

Našel ruličku obvazu, nůžky a spínací špendlík. Naplnil malou mísu teplou vodou a vrátil se do obývacího pokoje.

Za jeho nepřítomnosti nějak zahladila stopy po slzách na tvářích. Seděla pasivně, ochable, zatímco jí koupal palec v teplé vodě, osušil ho a přiložil na ránu malý kousek obvazu. Celou dobu se mu dívala na obličej, ne na ruce, ale její výraz byl nečitelný.

Ukončil práci a náhle ustoupil dozadu. Bylo to hloupé: zašel příliš daleko. Byl čas vymanit se z toho. „Myslím, že si raději půjdu lehnout,“ řekl.

Přikývla.

„Promiňte –“

„Přestaňte se omlouvat,“ řekla mu. „Nehodí se to k vám.“

Tón jejího hlasu byl drsný. Odhadl, že i ona má pocit, že věci zašly příliš daleko.

„Vy ještě zůstanete vzhůru?“ zeptal se.

„Ne…“ Šel za ní halou a nahoru po schodech, pozoroval její chůzi, jak se jí mírně pohupují boky.

Na konci schodiště, na malém odpočívadle, se otočila a řekla tiše: „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Lucy.“

Chvíli se na něj dívala. Natáhl se po její ruce, ale rychle se otočila, vešla do své ložnice a nechala ho tam stát a přemýšlet o tom, co si myslí ona a – ještě víc – co si opravdu myslí on.

22

Bloggs jel nebezpečně rychle nocí v Sunbeam Talbotu, zrekvírovaném pro vojenské účely a s vylepšeným motorem. Kopcovité skotské klikatící se silnice byly v dešti kluzké a na pár místech v nížině bylo na dva až tři palce vody. Déšť v proudech stékal po předním okénku. Na exponovanějších kopcích hrozilo, že bouřkové větry sfouknou auto z cesty do vodou nasáklé trávy kolem. Míli za mílí seděl Bloggs ve svém sedadle nahnutý dopředu, díval se upřeně skrze malou plochu skla, kterou stíral stěrač, namáhal oči, aby uviděl tvar cesty před sebou, jak světla bojovala se vše zahalujícím deštěm. Hned na sever od Edinbourghu zajel tři zajíce, pocítil nepříjemný náraz, jak pneumatiky rozmačkaly jejich malá tělíčka. Nezpomalil, ale po chvíli se podivil, jestli je normální, aby zajíci běžně v noci vybíhali ven.

Z napětí ho bolela hlava a z nepřirozené polohy ho začala bolet záda. Také měl hlad. Otevřel okénko, aby ho chladný vítr udržel v bdělosti, ale dovnitř proniklo tolik vody, že byl okamžitě nucen zase ho zavřít. Myslel na Die Nadela, nebo Fabera, nebo jak si teď říká: usmívající se mladý muž v běžeckých trenýrkách, držící trofej. No, tak Faber tenhle závod zatím vyhrává. Má osmačtyřicetihodinový náskok a má tu výhodu, že jedině on zná cestu, po které se vydá. Bloggs by měl z pronásledování toho muže dokonce potěšení, kdyby v sázce nebylo tolik, zatraceně tolik.

Přemýšlel, co by udělal, kdyby se s tím mužem setkal tváří v tvář. Faber byl profík a s takovým typem se nesmíte mazat. Většina špiónů jsou amatéři: frustrováni revolucionáři z leva nebo z prava, lidé, kteří touží po zdánlivém romantickém kouzlu špionáže, dychtiví muži a roztoužené ženy nebo oběti vydírání. Těch několik profesionálů bylo opravdu nebezpečných, neznali slitování.

Bylo ještě tak hodinu dvě do rozbřesku, když Bloggs dorazil do Aberdeenu. Nikdy v životě nebyl tak vděčný, že vidí světla města, i když byla tlumená a zamaskovaná. Neměl ani tušení, kde je policejní stanice, a na ulicích nikdo nebyl, aby mu ukázal směr, tak jezdil po městě, dokud neuviděl známé modré světlo (také ztlumené).

Zaparkoval auto a proběhl deštěm do budovy. Očekávali ho. Godliman telefonoval a Godliman byl teď nejvyšší šéf. Bloggse uvedli do kanceláře Alana Kincaida, vrchního inspektora tajné policie, kterému bylo kolem pětapadesáti. V místnosti byli tři další policisté, Bloggs si s nimi potřásl rukama a okamžitě zapomněl jejich jména.

Kincaid řekl: „Dojel jste sem z Carlisle zatraceně rychle.“

„Málem jsem se při tom zabil,“ odpověděl Bloggs. „Nemohli byste někde sehnat sendvič…“

„Samozřejmě.“ Kincaid vystrčil z kanceláře hlavu a něco zavolal. „Bude tu za chvilku,“ řekl Bloggsovi.

Kancelář měla špinavě bílé stěny, dřevěnou podlahu a obyčejný těžký nábytek: stůl, pár židlí a kartotéku. Nebylo v ní vůbec nic, žádné obrázky, dekorativní předměty, nic osobního. Na zemi ležel podnos se špinavými šálky a vzduch byl prosycen kouřem. Bylo to tu cítit jako v místě, kde se celou noc pracovalo.

Kincaid měl malý knír, šedé vlasy a brýle. Velký, inteligentně vypadající člověk v košili a šlích mluvil místním přízvukem, znamení toho, že jako Bloggs prošel všemi hodnostmi – i když z jeho věku bylo jasné, že postupoval pomaleji než Bloggs.

Bloggs se zeptal: „Kolik toho o tom všem víte?“

„Moc ne,“ řekl Kincaid. „Ale váš šéf Godliman nám řekl, že londýnské zločiny jsou to nejmenší, co ten člověk spáchal. Také víme, ke kterému oddělení patříte, takže jsme si dali dvě a dvě dohromady, co s tím Faberem je…“

„Co jste zatím udělali?“ zeptal se Bloggs.

Kincaid si dal nohu na stůl. „Přijel sem přede dvěma dny, že? Tehdy jsme po něm začali pátrat. Máme fotografie – předpokládám, že je mají všechny policejní sbory v zemi.“

„Ano.“

„Zkontrolovali jsme hotely a ubytovny, vlaková a autobusová nádraží. Dělali jsme to pořádně pečlivě, i když to jsme ještě nevěděli, že je tady. Není třeba dodávat, že bezvýsledně. Samozřejmě všechno kontrolujeme znovu, ale myslím si, že pravděpodobně z Aberdeenu zase hned odjel.“

Policistka přišla s čajem a velice silným sendvičem se sýrem. Bloggs jí poděkoval a dychtivě se pustil do sendviče.

Kincaid pokračoval: „Naši lidé byli na nádraží dřív, než vyjel první vlak. Stejně tak na autobusovém nádraží. Takže pokud město opustil, mohl leda ukrást auto nebo si někoho stopnout. Nemáme nahlášenou žádnou krádež auta, takže předpokládám, že stopoval –“

„Mohl odjet na moře,“ řekl Bloggs s ústy plnými celozrnného chleba.

„Z lodí, které opustily ten den přístav, není žádná tak velká, aby se do ní mohl schovat černý pasažér. Od té doby samozřejmě žádná nevyjela kvůli počasí.“

„A ukradené lodě?“

„Nic není hlášeno.“

Bloggs pokrčil rameny. „Pokud nikdo nepotřeboval vyjít ven, je možně, že majitelé ani do přístavu nepřišli – v tom případě by si krádeže nikdo nemusel všimnout do té doby, než skončí bouře.“

Jeden z policistů v místnosti řekl: „Tohle nám uniklo, šéfe.“

„To jo,“ řekl Kincaid.

„Možná by se mohl po přístavu podívat náčelník přístavní policie,“ navrhl Bloggs.

„Máte pravdu,“ řekl Kincaid. Už vytáčel číslo. Po chvíli řekl do telefonu. „Kapitán Douglas? Kincaid. Ano, civilizovaní lidé v tuto hodinu spí. To jste ještě neslyšel to nejhorší – chci, abyste se v tom dešti prošel. Ano, slyšíte mne dobře…“ Kincaid položil ruku přes mikrofon. „Víte, co se říká o mluvě námořníků? Je to pravda.“ Zase mluvil do telefonu. „Zajděte na civilní přístaviště a poznamenejte si všechny lodi, které nejsou na svém místě. Nevšímejte si těch, o kterých víte, že jsou mimo přístav oficiálně, dejte mi jména a adresy – a telefonní čísla, pokud je znáte – majitelů. Jo. Jo, já vím… Koupím vám za to velkou. Dobře, tak lahev. A vám také dobré ráno, kamaráde.“ Zavěsil.

Bloggs se usmál. „Byl sprostý?“

„Kdybych udělal se svým obuškem to, co mi navrhoval, už bych se nikdy neposadil,“ Kincaid zvážněl. „Dávám mu tak půl hodiny, pak budeme potřebovat pár hodin na to, abychom si zkontrolovali všechny ty adresy. Stojí to za to, i když si myslím, že si vzal stopa.“

„Já taky,“ řekl Bloggs.

Dveře se otevřely a vstoupil muž středního věku v civilním obleku. Kincaid a policisté vstali a Bloggs je následoval.

Kincaid řekl: „Dobré ráno, pane. Tohle je pan Bloggs. Pane Bloggsi, Richard Porter.“

Potřásli si rukama. Porter měl červený obličej a pečlivé pěstovaný knírek. Měl na sobě dvouřadový kabát v barvě velbloudí srsti. „Těší mne. Já jsem ten darebák, který svezl toho vašeho chlápka do Aberdeenu. Trapné.“ Neměl místní přízvuk.

Bloggs řekl: „Těší mne.“ Na první pohled vypadal ten Porter opravdu jako hlupák, který sveze špióna přes polovinu země. Ovšem Bloggs si zároveň uvědomil, že bezmyšlenkovitá srdečnost může také maskovat chytrou mysl. Pokoušel se být tolerantní – i on sám v několika posledních hodinách udělal trapné chyby.

„Slyšel jsem o opuštěném Morrisu. Nabral jsem ho přesně na tom místě.“

„Viděl jste fotografii?“

„Ano. Samozřejmě, nevím přesně jak ten chlapík vypadal, protože většinu cesty byla tma. Ale viděl jsem ho dost, ve světle baterky, když jsme byli pod kapotou, a pak, když jsme vjeli do Aberdeenu – to byl rozbřesk. Kdybych jen viděl fotografii, řekl bych, že to mohl být on. Když vezmeme v úvahu místo, kde jsem ho nabral, tak blízko místa, kde byl nalezen Morris, říkám, že to byl on.“

„Souhlasím,“ řekl Bloggs. Chvíli přemýšlel, jakou užitečnou informaci by mu ten člověk mohl poskytnout. „Jaký dojem na vás Faber dělal?“

Porter odpověděl okamžitě: „Působil na mne vyčerpaně, neklidně a odhodlaně, v tomhle pořadí. Také nebyl Skot.“

„Jak byste popsal jeho přízvuk?“

„Neutrální. Přízvuk – méně významná soukromá střední škola, hrabství kolem Londýna. Jeho šaty s tím byly v rozporu, jestli víte, co tím myslím. Měl na sobě montérky. To je další věc, kterou jsem si uvědomil až později.“

Kincaid ho přerušil, aby nabídl čaj. Všichni nabídku přijali. Policista šel ke dveřím.

„O čem jste mluvili?“

„Ach, o ničem zvláštním.“

„Ale byli jste spolu celé hodiny…“

„Většinu cesty prospal. Spravil mi auto, bylo to jenom rozpojené vedení, ale já jsem se stroji úplně bezradný – a pak mi řekl, že se mu rozbilo auto u Edinbourghu a že jede do Banffu. Řekl mi, že původně nechtěl jet přímo přes Aberdeen, protože nemá pas pro zakázané území. Obávám se, že… řekl jsem mu, ať nemá strach. Řekl jsem mu, že se za něj zaručím, kdyby nás zastavili. Teď se cítím jako nějaký zatracený blázen – ale cítil jsem se mu zavázán. Dostal mne z pěkné bryndy, víte.“

„Nikdo vás neobviňuje, pane,“ řekl Kincaid.

Bloggs ano, ale neřekl to. Místo toho řekl: „Je jen několik málo lidí, kteří Fabera viděli a mohou nám říct, jaký je. Mohl byste se pořádně zamyslet a říct za jakého člověka jste ho považoval?“

„Probudil se jako voják,“ řekl Porter. „Byl zdvořilý a připadal mi inteligentní. Měl pevný stisk ruky. Já si všímám stisku rukou.“

„Něco dalšího?“

„Ještě něco – o tom jak se vzbudil…“ Porterův kvetoucí obličej se zamračil. „Jeho pravá ruka vyjela k levému předloktí, takhle.“ Předvedl to.

„Tohle něco,“ řekl Bloggs, „bude to, kde má tu svoji dýku. V pouzdru v rukávu.“

„Nic dalšího, obávám se.“

„A řekl, že jede do Banffu. To znamená, že tam nejede. Vsadím se, že jste mu napřed řekl, kam jedete vy, než řekl on, kam jede.“

„Myslím, že ano,“ přikývl Porter. „Ano, ano.“

„Buď byl jeho cílem Aberdeen, nebo poté, co jste ho vysadil, jel na jih. Protože řekl, že jede na sever, pravděpodobně to nebyla pravda.“

„Takové dohadování by se nám mohlo vymknout z ruky,“ řekl Kincaid.

„Někdy ano,“ – Kincaid rozhodně nebyl blázen – „řekl jste mu, že jste smírčí soudce?“

„Ano.“

„Proto vás nezabil.“

„Cože? Bože!“

„Věděl, že by vás brzo postrádali.“

Dveře se zase otevřely. Muž, který vešel dovnitř, řekl: „Tak mám to, co potřebujete vědět, a do prdele doufám, že to stálo za to.“

Bloggs se usmál. To byl nepochybně velitel přístavní policie – sporý chlapík s krátce zastřiženými bílými vlasy, s dlouhou dýmkou, v kabátě s mosaznými knoflíky.

Kincaid řekl. „Pojďte dál, kapitáne. Jak to, že jste tak promoklý? Neměl byste chodit ven v takovém počasí.“

„Jděte do prdele,“ řekl kapitán a potěšeně se rozhlédl po ostatních tvářích v místnosti.

Porter řekl: „Dobré ráno, kapitáne.“

„Dobré ráno, Ctihodnosti.“

Kincaid se zeptal: „Tak co máte?“

Kapitán si sundal z hlavy čepici a setřásl z ní kapky deště. „Marie II je pryč,“ řekl. „Viděl jsem ji, když se včera odpoledne vrátila, než začala bouře. Neviděl jsem ji vyjíždět, ale vím, že ten den už vyplout neměla. Ovšem, zdá se, že vyplula.“

„Komu patří?“

„Tamovi Halfpennovi. Volal jsem mu. Nechal ji v přístavišti a od té doby ji neviděl.“

„Co je to za loď?“ zeptal se Bloggs.

„Malá rybářská loď, šedesát stop dlouhá a široká. Pevná malá loď. Motor v lodi. Nemá žádný styl – rybáři tady se nedívají do modelářských příruček, když staví loď.“

„Dovolte, abych se vás zeptal,“ řekl Bloggs. „Mohla taková loď přežít tu bouřku?“

Kapitán se odmlčel, protože přidržoval sirku u dýmky. „Kdyby měla u kormidla velice zkušeného námořníka – možná. A možná taky ne.“

„Jak daleko se mohl dostat, než vypukla bouře?“

„Moc daleko ne – pár mil. Marie II nebyla odvázaná dřív než večer.“

Bloggs vstal, chvíli chodil kolem své židle a zase se posadil. „Takže, kde je teď?“

„Na dně moře, s nejvyšší pravděpodobností, zatracený blázen.“ V kapitánově hlase nechybělo potěšení.

Bloggs neviděl žádné uspokojení v pravděpodobnosti, že by Faber byl mrtvý. Bylo to příliš neprůkazné. Nespokojenost se mu šířila po těle, cítil se neklidný, nepokojný. Zoufalý. Poškrabal se na bradě – potřeboval by oholit. „Uvěřím tomu, až to uvidím,“ řekl.

„Neuvidíte.“

„Prosím vás, nechte si svoje dohady,“ řekl Bloggs. „Chceme vaše informace, ne pesimismus.“ Ostatní muži si uvědomili, že je tu přes své mládí tím, kdo rozhoduje. „Takže, pokud vám to nebude vadit, projdeme si možnosti. Varianta jedna: opustil Aberdeen po souši a Marii II ukradl někdo jiný. V tom případě už teď dosáhl svého cíle, ale kvůli bouři nebude moci zemi opustit. Hledá ho už celá policie a to je všechno, co můžeme udělat pro variantu číslo jedna.

Varianta dvě: je pořád ještě v Aberdeenu. Opět tuhle možnost máme ošetřenu. Hledáme ho –

Varianta tři: opustil Aberdeen po moři. Shodli jsme se, že je to nejpravděpodobnější. Tak to rozdělíme dál. A: našel někde přístřeší, nebo někde ztroskotal – na pevnině nebo na ostrově. Tři B: zahynul.“ Nezmínil se ovšem o možnosti tři C: přestoupil na jinou loď – pravděpodobně ponorku – ještě než vypukla bouře… asi na to neměl čas, ale mohlo by to tak být. Pokud chytil ponorku, je konec, takže na tuhle variantu můžeme zrovna tak dobře zapomenout.

„Pokud našel přístřeší,“ pokračoval Bloggs, „nebo ztroskotal, dříve nebo později o tom objevíme důkaz – buď Marii II nebo její trosky. Pobřeží můžeme začít prohledávat hned a moře jakmile se počasí uklidní natolik, aby mohlo vzlétnout letadlo. Pokud je na dně oceánu, můžeme pořád ještě najít plovoucí zbytky.

Takže máme tři směry činnosti. Budeme pokračovat v pátrání, které už probíhá. Uspořádáme nové pátrání na pobřeží, na sever i na jih od Aberdeenu a budeme se připravovat na prohledávání moře ze vzduchu ve chvíli, kdy se počasí zlepší.“

Bloggs, jak mluvil, začal přecházet sem a tam. Teď se zastavil a zeptal se: „Nějaké poznámky?“

Pozdní hodina je všechny dostávala. Bloggsův náhlý příliv energie je vytrhl z ospalé letargie. Jeden policista se naklonil kupředu, promnul si ruce, jiný si zavázal tkaničky, třetí si oblékl sako. Chtělo se jim začít pracovat. Neměli žádné poznámky, žádné otázky.

23

Faber byl vzhůru. Jeho tělo spánek pravděpodobně potřebovalo, přestože celý den strávil v posteli, ale jeho mysl byla hyperaktivní, převracela možnosti, načrtávala scénáře… myslela na ženy, na domov.

Teď, když už se tak blížila chvíle, kdy odjede, byly jeho vzpomínky na domov až bolestivě sladké. Myslel na takové věci jako klobásky tlusté tak, že se jedly rozřezané na plátky, motorová vozidla na pravé straně silnice a opravdu vysoké stromy a především, na svůj rodný jazyk – slova plná šťávy a jemných nuancí, tvrdé souhlásky a čisté samohlásky a slovesa na konci věty, tam, kde mají být, konečná platnost a význam ve stejném vyvrcholení.

Myšlenka na vyvrcholení mu zase připomněla Gertrudu: její obličej nad jeho, makeup smytý jeho polibky, oči pevně se zavírající rozkoší a znovu se otevírající, aby se s potěšením podívaly do jeho očí, ústa široce roztažená do permanentního těžkého oddechování, říkající: „Ja, Liebling, ja…“

Je to hloupé. Sedm let vedl život jako mnich, ale neměl k tomu důvod. Mohla mít po Faberovi tucty mužů. Možná, že je dokonce mrtvá, mohla zahynout při bombardování RAF a nebo ji mohl zavraždit nějaký maniak, protože její nos byl o půl palce delší, než by měl být, nebo ji mohlo při zatemnění zajet auto. V každém případě si ho bude sotva pamatovat. Asi ji už nikdy neuvidí. Ale byla důležitá. Stála za něco… za to, aby na ni myslel.

Normálně si nepovoloval oddávání se sentimentalitě. V jeho povaze byl v každém případě velice chladný povahový rys a on si ho pěstoval. Ochraňoval ho. Teď je ovšem tak blízko úspěchu, že se cítí volný. Ne natolik, aby polevil ve své ostražitosti, ale aby si alespoň trochu zafantazíroval.

Bouře, pokud trvá, je pro něj bezpečím. Může se prostě v pondělí spojit s ponorkou pomocí Tomovy vysílačky a její kapitán, jakmile se počasí uklidní, pošle do zálivu záchranný nafukovací člun. Pokud bouře skončí dřív než v pondělí, bude tu malá komplikace: loď se zásobami. David a Lucy budou přirozeně očekávat, že se tou lodí vrátí na pevninu.

Lucy vstoupila do jeho myšlenek v živých barevných obrazech, které nedokázal ovládnout. Viděl její omračující jantarově žluté oči, jak ho pozorovaly, když jí ovazoval palec, její obrysy stoupající před ním po schodech, dokonce i když byla oblečena jako muž. Její těžká kulatá ňadra, když stála nahá v koupelně, a jak se jeho představy rozvíjely do fantazie, naklonila se přes obvaz a políbila ho na ústa, otočila se na schodech a objala ho, vyšla z koupelny a položila si jeho ruce na ňadra.

Neklidně se otáčel na malé posteli, proklínal představivost, která mu posílala sny, jakými netrpěl od svých školních let. Tehdy, než poprvé okusil skutečný sex, vytvářel si umělé sexuální scénáře se staršími ženami, se kterými přicházel denně do styku: s upjatou matronou, hubenou intelektuálskou manželkou profesora Nagela, vesnickou obchodnicí, která se malovala rudou rtěnkou a mluvila se svým manželem s opovržením. Někdy do své orgastické fantazie obsadil všechny tři. Když v patnácti klasicky, v pološeru západopruského lesa, svedl dceru domácí, pokračoval v orgiích ve svých představách, protože byly o hodně lepší než ta reálná záležitost, která ho zklamala. Jako mladého to Heinricha značně mátlo: kde je ta oslepující extáze, pocit ptáka letícího vzduchem, mystické spojení dvou těl v jedno? Fantazie začaly být bolestné, připomínaly mu jeho neschopnost proměnit je ve skutečnost. Později se realita samozřejmě zlepšila a vytvořil si názor, že extáze nepochází z mužova potěšení v ženě, ale z vzájemného potěšení jednoho ze druhého. Sdělil tento svůj názor svému staršímu bratrovi, který ho považoval za banální, spíš za samozřejmou pravdu než za objev, a zanedlouho to tak viděl také.

Stal se z něj dobrý milenec. Shledal, že sex je zajímavý a zároveň fyzicky příjemný. Nikdy nebyl velkým svůdcem… rozkoš z dobýváni nebyla to, co chtěl. Ale byl expertem v dávání a přijímání sexuálního uspokojení, bez expertovy iluze, že za vším je technika. Pro některé ženy byl vysoce žádoucím mužem a skutečnost, že o tom nevěděl, jen posloužila k tomu, že byl ještě atraktivnější.

Pokusil se vzpomenout, kolik žen měl: Annu, Gretchen, Ingrid, jednu Američanku, ty dvě děvky ve Stuttgartu… nedokázal si je všechny vybavit, ale nemohlo jich být víc než dvacet. A Gertrudu, samozřejmě.

Žádná z nich, pomyslel si, nebyla tak krásná jako Lucy. Podrážděně si povzdechl, nechal na sebe ty ženy působit proto, že byl tak blízko domovu a byl tak dlouho opatrný. Zlobil se sám na sebe. Je to nedisciplínovanost, nesmí polevit, dokud nebude jeho úkol dokončen, a ještě není ukončený, ne úplně. Ještě ne.

Je tu ten problém vyhnout se návratu na zásobovací lodi. Přišlo mu na mysl několik řešení: jako nejslibnější mu připadalo zneškodnit obyvatele ostrova, setkat se s lodí sám a odeslat ji pod nějakou smyšlenou historkou pryč. Mohl by říct, že je na návštěvě u Roseových, že přijel jinou lodí, že je jejich příbuzný nebo že tu pozoruje ptáky… cokoli. Je to příliš malý problém na to, aby tomu teď věnoval plnou pozornost. Později, až a pokud se počasí zlepší, si z toho něco vybere.

Opravdu nemá žádné závažné potíže. Osamělý ostrov, míle od pobřeží, se čtyřmi obyvateli – je to ideální skrýš. Od teďka bude odchod z Británie snadný jako rozlámat dětskou ohrádku. Když myslel na situace, kterými prošel, na lidi, které zabil – pět mužů z domobrany, yorkshirského chlapce ve vlaku, předavatele vzkazu z Abwehru – zhodnotil, že teď je na tom skvěle.

Stařec, mrzák, žena a dítě… zabít je bude tak jednoduché.

Lucy byla také vzhůru. Poslouchala. Bylo toho slyšet dost. Počasí bylo orchestrem, déšť bubnoval do střechy, vítr zněl jak flétna v okapech domu, moře vytvářelo glissando s pláží. Starý dům také vyprávěl, skřípal ve spojích, jak trpěl pod návaly bouře. V pokoji byly další zvuky: Davidův pomalý pravidelný dech, hrozící, ale nikdy nepřecházející v chrápání, jak hluboce spal pod účinkem dvojité dávky uspávacího prostředku, a rychlejší mělčí dech Joa, roztaženého pohodlně na skládacím lehátku u vzdálené zdi.

Ty zvuky mi nedají usnout, pomyslela si Lucy. A pak náhle – Koho se to pokouším oblafnout? Její neschopnost usnout způsobil Henry, který se díval na její nahé tělo a dotýkal se něžně jejích rukou, když jí ovazoval palec, a teď leží na posteli ve vedlejší místnosti a hluboce spí. Asi.

Moc jí toho o sobě neřekl, uvědomila si, jen to, že není ženatý. Nevěděla, kde se narodil, jeho přízvuk neobsahoval žádnou stopu. Ani nenaznačil, čím se živí, přestože si představovala, že je určitě duševní pracovník, třeba zubař nebo voják. Nebyl dost nudný na to, aby byl pojišťovacím agentem, byl příliš inteligentní na to, aby byl novinářem, a doktor by nikdy neutajil své povolání déle než pět minut. Nebyl dost bohatý na to, aby mohl být právním zástupcem, příliš zpět se držící na to, aby byl hercem. Sázela by na armádu.

Žije sám, přemýšlela? Nebo s matkou? Nebo se ženou? Jak se obléká, když nerybaří? Má auto? Ano, jistě nějaké neobvyklé. Pravděpodobně bude jezdit velmi rychle.

Ta myšlenka jí vrátila vzpomínky na Davidův dvojsedadlový vůz a pevně zavřela oči, aby zahnala noční můru. Mysli na něco jiného, mysli na něco jiného.

Myslela zase na Henryho a uvědomila si – přijala – pravdu: chce se s ním pomilovat.

Byl to takový druh přání, které podle jejího úsudku napadají muže, a ne ženy. Žena se možná může krátce setkat s mužem a shledat ho atraktivním, chtít ho poznat lépe, může se do něj začít zamilovávat, ale nepociťuje okamžitou fyzickou touhu, ne pokud není… nenormální.

Říkala sama sobě, že je to směšné, že se potřebuje milovat se svým manželem, a ne souložit s prvním vhodným mužem, který projde kolem. Říkala si, že ona taková není.

Ale zároveň bylo příjemné o tom přemýšlet. David a Jo tvrdě spali, nic jí nemohlo zabránit vstát z postele, přejít přes odpočívadlo, vstoupit do jeho pokoje a vklouznout do postele vedle něj…

Nic ji nemohlo zastavit kromě charakteru, slušného chování a dobré výchovy.

Pokud to s někým bude dělat, udělá to s někým takovým, jako je Henry. Bude milý, jemný a pozorný, neodmítne ji proto, že se mu nabídla jako nějaká prostitutka ze Soho.

Otočila se na posteli a usmála se nad vlastní pošetilosti. Jak by si mohla být jistá, že ji neodmítne? Zná ho teprve den a ten strávil většinou spánkem.

Přesto by bylo hezké, kdyby se na ni zase podíval, vidět jeho výraz obdivu, přibarvený trochou pobavení. Bylo by to hezké cítit jeho ruce, dotýkat se jeho těla, přitisknout se k teplu jeho kůže.

Uvědomila si, že její tělo reaguje na představy její mysli. Pocítila touhu dotýkat se sama sebe, a odolala jí, tak jako celé čtyři roky. Alespoň nejsem vysušená jako stará bába, pomyslela si.

Pohnula nohama a povzdechla si, jak jí projel teplý počitek. Začíná to být nerozumné. Je čas usnout.

Neexistuje prostě způsob, jakým by se dnes v noci mohla pomilovat s Henrym nebo s kýmkoli jiným. S touto myšlenkou vstala z postele a šla ke dveřím.

Faber zaslechl kroky na odpočívadle a automaticky zareagoval.

Jeho mysl se okamžitě oprostila od jalových a lascivních myšlenek, kterými se zabývala. Vyhoupl se nohama na zem, jediným pohybem vyklouzl z pokrývek, pak tiše přešel přes místnost a postavil se do nejtmavšího rohu vedle okna, dýku v pravé ruce.

Slyšel, jak se dveře otevírají, slyšel, jak vetřelec vstupuje dovnitř, slyšel, jak se dveře zase zavírají. V tomto bodě začal přemýšlet, místo aby jednal. Útočník by nechal dveře otevřené kvůli rychlému úniku a napadlo ho sto důvodů, které vylučovaly, že by ho tu útočník měl najít.

Ignoroval tu myšlenku – přežil tak dlouho, protože zvažoval i pravděpodobnosti jedna ku tisíci. Vítr se dočasně ztišil a uslyšel zadržený dech, mírné oddechnutí blízko u postele, které mu umožnilo zjistit přesnou polohu vetřelce. Pohnul se.

Držel ho na posteli, obličejem dolů, s nožem na krku a kolenem ve spodní části zad, když poznal, že vetřelec je žena, a o zlomek vteřiny později si uvědomil, kdo to je. Povolil sevření, natáhl se k nočnímu stolku a rozsvítil světlo.

Obličej měla v tlumeném světle lampy bledý. Faber schoval nůž, dřív než ho mohla vidět. Sejmul váhu z jejího těla. „Promiňte,“ řekl. „Já –“

Obrátila se na záda a podívala se na něj překvapeně, jak nad ní obkročmo seděl. Bylo to násilnické, ale nějak ji náhlá mužova reakce vzrušila víc než cokoli kdy předtím. Začala se hihňat.

„Myslel jsem si, že jste zloděj,“ řekl a věděl, že to musí znít směšně.

„A kde by se tu ten zloděj vzal, mohu se zeptat?“ Barva se jí vrátila do tváří a zrudla.

Měla na sobě volnou staromódní flanelovou noční košili, která ji zakrývala od krku až ke kotníkům. Její tmavě rudé vlasy se nepořádně rozprostřely po Faberově polštáři. Její oči vypadaly obrovské, její rty byly vlhké.

„Jste neobyčejně krásná,“ řekl Faber tiše.

Zavřela oči.

Faber se nad ní sklonil a políbil ji na ústa. Její rty se okamžitě rozevřely a polibek opětovala. Konečky prstů ji hladil po ramenou, krku a uších. Pohnula se pod ním.

Chtěl ji dlouho líbat, prozkoumávat její rty a vychutnávat intimitu, ale uvědomil si, že ona nemá na něžnosti čas. Natáhla se ke knoflíkům jeho pyžama a stiskla. Tiše zasténala a začala těžce dýchat.

Faber ji dál líbal, natáhl se ke světlu a zhasl. Odtáhl se od ní a sundal si vršek pyžama. Rychle, tak aby nezačala přemýšlet, co dělá, odtrhl plechovou krabičku přilepenou k hrudi, ignoroval tahání, jak se lepicí páska odtrhávala od jeho kůže. Zasunul fotografie pod postel. Odepjal si také pouzdro na své levé paži a odhodil ho.

Vytáhl sukni její noční košile k pasu.

„Rychle,“ řekla. „Rychle.“

Faber se k ní přitiskl.

Potom se necítila ani v nejmenším provinile. Jen spokojeně, ukojené a nasyceně. Měla to, co tak strašně chtěla. Ležela klidně se zavřenýma očima, hladila štětinaté vlasy vzadu na jeho krku, těšila se z hrubého lechtání na svých rukách.

Po chvíli řekla: „Bylo to takové rychlé…“

„Ještě není konec,“ řekl ji.

Zamračila se ve tmě. „Copak jsi?…“ Divila se.

„Ne. A ty sotva.“

Zasmála se. „Dovoluju si nesouhlasit.“

Rozsvítil a podíval se na ni. „Uvidíme.“

Sklouzl z postele, mezi její stehna a políbil ji na bříško. Jeho jazyk přelétával po jejím pupíku. Je to docela příjemné, pomyslela si. Jeho hlava postupovala níž. Určitě mne nepolíbí tam. Udělal to. A bylo to víc než polibek. Jeho rty zatlačily na měkké záhyby její kůže. Byla paralyzována šokem, když jeho jazyk začal prozkoumávat štěrbiny a pak, když svými prsty rozevřel její pysky, ponořil se hluboko dovnitř… Nakonec jeho nezadržitelný jazyk našel malé citlivé místo, tak malé, že ani nevěděla, že existuje, tak citlivé, že jeho dotek byl zpočátku až bolestivý. Zapomněla na šok, jak byla pohlcena nejpronikavějším počitkem, jaký kdy zažila. Nedokázala se ovládnout, pohybovala boky nahoru a dolů, rychleji a rychleji, třela se svým kluzkým masem o jeho rty, bradu, nos, čelo, naprosto pohlcená svým potěšením. Narůstalo a narůstalo, živilo samo sebe, dokud ji zcela neovládla rozkoš a neotevřela ústa k výkřiku, v tu chvíli jí rychle zakryl ústa rukou. Ale křičela v hrdle, jak vyvrcholení stále narůstalo a skončilo něčím, co pocítila jako explozi a zanechalo ji to tak vyčerpanou, že si pomyslela, že nikdy nebude schopná vstát.

Její mysl jako by chvíli zůstala prázdná. Nejasně věděla, že je ještě pořád mezi jejíma nohama, jeho neoholená tvář na měkkém vnitřku jejích stehen, jeho rty se jemně s něžnosti pohybují.

Nakonec řekla: „Teď vím, co měl Lawrence na mysli.“

Zvedl hlavu. „Tomu nerozumím.“

Povzdechla si. „Neuvědomovala jsem si, že to může být takové. Bylo to nádherné.“

„Bylo?“

„Ach, bože, už nemám sílu.“

Změnil polohu, klekl si obkročmo přes její hruď a ona si uvědomila, co po ní chce, a na vteřinku ji ochromil šok. Byl prostě příliš velký… ale najednou to chtěla udělat, potřebovala ho vzít do svých úst.

Zvedla hlavu a její rty se kolem něj sevřely a vydala tichý sten.

Držel její hlavu ve svých rukách, pohyboval s ní sem a tam, tiše sténal. Podívala se na jeho obličej. Díval se na ni, vpíjel se pohledem do toho, co dělala. Přemýšlela, co by udělala kdyby se… udělal… a rozhodla se, že je jí to jedno, protože všechno s ním bylo takové pěkné, že by se jí líbilo i tohle.

Ale nedošlo k tomu. Když si myslela, že se přestane ovládat, přesunul se, lehl si na ni a znovu do ní vstoupil. Tentokrát to bylo velice pomalé a uvolněné, jako rytmus moře na pláži, dokud nepoložil své ruce pod její boky a nechytil ji za zadek a ona se podívala na jeho obličej a věděla, že je připraven odhodit sebeovládání a ztratit se v ní. A to ji vzrušilo víc než co jiného, takže když se nakonec prohnul, obličej se mu stáhl do masky bolesti a hluboce v hrudi zasténal, obtočila své nohy kolem jeho pasu a oddala se extázi a pak, po tak dlouhé době, uslyšela trumpety a činely, které sliboval Lawrence.

Dlouho nepromluvili. Lucy si připadala teplá, jako by žhnula, nikdy v životě necítila takové teplo. Když se jim zklidnil dech, slyšela bouři venku. Henry na ní byl těžký, ale nechtěla, aby se pohnul… líbila se jí jeho váha, jemná příchuť potu z jeho bílé kůže. Čas od času pohnul hlavou, aby přejel svými rty po její tváři.

Byl to dokonalý muž na něco takového. Věděl o jejím těle víc než ona sama. Jeho tělo bylo moc krásné… široké a svalnaté v ramenou, úzké v pase a bocích, s dlouhýma silnýma chlupatýma nohama. Přišlo ji, že má nějaké jizvy, ale nebyla si jistá. Byl silný, jemný, hezký. Dokonalý. Věděla také, že se do něj nikdy nezamiluje, nikdy s ním nebude chtít utéct, vzít si ho. Někde v něm cítila něco, co bylo docela chladné a tvrdé – jeho reakce a vysvětlení, když přišla k němu do pokoje, byly zvláštní… nebude na to myslet – nějaká jeho část je vázána jinde… Bude si ho muset držet od těla a bude ho muset používat opatrně, jako návykovou drogu.

Ne že by měla dost času na to, aby to bylo návykové, koneckonců, odejde za něco déle než den.

Pohnula se a on se z ní okamžitě odvalil a překulil se na záda. Zvedla se na loket a podívala se na jeho nahé tělo. Ano, měl jizvu – mohla to být spálenina – na boku. Přejela přes jeho hruď dlaní své ruky,

„Asi to není moc ženské,“ řekla, „ale ráda bych ti poděkovala.“

Natáhl se, aby ji pohladil po tváři, a usmál se.

„Jsi velice ženská.“

„Nevíš, co jsi udělal. Tys –“

Položil jí prst na rty. „Vím, co jsem udělal.“

Kousla ho do prstu, pak si položila jeho ruku na své ňadro. Cítil její bradavku. Řekla: „Prosím, udělej to znovu.“

„Nemyslím, že bych to dokázal.“

Ale udělal to.

Opustila ho pár hodin po úsvitu. Z druhé ložnice se ozval nějaký zvuk a ona jako by si vzpomněla, že má v domě manžela a syna. Faber ji chtěl říct, že to nevadí, že ani on ani ona nemají sebemenší důvod starat se o to, co její manžel ví nebo co si myslí, ale držel jazyk za zuby a nechal ji jít. Políbila ho ještě jednou, velice vřele, pak vstala, uhladila si na těle pomačkanou noční košili a vyšla ven.

Pozoroval ji se zalíbením. Je to opravdu kousek. Lehl si na záda a pozoroval strop. Byla velice naivní a velice nezkušená, ale zároveň velice dobrá. Mohl bych se do ní i zamilovat, pomyslel si.

Vstal a zase si vzal krabičku s filmem a pouzdro z pod postele. Přemýšlel, jestli si je má nechat na těle. Třeba se s ní bude chtít během dne pomilovat… Rozhodl se, že si nechá nůž – cítil by se bez něj nahý – a krabičku s filmem někam schová. Dal ji nahoru na skříň a přikryl ji svými doklady a náprsní taškou. Moc dobře věděl, že porušuje pravidla, ale byl si jist, že je to jeho poslední úkol, a cítil se oprávněn užít si ženy. Kromě toho by bylo jedno, kdyby ona nebo její manžel ty fotky viděli – i kdyby pochopili jejich význam, což je nepravděpodobné, co by mohli udělat?

Ležel na posteli, pak zase vstal. Léta tréninku mu prostě nedovolila podstoupit tohle riziko. Uložil plechovou krabičku s doklady do kapsy svého saka. Teď si může lépe odpočinout.

Slyšel hlas dítěte, pak Lucy, jak schází dolů po schodech, a pak Davida, jak se vleče do koupelny. Měl by vstát a dát si s nimi snídani. To je v pořádku. Stejně teď nechtěl spát.

Stál u okna, po kterém stékaly proudy deště, a pozoroval, jak počasí zuří, dokud neuslyšel, že se dveře koupelny otevřely. Pak si oblékl vršek pyžama a šel se oholit. Použil Davidovu břitvu, aniž by ho požádal o svolení.

24

Erwin Rommel věděl od začátku, že se s Heinzem Guderianem pohádá.

Generál Guderian byl přesně tím typem aristokratického pruského důstojníka, jaké Rommel nenáviděl. Už se nějakou dobu znali. Oba kdysi dávno veleli bataliónu goslarských myslivců a znovu se setkali během tažení v Polsku. Když Rommel odcházel z Afriky, doporučil jako svého nástupce Guderiana, protože věděl, že bitva je ztracena. Manévr selhal, protože Guderian byl u Hitlera v nemilosti a doporučení bylo zamítnuto.

Generál byl, jak to připadalo Rommelovi, typem muže, který by si dal na kolena hedvábný kapesník, aby zakryl pomačkání kalhot při popíjení v Herrenklubu. Byl důstojníkem, protože důstojníkem byl jeho otec a jeho dědeček byl bohatý. Rommel, syn učitele, který byl povýšen z podplukovníka na polního maršála za pouhé čtyři roky, pohrdal vojenskou kastou, jejímž členem nikdy nebyl.

Teď se díval přes stůl na generála, který upíjel brandy francouzských Rothschildů. Guderian a jeho mladší partner generál von Geyr přišli na Rommelovo velitelství v Le Roche Guyon v severní Francii, aby mu řekli, jak má rozmístit své jednotky. Rommelova reakce na takové návštěvy se pohybovala v rozmezí od netrpělivosti do zuřivosti. Z jeho pohledu tu byl generální štáb proto, aby poskytoval spolehlivé zprávy a pravidelné dodávky, a ze své vlastní zkušenosti věděl, že v Africe byl v obou těchto úkolech neschopný.

Guderian byl nakrátko ostříhaný, měl světle zbarvený knírek a v koutcích očí vrásky, takže vždycky vypadal, jako že se na vás usmívá. Byl vysoký a hezký, což mu nepřidalo na oblibě u malého, ošklivého a plešatícího muže – za jakého Rommel považoval sebe. Vypadal uvolněně a jakýkoli generál, který by se cítil v tomto stádiu války uvolněně, by musel být blázen. Jídlo, které právě dojedli – místní telecí a víno z dalekého jihu – to neomlouvalo.

Rommel se podíval z okna, pozoroval déšť skapávající z lipových stromů na dvůr a čekal, až Guderian začne rozhovor. Když generál konečně promluvil, bylo jasné, že přemýšlel, kudy se k věci dostane, a že se rozhodl, že začne zeširoka.

„V Turecku,“ začal, „se Devátá a Desátá britská armáda spolu s tureckou armádou seskupují u řeckých hranic. Partyzáni v Jugoslávii se také shromažďují. Francouzi se připravují v Alžírsku k invazi na Riviéru. Rusové se, zdá se, chystají na invazi na souši i vodě do Švédska. Spojenci v Itálii už jsou připraveni vpochodovat do Říma. Menší signály – generál unesený na Krétě, zpravodajský důstojník zavražděný v Lyonu a útok na radarovou stanici na Rhodu, sabotáž letadla brusným práškem a jeho zničení v Aténách, útok komanda na Sagwaagu, výbuch v továrně na kyslík v Boulogne-sur-Seine, vykolejený vlak v Ardenách, podpálení skladiště benzínu v Bous-sens… a mohl bych pokračovat. Obrázek je jasný. Na okupovaných územích narůstá počet sabotáží a proradností, na našich hranicích všude vidíme přípravy k invazi. Nikdo z nás nepochybuje, že letos v létě dojde k hlavní ofenzívě spojenců, a můžeme si být zrovna tak jistí, že všechny tyhle potyčky jsou naplánovány tak, aby nás zmátly v tom, kudy bude veden útok.“

Generál se odmlčel. Přednáška, vedená ve školním stylu, Rommela iritovala a využil příležitosti přerušit ji. „Proto máme generální štáb: aby vyhodnotil takové informace a předpověděl další pohyby.“

Guderian se shovívavě usmál. „Také si musíme uvědomit, že tohle věštění z křišťálové koule má svoje omezení. Máte svoji vlastní představu o tom, kudy útok přijde, tím jsem si jistý. Všichni ji máme. Naše strategie musí brát v úvahu, že se ve svém odhadu mýlíme.“

Rommelovi teď bylo jasné, kam míří ty generálovy rozvláčné argumenty, a potlačil touhu vyřvat svůj nesouhlas ještě předtím, než on vysloví závěr.

„Pod vaším velením máme čtyři ozbrojené divize,“ pokračoval Guderian. „2. tankovou v Amiens, 116. v Rouenu, 21. v Caen a 2. SS v Toulouse. Generál von Geyr vám už navrhl, že by mohly být velice dobře společně přemístěny z pobřeží, k odvetné akci v jakémkoli místě. Tento trik je principem politiky OKW. Nicméně vy, nejenže jste se nedržel von Geyrova návrhu, ale vlastně jste přemístil 21. divizi přímo na pobřeží Atlantiku –“

„A zbývající tři musí být přesunuty na pobřeží, jakmile to jen bude možné,“ vybuchl Rommel. „Kdy se vy lidi konečně poučíte? Spojenci ovládají vzdušný prostor. Jakmile invaze vypukne, nebudou možné žádné významné přesuny ozbrojených sil. Mobilní operace už nebudou možné. Pokud budou ve chvíli, kdy se spojenci vylodí, vaše prvotřídní tankové divize v Paříži, zůstanou v Paříži – drženy v šachu RAF – dokud spojenci nevpochodují na Boulevard St. Michel. Já to vím – udělali mi to. Dvakrát.“

Odmlčel se, aby se nadechl. „Seskupit naše divize jako mobilní rezervy je nanic. Nebude žádný protiútok. S invazí se musíme setkat na plážích, když bude nejzranitelnější, a zatlačit ji zpátky do moře.“

Když začal obhajovat svoji obrannou strategii, barva mu vyprchala z tváří. „Vytvořil jsem překážky pod vodou, posílil atlantickou zeď, položil minová pole a přivezl kůly na všechny louky, které by se daly použit k přistávání letadel za našimi liniemi. Všechny moje jednotky se zaměstnávají kopáním obranných linií, kdykoli se necvičí.

Moje ozbrojené divize musí být přesunuty na pobřeží. Rezerva OKW by měla být přemístěna do Francie. Devátá a desátá divize SS by měly být převeleny z východní fronty. Veškerá naše strategie musí zabránit spojencům, aby si vybudovali předmostí, protože jakmile toho dosáhnou, tahle bitva bude ztracená… možná dokonce i válka.“

Guderian se naklonil kupředu, oči se mu zúžily do zuřivého pološklebu. „Chcete bránit evropské pobřeží od Tromsö v Norsku, přes celý Iberský poloostrov až po Řím. Kde na to sebereme tolik armády?“

„Tuhle otázku jsme si měli položit v roce 1938,“ zamumlal Rommel.

Po jeho poznámce následovalo rozpačité ticho. Poznámka byla víc než šokující od notoricky nepolitického Rommela.

Von Geyr prolomil napětí. „Kde vy myslíte, že dojde k útoku, pane polní maršále?“

Na tohle Rommel čekal. „Donedávna jsem věřil teorii o Pas de Calais. Ovšem, když jsem se naposledy setkal s Führerem, učinily na mne dojem jeho argumenty ve prospěch Normandie. Také na mne učinil dojem jeho instinkt a ještě více jeho dosavadní správné odhady. Proto věřím, že by se naše tanky měly rozmístit především podél pobřeží Normandie, možná jedna divize v ústí Sommy – tahle poslední podporovaná dalšími jednotkami mimo moji skupinu.“

Guderian zavrtěl hlavou. „Ne, ne, ne. To je příliš riskantní.“

„Jsem připraven oznámit tuto neshodu Hitlerovi,“ vyhrožoval Rommel.

„Tak to budete muset,“ řekl Guderian, „protože nebudu souhlasit s vaším plánem pokud –“

„Ano?“ Rommel byl překvapený, že by se stanovisko generála mohlo změnit.

Guderian se zavrtěl na sedadle, neochotný ustoupit tak tvrdému protivníkovi, jako je Rommel. „Možná víte, že Führer čeká na zprávu neobyčejně výkonného agenta v Anglii.“

„Vzpomínám si,“ přikývl Rommel. „Die Nadela.“

„Ano. Dostal za úkol ohodnotit sílu První skupiny vojsk americké armády pod Pattonovým velením ve východní části Anglie. Pokud zjistí – a jsem si jistý že ano – že ta armáda je velká, silná a připravená k pohybu, pak budu i nadále vystupovat proti vám. Ovšem pokud zjistí, že FUSAG poněkud blafuje – že je to malá armáda tvářící se jako invazní – pak připustím, že máte pravdu a dostanete svoje tanky. Přijmete tento kompromis?“

Rommel přikývl svojí velkou hlavou na souhlas. „Takže to záleží na Die Nadelovi.“

Část 5

.

25

Tenhle dům je strašně malý, uvědomila si Lucy náhle. Když šla po svých ranních pracech – zapálení kamen, vaření kaše, uklizení, oblékání Joa – připadalo jí, že se na ni zdi přímo lepí. Koneckonců, jsou to jen čtyři pokoje spojené malým průchodem se schodištěm, nemůžete tudy projít, aniž byste vrazili do někoho jiného. Když jste se zastavili a poslouchali, mohli jste slyšet, co kdo dělá: Henry si napouštěl vodu do umývadla, David klouzal dolů po schodech, Jo plísnil v obýváku svého medvídka. Lucy by ráda měla chvilku pro sebe, než se setká s ostatními, čas na to, aby se jí události předchozí noci usadily v paměti, ustoupily z hlavního proudu jejích myšlenek, aby se mohla bez vědomé námahy chovat normálně.

Věděla, že nebude umět dobře klamat. Není to pro ni přirozené. Neměla s tím žádné zkušenosti. Pokoušela se přijít na nějakou jinou situaci ve svém životě, kdy někoho blízkého oklamala, a nemohla si vzpomenout. Ne že by žila podle takových vznešených principů – pomyšlení na lež ji tak netrápilo. Bylo to hlavně proto, že nikdy neměla důvod zachovat se nečestně.

David a Jo se posadili ke kuchyňskému stolu a pustili se do jídla. David nemluvil a Jo mluvil neustále jen pro tu radost z tvoření slov. Lucy jíst nechtěla.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptal se David nedbale.

„Už jsem trochu jedla.“ Tak – první lež. Nebylo to tak zlé.

Bouře klaustrofobii ještě zhoršovala. Déšť byl tak hustý, že Lucy sotva viděla z kuchyňského okna na stodolu. Člověk se cítil ještě zavřenější, když otevřít okno nebo dveře bylo všechno, co se dalo udělat. Nízké, ocelově šedé nebe a cáry mlhy vytvářely stálé pološero. Na zahrádce déšť tvořil řeky mezi řádky brambor, ostrůvek s bylinami byl mělkým rybníkem. Vrabčí hnízdo pod neužívanou střechou to spláchlo a ptáci v panice poletovali sem a tam kolem okapů.

Lucy slyšela, jak Henry schází po schodech, a cítila se líp. Z nějakého důvodu si byla jistá, že on umí klamat dobře.

„Dobré ráno!“ řekl Faber srdečně. David, sedící u stolu v kolečkovém křesle, vzhlédl a vlídně mu pokynul. Lucy se točila kolem plotny. Do celého obličeje má vepsáno provinění, všiml si Faber a potlačil zasténání. Nezdálo se, že by si David všiml výrazu ve tváři své ženy. Faber si začínal myslet, že David je docela tupý… alespoň co se týče jeho ženy…

Lucy řekla: „Posaďte se a dejte si snídani.“

„Děkuju mockrát.“

David řekl: „Obávám se, že vás nemůžeme vzít do kostela. Zazpívat si hymnu podle rádia je to jediné, co můžeme dělat.“

Faber si uvědomil, že je neděle. „Vy patříte k lidem, kteří chodí do kostela?“

„Ne,“ řekl David. „A vy?“

„Ne.“

„Pro farmáře je neděle den jako všechny ostatní,“ pokračoval David. „Pojedu na druhý konec ostrova za svým ovčákem. Můžete jet se mnou, jestli se na to cítíte.“

„To bych rád,“ řekl mu Faber. To mu dá šanci prozkoumat ostrov. Bude potřebovat znát cestu k domu, kde je vysílačka.

„Chtěl byste, abych vás tam zavezl?“

David se na něj ostře podíval. „Dokážu to docela dobře.“ Následovalo napjaté ticho. „V tomhle počasí je cesta pouhou vzpomínkou. Bude mnohem bezpečnější, když za volantem budu já.“

„Samozřejmě.“ Faber se pustil do jídla.

„Je mi to jedno,“ pokračoval David. „Nechci, abyste jezdil, pokud by to pro vás mělo být příliš –“

„Pojedu rád, opravdu.“

„Spal jste dobře? Nenapadlo mne, že byste mohl být ještě unavený. Doufám, že vás Lucy nezdržovala příliš dlouho.“

Faber si přál, aby se nepodíval na Lucy, ale koutkem oka zahlédl, že náhle zrudla.

„Včera jsem spal celý den,“ řekl a pokoušel se udržet Davidovy oči svým pohledem.

Nebylo to k ničemu. David se díval na svoji ženu. Věděl to. Otočila se.

David teď bude protivníkem a nepřátelství je cestou k podezření. Není to, jak už usoudil dříve, nebezpečné, ale může to rušit.

Zdálo se, že David znovu rychle nabyl rovnováhu. Odstrčil vozík od stolu a jel ke dveřím kuchyně. „Vyjedu s džípem ze stodoly,“ řekl, spíš pro sebe. Vzal z věšáku pláštěnku, přehodil si ji přes hlavu, otevřel dveře a vyjel ven. Za těch pár okamžiků, co byly dveře otevřené, bouře vletěla do malé kuchyně a smočila podlahu. Když se dveře zavřely, Lucy se otřásla a začala mopem stírat vodu z dlaždic.

Faber se natáhl a dotkl se její paže.

„Ne,“ řekla a kývla hlavou k Joovi.

„Jsi bláhová,“ řekl jí Faber.

„Myslím si, že to ví,“ řekla.

„Ale když se nad tím trochu zamyslíš, je ti přece jedno, jestli to ví nebo ne?“

„Mělo by mi to vadit.“

Faber pokrčil rameny. Zvenčí se netrpělivě ozval zvuk klaksonu džípu. Lucy Faberovi podala pláštěnku a holinky.

„Nemluvte o mně,“ řekla.

Faber si oblékl nepromokavé oblečení a šel k předním dveřím. Lucy šla za ním, zavřela za Joem kuchyňské dveře.

S rukou na klice se Faber otočil a políbil ji a ona udělala to, co chtěla, silně ho políbila a pak se otočila a šla do kuchyně.

Faber vyběhl do deště, proběhl mořem bláta a naskočil do džípu vedle Davida, který okamžitě vyrazil.

Vůz byl zadaptován speciálně tak, aby ho mohl řídit beznohý muž. Měl ruční plyn, automatickou převodovku a držátko na okraji volantu, aby ho šlo řídit jednou rukou. Složená kolečková židle se dala zastrčit do speciálního oddělení za řidičovým sedadlem. V držáku nad předním sklem byla puška.

David řídil dobře. S cestou měl pravdu, byl to jen pruh vřesoviště vyjetý pneumatikami džípu. Déšť zatopil hluboké rýhy. Auto klouzalo v blátě. Zdálo se, že to Davida baví. Mezi rty měl cigaretu a nesmyslné vzezření falešného hrdinství. Možná, pomyslel si Faber, je to pro něj náhrada za létání.

„Co děláte, když nerybaříte?“ zeptal se kolem cigarety.

„Pracuju ve státní službě,“ odpověděl mu Faber.

„Jaký druh práce?“

„Finance. Jsem jenom kolečko v soustrojí.“

„Finanční správa?“

„Převážně.“

„Zajímavá práce?“ držel se tématu.

„Docela.“ Faber v sobě sbíral energii, aby vymyslel nějaký příběh. „Vím trochu o tom, kolik by měla stát daná technická práce, a většinu času trávím tím, abych zajistil, aby daňový poplatník nebyl příliš přetěžován.“

„Nějaký zvláštní druh technických prací?“

„Všechno – od svorek na papír až po motory letadel.“

„Ach, tak. Každý nějakým způsobem přispíváme válečnému úsilí.“

To byla ovšem záměrně jízlivá poznámka a David by se přirozeně podivoval, kdyby na to Faber nezareagoval. „Jsem moc starý na to, abych bojoval,“ řekl mírně.

„Bojoval jste v první válce?“

„To jsem byl příliš mladý.“

„Šťastný únik.“

„Nepochybně.“

Cesta vedla příliš blízko okraje útesu, ale David nezpomalil. Fabera napadlo, že je třeba chce oba zabít. Natáhl se po záchytném držátku.

„Jedu na vás moc rychle?“ zeptal se David.

„Zdá se, že cestu dobře znáte.“

„Vypadáte polekaně.“

Faber to ignoroval a David trochu zpomalil, zjevně spokojen, že zabodoval.

Ostrov byl docela plochý, jak vypozoroval Faber. Země pomalu narůstala a zase padala, ale dosud neviděl žádné kopce. Rostla tu převážně tráva, trochu kapradí a křoví, ale jen pár stromů, nebylo tu mnoho ochrany před počasím. Ovce Davida Rose musí být otužilé, pomyslel si Faber.

„Jste ženatý?“ zeptal se David náhle.

„Ne.“

„Moudrý muž.“

„Ach, nevím.“

„Vsadím se, že si v Londýně skvěle žijete. A to se ani nezmiňuju o –“

Faberovi se nikdy nelíbil poťouchlý a opovržlivý způsob, jakým se někteří muži vyjadřovali o ženách. Přerušil ho ostře: „Myslel bych si, že jste obzvláště šťastný, že máte takovou ženu –“

„Ach?“

„Ano.“

„Přesto není nad změnu, ne?“

„Nikdy jsem neměl příležitost prozkoumat omezení monogamie.“ Faber se rozhodl, že už nic víc neřekne. Ať by to bylo cokoli, bylo by to jen přilévání oleje do ohně. David začínal být otravný.

„Musím říct, že nevypadáte jako státní úředník. Kde máte složený deštník a buřinku?“

Faber se pokusil o úsměv.

„A taky vypadáte dost zdatně na nějakého škrabálka.“

„Jezdím na kole.“

„Musíte být tvrdý chlapík, když jste přežil to ztroskotání.“

„Děkuju.“

„Ani nevypadáte dost staře na to, abyste nebyl v armádě.“

Faber se otočil a podíval se na Davida: „Co tím myslíte?“ zeptal se chladně.

„Jsme tu,“ řekl David.

Faber se podíval předním sklem a uviděl dům, velmi podobný Lucyinu, s kamennými zdmi a břidlicovou střechou. Stál na vršku kopce, jediného kopce, jaký Faber na ostrově viděl, a nebyl to ani moc kopec. Dům vypadal připosraženě a nezdolně. Když se k němu džíp šplhal, jel kolem malého porostu borovic a jedlí. Faber se podivoval, proč dům nepostavili v úkrytu mezi stromy.

Za domem byl uboze kvetoucí hloh. David zastavil. Faber ho pozoroval, jak rozkládá vozík a přetahuje se na něj ze sedadla řidiče. Nabídku na pomoc by odmítl.

Vstoupili do domu dveřmi z fošen bez zámku. V hale je uvítala černobílá kolie – malý pes se širokou hlavou, který zavrtěl ocasem, ale nezaštěkal. Rozložení místností bylo stejné jako u Lucyina domu, ale atmosféra tu byla jiná: tohle místo bylo holé, neradostné a ani ne moc čisté.

David ho vedl do kuchyně, kde u starodávných kuchyňských kamen seděl ovčák Tom a zahříval si ruce. Vstal.

„To je Tom McAvity,“ řekl David.

„Těší mne, že vás poznávám,“ řekl Tom formálně.

Faber si s ním potřásl rukou. Tom byl malý, rozložitý, obličej měl jako starý kožený kufr. Měl na sobě soukennou čepici a kouřil ohromně dlouhou bryerku s víkem. Jeho stisk byl pevný a kůže na jeho ruce byla hrubá jako smirkový papír. Měl ohromně velký nos. Faber se musel moc soustředit, aby rozuměl, co říká, Skoti mají velice široký přízvuk.

„Doufám, že vám nebudu překážet,“ řekl Faber. „Jenom jsem se svezl.“

David dojel ke stolu. „Nemyslím, že bychom toho dnes ráno moc dělali, Tome – jen se trochu porozhlédneme.“

„Jo. Ale než vyrazíme, dáme si trochu čaje.“

Tom nalil do tří šálků silný čaj a do každého přidal trochu whisky. Všichni tři seděli a beze slova popíjeli, David kouřil cigaretu a Tom jemně bafal ze své obrovské dýmky a Faber si byl jistý, že tihle dva takhle strávili drahně času, kouřili, zahřívali si ruce a nemluvili.

Když dopili čaj, Tom odložil hrnečky do mělkého kamenného dřezu a vyšli k džípu. Faber se posadil dozadu. Tentokrát jel David pomalu a pes, kterému říkali Bob, běžel vedle nich a se značným úsilím udržoval krok. Bylo zřejmé, že David zná terén velice dobře, protože sebevědomě jel po otevřených travinách, aniž by se zabořil do bažinaté země. Ovce vypadaly dost uboze. S promočenou vlnou se kupily v kotlinkách nebo blízko hustého porostu nebo na závětrných stranách, příliš sklíčené na to, aby se mohly pást. I jehňata byla zkrotlá, schovávala se pod svými matkami.

Faber pozoroval psa, jak se zastavil, zaposlouchal se a pak se rozběhl jiným směrem.

Tom ho také pozoroval. „Bob něco našel,“ řekl.

Džíp psa sledoval čtvrt míle. Když zastavili, Faber slyšel moře, byli blízko severnímu konci ostrova. Pes stál na okraji malé rokle. Když muži vystoupili z auta, slyšeli to, co uslyšel pes, bečení ovce v nouzi, zašli na kraj rokle a podívali se dolů.: Zvíře leželo na boku asi o dvacet stop níž, opatrně vybalancované na prudce klesajícím svahu, jednu přední nohu mělo zkroucenou v podivném úhlu. Tom sešel dolů, spouštěl se opatrně a nohu prohlédl.

„Dnes večer bude skopové,“ zavolal.

David vyndal z džípu pušku a poslal mu ji. Tom ukončil ovci trápení.

„Chceš ji vytáhnout provazem?“ volal David.

„Jo – pokud by sem nechtěl náš návštěvník sejít a pomoct mi.“

„Jistě,“ řekl Faber. Dostal se tam, kde stál Tom. Každý vzali jednu nohu a táhli mrtvé zvíře zpátky po svahu. Faberova pláštěnka se zachytila o trnitý keř a téměř upadl, než se materiál s hlasitým trhnutím osvobodil.

Hodili ovci do džípu a jeli dál. Faber cítil mokro a uvědomil si, že si roztrhl téměř celá záda pláštěnky. „Obávám se, že jsem ten gumák zničil,“ řekl.

„Pro dobrou věc,“ řekl mu Tom.

Brzy se vrátili do Tomova domu. Faber si sundal pláštěnku a mokré sako a Tom pověsil sako nad kamna, aby oschlo. Faber si sedl blízko k němu.

Tom postavil na čaj, pak došel nahoru pro novou láhev whisky. Faber a David si ohřívali ruce.

Po výstřelu sebou oba muži trhli. Faber vyběhl do haly a po schodech nahoru. David vyrazil za ním, zastavil se s vozíkem na úpatí schodiště.

Faber našel Toma v malé holé místnosti, jak se naklání z okna a hrozí pěstí k nebi.

„Minul jsem ho,“ řekl Tom.

„Minul koho?“

„Orla.“

David se dole zasmál.

Tom odložil pušku vedle lepenkové krabice. Vzal z ní novou láhev whisky a šel první dolů.

David už byl v kuchyni, u tepla. „Je to první kus, o který jsme letos přišli,“ řekl, v myšlenkách se vrátil k mrtvé ovci.

„Jo,“ řekl Tom.

„Dáme v létě k rokli ohradu.“

„Jo.“

Faber vycítil, že se atmosféra změnila – nebyla jako předtím. Seděli, popíjeli a kouřili stejně jako předtím, ale David vypadal neklidně. Dvakrát si Faber všiml, jak ho ten muž pozoruje.

Nakonec David řekl: „Necháme řezničinu na tobě, Tome.“

„Jo.“

David a Faber odešli. Tom nevstal, ale pes je vyprovodil ke dveřím.

Než vyjeli s džípem, David vzal pušku z držáku, nabil ji a dal zpátky. Na cestě domů prodělal další proměnu nálady – překvapivou – a stal se hovorným. „Létal jsem na Spitfirech; nádherné bedny. Čtyři děla na každém křídle – americké Browningy, vypálí tisíc dvě stě šedesát kulek za minutu. Frickové dávají přednost dělům, samozřejmě – jejich Me109 mají jenom dva kulomety. Děla nadělají víc škod, ale naše Browningy jsou rychlejší a mnohem přesnější.“

„Opravdu?“ řekl Faber zdvořile.

„Pak začali dávat děla na Hurricany, ale byl to Spitfire, kdo vyhrál bitvu o Británii.“

Faberovi přišlo tohle vychloubání iritující. „Kolik nepřátelských letadel jste sestřelil?“

„Přišel jsem o nohy při výcviku.“

Faber se podíval na jeho tvář – nebyl v ní žádný výraz, ale vypadala napjatě, jako by se kůže měla roztrhnout.

„Ne, ještě jsem nezabil žádného Němce,“ řekl David.

Faber byl v tu ránu ve střehu. Neměl ani tušení, co mohl David vydedukovat nebo objevit, ale nebylo pochyb o tom, že ten muž něco vytušil a nejde jen o to, že strávil noc s jeho ženou. Faber se mírně natočil k Davidovi, vzepřel se nohama o tunel převodovky na podlaze a jeho ruka lehce spočinula na levé paži. Čekal.

„Zajímáte se o letadla?“ zeptal se David.

„Ne.“

„Stalo se to národním koníčkem, myslím – vyhlížení letadel. Něco jako pozorování ptáků. Lidé si kupují knížky s označením letadel. Celá odpoledne leží na zádech, dívají se dalekohledem na nebe. Myslel jsem si, že jste takový nadšenec.“

„Proč?“

„Prosím?“

„Proč jste si myslel, že jsem takový nadšenec?“

„Ach, nevím.“ David zastavil, aby si zapálil cigaretu. Byli uprostřed ostrova, pět mil od Tomova domu a dalších pět mil cesty k Lucy. David odhodil sirku na podlahu. „Možná kvůli tomu filmu, co jsem našel v kapse vašeho saka –“

Jak mluvil, hodil zapálenou cigaretu Faberovi do obličeje a natáhl se po pušce nad předním sklem.

26

Sid Cripps se podíval z okénka a zaklel. Louka byla plná amerických tanků – bylo jich tam nejmíň osmdesát. Uvědomoval si, že je válka a to všechno, ale kdyby se ho zeptali, navrhl by jim jiné pole, kde tráva není tak hustá. Pásová vozidla zničí tu nejlepší trávu.

Natáhl si boty a vystoupil. Na poli bylo pár amerických vojáků a zajímalo by ho, jestli si všimli býka. Když se dostal k plotu, zastavil se a poškrabal se na hlavě. Tady se dělo něco podivného.

Tanky nezničily jeho trávu. Nezanechaly žádné stopy. Ale američtí vojáci vyrobili stopy tanků zařízením podobným bránám.

Zatímco se to Sid pokoušel rozluštit, býk si všiml tanků. Chvíli na ně zíral, pak zahrabal do země a nemotorně se rozběhl. Chystal se nabrat tank na rohy.

„Hloupé zvíře, rozbiješ si hlavu,“ zamumlal Sid.

Vojáci býka také pozorovali. Vypadalo to, že jim to přijde ohromně legrační.

Býk naběhl plnou rychlostí do tanku, rohy prorazily obrněný bok vozu. Sid zadoufal, že anglické tanky jsou silnější než americké.

Ozval se hlasitý syčivý zvuk, jak si býk osvobozoval rohy. Pak se tank zhroutil jako splasklý balón. Američtí vojáci padli smíchem jeden přes druhého.

Bylo to pěkně divné.

Percival Godliman šel rychle přes Parlament Square a nesl s sebou deštník. Pod pláštěnkou byl oblečený do tmavého pruhovaného obleku a černé boty měl pečlivě nablýskané – alespoň byly nablýskané, než vykročil do deště. Nebylo to každý den, koneckonců nebylo to ani každý rok, kdy měl osobní audienci u Winstona Churchilla.

Voják z povolání by byl pořádně nervózní, kdyby šel za vrchním velitelem národních ozbrojených sil s tak špatnou zprávou. Godliman nebyl nervózní – význačný historik se nemá čeho bát, řekl si, od vojáků a politiků, pokud jeho pohled na historii není značné radikálnější než Godlimanův. Tedy ne nervózní, ale rozhodně má obavy. Značné obavy.

Myslel na energii, uvážlivost, starost, peníze a lidskou práci, která byla vložena do vytvoření celé umělé První skupiny amerických vojsk ve východní Anglii: čtyři sta kotvících lodí, vyrobených z plátna a lešení, plujících na sudech na olej, které se ve velkém množství vyskytovaly v přístavech a v ústí řek, pečlivě vyrobené napodobeniny tanků, dělostřelectva, náklaďáků, vojenských polopásových vozidel a dokonce i muničních skladů, stížnosti otištěné ve sloupku čtenářů místních novin o úpadku morálky od příjezdu amerických jednotek do oblasti, falešný palivový dok v Doveru, navržený nejvýznamnějšími britskými architekty a vybudovaný – z lepenky a starých kanalizačních trubek – řemeslníky vypůjčenými z filmových studií, pečlivě vymýšlené zprávy odesílané do Hamburku německými agenty, kteří byli „obráceni“ XX. komisí, a neustávající rádiové vysílání určené pro německé odposlechy, které se skládalo ze zpráv vytvořených profesionálními spisovateli beletrie a obsahující takové zprávy, jako že „5. královnin regiment hlásí značný počet žen v civilu, pravděpodobně k tomu neoprávněných, v zavazadlovém voze vlaku. Co s nimi bude – vezou je do Calais?“

Nepochybně to mělo úspěch. Různé náznaky indikují, že se Němci chytili. A teď je celý ten obrovský podvod ohrožený, kvůli jedinému zatracenému špiónovi – špiónovi, kterého se Godlimanovi nepodařilo chytit. Což byl samozřejmě důvod k tomu, proč se měl dnes dostavit k vrchnímu veliteli vojsk.

Jeho krátké, jakoby ptačí kroky měřily chodník Westminsteru k malým dveřím u čísla 2 v Great George Street. Ozbrojená stráž stojící vedle zdi z pytlů s pískem si prohlédla jeho povolení a pokynula mu, aby vstoupil. Přešel halu a sešel dolů po schodech do Churchillova velitelství v podzemí.

Bylo to jako jít do podpalubí válečné lodi. Velitelské stanoviště, chráněné před bombardováním čtyři stopy silným stropem z vyztuženého betonu, mělo ocelové přepažené dveře a střešní opory z letitého dřeva. Když Godliman vstoupil do místnosti s mapami, z konferenční místnosti za ní se vynořil chumel mladých lidí s vážnými tvářemi. Chvíli na to za nimi vyšel poradce a zahlédl Godlimana.

„Jste velmi přesný, pane,“ řekl poradce. „Očekává vás.“

Godliman vstoupil do malé příjemné konferenční místnosti. Na podlaze ležely koberce a na zdi visel portrét krále. Elektrický větrák rozháněl tabákový kouř do vzduchu. Churchill seděl v čele starého, jako zrcadlo lesklého stolu, v jehož středu stála postava fauna – emblém Churchillovy vlastní zpravodajské organizace, Londýnské řídící sekce.

Godliman se rozhodl, že nezasalutuje.

Churchill řekl, „Posaďte se, profesore.“

Godliman si najednou uvědomil, že Churchill není vysoký – ale sedí jako vysoký člověk – ramena nahrbená, lokty na opěradlech křesla, brada skloněná, nohy od sebe. Měl na sobě krátké černé sako a pruhované šedé kalhoty – typický oblek právníka – s puntíkovaným modrým motýlkem a dokonale bílou košili. Přes podsaditou postavu a velké břicho, byla ruka držící pero jemná, s tenkými prsty. Pleť měl růžovou jako miminko. V druhé ruce držel cigáro a na stole vedle papírů stála sklenička s něčím, co vypadalo jako whisky.

Psal si poznámky na okraj na stroji psané zprávy a jak psal, občas si něco mumlal. Godliman před tím mužem nepociťoval žádnou posvátnou bázeň. Jako státník mírové doby by byl Churchill katastrofou. Ovšem tento muž měl kvality velkého válečného vůdce a Godliman k němu v tom cítil velkou úctu.

(Churchill skromně odmítal to, že je britským lvem, říkal, že má jen právo vydávat řev. Godliman si myslel, že takové vyhodnocení situace je přesné.)

Teď náhle vzhlédl. „Předpokládám, že neexistují pochyby o tom, že ten zatracený špión objevil, o co nám jde?“

„Rozhodně ne, pane,“ odpověděl Godliman.

„Myslíte, že unikl?“

„Sledovali jsme ho do Aberdeenu. Je téměř jisté, že odtamtud odplul přede dvěma dny v ukradené lodi – pravděpodobně na schůzku v Severním moři. Ovšem nemohl být ještě daleko od přístavu, když vypukla bouře. Možná se mohl setkat s ponorkou, ještě než vypukla bouře, ale není to pravděpodobné. Je mi líto, že vám nemůžu poskytnout určitější informaci –“

„Mně také,“ řekl Churchill a náhle vypadal rozzlobeně, i když ne na Godlimana. Vstal z křesla a přešel k hodinám na zdi, díval se jako očarovaný na nápis, Victoria, R. I. Ministerstvo stavebních prací, 1889. Pak jako by zapomněl, že tam Godliman je, začal chodit sem a tam podél stolu a něco si pro sebe mumlal. Godliman byl schopen slova rozeznat a to, co slyšel, ho ohromilo. Velký muž mumlal: „Ta podsaditá figura, trochu nahrbená, chodící sem a tam, náhle si neuvědomující přítomnost čehokoli jiného kromě svých vlastních myšlenek…“ Vypadalo to, jako by si Churchill přehrával hollywoodský scénář, který psal, jak chodil kolem.

Představení skončilo stejně náhle jako začalo, a pokud si ten člověk uvědomil, že se zachoval výstředně, nedal to na sobě znát. Posadil se, podal Godlimanovi list papíru a řekl: „Tohle je německý přehled bojové techniky z minulého týdne.“

Godliman četl:

Ruská fronta:

122 pěších divizí

25 tankových divizí

17 různých divizí

Itálie a Balkán:

37 pěších divizí

9 tankových divizi

4 různé divize

Západní fronta:

64 pěších divizí

12 tankových divizí

12 různých divizí

Německo:

3 pěší divize

1 tanková divize

4 různé divize

Churchill řekl: „Z těch dvanácti tankových divizí je na pobřeží Normandie ve skutečnosti jen jedna. Velké divize SS, Das Reich a Adolf Hitler jsou v Toulouse a Bruselu a nevykazuji žádné známky, že by se hodlaly přesunout. Co vám tohle všechno říká, profesore?“

„Zdá se, že náš klam a zastírací manévr byly úspěšné,“ odpověděl Godliman a uvědomil si, jakou důvěru v něj Churchill složil. Až do té chvíle se před ním nikdo nezmínil o Normandii, ani jeho strýc plukovník Terry nebo kdokoli jiný, přestože si toho hodně vydedukoval, když věděl to, co věděl o umělém nahromadění vojenských sil směřujících na Calais. Samozřejmě, pořád ještě nezná den invaze – den D – a je rád, že ho nezná.

„Naprosto úspěšné,“ řekl Churchill. „Jsou zmatení a nejistí a jejich nejlepší odhady našich záměrů jsou značně chybné. A přitom“ – odmlčel se kvůli efektu – „a přitom, přes to všechno…“ Vzal ze stolu další list papíru a nahlas přečetl: „Naše šance na to, že vybudujeme předmostí, obzvláště pokud tam Němci posílí svoje jednotky, je jedna ku jedné.“

Odložil cigaretu a jeho hlas teď zněl úplně tiše. „Stálo to veškerou vojenskou a průmyslovou sílu celého anglicky mluvícího světa – největší civilizace od dob římského impéria – čtyři roky, aby tahle naděje byla jedna ku jedné. Pokud tenhle špión unikne, ztratíme i tohle. Tím je řečeno, že ztratíme všechno.“

Chvíli se díval na Godlimana, pak vzal křehkou bílou rukou pero. „Nepřinášejte mi vyhlídky, profesore. Přiveďte mi Die Nadela.“

Sklopil oči a začal psát. Chvíli na to Godliman vstal a vyšel z místnosti.

27

Tabák cigarety hoří při 800 stupních. Ovsem uhlík na konci cigarety je normálně obklopen tenkou vrstvou popela. Aby mohla cigareta spálit, musí být přitisknuta ke kůži dobrou část vteřiny – kratší dotek člověk stěží pocítí. To platí i pro oči. Mrknutí je nejrychlejší samovolnou reakcí lidského těla. Cigarety hážou jedině amatéři a David Rose byl amatér – pořádně frustrovaný a po akci dychtící amatér. Profesionálové takové amatéry ignorují.

Faber ignoroval zapálenou cigaretu, kterou po něm David Rose hodil. Odhadl to dobře, protože cigareta se jen dotkla jeho čela a spadla na podlahu džípu. Hrábnul po Davidově pušce, což byla chyba. Okamžitě si uvědomil, že měl vytáhnout dýku a Davida podříznout: David mohl vystřelit dřív, ale David ještě nikdy na člověka nemířil, natož aby někoho zabil, a zcela určitě by byl zaváhal a v tu chvíli ho Faber mohl zabít. Faber dospěl k závěru, že by mohl přičíst vinu za takovou neomluvitelnou chybu svému poslednímu návalu humánnosti. Bude to jeho poslední.

David měl obě ruce uprostřed pušky – levou na hlavni, pravou kolem zádi hlavně – a vytáhl zbraň asi šest palců z držáku, když Faber jednou rukou chytil ústí zbraně. David zbraň přitáhl k sobě, ale chvíli byla, díky tomu jak ji Faber držel, namířená proti přednímu sklu.

Faber byl silný, ale David byl výjimečně silný. Jeho ramena, paže a zápěstí ovládaly jeho tělo a vozík celé čtyři roky a svaly se nadměrně vyvinuly. A navíc měl na zbrani před sebou obě ruce, zatímco Faber ji držel jen jednou rukou a v nešikovném úhlu. David zase zatáhl, tentokrát odhodlaněji, a ústí hlavně vyklouzlo Faberovi z ruky.

V tu chvíli, kdy mu zbraň mířila na břicho a Davidův prst se obtočil kolem spouště, cítil Faber, že je smrt velice blízko.

Trhnul sebou nahoru, katapultoval se ze sedadla. Jeho hlava narazila na plátěnou střechu, když zbraň explodovala s prásknutím, které ohlušovalo uši a působilo fyzickou bolest za očima. Okno za sedadlem vedle řidiče se roztříštilo na malé kousky a déšť pronikl prázdným rámem. Faber se otočil a padl zpátky, ne na své sedadlo, ale na Davida. Dostal obě ruce na Davidovo hrdlo a stiskl je palci.

David se pokoušel dostat zbraň mezi těla a vypálit další ránu, ale zbraň byla příliš velká. Faber se podíval do jeho očí a uviděl… co? Rozjařenost. Samozřejmě – ten člověk konečně dostal šanci bojovat za svoji zem. Pak se jeho výraz změnil, když tělo pocítilo nedostatek kyslíku a začal bojovat o to, aby chytil dech.

David povolil stisk na zbrani, obě paže dostal dozadu, kam až mohl, a pak jimi mocným dvojitým rýpnutím vrazil Faberovi do spodní části žeber.

Faber zkroutil obličej bolestí, ale udržel svůj stisk na Davidově hrdle, věděl, že dokáže odolávat Davidovým ránám déle než on jeho stisku.

David musel dospět ke stejnému závěru. Zkřížil paže mezi jejich těly a Fabera odstrčil. Když pak byla vzdálenost mezi nimi široká několik palců, rozmáchl ruce k ráně nahoru a zevně na Faberovy paže a rozpřáhl se v mocné, ale neodborné ráně, která skončila na Faberově lícní kosti a vehnala mu slzy do očí.

Faber odpověděl sérií úderů do těla. David pokračoval ve zraňování jeho obličeje. Měli k sobě příliš blízko, než aby se mohli za tak krátkou dobu vážně poškodit, ale Davidova větší síla začínala být patrná.

Téměř s obdivem si Faber uvědomil, že si David chytře zvolil dobu a místo boje. Měl výhodu překvapení, zbraň a omezené místo, kde se uplatnily jeho svaly a Faberova lepší rovnováha a větší manévrovatelnost se nedaly nijak zvlášť využít. Chyboval jenom v tom, že ve svém přehnaném chvastounství – což je možná pochopitelné – prozradil, že nalezl krabičku s filmy, čímž Faberovi poskytl krátké varování.

Faber trochu pohnul tělem a jeho bok se dotkl převodovky, přehodil ji na pohyb kupředu. Motor stále běžel, auto sebou trhlo a Faber ztratil rovnováhu. David využil příležitosti k tomu, aby uvolnil napřaženou levačku čímž – spíš díky štěstí než po úvaze – zasáhl Fabera prudce do brady a odhodil ho přes kabinu džípu. Hlavou narazil na rám, ramenem do držáku na dveřích, dveře se otevřely a Faber vypadl z auta saltem v zad a dopadl tváří do bláta.

Chvíli byl tak omráčený, že se ani nemohl pohnout. Když otevřel oči, neviděl nic než modré blesky na mlhavě červeném pozadí. Uslyšel motor rychle jedoucího džípu. Zatřásl hlavou, pokoušel se zahnat ohňostroje ze svého vidění a snažil se vyškrábat na ruce a kolena. Zvuk džípu se ztišil a pak se zase přiblížil. Otočil hlavou po zvuku a jak se barvy před jeho očima rozpouštěly, viděl, jak se na něj žene vůz.

David se ho chystal přejet.

Když byl přední nárazník méně než yard od jeho obličeje, hodil sebou stranou. Pocítil závan větru. Blatník narazil na jeho vyčnívající nohu, jak se džíp prohnal kolem, jeho těžké pneumatiky rozrážely nasáklou trávu a odhazovaly bláto. Převalil se dvakrát v mokré trávě, pak se vyškrabal na kolena. Noha ho bolela. Pozoroval džíp, jak se v úzkém kruhu otáčí a zase na něj jede.

Za předním sklem viděl Davidův obličej. Mladík se nakláněl kupředu, skoro visel přes volant, zuby vyceněné v divokém, téměř šíleném šklebu… zjevně si ten frustrovaný bojovník představuje, že je v pilotní kabině Spitfiru, slétává od slunce na nepřátelské letadlo se všemi osmi kulomety Browning, chrlícími 1260 kulek za minutu.

Faber se pohnul směrem ke kraji útesu. Džíp nabíral rychlost. Faber věděl, že ještě přinejmenším chvíli nebude schopen běhu. Rozhlédl se po útesu – skalnatý, téměř vertikální sráz k rozzuřenému moři sto stop pod ním. Džíp přijížděl po okraji útesu přímo k němu. Faber se rozhlížel po nějakém výstupku nebo alespoň opěrném bodu. Nic takového tam nebylo.

Džíp byl vzdálen jen čtyři nebo pět yardů, jel asi čtyřicet mil za hodinu. Jeho kola byla míň než dvě stopy od okraje útesu. Faber se vrhnul na zem a vyhodil nohy do vzduchu, svoji váhu držel pažemi, jak se pověsil na okraj.

Kola ho minula o pár palců. Po několika yardech jedna pneumatika opravdu sklouzla přes okraj. Na chvíli si Faber pomyslel, že celý vůz sklouzne a spadne do moře dole, ale ostatní tři kola dostala džíp do bezpečí.

Země se pod Faberovýma rukama pohnula. Vibrace projíždějícího džípu zemi uvolnila. Cítil, že o kus sklouzl. Sto stop pod ním, mezi skalami, vařilo moře. Faber natáhl jednu ruku kam až nejdál mohl a prsty hluboko hrabal v zemi. Cítil, že se mu trhá nehet, ale ignoroval to. Zopakoval proces s druhou paží. Se dvěma rukama zarytýma do země se vytáhl nahoru. Šlo to mučivě pomalu, ale nakonec vytáhl hlavu na úroveň svých rukou, jeho boky dosáhly pevné země a byl schopný otočit se a odvalit se od kraje.

Džíp se zase obracel. Faber se k němu rozběhl. Noha ho bolela, ale usoudil, že není zlomená. David zrychlil k dalšímu nájezdu. Faber se otočil a běhal kolmo ke směru jízdy džípu, nutil Davida, aby otáčel volantem a tím musel zpomalit.

Faber věděl, že moc dlouho nevydrží, určitě se unaví dřív než David. Tohle musí být poslední jízda.

Běžel rychleji. David se mu snažil odříznout cestu, zamířil před něj. Faber změnil směr a džíp se smekl. Byl teď docela blízko. Faber se dal do sprintu jeho směrem, nutil Davida k tomu, aby jel v úzkém kruhu. Džíp zpomaloval a Faber se dostával blíž. Bylo mezi nimi jen několik yardů, když si David uvědomil, o co Faberovi jde. Zatočil volantem stranou, ale už bylo pozdě. Faber běžel podél džípu a vyskočil, přistál obličejem dolů na plátěné střeše.

Pár vteřin tam ležel, chytal dech. Zraněná noha ho pálila, jako by byla v jednom ohni, plíce ho bolely.

Džíp stále jel. Faber vytáhl z pouzdra v rukávě dýku a rozřízl dlouhou zubatou trhlinou plátěnou střechu. Materiál se stočil dovnitř a Faber zjistil, že se dívá na temeno Davidovy hlavy.

David zvedl hlavu, otočil se a přes obličej mu přeběhl udivený výraz. Faber napřáhl paži k ráně nožem…

David přidal plyn a zatočil volantem. Džíp poskočil kupředu a zvedl se na dvou kolech, jak se otočil v úzkém kruhu. Faber se snažil udržet se na něm. Džíp stále nabíral rychlost, dopadl na čtyři kola a pak se zase zvedl. Několik yardů se nebezpečně houpal, jak kola klouzala po nasáklé zemi, a pak se s brousivým nárazem převrátil na stranu.

Fabera to odhodilo několik yardů a dopadl nešikovně, při dopadu mu to vyrazilo dech. Několik sekund trvalo, než se dokázal pohnout.

Bláznivý kurz džípu je zase dostal nebezpečně blízko útesu.

Faber uviděl v trávě o pár yardů dál nůž. Vzal ho a otočil se k džípu.

David nějak dostal sebe a vozík roztrhnutou střechou džípu a teď seděl v židli a postrkoval se podél kraje útesu. Faber, který běžel za ním, musel ocenit jeho kuráž.

David musel zaslechnout kroky, protože přesně ve chvíli, kdy Faber židli dohnal, na místě zastavil, otočil se a Faber v jeho ruce zahlédl těžký francouzský klíč.

Faber narazil do vozíku a převrátil ho. Jeho poslední myšlenkou bylo, že by oba i s vozíkem mohli skončit v moři dole – a pak ho klíč trefil zezadu do hlavy a on ztratil vědomí.

Když se probral, vozík ležel vedle něj, ale Davida nebylo nikde vidět. Postavil se a rozhlédl se v omámeném překvapení.

„Tady.“

Hlas přicházel zpoza útesu. David ho určitě stačil uhodit těsně před tím, než ho to vyhodilo ze židle a přes okraj srázu. Faber se doplazil k útesu a podíval se přes něj.

David se držel jednou rukou kořene keře, který rostl hned pod převisem útesu. Druhou ruku měl zastrčenou do malé štěrbiny ve skále. Visel zavěšený, právě tak jako Faber před několika minutami. Bylo po chvastounství.

Faber se naklonil blíž. „Jak jste přišel na ty filmy?“ zeptal se.

„Pomozte mi, prosím.“

„Řekněte mi o těch filmech.“

„Ach, Bože.“ David se značně snažil soustředit. „Když jste odešel u Toma na záchod, nechal jste sako sušit v kuchyni, Tom šel nahoru pro whisky a já jsem prohledal vaše kapsy a našel negativy –“

„A to pro vás byl dostatečný důkaz, abyste se mne pokusil zabít?“

„To, co jste dělal s mojí ženou v mém domě… tak by se žádný Angličan nikdy nechoval –“

Faber se musel zasmát. Ten muž byl přese všecko chlapec. „Kde jsou ty negativy teď?“

„V mojí kapse…“

„Dejte mi je a já vás vytáhnu.“

„Budete si je muset vzít – já nemůžu. Pospěšte si…“

Faber si lehl na břicho, natáhl se dolů pod Davidovu pláštěnku, do náprsní kapsy jeho saka.

Oddechl si úlevou, když jeho prsty nahmataly plechovou krabičku s filmem a opatrně ji vytáhl. Podíval se na filmy, vypadalo to, že jsou tam všechny. Dal si krabičku do kapsy svého saka, zapnul si ho a naklonil se zase k Davidovi. Už žádné chyby.

Vzal keř, na kterém David visel a prudkým škubnutím ho vyrval z kořene.

David zaječel: „Ne!“ a zoufale šmátral, čeho by se chytil, když jeho druhá ruka neúprosně klouzala z trhliny ve skále.

„To není fér,“ zařval a pak se mu ruka uvolnila z trhliny.

Chvíli to vypadalo, že visí ve vzduchu, pak padal, dvakrát cestou dolů narazil na útes, až se šplouchnutím dopadl do vody.

Faber chvíli pozoroval hladinu, aby se ujistil, že zase nevyplave. „Není to fér? Není fér? Copak nevíš, že je válka?“

Několik minut se díval dolů na moře. Jednou mu přišlo, že vidí na hladině záblesk žluté pláštěnky, ale zmizela, než se na ni stačil zaměřit. Bylo tam jen moře a skály.

Najednou se cítil strašně unavený. Jeho zranění mu jedno po druhém začala pronikat do vědomí: poraněná noha, rána na hlavě, pohmožděniny všude v obličeji. David Rose byl trochu blázen, taky chvastoun a mizerný manžel a umřel, když škemral o milost, ale byl to statečný člověk a zemřel za svoji zemi – což byl jeho přínos.

Fabera napadlo, jestli jeho smrt bude taky tak dobrá.

Odvrátil se od kraje útesu a vrátil se k převrácenému džípu.

28

Percival Godliman se cítil osvěžený, rozhodný a dokonce – což pro něj bylo velice neobvyklé – plný odhodlání.

Když o tom přemýšlel, bylo mu to nepříjemné. Takové povzbuzující řeči byly pro řadové členy a intelektuálové věřili, že jsou proti podnětným proslovům imunní. Přestože věděl, že projev velkého muže byl pečlivě připraven, krescenda a diminuenda proslovu, působícího jako symfonie, na něj přesto zapůsobily, stejně účinně, jako kdyby byl kapitánem školního kriketového týmu poslouchajícím poslední nabádání trenéra.

Vrátil se do své kanceláře s palčivou touhou něco udělat.

Vsunul deštník do stojanu na deštníky, pověsil pláštěnku a podíval se na sebe do zrcadla na vnitřní straně dveří skříně. Není pochyb o tom, že se s jeho tváří, od té doby, co začal chytat špióny v Anglii, něco přihodilo. Nedávno se mu dostala do ruky jeho vlastní fotografie z roku 1937, na které byl zachycen se skupinou studentů na semináři v Oxfordu. Tehdy vypadal vlastně starší než teď: bledá pleť, řídké vlasy, špatně oholený, se špatně sedícími šaty důchodce. Řídké vlasy zmizely, teď byl plešatý, až na mnišský věnec vlasů. Měl oblek výkonného obchodníka, ne učitele. Připadalo mu – možná že si to jen namlouvá – že je jeho brada pevnější, oči jasnější a je pečlivěji oholený.

Posadil se ke stolu a zapálil si cigaretu. Tahle novota byla nevítaná, začal kašlat, pokoušel se toho vzdát, ale zjistil, že si už navykl. Ale v době války v Británii kouřil téměř každý, dokonce i některé ženy. No, měly mužská povolání – měly nárok i na mužské neřesti. Kouř se zachytil Godlimanovi v hrdle, začal kašlat. Odložil cigaretu na plechové víčko, které používal jako popelník (kamenina byla vzácná).

Potíž s tím, že má člověk vnuknutí provést nemožné, přemýšlel, je v tom, že vnuknutí vám neposkytuje žádná vodítka pro praktické prostředky. Vzpomněl si na svoji diplomovou práci o záhadném středověkém mnichovi, který se jmenoval Thomas z Kříže. Godliman si vytyčil menší, ale těžký úkol – zmapovat knězův cestovní plán v průběhu pěti let. Byla tu záhadná mezera osmi měsíců, kdy byl buď v Paříži nebo v Canterbury, ale Godliman nemohl určit kde, a to ohrozilo hodnotu celého projektu. Záznamy, které používal, tuto informaci prostě neobsahovaly. Pokud mnichův pobyt zaznamenán nebyl, neexistoval způsob jak určit, kde byl, a to bylo ono. S optimismem mládí mladý Godliman odmítal uvěřit, že ta informace prostě neexistuje, a pracoval s předpokladem, že někde musí být záznam, kde Thomas ty měsíce strávil – přes všeobecně známý fakt, že téměř všechno, k čemu došlo ve středověku, zůstalo nezaznamenáno. Pokud Thomas nebyl v Paříži nebo Canterbury, musel být na cestě mezi těmito dvěma místy, hádal Godliman. A pak našel v muzeu v Amsterdamu záznamy o plavbě, které prokázaly, že se Thomas nalodil na palubu lodi směřující do Doveru, která byla odváta ze svého směru a nakonec ztroskotala na irském pobřeží. Za tento vzorový kousek historického výzkumu získal Godliman profesuru.

Mohl by se pokusit aplikovat tento způsob myšlení na problém, co se stalo s Faberem.

Je velice pravděpodobné, že se Faber utopil. Pokud ne, je teď už pravděpodobně v Německu. Ani jedna z těchto možnosti neobsahuje nic, podle čeho by Godliman mohl jednat, takže s nimi nemusí počítat. Musí předpokládat, že je Faber naživu a že se dostal někam na pevninu.

Vyšel z kanceláře a sešel o patro níž do místnosti s mapami. Před mapou Evropy stál jeho strýc plukovník Terry s cigaretou v ústech. Godliman si uvědomil, že tohle je běžný obrázek ministerstva války těchto dní: starší muž, zírající jako v tranzu na mapy, tiše si propočítávající svoje odhady, jestli válka bude vyhrána nebo ztracena. Hádal, že je to proto, protože všechny plány jsou hotové, obrovský stroj spuštěn a ti, kteří už učinili velká rozhodnutí, nemohou dělat nic než čekat, jestli měli pravdu.

Terry ho viděl vejít a zeptal se: „Jak jste si rozuměli s velkým mužem?“

„Pil whisky,“ řekl Godliman.

„Pije ji celý den, ale nikdy se nezdá, že by to na něj mělo nějaký vliv,“ řekl Terry. „Co říkal?“

„Chce hlavu Die Nadela na podnosu.“ Godliman přešel místnost k nástěnné mapě Velké Británie a ukázal na Aberdeen. „Kdybys posílal ponorku, aby vyzvedla prchajícího špióna, co bys myslel, jak moc je pro ponorku bezpečné přiblížit se k pobřeží?“

Terry stál za ním a podíval se na mapu. „Nepřibližoval bych se víc než na tři míle. Ale raději bych zůstal ve vzdálenosti deseti mil.“

„Dobře.“ Godliman nakreslil tužkou dvě čáry paralelně k pobřeží, tři a deset mil od něj vzdálené. „A teď, kdybys byl námořník amatér, vydávající se z Aberdeenu v malé rybářské loďce, jak daleko bys plul, než bys znervózněl?“

„Myslíš, jaká je rozumná vzdálenost pro cestování v takové loďce?“

„Přesně tak.“

Terry pokrčil rameny. „Zeptej se u válečného námořnictva. Řekl bych patnáct dvacet mil.“

„Souhlasím.“

Godliman nakreslil oblouk o poloměru dvacet mil se středem v Aberdeenu. „Teď – pokud Faber žije, je buď zpátky na pevnině, nebo někde na tomto území.“ Ukázal na plochu ohraničenou paralelními čarami a obloukem.

„V téhle oblasti není žádná země.“

„Nemáme podrobnější mapu?“

Terry vytáhl šuplík a vyndal podrobnou mapu Skotska, Roztáhl ji na vršku skříňky. Godliman zkopíroval značky z velké mapy na podrobnější.

Ještě pořád na vymezené ploše nebyla žádná země.

„Ale podívej,“ řekl Godliman. Hned na východ od desetimílového limitu byl dlouhý, úzký ostrov.

Terry se podíval z větší blízkosti. „Storm Island,“ přečetl. „Jak trefné (pozn. storm=bouře).“

Godliman luskl prsty. „Možná…“

„Můžeš tam někoho poslat?“

„Až se bouřka uklidní. Je tam Bloggs. Nechám mu připravit letadlo. Bude moci vyletět hned v tu chvíli, kdy se počasí zlepší.“ Šel ke dveřím.

„Hodně štěstí,“ volal za ním Terry.

Godliman bral schody do svého poschodí po dvou a vešel do své kanceláře. Zvedl telefon. „Sežeňte mi pana Bloggse v Aberdeenu, prosím.“

Zatímco čekal, bezmyšlenkovitě si čmáral na piják, kreslil ostrov. Měl tvar vršku vycházkové hole s ohybem na západním konci. Musí být tak deset mil dlouhý a možná míli široký. Přemýšlel, co je to asi za místo: holé seskupení skal nebo životem kypící společenství farmářů? Pokud tam Faber je, může být ještě pořád schopný kontaktovat ponorku. Bloggs se bude muset na ostrov dostat dřív než ponorka.

„Máme pana Bloggse,“ řekla dívka z ústředny.

„Frede?“

„Ahoj, Percy.“

„Myslím, že je na ostrově, který se jmenuje Storm Island.“

„Ne, není,“ řekl Bloggs. „Právě jsme ho zatkli.“ (Doufal.)

Dýka byla devět palců dlouhá, měla vyřezávanou rukojeť a malou krátkou příčku. Bloggs si pomyslel, že vypadá jako velice účinný vražedný nástroj. Byla nedávno naleštěná.

Bloggs a vrchní inspektor tajné policie Kincaid stáli a dívali se na ni a ani jeden z nich se jí nechtěl dotknout.

„Pokoušel se chytit autobus do Edinbourghu,“ řekl Kincaid. „Strážník ho zahlédl u pokladny a požádal ho o průkaz totožnosti. Pustil kufr a dal se na útěk. Průvodčí autobusu ho praštila do hlavy strojkem na jízdenky. Trvalo mu deset minut, než se probral.“

„Podíváme se na něj,“ řekl Bloggs.

Šli po chodbě k celám. „Tahle,“ řekl Kincaid.

Bloggs se podíval špehýrkou. Na židli v zadním rohu seděl muž a opíral se zády o stěnu. Nohy měl zkřížené, oči zavřené a ruce v kapsách. „Už byl někdy zavřený,“ poznamenal Bloggs. Muž byl vysoký, měl dlouhý hezký obličej a tmavé vlasy. Mohl by to být muž z fotografie, ale těžko si mohl být jistý.

„Chcete jít dovnitř?“ zeptal se Kincaid.

„Moment. Co měl v kufru, kromě dýky?“

„Nástroje na vloupání. Docela dost peněz v malých bankovkách. Pistoli a trochu munice. Černé šaty a boty s podrážkou ze surové gumy. Dvě stě cigaret Lucky Strike.“

„Žádné fotografie nebo negativy?“

Kincaid zavrtěl hlavou.

„Do prdele,“ řekl Bloggs s citem.

„Podle dokladů je to Peter Fredericks z Wembley z Middlesexu. Tvrdí, že je nezaměstnaný výrobce nástrojů a že hledá práci.“

„Výrobce nástrojů?“ řekl Bloggs skepticky. „V posledních čtyřech letech není v Británii jediný nezaměstnaný výrobce nástrojů. Člověk by řekl, že špión tohle ví. Přesto…“

Kincaid se zeptal: „Mám začít s výslechem já, nebo začnete vy?“

„Vy.“

Kincaid otevřel dveře a Bloggs vstoupil za ním. Muž v rohu lhostejně otevřel oči. Svoji polohu nezměnil.

Kincaid se posadil na malý jednoduchý stolek. Bloggs se opřel o zeď.

Kincaid se zeptal: „Jaké je vaše pravé jméno?“

„Peter Fredericks.“

„Co děláte tak daleko od domova?“

„Hledám práci.“

„Proč nejste v armádě?“

„Slabé srdce.“

„Kde jste strávil posledních pár dní?“

„Tady v Aberdeenu. Předtím v Dundee, předtím v Perthu.“

„Kdy jste přijel do Aberdeenu?“

„Předevčírem.“

Kincaid se podíval na Bloggse, který přikývl. „Váš příběh je hloupý,“ řekl Kincaid. „Výrobci nástrojů nemusejí shánět práci. V zemi jich není dost. Měl byste raději začít mluvit pravdu.“

„Mluvím pravdu.“

Bloggs vyndal z kapsy všechny svoje drobné a zavázal je do kapesníku. Stál, pozoroval scénu, neříkal nic, jen trochu pohupoval malým ranečkem v pravé ruce.

„Kde je film?“ zeptal se Kincaid, který byl až potud informován Bloggsem. Ne ovšem do takové míry, aby věděl, co na filmu je.

Mužův výraz se nezměnil. „Nevím, o čem mluvíte.“

Kincaid pokrčil rameny a podíval se na Bloggse.

Bloggs řekl: „Postavte se.“

„Prosím?“

„POSTAVTE SE!“

Muž netečně vstal.

„Přistupte blíž.“

Muž pokročil dva kroky ke stolu.

„Jméno?“

„Peter Fredericks.“

Bloggs se odlepil ode zdi a udeřil muže těžkým kapesníkem. Rána ho zasáhla přímo do můstku nosu a muž vykřikl. Chytil se rukama za obličej.

„Stoupněte si do pozoru,“ řekl Bloggs. „Jméno.“

Muž stál vzpřímeně, ruce spustil podél boků. „Peter Fredericks.“

Bloggs ho udeřil znovu, přesně na totéž místo. Tentokrát muž padl na kolena, oči se mu zalily slzami.

„Kde je film?“

Muž zavrtěl hlavou.

Bloggs ho vytáhl na nohy, kopl ho kolenem do slabin, praštil ho do žaludku. „Co jste udělal s negativy?“

Muž upadl na zem a vyzvracel se. Bloggs ho kopl do obličeje. Ozvalo se ostré zapraskání. „A co ponorka? Kde je schůzka? Jaký je signál, zatracený –?“

Kincaid Bloggse chytil. „To stačí,“ řekl. „Tohle je moje stanice a můžu přimhouřit oko jen potud, pokud –“

Bloggs se k němu otočil. „Nebavíme se tu o nějakém bezvýznamném vloupání. Jsem z MI5 a budu tu na vaší stanici sakra dělat, co chci. Pokud vězeň zemře, přebírám za to zodpovědnost.“ Otočil se k muži na podlaze, který zíral na něj a na Kincaida, obličej plný krve, s výrazem nevíry. „O čem to mluvíte?“ zeptal se slabě. „Co je tohle?“

Bloggs ho vytáhl na nohy. „Jste Heinrich Rudolf von Müller-Güder, narozený v Olnu 26. května 1900, známý též jako Henry Faber, podplukovník německé zpravodajské služby. Během tří měsíců budete pověšen za špionáž, pokud se neukáže, že pro nás budete užitečnější jako živý. Začnete být užitečný, plukovníku Müller-Güdere?“

„Ne,“ řekl muž. „Ne, ne! Jsem zloděj, ne špión: Prosím!“ Odtáhl se od Bloggsovy zdvižené pěsti. „Mohu to dokázat –“

Bloggs ho zase udeřil a Kincaid zasáhl podruhé. „Počkejte… dobře, Fredericksi – pokud se tak jmenujete – dokažte, že jste zloděj.“

„Minulý týden jsem vykradl tři domy v Jubilee Crescent,“ lapal muž po dechu. „V jednom jsem vzal kolem pěti tisíc liber a ve druhém nějaké šperky – diamantové prsteny a perly – z dalšího jsem kvůli psovi nevzal nic… určitě víte, že mluvím pravdu, musely být přece nahlášeny, že? Ach, Bože –“

Kincaid se podíval na Bloggse. „Ke všem těm vloupáním došlo.“

„Mohl se o nich dočíst v novinách.“

„To třetí nebylo oznámeno.“

„Možná to udělal – a přitom pořád může být špiónem. Špióni můžou i krást.“ Cítil se hrozně.

„Ale to bylo minulý týden – váš člověk byl tehdy ještě v Londýně, ne?“

Bloggs byl chvíli zticha. Pak řekl: „No, do prdele,“ a odešel.

Peter Fredericks se podíval na Kincaida skrz masku krve: „Kdo to byl, zabiják z Gestapa?“ zeptal se.

Kincaid se na něj podíval. „Vy buďte rád, že nejste ten člověk, kterého hledá.“

„No?“ zeptal se Godliman do telefonu.

„Falešný poplach.“ Bloggsův hlas byl chraplavý a zkreslený dálkovou linkou. „Malý lupič, který měl náhodou dýku a vypadal jako Faber…“

„Tak jsme zase tam, kde jsme začali,“ řekl Godliman.

„Říkal jsi něco o ostrově.“

„Ano. Storm Island – leží deset mil od pobřeží, východně od Aberdeenu. Najdeš ho na podrobné mapě.“

„Proč jsi si tak jistý, že je zrovna tam?“

„Nejsem si jistý. Musíme se postarat i o další možnosti – jiná města, pobřeží, všechno. Ale pokud ukradl loď, tu…“

„Marii II.“

„Ano. Pokud ji ukradl, byla schůzka pravděpodobně blízko ostrova a pokud mám pravdu v tomhle, buď se utopil, nebo ztroskotal na tom ostrově –“

„Dobře, zní to rozumně.“

„Jaké je tam počasí?“

„Beze změny.“

„Mohli byste se dostat na ostrov velkou lodí, co myslíš?“

„Myslím, že velkou lodí se dá jet v jakékoli bouři. Ale u ostrova asi nebude dok, ne?“

„Raději to ověř, ale asi máš pravdu. Teď poslouchej, v Edinbourghu je letecká základna RAF. Než tam dorazíš, budeš mít připravené obojživelné letadlo. Vzlétneš, jakmile se bouře jen trochu uklidní. Místní pobřežní hlídka ať v tom okamžiku vyrazí na cestu také – nejsem si jistý, kdo tam dorazí dřív.“

„Ale pokud ponorka taky čeká, až se bouře uklidní, dostane se tam jako první,“ řekl Bloggs.

„Máš pravdu.“ Godliman si zapálil cigaretu, zatáhl a čekal na nějaký nápad. „No, pošleme tam korvetu válečného námořnictva, aby kroužila kolem ostrova a čekala na Faberův signál. Jakmile se bouře uklidní, může na ostrov vyslat člun.“

„A co stíhačky?“

„Ano. I když stejně jako ty budou muset čekat, až se počasí zlomí.“

„Nemůže to už moc dlouho trvat.“

„Co říkají skotští meteorologové?“

„Ještě den, přinejmenším. Ale pamatuj, pokud musíme zůstat na zemi my, nemůže se hnout ani on.“

„Pokud tam je.“

„Ano.“

„Dobře,“ řekl Godliman. „Budeme mít korvetu, pobřežní hlídku, stíhačky a obojživelné letadlo. Radši se už vydej na cestu. Zavolej mi z Rosythu. Dávej na sebe pozor.“

„Provedu.“

Godliman zavěsil. Jeho cigareta, zanechaná v popelníku, vyhořela až na malý nedopalek.

29

Džíp ležel na boku, vypadal mohutně, ale bezmocně, jako poraněný slon. Motor se zastavil. Faber do něj vší silou strčil a džíp se majestátně vyhoupl na všechny čtyři kola. Boj přežil relativně nepoškozený. Plátěná střecha byla samozřejmě zničená, rána Faberovým nožem vytvořila dlouhou trhlinu z jednoho konce na druhý. Pravý přední blatník, který se zaryl do země a zastavil auto, byl zničený. Světla na té straně byla rozdrcená. Okno na téže straně bylo zničeno výstřelem. Přední sklo zůstalo jakoby zázrakem nedotčené.

Faber se vyšplhal na přední sedadlo, přehodil na neutrál a pokusil se nastartovat. Motor naskočil a zhasl. Zkusil to znovu a motor chytil. Byl rád, že ho nečeká dlouhá cesta pěšky.

Chvíli seděl v autě a probíral si svoje zranění. Opatrně se dotkl svého pravého kotníku. Byl značně oteklý. Možná má zlomenou kost. Je dobře, že je auto určeno pro muže, který nemá nohy. Faber by nemohl šlápnout na brzdu. Boule vzadu na hlavě byla velká, alespoň jako golfový míč. Když se jí dotkl rukou, lepila se krví. Podíval se na svoji tvář ve zpětném zrcátku. Byla směsicí malých ran a velkých modřin, vypadala tak, jako vypadá na konci boxerského zápasu obličej toho, který prohrál.

Svoji pláštěnku nechal v domě, sako a montérky měl nasáklé deštěm a zablácené. Potřeboval se brzy osušit a ohřát.

Chytil se volantu – rukou mu projela palčivá bolest, zapomněl na utržený nehet. Bude muset řídit jednou rukou.

Pomalu se rozjel a našel to, o čem si myslel, že je to cesta. Neměl strach, že by se na ostrově ztratil – musí jen sledovat okraj útesu, dokud nedojede k Lucyinu domu.

Potřebuje si vymyslet nějakou lež, kterou by Lucy vysvětlil, co se stalo s jejím manželem. Nemohla tak daleko slyšet výstřel, to mu bylo jasné. Mohl by jí samozřejmě říct pravdu, nemohla by s tím nic dělat. Ovšem, kdyby s ní byly potíže, musel by ji třeba zabít a k tomu měl odpor. Jel pomalu podél vršku útesu prudkým deštěm a vyjícím větrem a podivoval se té novotě v sobě, těmhle skrupulím. Bylo to poprvé, co v sobě objevil neochotu zabít. Nebylo to tím, že by to bylo amorální – naopak. V duchu se rozhodl, že zabití, která vykonal, byla na stejné morální úrovni jako smrt na bitevním poli a jeho emoce uposlechly jeho rozum. Obvykle míval fyzickou reakci, zvracel, poté co zabil, ale to bylo něco nevysvětlitelného, co ignoroval.

Tak proč nechce zabít Lucy?

Ten pocit je podobný, usoudil, zalíbení, které ho přimělo poslat Luftwaffe špatné údaje o katedrále St. Paul’s, puzení ochránit krásnou věc. Byla nádherné stvoření, plné lásky a jemnosti, jako umělecké dílo. Faber mohl žít a být přitom zabijákem, ale ne obrazoborcem. Byl to, jak rozpoznal okamžitě, jakmile ho ta myšlenka napadla, podivný způsob bytí. Ovšem špióni jsou podivní lidé.

Vzpomněl si na pár lidí, kteří byli Abwehrem zrekrutováni ve stejnou dobu jako on: Otto, nordický obr, který dělal křehké papírové sochy v japonském stylu a nenáviděl ženy, Friedrich, zlomyslný malý matematický genius, který se všeho děsil a dostával se do pět dní trvající deprese, když prohrál hru v šachy, Helmut, který rád četl o otroctví v Americe a brzy vstoupil do SS… každý jiný a všichni podivíni. Pokud měli společného něco specifičtějšího, nevěděl, co by to bylo.

Jako by jel stále pomaleji a pomaleji, déšť a mlha byly stále neproniknutelnější. Začal se obávat okraje útesu vlevo od sebe. Bylo mu velice horko, ale cítil zimničné křeče. Uvědomil si, že mluví nahlas o Ottovi, Friedrichovi a Helmutovi a rozpoznal příznaky blouznění. Pokoušel se nemyslet na nic, jen na to, aby udržel džíp tak, aby jel rovné. Zvuk větru měl určitý druh rytmu, stal se hypnotizujícím. Jednou zjistil, že stojí a dívá se na moře, a neměl tušení, jak je to dlouho, co zastavil.

Připadalo mu to jako několik hodin, než uviděl Lucyin dům. Zatočil k němu a říkal si, nesmím zapomenout sešlápnout brzdu, jinak narazím do zdi. Ve dveřích stála postava a vyhlížela ho v dešti. Musí se ovládat alespoň tak dlouho, aby jí mohl říct tu lež. Nesmí zapomenout, nesmí zapomenout…

Když se džíp vracel, bylo pozdě odpoledne. Lucy měla strach, že se mužům něco přihodilo, a zároveň se trochu zlobila, že nepřijeli na oběd, který pro ně připravila. Jak míjel den, trávila víc a víc času u oken a vyhlížela je.

Když džíp sjížděl z mírného kopce k domu, bylo jasné, že není všechno v pořádku. Pohyboval se strašně pomalu, cik cak a byla v něm jen jedna osoba. Přiblížil se a Lucy viděla, že má promáčknutý předek a rozbitá světla.

„Ach, Bože.“

Vůz se rozklepal a zastavil před domem a ona viděla, že ta osoba uvnitř je Henry. Ani se nehnul, aby vystoupil. Lucy vyběhla do deště a otevřela dveře vedle řidiče.

Seděl s hlavou zakloněnou a napůl zavřenýma očima. Ruku měl na brzdě, obličej plný krve a pohmožděnin.

„Co se stalo? Co se stalo?“

Ruka mu sklouzla z brzdy a džíp se rozjel dopředu. Lucy se naklonila přes Fabera a přeřadila na neutrál.

„Nechal Davida u Toma… nehodu na cestě zpátky…“ Slova jako by ho stála nesmírné úsilí.

Teď, když Lucy věděla, co se stalo, uklidnila se.

„Vystup,“ řekla ostře. Naléhavost v jejím hlase k němu pronikla. Otočil se k ní, dal nohu na stupačku, aby vystoupil a okamžitě spadl na zem. Lucy viděla, že má kotník napuchlý jako balón.

Provlékla mu ruce pod rameny a vytáhla ho nahoru. „Přenes váhu na druhou nohu a opři se o mne.“

Jeho pravou ruku položila kolem svého krku a napůl ho vnesla dovnitř.

Jo pozoroval se široce otevřenýma očima, jak pomáhá Henrymu do obývacího pokoje a pokládá ho na gauč. Ležel se zavřenýma očima. Jeho šaty byly promočené a zablácené.

Lucy řekla: „Jo, jdi nahoru a oblékni si pyžamo, prosím.“

„Ale neměl jsem pohádku. Je mrtvý?“

„Ne, není mrtvý, vyboural se s autem a ty nemůžeš mít dneska pohádku. Jdi.“

Chlapec vydal ublížený zvuk a Lucy se na něj výhružně podívala. Šel.

Lucy vyndala z šití velké nůžky a rozstříhala Henryho šaty: napřed sako, pak montérky, pak košili. Zamračila se zmateně, když uviděla nůž v pouzdře připoutaný k jeho levé paži. Usoudila, že je to speciální nástroj na čištění ryb nebo něco podobného. Když se mu ho pokoušela sundat, odstrčil jí ruku. Pokrčila rameny a obrátila pozornost na jeho boty. Levá šla dolů snadno, i ponožka, ale když se dotkla pravé, vykřikl bolestí.

„Musí dolů,“ řekla mu. „Musíš být statečný.“

Jak přikývl, přeběhl mu přes obličej legrační dětský úsměv. Přeřízla tkaničky a jemně, ale pevně, oběma rukama vzala botu a stáhla ji. Tentokrát nevydal ani hlásek. Rozřízla elastický materiál ponožky a také ji stáhla.

Vešel Jo. „Je ve spoďárech!“

„Má úplně mokré šaty.“ Políbila chlapce na dobrou noc. „Ulož se do postýlky, miláčku. Přikryju tě později.“

„Tak dej pusu medvídkovi.“

„Dobrou noc, medvídku.“

Jo odešel. Lucy se podívala na Henryho. Oči měl otevřené a usmíval se. Řekl: „Tak dej pusu Henrymu.“

Naklonila se nad něj a políbila jeho pomlácený obličej. Pak opatrně rozřízla jeho spodky.

Horko ohně rychle vysušilo jeho nahou pleť. Odešla do kuchyně a naplnila mísu teplou vodou s trochou dezinfekčního prostředku, aby mu omyla rány. Našla štůček hydroskopické vaty a vrátila se do obýváku.

„To je podruhé, co jsi se tu objevil na prahu napůl mrtvý,“ řekla, když se dala do práce.

„Obvyklý signál,“ řekl Henry. Slova z něj vycházela velice rychle.

„Cože?“

„Čekat-v-Calais-na-falešnou-armádu…“

„Henry, o čem to mluvíš?“

„Každý-pátek-a-pondělí…“

Konečně si uvědomila, že fantazíruje. „Nepokoušej se mluvit,“ řekla. Trochu mu nadzvedla hlavu, aby mu usušila krev kolem rány.

Náhle se zpříma posadil, podíval se na ni divoce a řekl: „Co je dneska za den? Co je dneska za den?“

„Je neděle, uklidni se.“

„Dobře.“

Pak zůstal v klidu a nechal ji odepnout nůž. Omyla mu obličej, zalepila prst, na kterém přišel o nehet a dala mu obklad na kotník. Když skončila, chvíli si ho prohlížela. Vypadalo to, že spí. Dotkla se dlouhé rány na jeho hrudi a znaménka ve tvaru hvězdy na jeho boku. Hvězda je mateřské znaménko, usoudila.

Než odhodila roztrhané šaty, prošla mu kapsami. Moc toho tam nebylo: trochu peněz, doklady, kožená náprsní taška a plechová krabička na filmy. Položila to všechno na malou hromádku na krbovou římsu vedle rybářského nože. Bude si muset vzít nějaké Davidovy šaty.

Nechala ho a šla se nahoru podívat na Joa. Chlapec spal, ležel na medvídkovi a měl rozhozené paže. Políbila ho na hebkou tvářičku a pevně ho zabalila. Vyšla ven a uložila džíp do stodoly.

V kuchyni si nalila drink a seděla a pozorovala Henryho. Přála si, aby se probudil a zase se s ní miloval.

Byla skoro půlnoc, když se probudil. Otevřel oči a v jeho tváři se objevila série výrazů, které teď už znala: napřed strach, pak opatrná prohlídka místnosti, pak úleva. Impulzivně se ho zeptala: „Čeho se bojíš, Henry?“

„Nevím, co tím myslíš.“

„Vždycky vypadáš vyděšeně, když se probudíš.“

„Nevím,“ pokrčil rameny a zdálo se, že ho ten pohyb zabolel. „Bože, to jsem ale potlučený.“

„Nechceš mi říct, co se stalo?“

„Ano, když mi naleješ brandy.“

Vyndala brandy ze skřínky. „Můžeš si vzít nějaké Davidovy šaty.“

„Až za chvíli… pokud ti to není trapné.“

Podala mu skleničku a usmála se. „Obávám se, že se mi to líbí.“

„Co se stalo s mými šaty?“

„Musela jsem je rozřezat, vyhodila jsem je.“

„Doufám, že doklady ne.“ Usmál se, ale pod povrchem byly ukryty i jiné emoce.

„Na krbové římse.“ Ukázala. „Ten nůž je na čištění ryb nebo něco podobného?“

Pravá ruka mu vystřelila k levé paži, kde býval. „Něco podobného,“ řekl. Zdálo se, že se necítí ve své kůži, pak se s vědomým úsilím uvolnil a napil se. „Je dobré.“

Po chvíli řekla: „Ano?“

„Co?“

„Jak se ti podařilo ztratit mého manžela a vybourat se s mým autem?“

„David se rozhodl, že zůstane u Toma na noc. Pár ovcí mělo problémy v místě, kterému říkají Roklinka –“

„Znám ho.“

„– šest nebo sedm se zranilo. Všechny leží ovázané v Tomově kuchyni a dělají tam strašný kravál. Tak jako tak, David mi řekl, že se mám vrátit a říct ti, že tam zůstane. Opravdu nevím, jak se mi podařilo vybourat se. Neznám to auto, není tu žádná opravdová cesta, do něčeho jsem narazil, dostal jsem smyk a džíp skončil na boku. Podrobnosti…“ Pokrčil rameny.

„Musel jsi jet moc rychle – byl jsi strašně poničený, když jsi sem dorazil.“

„Myslím, že jsem v tom džípu pěkně lítal. Praštil jsem se do hlavy, zkroutil si kotník…“

„Přišel o nehet na prstu, rozbil sis obličej a skoro chytil zápal plic. Musíš nehody přímo přitahovat.“

Švihl nohama na zem, postavil se a došel ke krbu.

„Tvoje schopnost ozdravení je neuvěřitelná,“ řekla.

Připoutával si nůž na paži. „Rybáři jsou zdraví lidé. Co bude s těmi šaty?“

Vstala a postavila se vedle něj. „Na co potřebuješ šaty? Je čas jít do postele.“

Přitáhl si k sobě, přitiskl ji ke svému nahému tělu a vášnivě ji políbil. Pohladila mu stehna.

Po chvíli se od ní odtáhl. Vzal svoje věci z krbové římsy, vzal ji za ruku a kulhaje ji vedl nahoru do postele.

30

Široká bílá dálnice se klikatila bavorským údolím nahoru do hor. Na koženém zadním sedadle štábního Mercedesu seděl nehybně a unaveně polní maršál Gerd von Rundstedt. Bylo mu devětašedesát, věděl, že má příliš rád šampaňské a nemá dost rád Hitlera. V jeho hubeném smutném obličeji se odrážela kariéra, delší a kolísavější než kariéra jakéhokoli jiného Hitlerova důstojníka: byl v nemilosti propuštěn víckrát, než si dokázal pamatovat, ale Führer ho vždycky znovu požádal, aby se vrátil.

Jak auto projíždělo městečkem Berchtesgaden ze šestnáctého století, divil se, proč se vždycky vrací ke svému velení, když mu Hitler odpustí. Peníze pro něj neznamenaly nic, již dosáhl nejvyššího možného ocenění, řády byly v Třetí říši bezcenné, a věřil, že v této válce není možné získat čest.

Byl to Rundstedt, kdo první Hitlera nazval „českým kaprálem“. Ten malý človíček nevěděl nic o německé vojenské tradici a – kromě záblesků vynikajících myšlenek – ani o vojenské strategii. Pokud by o tom něco věděl, nebyl by začal tuto válku, kterou nešlo vyhrát. Rundstedt byl skvělým vojákem, prokázal to v Polsku, Francii a Rusku, ale ve vítězství nevěřil.

A zároveň neměl nic společného s malou skupinkou generálů, kteří se – jak věděl – chystali Hitlera svrhnout. Přimhouřil nad nimi oko, ale Fahneneid, krevní přísaha německého vojáka, byla příliš silná, aby mu dovolila připojit se ke spiknutí. A právě proto, myslel si, pokračuje ve službě Třetí říši. Ať to je správné nebo ne, jeho země je v nebezpečí a on nemá jinou volbu než ji chránit. Jsem jako starý jezdecký kůň, pomyslel si, pokud bych zůstal doma, styděl bych se.

Velel teď pěti armádám na západní frontě. Pod svým velením měl jeden a půl miliónu mužů. Nebyli tak silní, jak by měli být – některé divize byly jen o něco lepší než útulek pro invalidy z ruské fronty, měli nedostatek zbraní a mezi mužstvem bylo mnoho nucených odvedenců, kteří ani nebyli Němci – ale Rundstedt by přesto dokázal udržet spojence mimo Francii, pokud by chytře rozmístil svoje jednotky.

Právě toto rozmístění teď musí s Hitlerem probrat.

Auto se šplhalo vzhůru po Kehlsteinstrasse, až cesta skončila u obrovských bronzových dveří hory Kehlstein. Hlídka SS se dotkla knoflíku a dveře se se zabručením otevřely a auto vjelo do dlouhého mramorového tunelu osvětleného bronzovými lampami. Na konci tunelu řidič zastavil a Rundstedt vešel do výtahu a posadil se na jedno z kožených sedadel čtyřista stop vysoké zdviže do Adelhorstu, Orlího hnízda.

V předpokoji mu Rattenhuber vzal pistoli a nechal ho čekat. Díval se bez zájmu na Hitlerův porcelán a v duchu si probíral, co mu řekne.

Za několik minut se blonďatý strážce vrátil, aby ho uvedl do konferenční místnosti.

To místo v něm vyvolalo představu paláce z osmnáctého století. Zdi byly pokryty olejomalbami a tapisériemi a byla tu busta Wagnera a obrovské hodiny s bronzovým orlem. Pohled ze širokého okna byl opravdu pozoruhodný: člověk mohl vidět kopce kolem Salzburku a vrchol Untersbergu, hory, kde podle legendy čeká tělo Fredericka Barbarossy, aby vstalo z hrobu a spasilo Fatherland. V pokoji, usazeni v podivně venkovských křeslech, seděli Hitler a jen tři z jeho štábu: admirál Theodor Krancke, námořní velitel západu, generál Alfred Jodl, velitel štábu, a admirál Karl Jesko von Puttkamer, Hitlerův pobočník.

Rundstedt zasalutoval a bylo mu ukázáno na křeslo. Lokaj přinesl podnos s kaviárovými chlebíčky a sklenku šampaňského. Hitler stál u velkého okna, díval se, s rukama složenýma za zády, ven. Aniž by se otočil, náhle řekl – „Rundstedt se rozmyslel. Teď souhlasí s Rommelem, že se spojenci vylodí v Normandii. To je to, co mi celou dobu říká můj instinkt. Ovšem Krancke stále dává přednost Calais. Rundstedte, řekněte Kranckemu, jak jste dospěl ke svému závěru.“

Rundstedt polkl a odkašlal si do dlaně. „Jsou tu dvě věci: jedna nová zpráva a jedna nová logická úvaha,“ začal Rundstedt. „Napřed ta informace. Poslední přehledy o bombardování spojenců ve Francii ukazují, že není pochyb o tom, že základním cílem je zničit všechny mosty přes Seinu. Tedy, pokud by se vylodili v Calais, Seiny se boje nedotknou. Pokud se ovšem vylodí v Normandii, všechny naše rezervy by musely překročit Seinu, aby se dostaly do bojové zóny.

Za druhé, logická úvaha. Přemýšlel jsem o tom, jak bych se vylodil ve Francii, kdybych byl velitelem spojeneckých vojsk. Mým závěrem bylo, že mým prvním cílem by bylo vybudovat předmostí, skrze které by se rychle přesouvali muži i zásoby. První úder tedy musí být v oblasti velkého přístavu se značnou kapacitou. Přirozenou volbou je Cherbourg. Jak styl bombardování, tak i strategické požadavky ukazují na Normandii,“ zakončil. Zvedl svoji skleničku a vyprázdnil ji, lokaj přistoupil, aby mu ji doplnil.

Jodl řekl: „Všechny informace naší zpravodajské služby ukazují na Calais –“

„A hlavu Abwehru jsme právě popravili jako zrádce.“ přerušil Hitler. „Krancke, přesvědčilo vás to?“

„Ne,“ řekl admirál. „Zvažoval jsem, jak bych invazi vedl já, kdybych byl na druhé straně – ale uvedl jsem ve svém logickém zhodnocení řadu faktorů námořní povahy, kterým kolega Rundstedt možná nerozumí. Věřím, že udeří za tmy, za měsíčního svitu při plném přílivu, aby se dostali přes Rommelovy překážky pod vodou, a rozhodně ne ve vodách se skalnatými útesy a silnými proudy. Normandie? Nikdy.“

Hitler nesouhlasně zavrtěl hlavou.

Jodl pak řekl: „Ještě jednu informaci považuju za důležitou. Ze severní Anglie do Hove, na jihovýchodní pobřeží, byla převelena ozbrojená divize gardistů, aby se připojila k První skupině amerických vojsk pod velením generála Pattona. Zjistili jsme to sledováním bezdrátových přenosů – na cestě došlo omylem k výměně zavazadel, jedna jednotka měla stříbrné příbory jiné jednotky a ti hlupáci se kvůli tomu hádali po rádiu. Je to elitní britská divize, samá modrá krev, a vede ji generál Sir Allen Henry Shafto Adair. Jsem si jistý, že nebude daleko od místa boje, až vypukne.“

Hitlerovy ruce se neklidně pohybovaly, v obličeji mu teď škubalo nerozhodností. „Generálové!“ vyštěkl na ně, „buď dostávám rady, které si odporují, nebo nedostávám vůbec žádné rady. Musím vám všechno říkat –“

S typickou odvahou se do toho vložil Rundstedt. „Führere, v Německu máte čtyři skvělé tankové divize, které nedělají vůbec nic. Pokud mám pravdu, nikdy se do Normandie nedostanou včas, aby odrazily invazi. Prosím vás, pošlete je do Francie a svěřte je Rommelovu vedení. Pokud se mýlíme a invaze začne v Calais, budou alespoň dost blízko na to, aby se zapojily do bitvy v raném stádiu –“

„Nevím, nevím!“ Hitlerovy oči se rozšířily a Rundstedt zapřemýšlel, jestli zase nezatlačil příliš.

Teď promluvil, poprvé za celou dobu, Puttkamer. „Führere, dnes je neděle –“

„Ano?“

„Zítra večer ponorka možná vyzvedne toho špióna. Die Nadela.“

„Ach, ano, to je někdo, komu můžu důvěřovat.“

„Samozřejmě může kdykoli podat zprávu vysílačkou, ale to by bylo nebezpečné –“

Rundstedt řekl: „Není čas na to, aby se rozhodnutí mohla odkládat. Jak letecké útoky, tak sabotáže dramaticky narostly. Invaze může přijít každým dnem.“

„Nesouhlasím,“ řekl Krancke. „Počasí nebude vhodné alespoň do počátku června –“

„Což není zrovna daleko –“

„Stačí,“ zařval Hitler. „Už jsem se rozhodl. Moje tanky zůstanou v Německu – prozatím. V úterý, do kterého bychom se mohli dočkat zpráv od Die Nadela, zvážím znovu rozhodnutí o použití těchto jednotek. Pokud informace bude upřednostňovat Normandii – a já doufám že ano – tanky přesunu.“

Rundstedt řekl tiše, „A pokud se neohlásí?“

„Pokud se neohlásí, stejně znovu zvážím svoje rozhodnutí.“

Rundstedt přikýval na souhlas. „S vaším dovolením, vrátím se na své velitelství.“

„Prosím.“

Rundstedt vstal, vojensky pozdravil a vyšel. V mědí vykládaném výtahu, klesajícím čtyři sta stop do podzemních garáží cítil, že se mu obrací žaludek, a přemýšlel, jestli ten pocit zapříčinila rychlost klesání nebo pomyšlení na to, že osud jeho země leží v rukou jediného špióna, o kterém nikdo neví, kde je.

Část 6

.

31

Lucy se probouzela pomalu. Postupně se lenivě probírala z teplé prázdnoty hlubokého spánku, skrze vrstvy nevědomí začala vnímat svět část po části; napřed teplé, pevné mužské tělo vedle sebe, pak podivný pocit z Henryho postele, zvuk bouřky venku, stejně hrozivé a neúnavné jako včera a předevčírem, mírný pach mužského těla, svoje paže na jeho hrudi, svoji nohu přehozenou přes jeho, jako by ho tam chtěla udržet, svoje ňadra přitisknutá z boku k jeho tělu, denní světlo pálící skrze víčka, pravidelné lehké oddechování, které jí jemně vanulo na tvář a pak najednou, jako rozřešení hádanky, si uvědomila, že, tu křiklavě a cizoložně leží s mužem, kterého poznala teprve před osmačtyřiceti hodinami, a že tu leží nazí v domě jejího manžela. Podruhé.

Otevřela oči a uviděla Joa. Můj Bože… zaspala.

Stál vedle postele ve svém pomačkaném pyžámku, s rozcuchanými vlasy, potrhanou panenkou, cucal si palec a s široce rozevřenýma očima zíral na svoji maminku a cizího muže, jak se k sobě tisknou v posteli. Lucy nedokázala z jeho pohledu cokoli vyčíst, protože v téhle době zíral s rozevřenýma očima skoro na všecko, jako by svět byl každé ráno nový a skvělý. Dívala se na něj a nevěděla, co by řekla.

Pak se ozval Henryho hluboký hlas: „Dobré ráno.“

Jo si vyndal palec z pusy a řekl: „Dobré ráno.“ Otočil se a vyšel z ložnice.

„Sakra, sakra,“ řekla Lucy.

Henry sklouznul v posteli, až byl jeho obličej na úrovni jejího a políbil ji. Pak mu ruka zajela mezi její stehna a majetnicky ji stiskla.

Odstrčila ho. „Proboha, nech toho.“

„Proč?“

„Jo nás viděl.“

„No a co?“

„Umí mluvit, však víš. Dříve nebo později Davidovi něco řekne. Co si počnu?“

„Nic. Copak na tom záleží?“

„Samozřejmě, že na tom záleží.“

„Nevím proč, když je to s ním tak, jak to je. Neměla by ses cítit provinile.“

Lucy si náhle uvědomila, že Henry prostě nemá pojem o složitosti směsi loajality a povinností, které tvoří manželství. Jakékoli manželství, ale speciálně její. „Není to tak jednoduché,“ řekla.

Vstala z postele a přešla přes odpočívadlo ke svojí ložnici. Vklouzla do kalhotek, kalhot a svetru a pak si vzpomněla, že zničila veškeré Henryho oblečení a že mu musí půjčit nějaké Davidovo. Našla spodní prádlo a ponožky, pletenou košili a pulover s véčkem a nakonec, až na dně šuplíku, kalhoty, které nebyly ustřižené ke kolenům a sešité. Celou tu dobu ji Jo tiše pozoroval.

Odnesla šaty do druhé ložnice. Henry se odešel oholit do koupelny. Zavolala skrz dveře: „Oblečení máš na posteli.“

Šla dolů, zapálila kamna v kuchyni a dala v hrnci ohřát vodu. Rozhodla se, že ke snídani uvaří vajíčka. V kuchyňském dřezu umyla Joovi obličej, učesala mu vlasy a rychle ho ustrojila. „Byl jsi dnes ráno velice tichý,“ řekla vesele. Neodpověděl.

Henry sešel dolů a posadil se ke stolu, tak přirozeně, jako by to dělal léta. Lucy bylo podivně, když ho viděla v Davidově oblečení, podala mu vejce a položila před něj mísu s toasty.

Jo se náhle zeptal: „Tatínek je mrtvý?“

Henry se na chlapce podíval a nic neříkal.

Lucy řekla: „Nebuď hloupý. Je u Toma.“

Jo ji ignoroval a mluvil dál na Henryho. „Máš tatínkovo oblečení a máš maminku. To budeš teď můj tatínek?“

Lucy zamumlala: „Z řečí dětí a holátek nevinných…“

„Neviděl jsi včera večer moje oblečení?“ zeptal se Henry.

Jo přikývl.

„No tak víš, proč jsem si musel půjčit šaty tvého tatínka. Vrátím je, až zase budu mít svoje.“

„A vrátíš taky maminku?“

„Samozřejmě.“

Lucy řekla: „Sněz to vejce, Jo.“

Dítě začalo snídat, evidentně spokojené. Lucy se dívala z kuchyňského okna. „Loď dnes nepřijede,“ řekla.

„Jsi ráda?“ zeptal se Henry.

Podívala se na něj. „Nevím.“

Lucy nebyla hladová. Zatímco Henry a Jo jedli, vypila si šálek čaje. Potom si Jo odešel nahoru hrát a Henry sklidil ze stolu. Jak ukládal nádobí do dřezu, zeptal se: „Máš strach, že by ti David mohl ublížit? Fyzicky?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Měla bys na něj zapomenout,“ pokračoval Henry. „Stejně máš v úmyslu ho opustit. Proč by ses měla starat o to, jestli to ví nebo ne?“

„Je to můj manžel. To něco znamená. To, jakým byl manželem… přese všecko… mi nedává právo pokořovat ho.“

„Myslím, že ti to dává právo nestarat se o to, jestli ho něco pokořuje nebo ne.“

„Není to nic, co by šlo postavit logicky. Jde jen o to, co cítím.“

Rukama naznačil, že se vzdává. „Raději zajedu k Tomovi a zjistím, jestli se tvůj manžel chce vrátit. Kde mám boty?“

„V obýváku. Přinesu ti sako.“ Šla nahoru a přinesla mu ze šatníku staré Davidovo jezdecké sako. Bylo z jemného šedozeleného tvídu, velice elegantní, s vybraným pasem a se šikmými patkami na kapsách. Lucy mu našila na lokty kožené záplaty, aby se uchovalo, takový oblek se už nedal koupit. Odnesla ho dolů do obývacího pokoje, kde se Henry obouval. Zavázal si levou botu a opatrně se snažil vsunout zraněnou pravou nohu do druhé. Lucy poklekla, aby mu pomohla.

„Otok opadl,“ řekla.

„Ta zatracená noha ještě bolí.“

Dostali nohu do boty, ale nechal ji nezavázanou a vyndal tkanici. Zkusmo se na nohu postavil.

„V pořádku,“ řekl.

Lucy mu pomohla do saka. Bylo mu trochu těsné přes ramena. „Další pláštěnku už nemáme,“ řekla.

„Tak promoknu,“ přitáhl ji k sobě a políbil ji. Objala ho pažemi a chvíli pevně držela.

„Jeď dnes opatrněji,“ řekla.

Usmál se, přikývl, znovu ji políbil – tentokrát krátce – a vyšel ven. Pozorovala ho, jak kulhá ke stodole a stála u okna, dokud nenastartoval džíp, nevyjel mírný kopec a nezmizel z dohledu. Když odjel, pocítila úlevu, ale i prázdnotu.

Dala se do práce, začala ustýlat a mýt nádobí, zametat a poklízet, ale nedokázala v sobě pro tuto činnost vzbudit nějaké nadšení. Byla neklidná. Bála se problému co si počít se svým životem, procházela starými argumenty ve známých kruzích, nedokázala vymyslet nic nového. Opět pocítila klaustrofobii domu. Tam někde venku je velký svět, svět války a hrdinství, plný barev a lidi, miliónů lidí. Chtěla by být tam venku, uprostřed toho všeho, setkat se s novými lidmi, vidět města, poslouchat hudbu. Zapnula rádio – marné gesto, předpověď počasí způsobila, že se cítila ještě opuštěněji. Byly tu válečné zprávy z Itálie, přídělový systém se trochu uvolnil, londýnský vrah s dýkou je stále na svobodě, Roosevelt měl projev. Sandy Macpherson začal hrát na varhany a Lucy rádio vypnula. Nic z toho se jí nedotklo, v tom světě nežila.

Chtělo se jí křičet.

Musí se dostat z domu, i když je venku takové počasí. Bude to jen takový symbolický únik… kamenné zdi nejsou koneckonců tím, co ji vězní, ale symbol je lepší než nic. Vzala zezhora Joa, s trochou potíží ho odloučila od regimentu vojáčků na hraní a oblékla ho do nepromokavého oblečení.

„Proč jdeme ven?“ zeptal se.

„Podívat se, jestli nejede loď.“

„Říkalas, že dnes nepřijede.“

„Jen pro jistotu.“

Na hlavu si nasadili jasně žluté rybářské klobouky, zavázali si je pod bradou a vyšli ze dveří.

Vítr je udeřil jako fyzickou ránou, zbavil Lucy rovnováhy, takže klopýtla. Ve vteřině měla obličej mokrý jako by si ho namočila v umývadle a vlasy vyčnívající pod kloboukem splihle visely a lepily se jí na tváře a k ramenům pláštěnky. Jo vykřikl radostí a skočil do kaluže.

Šli podél vršku útesu k zálivu a podívali se dolů na obrovské vlny Severního moře, jak se hrnou vstříc svému zničení na útesy a na pláž. Bouře vykořenila podvodní vegetaci z bůhví jakých hlubin a vyplavila ji ve značném množství na písek a skály. Matka a syn byli pohlceni nekonečnými změnami vzorů vln. Už to tak dělávali dříve, moře mělo na oba hypnotizující účinek a Lucy si nikdy potom nebyla docela jistá, jak dlouhou dobu strávili v tichém pozorování.

Tentokrát bylo kouzlo narušeno něčím, co uviděla. Napřed to byly jen záblesky barvy skrze vlnu, tak mlhavé, že si ani nebyla jistá tím, jaká barva to je, tak malé a tak daleko, že okamžitě zapochybovala, že vůbec něco viděla. Hledala to, ale už to neviděla a její pohled se vrátil k zálivu a malému molu, na kterém se v naplaveninách shromažďovala pěna, jen aby byla smetena další vlnou. Po bouřce, první hezký den, ona a Jo půjdou dolů na pláž prohlídnout si, jaké poklady jim moře vyplavilo, a vrátí se s podivně zbarvenými kameny, kousky dřeva záhadného původu, obrovskými mušlemi a zkroucenými kousky zrezivělého kovu.

Zase uviděla záblesk barvy, mnohem bliž a tentokrát několik vteřin zůstala v dohledu. Byla to jasně žlutá, barva jakou mají všechny jejich pláštěnky. Dívala se na ni skrze proudy deště, ale, než zase zmizela, nedokázala rozpoznat tvar. Teď ji proud přinášel blíž, tak jako všechno, k zálivu, ukládal nepořádek na pláž jako člověk, který vyprazdňuje svoje kapsy na stůl.

Byla to pláštěnka; dokázala to rozpoznat, když ji moře zvedlo na hřebenu vlny a ukázalo jí to potřetí a naposledy. Henry se včera vrátil bez ní, ale jak se dostala do moře? Vlna se zlomila o molo a vyhodila předmět na mokrá dřevěná prkna rampy a Lucy si uvědomila, že to není Henryho pláštěnka, protože majitel byl pořád ještě uvnitř. Výdech hrůzy jí vzal vítr, takže ani ona ho neslyšela. Kdo to je? Kde se tu vzal? Další ztroskotaná loď?

Přišlo jí, že by mohl být ještě na živu. Musí tam jít a podívat se. Sklonila se a zakřičela Joovi do ucha: „Zůstaň tady – nikam nechoď – nehýbej se.“ Pak se rozeběhla dolů po rampě.

Na půli cesty za sebou uslyšela kroky. Jo běžel za ní. Rampa byla úzká a kluzká, docela nebezpečná. Zastavila se, otočila se a vzala dítě do náručí. „Ty ošklivý kluku, řekla jsem ti, že máš počkat!“ Přenesla pohled z těla dole na bezpečí vršku útesu, chvíli v bolestivé nerozhodnosti zaváhala, poznala, Že voda tělo každou chvíli odnese, a tak pokračovala dolů a nesla přitom Joa.

Menší vlna zakryla tělo, a když voda ustoupila, Lucy byla dost blízko na to, aby poznala, že je to muž a že byl v moři dostatečně dlouho, aby se nafoukl a rysy se mu ztratily. To znamená, že je mrtvý. Nemůže pro něj nic udělat a nehodlá riskovat život svůj a svého syna, aby uchránila tělo. Už se chtěla otočit, když ji něco v nafouklém obličeji udeřilo jako známé.

Dívala se na něj, nechápala, pokoušela se srovnat rysy s něčím ve své paměti a pak, docela náhle, ji uchopila obrovská paralyzující hrůza, přišlo jí, že se jí zastavilo srdce a zašeptala: „Ne, Davide, ne!“

Teď nehledě na nebezpečí šla blíž. Další menší vlna se jí zlomila u nohou, naplnila jí holinky pěnivou slanou vodou, ale ani to nezaregistrovala. Jo se jí otočil v náručí, aby se podíval. Zakřičela mu do ucha: „Nedívej se!“ a přitiskla si jeho obličej k rameni. Začal plakat.

Klekla si vedle těla a dotkla se rukou hrozného obličeje. David. Nebylo pochyb. Byl mrtvý, a to už nějakou dobu. Pohnuta nějakou strašlivou potřebou být si naprosto jistá, zvedla spodek pláštěnky a podívala se na pahýly jeho nohou.

Nedokázala přijmout fakt, že je mrtvý. Svým způsobem si jeho smrt přála, ale její pocity ohledně něj byly zmateny vinou a strachem, že bude přistižena při nevěře. Hoře, hrůza, úleva – jí těkaly v duši jako ptáci, žádný z nich se nechtěl usadit.

Zůstala by tam nehybně stát, ale další vlna byla veliká. Její síla ji odhodila a pořádně si lokla slané vody. Nějak se jí podařilo udržet Joa a zůstat na rampě, a když se příboj stáhl, dostala se na nohy a utíkala z nenasytného dosahu oceánu.

Celou cestu nahoru po rampě vyšla, aniž by se ohlédla. Když došla na dohled k domu, viděla, že před ním stojí džíp; Henry se vrátil.

Pořád ještě nesla Joa, dala se do klopýtavého běhu, zoufale toužila podělit se o svoji bolest s Henrym, cítit jeho paže a nechat se od něj utěšit. Dýchala v nepravidelných vzlycích a slzy se jí neviditelně míchaly v obličeji s deštěm. Vešla dozadu do domu, vletěla do kuchyně a postavila nešetrně Joa na podlahu.

Henry řekl nedbale: „David se rozhodl, že ještě zůstane u Toma.“

Zírala na něj, její mysl byla neuvěřitelně prázdná a pak, stále ještě nevěříc, pochopila.

Davida zabil Henry.

Napřed přišel závěr, jako rána do žaludku, zdeptal ji, rozumové vysvětlení následovalo o zlomek vteřiny později. Ztroskotání, nůž podivného tvaru, na kterém tak lpěl, zprávy z novin o londýnském vrahovi s dýkou – najednou to všechno sedělo, krabice skládačky vhozená do vzduchu a dopadlá na zem, ač je to nepravděpodobné, úplně složená.

„Netvař se tak překvapeně,“ řekl Henry s úsměvem. „Mají tam spoustu práce, i když připouštím, že jsem ho nepřemlouval, aby se vrátil.“

Tom. Musí za Tomem. Bude vědět, co dělat, ochrání ji a Joa, než přijde policie, má psa a zbraň.

Její strach byl přerušen bodnutím smutku, lítosti, protože Henry, kterému věřila a téměř ho milovala, zjevně neexistoval – představovala si ho. Místo laskavého, silného a vášnivého muže viděla před sebou monstrum, které tu sedělo, usmívalo se a chladně jí předávalo vymyšlené vzkazy od jejího manžela, kterého zabilo.

Přinutila se k tomu, aby se neklepala. Vzala Joa za ruku, vyšla z kuchyně, do haly a ven předními dveřmi. Vlezla do džípu, posadila Joa vedle sebe a nastartovala motor.

Ale Henry tam byl, nohu měl nonšalantně položenou na stupačce, v ruce držel Davidovu pušku. „Kam jedeš?“

Pokud by teď vyjela, mohl by vystřelit – jaký instinkt ho varoval, aby tentokrát vzal pušku do domu? – a i kdyby to sama riskla, nemůže ohrozit Joa. Řekla: „Jen ukládám džíp.“

„To potřebuješ Joa, aby ti pomáhal?“

„Rád se vozí. A nevyslýchej mněl“

Pokrčil rameny a ustoupil.

Chvíli se na něj dívala, jak, oblečený do Davidova saka, tak nedbale drží Davidovu pušku v ruce a přemýšlela, jestli by ji opravdu zastřelil, kdyby vyrazila pryč. A pak si vzpomněla na chlad, který v něm od počátku vycítila, a věděla, že ta odhodlanost ke všemu, ta bezohlednost v něm, by mu dovolily udělat cokoli.

S příšerným pocitem únavy přehodila džípu zpátečku a zacouvala do stodoly. Vypnula motor, vystoupila a vešla s Joem zpátky do domu. Neměla ani tušení, co řekne Henrymu, že dělala v jeho nepřítomnosti, jak skryje to, co ví – pokud už se neprozradila.

Neměla žádný plán.

Ale dveře stodoly nechala otevřené.

32

„To je to místo, jedničko,“ řekl kapitán a odložil od očí dalekohled.

První lodní důstojník se podíval skrz déšť a pěnu. „Není to zrovna ideální místo pro prázdninové letovisko, že pane? Pěkná pustina, řekl bych.“

„To tedy ano.“ Kapitán byl staromódní námořní důstojník se zastřiženým knírem, který byl na moři už za první války s Německem. Ovšem naučil se přehlížet frajerské vyjadřování svého prvního lodního důstojníka, protože se ukázalo, že ten chlapec je – proti všemu očekávání – skvělým námořníkem.

„Chlapci“ bylo něco přes třicet a podle válečných měřítek to byl starý ostřílený námořník a neměl ani tušení o blahovolnosti, které se těší. Držel se zábradlí a vzepřel se, když se korveta nahnula na příkré straně vlny, narovnala se na hřebeni a sklouzla do sedla. „Tak a teď, když jsme tu, pane, co budeme dělat?“

„Jezdit kolem ostrova.“

„Dobře, pane.“

„A mít oči otevřené, abychom viděli ponorku.“

„Není pravděpodobné, že by se vynořila u hladiny v takovém počasí – a pokud ano, neviděli bychom ji, dokud bychom nebyli přímo u ní.“

„Tu bouři dnes večer rozežene vítr – přinejhorším zítra.“ Kapitán si začal ládovat dýmku tabákem.

„Myslíte?“

„Jsem si jistý.“

„Námořnický instinkt, předpokládám?“

„Předpověď počasí.“

Korveta zatočila kolem mysu a byl z ní vidět malý záliv s molem. Nad ním, na vršku útesu stál dům, vypadal malý a úhledný, hrbil se před větrem.

Kapitán na něj ukázal: „Tam se vylodíme, jakmile to půjde.“

První lodní důstojník přikývl. „Přesto…“

„Ano?“

„Každý okruh kolem ostrova nám zabere asi tak hodinu, řekl bych.“

„Takže?“

„Takže, pokud nebudeme mít přímo obrovské štěstí, nebudeme na tom přesně správném místě přesně ve správnou dobu…“

„Ponorka se vynoří, vezme svého pasažéra a zase se ponoří, aniž bychom viděli sebemenší zvlnění,“ dokončil kapitán.

„Ano.“

Kapitán si zapálil fajfku se zručností, která vypovídala o dlouholeté zkušenosti se zapalováním fajfky na rozbouřeném moři. Několikrát zabafal a pak si pořádně zavdal. „Není na nás, abychom se starali o to, proč tomu tak je,“ řekl a vyfoukl kouř nosem.

„Poněkud nešťastný citát, pane.“

„Proč?“

„Vztahuje se k notoricky známému útoku lehké kavalerie.“

„To jsem nevěděl.“ Kapitán vyfoukl kouř. „To je jednou z výhod nevzdělanosti, předpokládám.“

Na východním konci ostrova byl další dům. Kapitán si ho prohlížel dalekohledem a zpozoroval velkou, profesionálně vyrobenou vysílací anténu. „Sparksi!“ zavolal. „Zkuste, jestli se vám nepodaří spojit se s tím domem. Zkuste frekvenci královských pozorovacích jednotek.“

Když dům zmizel z dohledu, radista zavolal: „Žádná odezva, pane.“

„Dobře, Sparksi,“ řekl kapitán. „Nebylo to nic důležitého.“

Posádka kutru pobřežní hlídky seděla v podpalubí v aberdeenském přístavu a hrála blackjack o půlpence a přemítala o prostoduchosti, která jakoby neměnně provázela vyšší šarže.

„Novou kartu,“ řekl Jack Smith, který byl Skot víc než jak by napovídalo jeho příjmení.

Albert „Slim“ Parish, tlustý Londýňan daleko od domova, mu dal jacka.

„Jsem venku,“ řekl Smith.

Slim si shrábnul výhru na svoji hromádku. „Pence – půlpence,“ řekl v uštěpačném údivu. „Jenom doufám, že budu žít dost dlouho, abych to stačil utratit.“

Smith otřel z vnitřku zamlžené kruhové okénko a podíval se na lodi pohupující se v přístavu. „Podle toho, jak kapitán panikařil, řekl by člověk, že jedeme do Berlína, a ne na Storm Island.“

„Copak to nevíš? Jsme vůdci invaze spojenců.“ Slim otočil desítku, vzal si krále a řekl: „Zaplaťte jednadvacítky.“

Smith řekl: „Rozhodně by mne zajímalo, co je to za chlapa – dezertér? Pokud jde o mne, je to věc vojenský policie, a ne naše.“

Slim zamíchal karty. „Řeknu ti, kdo to je – uprchlej válečnej zajatec.“

To zrovna.

„Dobře, neposlouchej mne. Ale až ho sebereme, všimni si jeho přízvuku.“ Odložil karty. „Poslouchej, jaký lodi jezdí na Storm Island?“

„Jenom loď s potravinama,“ řekl někdo.

„Takže jediný způsob, jak se může dostat zpátky na pevninu, je lodí s potravinama. Stačí, aby vojenská policie jenom počkala na konec Charlieho pravidelný cesty na ostrov a sebrala ho jakmile vystoupí z lodi. Nemá to žádný smysl, abychom tu seděli, čekali, až vytáhneme kotvu a letěli tam rychlostí světla v tu chvíli, kdy se bouře uklidni, pokud…“ Dramaticky se odmlčel. „Pokud nemá jinou možnost, jak by se dostal z ostrova.“

„Jako co?“

„Ponorka, to je ono.“

„Hovno,“ řekl Smith a ostatní se jenom zasmáli.

Slim rozdal další várku. Tentokrát vyhrál Smith, ale všichni ostatní prohráli. „Zbohatnu,“ řekl Slim. „Myslím, že odejdu do důchodu na tu pěknou malou chatu v Davonu. Samozřejmě, že ho nechytíme.“

„Toho dezertéra?“

„Toho válečnýho zajatce.“

„Jak to, že ne?“

Slim si zaťukal na čelo. „Používej svoji kebuli. Až se bouře uklidní, my budeme tady a ponorka bude na dně zálivu u ostrova. Takže kdo tam bude první? Skopčáci.“

„Tak proč tam jedeme?“ zeptal se Smith.

„Protože ty lidi, který dávají rozkazy nejsou tak chytrý jako tvůj věrný Albert Parish. Jen se smějte!“ Začal znovu rozdávat. „Můžete se vsadit. Uvidíte, že sem měl pravdu. Co je tohle, Smithie, penny? Gorblimey, nebuď blázen. Něco vám řeknu, sázím se pět ku jedné, že se vrátíme ze Storm Islandu s prázdnýma rukama. Přijímá někdo? Deset ku jedné? Co? Deset ku jedné?“

„Nikdo,“ řekl Smith. „Rozdávej karty.“

Slim rozdal karty.

Velitel eskadry Peterkin Blenkinsop (pokoušel se zkrátit Peterkin na Peter, ale muži to vždycky nějak zjistili) stál rovně jako by spolkl pravítko před mapou a oslovil místnost. „Poletíme ve formacích po třech,“ začal. „První tři odstartují, jakmile to počasí dovolí. Náš cíl“ – dotkl se mapy ukazovátkem – „je tady. Storm Island. Po příletu budeme dvacet minut kroužit a hledat ponorku. Po dvaceti minutách se vrátíme do základny.“ Odmlčel se. „Ti z vás, kteří jsou schopni logického myšlení, už jistě vydedukovali: aby byl ostrov na mušce po celou dobu, musí druhá formace tří letadel odstartovat přesně dvacet minut po první a tak dále. Nějaké dotazy?“

Letecký důstojník Longman se ozval: „Pane?“

„Longmane?“

„Co máme udělat, jestli uvidíme ponorku?“

„Budete ji ostřelovat, samozřejmě. Hodíte pár granátů. Znepříjemníte jí život.“

„Ale my máme stíhačky, pane – nemůžeme toho moc udělat, abychom zastavili ponorku. To je práce pro válečnou loď, ne?“

Blenkinsop si povzdechl. „Jako obvykle, bude dobře když ti, kteří si myslí, že by uměli válku vyhrát líp, napíší přímo panu Winstonu Churchillovi, Downing Street 10, Londýn – jihovýchod jedna. A teď, máte nějaké dotazy, kromě hloupých kritických připomínek?“

Nikdo neměl žádný dotaz.

Poslední léta války vyprodukovala jiný typ důstojníků RAF, pomyslel si Bloggs, když seděl v měkkém křesle hotovostní místnosti blízko ohně a naslouchal dešti bubnujícímu na střechu a přerušovaně podřimoval. Piloti z bitvy o Anglii byli nezaměnitelně veselí, měli svůj slang vysokoškoláků bez závěrečných zkoušek, pili, byli neúnavní a kavalírští, nehledě na smrt v plamenech, které denně čelili. To školácké hrdinství se v nich po následující roky nedokázalo udržet, jak je válka odtáhla dál od domova a důraz byl přenesen z elánu jednotlivce při vzdušných rvačkách na mechanickou otročinu bombardovacích misí. Pořád ještě pili a mluvili žargonem, ale vypadali starší, tvrdší a mnohem cyničtější, nebylo v nich teď nic ze školních let Toma Browna. Bloggs si vzpomněl, co provedl tomu ubohému lupiči v policejní cele v Aberdeenu a uvědomil si: Postihlo nás to všechny.

Chovali se velice tiše. Seděli kolem něj: někteří podřimovali, tak jako on, jiní si četli nebo hráli stolní hry. Obrýlený navigátor v rohu se učil rusky.

Když se Bloggs napůl zavřenýma očima rozhlédl po pokoji, vešel další pilot a Bloggs si okamžitě pomyslel, že tenhle je válkou nedotčený. Měl ten dávný široký úsměv a mladistvý obličej, který vypadal, že nepotřebuje oholit častěji než jednou týdně. Na sobě měl rozepnuté sako a nesl si helmu. Zamířil vzdušnou čarou k Bloggsovi.

„Inspektor tajné policie Bloggs?“

„To jsem já.“

„Bezva. Já jsem váš pilot, Charles Calder.“

„Prima.“ Potřásli si rukama.

„Bedna je připravená a motor přede jako koťátko. Je to obojživelný letoun, předpokládám, že to víte.“

„Ano,“

„Bezva. Přistaneme na moři, zajedeme si deset yardů ke břehu a vysadíme vás v nafukovacím záchranném člunu.“

„Pak počkáte, až se vrátím.“

„Samozřejmě. No, teď už potřebujeme jenom počasí.“

„Ano. Podívejte, Charlie, honím se za tím chlapem po celé zemi už šest dní a nocí, takže se snažím prospat se, dokud mám příležitost. Nebude vám to vadit?“

„Samozřejmě, že ne!“ Pilot se posadil a zpod saka si vyndal tlustou knihu. „Snažím se dohnat vzdělání,“ řekl. „Vojna a mír.“

Bloggs řekl. „Bezva,“ a zavřel oči.

Percival Godliman a jeho strýc plukovník Terry seděli vedle sebe v místnosti s mapami, popíjeli kávu a oklepávali popel z cigaret do uhláku, který stál na zemi mezi nimi. Godliman zopakoval.

„Nedokážu přijít na nic dalšího, co by se mělo udělat,“ řekl.

„To už jsi říkal.“

„Korveta už tam je, stíhačky to tam mají jen pár minut, takže se ponorka dostane pod palbu, jakmile se ukáže nad hladinou.“

„Pokud se ukáže.“

„Jakmile to půjde, z korvety se vylodí skupina. Bloggs tam bude chvíli nato a pobřežní hlídka dorazí jako poslední.“

„Ale není jisté, že se tam kdokoli z nich dostane včas.“

„Já vím,“ řekl Godliman unaveně. „Udělali jsme, co jsme mohli, ale bylo to dost?“

Terry si zapálil další cigaretu. „A co obyvatelé ostrova?“

„Ach, ano. Jsou tam jenom dva domy. V jednom žije farmář a jeho žena – mají malé dítě – a v druhém starý ovčák. Ovčák má vysílačku – královských pozorovacích jednotek – ale nemůžeme se s ním spojit… pravděpodobně ji má přepojenou na vysílání. Je starý.“

„Ten farmář, to zní slibně,“ řekl Terry. „Pokud je chytrý, mohl by dokonce toho špióna zastavit.“

Godliman zavrtěl hlavou. „Ten chudák je na vozíku.“

„Bože, nemáme zrovna moc štěstí, že?“

„Ne,“ řekl Godliman, „Vypadá to, že Die Nadel má situaci v rukou.“

33

Lucy se začínala uklidňovat. Ten pocit jí pomalu pronikal jako chladné šíření anestetika, zmrazoval její emoce a zbystřoval myšlení. Chvíle, kdy byla dočasně paralyzovaná pomyšlením na to, že je v domě s vrahem, pominula a přepadla ji chladnokrevná ostražitost, která ji překvapila.

Když šla po svých domácích pracech, zametala kolem Henryho, který seděl v obývacím pokoji a četl si nějaký román, a přemýšlela, nakolik si všiml změny v jejím chování. Byl velice všímavý, nic mu neuniklo a byl rozhodně ostražitý, pokud neměl přímo podezřeni, při té konfliktní situaci u džípu. Musel poznat, že je něčím otřesená. Na druhé straně byla už předtím rozčilená z toho, jak je Jo objevil spolu v posteli… mohl si myslet, že to je všechno, co je v nepořádku.

Přesto měla velice podivný pocit, že přesně ví, co se jí odehrává v hlavě, ale raději předstírá, že je všechno v pořádku.

Pověsila všechno vyprané prádlo na sušák v kuchyni. „Je mi to líto,“ řekla, „ale nemůžu čekat, až přestane pršet.“

Podíval se bez zájmu na oblečení. „To je v pořádku,“ řekl a vrátil se do obýváku.

Mezi mokrými kusy bylo sem tam suché oblečení pro Lucy.

K obědu připravila zeleninový nákyp podle úsporného válečného receptu. Zavolala Joa a Fabera ke stolu a prostřela.

Davidova puška byla opřena v rohu kuchyně. „Nelíbí se mi mít v domě nabitou zbraň,“ řekla.

„Po obědě ji dám pryč. To jídlo je dobré.“

„Mně nechutná,“ řekl Jo.

Lucy vzala pušku a položila ji nahoru na kredenc. „Myslím, že nesmí být v Joově dosahu.“

Jo řekl: „Až vyrostu, budu střílet Němce.“

„A dnes odpoledne půjdeš spát,“ řekla mu Lucy. Šla do obýváku a vzala z lahvičky ve skřínce jeden z Davidových prášků na spaní. Dvě tabletky byly pořádná dávka pro muže, který váží 160 liber, takže jedna čtvrtka pilulky by měla stačit k tomu, aby padesát liber vážící chlapec prospal celé odpoledne. Položila pilulku na prkýnko, rozpůlila ji a ještě jednou. Čtvrtku dala na lžičku a druhou lžičkou ji rozdrtila a prášek zamíchala do malé skleničky mléka. Skleničku podala Joovi. „Chci, abys to vypil do poslední kapičky.“

Faber to všechno pozoroval bez komentáře.

Po obědě usadila Joa na gauč s hromádkou knížek. Samozřejmě, že neuměl číst, ale pohádky mu už mockrát četli nahlas, takže je znal nazpaměť a mohl otáčet stránkami, dívat se na obrázky a zpaměti přeříkávat slova na stránce.

„Chtěl bys kávu?“ zeptala se Fabera.

„Opravdovou kávu?“ zeptal se překvapeně.

„Trošku jí mám.“

„Ano, prosím!“

Pozoroval ji, jak ji připravuje. Přemýšlela, jestli se bojí, že by mu taky dala tabletky na spaní. Z vedlejšího pokoje slyšela Joův hlas:

„Ptal jsem se ‚Je někdo doma?‘ zavolal Pú hodně nahlas. „Ne!“ odpověděl hlas…

– a srdečně se zasmál, jako vždycky při tomhle vtipu. Ach, Bože, pomyslela si Lucy, jen ať se Joovi nic nestane…

Nalila kávu a posadila se naproti Faberovi. Natáhl se přes stůl a uchopil ji za ruku. Chvíli seděli tiše, popíjeli kávu a naslouchali dešti a Joově hlasu.

„Jak dlouho to trvá, než se zhubne?“ zeptal se Pú nedočkavě.

„Řekl bych, že asi tak týden.“

„Ale já tady nemůžu zůstat celý týden!“

Hlas začal znít ospale a pak zmlkl. Lucy šla a přikryla ho dekou. Vzala knížku, která mu vyklouzla z ruky na zem. Byla její, když bývala dítětem, a také znala příběhy nazpaměť. Na prázdném listě bylo matčiným krasopisným stínovým písmem: „Čtyřleté Lucy z lásky maminka a tatínek“. Uložila knihu zase do kredence.

Šla zpátky do kuchyně, „Spí.“

„Ano…?“ Natáhl ruku. Přinutila se ji přijmout. Vstal a ona šla před ním nahoru a do ložnice. Zavřela dveře a pak si přetáhla svetr přes hlavu.

Chvíli stál nehnutě, pozoroval její ňadra. Pak se začal svlékat.

Vlezla do postele. Tohle byla část, u které si nebyla jista, jestli ji zvládne – předstírat, že má potěšení z jeho těla, když nedokázala cítit nic jiného než strach, odpor a provinilost.

Vlezl do postele a objal ji.

Za chviličku zjistila, že nemusí vůbec nic předstírat.

Několik vteřin ležela v ohbí jeho paže a divila se, jak může nějaký člověk udělat to, co udělal on, a pak pomilovat ženu, tak, jak to právě udělal.

Ale řekla jen: „Chtěl bys čaj?“

„Ne, díky.“

„No, já si dám.“ Vyprostila se a vstala. Když se pohnul, položila mu ruku na břicho a řekla: „Ne, zůstaň tady, přinesu ho nahoru. Ještě jsem s tebou neskončila.“

Usmál se. „Opravdu rychle doháníš ty čtyři promarněné roky.“

Jakmile byla venku z místnosti, úsměv ji zmizel z tváře, jako když sundáš masku. Srdce jí prudce bilo v hrudi, když rychle scházela ze schodů. V kuchyni dala konvici na kamna a zachřestila trochu porcelánem, pak si začala oblékat věci, které schovala mezi mokré prádlo. Ruce se jí třásly tak, že si skoro nedokázala zapnout kalhoty.

Slyšela, jak postel nahoře zaskřípěla a zůstala stát jako přimražená na místě, poslouchala, přesvědčovala ho v duchu: Zůstaň tam! Ale jen měnil polohu.

Byla hotová. Šla do obývacího pokoje. Jo hluboce spal, skřípal zubama. Dobrý Bože, jen ať se neprobudí. Zamumlal ze spánku, něco o Christopheru Robinovi a Lucy zavřela pevně oči a snažila se ho vší svou vůlí přimět, aby byl zticha.

Zabalila ho pevně do deky, vrátila se do kuchyně a natáhla se na vršek kredence pro pušku. Vyklouzla jí z ruky a spadla na poličku, rozbila tác a dva hrníčky. Rána byla ohlušující. Stála nehnutě na místě.

„Co se stalo?“ zavolal Henry zezhora.

„Upustila jsem hrníček,“ zavolala. Nedokázala zakrýt hrůzu ve svém hlase.

Postel zase zavrzala a nahoře se ozvaly kroky. Ale teď už se nemůže vrátit. Vzala pušku, otevřela dveře a tisknouc k sobě Joa běžela ke stodole.

Cestou ji na chvíli přepadla panika – nechala v džípu klíče? Určitě, vždycky je tam nechává.

Uklouzla po mokrém blátě a padla na kolena. Začala plakat. Na vteřinku byla v pokušení zůstat tam a nechat ho, aby ji chytil a zabil ji tak, jako zabil jejího manžela, ale pak si vzpomněla na dítě ve svém náručí, vstala a rozběhla se.

Vběhla do stodoly a otevřela dvířka džípu pro spolucestujícího. Posadila Joa na sedadlo. Sklouzl na stranu. Lucy zavzlykala: „Ach, Bože!“ Narovnala ho a tentokrát tak zůstal. Oběhla džíp na druhou stranu a nasedla, zbraň hodila na zem mezi své nohy.

Otočila startérem.

Motor zakašlal a ztichl.

„Prosím, prosím!“

Znovu otočila startérem.

Motor zařval a naskočil.,

Faber vyběhl ze zadních dveří.

Lucy prohnala motor a zařadila rychlost. Džíp jako by vyskočil ze stodoly. Dupla na plyn.

Kola se chvíli protáčela v blátě a pak zase zabrala. Džíp nabíral rychlost s mučivou lenošivostí. Otočila volantem směrem od něj, ale on za džípem běžel, bosýma nohama v blátě.

Uvědomila si, že ji dohání.

Vší silou stiskla ruční plyn, téměř tenkou páku vyrvala. Chtělo se jí křičet zoufalstvím. Byl od ní asi jen yard nebo tak nějak, byl skoro u ní, běžel jako atlet, ruce mu pracovaly jako písty, bosé nohy dusaly po blátivé zemi, tváře se mu nafukovaly, nahá hruď se zvedala.

Motor zařval a auto sebou škublo, jak se automatická převodovka přehodila, pak pocítila nový záběr tahu.

Lucy se zase podívala stranou. Zdálo se, že si uvědomil, že mu téměř unikla a skočil dopředu. Levou rukou se chytil držátka dvířek a pravou ruku přehodil dovnitř. Tažen džípem běžel vedle něj několik kroků, nohy se mu sotva dotýkaly země. Lucy se dívala na jeho obličej, byl tak blízko jejímu – byl rudý námahou, zkřivený bolestí, šlachy na jeho silném krku vylezly napětím.

Najednou věděla, co musí udělat.

Sundala ruku z volantu, natáhla se z otevřeného okna a píchla ho prstem s dlouhým nehtem do oka.

Pustil se a padl, rukama si přikryl obličej.

Vzdálenost mezi ním a džípem rychle narůstala. Lucy si uvědomila, že brečí jako malé dítě.

Dvě míle od svého domu uviděla kolečkovou židli. Stála na vršku útesu jako pomník. Její kovový rám a velké gumové pneumatiky odolávaly nekonečnému dešti. Lucy se k ní přiblížila mírným vychýlením z cesty a viděla její černý obrys olemovaný břidlicově šedou oblohou a vařícím mořem. Vypadala poraněně, jako díra, která zůstane po stromu vytrženém z kořenů nebo jako dům s rozbitými okny, jako by z ní byl její pasažér vytržen.

Vzpomněla si na to, jak ji poprvé viděla v nemocnici. Stála vedle Davidovy postele, byla nová a lesklá a on se do ní šikovně vyšvihl a jezdil sem a tam po pokoji a předváděl ji. „Je lehká jako pírko – je vyrobená ze stejného materiálu jako letadla,“ říkal s nebezpečným nadšením a rychle projížděl mezi řadami lůžek. Zastavil se na druhém konci místnosti, zády k ní a po chvíli přešla za ním a viděla, že pláče. Klekla si před něj, držela ho za ruce a nic neříkala.

Bylo to naposledy, co ho dokázala utěšit.

Tady na vršku útesu déšť a slaný vítr rychle slitinu naruší a nakonec zrezne a rozpadne se, guma se zničí a kožené sedadlo shnije.

Lucy projela kolem, aniž by zpomalila.

O tři míle dál, když byla v půli cesty mezi oběma domy, jí došel benzín.

Když džíp se škubnutím zastavil, bojovala s panikou a pokoušela se rozumně uvažovat.

Vzpomněla si, že někde četla, že lidé ujdou čtyři míle za hodinu. Henry je atlet, ale má zraněný kotník, a přestože se zdálo, že se rychle uzdravuje, muselo ho to bolet, když běžel za džípem. Určitě před ním má tak hodinu náskok, spočítala si.

(Nepochybovala o tom, že za ní půjde, věděl zrovna tak dobře jako ona, že v domě je bezdrátová vysílačka.)

Má spoustu času. Vzadu v džípu je půlgalonová nádrž právě pro takovou příležitost. Vystoupila z auta, našla vzadu nádrž a otevřela víko.

Pak se zase zamyslela a dostala nápad, který ji překvapil svoji ďábelskostí.

Vrátila víko na místo a šla před auto. Zkontrolovala, že zapalování je vypnuté a otevřela kapotu. Nebyla žádný mechanik, ale dokázala najít víko rozdělovače a vystopovat vedení k motoru. Postavila opatrně nádobu s palivem vedle bloku motoru a sundala víko.

Mezi nástroji byl klíč na zapalovací svíčku. Vyndala svíčku, zkontrolovala zase, že zapalování je’vypnuté a vložila ji do otvoru nádoby s palivem a zajistila ji širokou páskou. Pak zavřela kapotu.

Až tudy Henry půjde, určitě se pokusí džíp nastartovat. Spustí startér, svíčka vydá jiskru a půl galonu benzínu vybuchne.

Nebyla si jistá tím, kolik škody to způsobí, ale jistě cítila, že mu nebude pomoci.

Hodinu na to své chytrosti litovala.

Plahočila se blátem, promočená na kůži, se spícím dítětem jako mrtvou váhou přes rameno, nechtěla nic než lehnout si a umřít. Prostoduchá past se jí, když se jí rozležela v hlavě, zdála být pochybná a riskantní: benzín mohl chytit, ale ne explodovat, pokud by v hrdle nádoby nebylo dost vzduchu, nemusel by se ani zapálit, a co je nejhorší, Henry by mohl mít podezření, že jde o past, a mohl by se podívat pod kapotu, bombu rozmontovat, nalít benzin do nádrže a jet za ní.

Zvažovala, jestli se na chvíli nezastaví, aby si odpočinula, ale dospěla k závěru, že kdyby se posadila, třeba by už nikdy nevstala.

Teď už by mohla být na dohled od Tomova domu. Samozřejmě nemohla zabloudit – ani kdyby po téhle cestě nešla už mockrát, protože celý ostrov nebyl dost velký na to, aby se na něm dalo zabloudit.

Poznala křoví, kde jednou s Joem zahlédla lišku. Musí být asi tak míli od Tomova domu. Viděla by ho, kdyby nepršelo.

Přehodila si Joa na druhé rameno, pušku si přendala do druhé ruky a přinutila se pokládat jednu nohu před druhou.

Když konečně uviděla přes proudy deště dům, chtělo se jí křičet úlevou. Je blíž, než si myslela – možná tak čtvrt míle.

Náhle jí Jo připadal lehčí a přestože poslední úsek vedl do kopce – byl to jediný kopec na ostrově – zdálo se jí, že nahoře byla hned.

„Tome!“ zavolala, když se přiblížila k předním dveřím. „Tome, Tome!“

Odpovědí byl štěkot psa.

Došla ke předním dveřím. „Tome, rychle!“ Bob jí nadšeně běhal kolem kotníků, zuřivě štěkal. Tom nemůže být daleko – asi bude na záchodě. Lucy šla nahoru a uložila Joa do postele.

Vysílačka byla v ložnici, složitě vypadající přístroj s drátky, stupnicemi a knoflíky. Bylo tu něco, co vypadalo jako telegrafní klíč, zkusmo se ho dotkla a ozvalo se pípnutí. Z dávné paměti se jí vynořil – jakoby ze školního dobrodružného románu – morseův kód pro SOS. Zase se dotkla klíče: tři krátké, tři dlouhé, tři krátké.

Kde je Tom?

Uslyšela zvuk a běžela k oknu.

Džíp vyjížděl do kopce k domu.

Henry musel objevit její prostoduchou past a použil benzín k tomu, aby naplnil nádrž.

Kde je Tom?

Vyběhla z ložnice, chtěla vyjít a bušit na dveře záchoda, ale na konci schodiště se zarazila. Bob stál před otevřenými dveřmi druhé prázdné ložnice.

„Pojď sem, Bobe.“ Bob stál na svém místě a štěkal. Přišla k němu a naklonila se, aby ho zvedla.

Pak uviděla Toma.

Ležel na zádech na holých prknech prázdné ložnice, oči mu hleděly nevidouce na strop, čepice ležela vedle něj na podlaze. Sako měl otevřené a na košili pod ním byla malá skvrna krve. U ruky měl celou krabici whisky a Lucy zjistila, že si zcela nemístně říká: Nevěděla jsem, že tolik pije. Zkusila mu pulz. Byl mrtvý.

Přemýšlej, přemýšlej.

Včera se Henry vrátil do jejího domu pobitý, jako kdyby se pral. Tehdy musel zabít Davida. Dnes přišel sem, do Tomova domu, aby „přivezl Davida“, jak říkal. Ale samozřejmě věděl, že tu David není. Tak proč sem jel? Samozřejmě, aby zabil Toma. Teď je docela sama.

Chytila psa za vodítko a odtáhla ho od těla jeho pána. Z náhlého impulzu se vrátila a zapnula sako přes malou ránu po dýce, která Toma zabila. Pak za ním zavřela dveře, vrátila se do přední ložnice a podívala se z okna. Džíp dojel před dům a zastavil. A Henry vystoupil.

34

Lucyino nouzové volání zachytila korveta.

„Pane kapitáne,“ řekl Sparks. „Právě jsem z ostrova zachytil SOS.“

Kapitán se zamračil. „Nedá se nic dělat, dokud se nemůžeme vylodit,“ řekl. „Říkali ještě něco?“

„Nic, pane. Ani ho nezopakovali.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl zase. „Odešlete signál na pevninu a ohlaste to. A poslouchejte dál.“

„Jo, jo, pane.“

SOS zachytila i MI8 na odposlechovém stanovišti na vrcholku Skotské hory. Operátor, mladý muž se zraněním v břiše, který byl propuštěn z RAF, se pokoušel zachytit německé námořní signály z Norska a SOS ignoroval. Ovšem pět minut nato mu skončila služba a zmínil se o tom před svým nadřízeným.

„Bylo to vysláno jen jednou,“ řekl. „Pravděpodobně z rybářské lodi u pobřeží Skotska – zrovna tak dobře to mohla být i malá loď, která se dostala za tohohle počasí do potíží.“

„Nechte to na mně,“ řekl mu velící důstojník. „Dám vědět válečnému námořnictvu. A raději podám zprávu Whitehallu. Protokol, víte.“

„Děkuju, pane.“

V královských pozorovacích jednotkách vypukla panika. Samozřejmě, že SOS nebyl signál, jaký by čekali od pozorovatele, když zahlédne nepřátelské letadlo, ale věděli, že Tom je starý, a kdo by mohl říct, co pošle, když je rozrušený? A tak se rozezněly sirény leteckého poplachu a všechna ostatní stanoviště byla v pohotovosti a protiletadlová děla na východním pobřeží byla vytažena a operátor se zoufale snažil zastihnout Toma.

Žádné německé bombardéry se samozřejmě neobjevily a ministerstvo války chtělo vědět, proč zazněla výzva k plné pohotovosti, když na nebi nebylo nic než pár rozcouraných hus.

Tak jim to řekli.

Pobřežní hlídka to slyšela taky.

Odpověděli by na ně, kdyby přišlo na správné frekvenci a kdyby byli schopni zjistit polohu vysílače a pokud by ta poloha byla v rozumné vzdálenosti od pobřeží.

Když to bylo tak, jak to bylo, usoudili z faktu, že signál přišel po frekvenci pozorovacích jednotek, že pochází od starého Toma a ohledně téhle situace už dělali, co mohli, ať byla jakkoli k nesnesení.

Když se novina dostala ke karetní hře v podpalubí kutru v aberdeenském přístavu, Slim rozdal další hru blackjacka a řekl: „Řeknu vám, co se děje. Starej Tom chytil toho válečnýho uprchlíka a sedí mu na hlavě a čeká, až přijede armáda a toho prevíta odvede.“

„Blbost,“ řekl Smith, s kterýmžto názorem všichni souhlasili.

Signál slyšela i U-505.

Byla něco přes třicet námořních mil od Storm Islandu, ale Weissman přelaďoval, jestli něco neuslyší a – doufal, i když to bylo nepravděpodobné, že uslyší nahrávky Glenna Millera z britské sítě americké armády – a náhodou byl v pravou chvíli naladěný na tu správnou frekvenci. Předal zprávu korvetnímu kapitánovi Heerovi a dodal. „Nebylo to na frekvenci našeho člověka.“

Major Wohl, který mu lezl na nervy jako vždycky, řekl. „Takže to nic neznamená.“

Heer nepromeškal příležitost, aby ho mohl opravit.

„Něco to znamená,“ řekl. „Znamená to, že až se vynoříme, může se na povrchu něco dít.“

„Ale pravděpodobně nám to nebude působit žádné potíže.“

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil Heer.

„Pak to nemá žádný význam.“

„Pravděpodobně to nemá žádný význam.“

Hádali se o to celou cestu k ostrovu.

A tak se stalo, že během pěti minut Godlimanovi telefonovalo válečné námořnictvo, královské pozorovací jednotky, MI8 a pobřežní hlídka, aby mu řekli o SOS.

Godliman zavolal Bloggsovi, který konečně u krbu hotovostní místnosti upadl do hlubokého spánku. Pronikavý zvuk telefonu ho polekal, vyskočil na nohy a myslel si, že se letadla chystají vzlétnout.

Pilot zvedl sluchátko a řekl do něj dvakrát „Ano“ a podal ho Bloggsovi. „Pan Godliman.“

„Ahoj, Percy.“

„Frede, někdo z ostrova právě vyslal SOS.“

Bloggs pohodil hlavou, aby ze sebe setřásl zbytky spánku.

„Kdo?“

„Nevíme. Byl to jen jeden signál, nezopakovaný a nezdálo se, že by vůbec přijímali.“

„Takže teď nezbývá mnoho pochyb.“

„Ne. Všechno připraveno?“

„Všechno, kromě počasí.“

„Hodně štěstí.“

„Díky.“

Bloggs zavěsil a vrátil se k mladému pilotovi, který si pořád ještě četl Vojnu a mír. „Dobré zprávy,“ řekl mu. „Ten lotr je rozhodně na ostrově.“

„Bezva,“ řekl pilot.

35

Faber zavřel dveře džípu a pomalu vyrazil k domu. Zase na sobě měl Davidovo sako. Kalhoty měl zablácené od toho, jak spadl, a vlasy se mu mokře lepily k hlavě. Trochu kulhal na pravou nohu.

Lucy zacouvala od okna, vyběhla z ložnice a seběhla dolů po schodech. Puška ležela na zemi v hale, tam, kde ji upustila. Zvedla ji. Náhle jí připadala velice těžká. Ještě nikdy z pušky nestřílela a neměla ani tušení, jak zkontroluje, že je nabitá. Přišla by na to, kdyby měla čas, ale ona čas nemá.

Zhluboka se nadechla a otevřela dveře. „Stůj!“ křičela. Její hlas byl vyšší, než očekávala, a zněl pronikavě a hystericky.

Faber se mile usmál a šel dál.

Lucy na něj namířila, hlaveň držela levou rukou a záď hlavně pravou. Prst měla na spoušti. „Zabiju tě!“ ječela.

„Nebuď hloupá, Lucy,“ řekl mírně. „Jak bys mi mohla ublížit? Po tom všem, co jsme spolu prožili. Cožpak jsme do sebe nebyli trochu zamilovaní…“

Byla to pravda. Říkala si, že se do něj nemůže zamilovat a to byla také pravda, ale něco k němu cítila a pokud to nebyla láska, bylo to něco podobného.

„Odpoledne jsi o to mně věděla,“ řekl a byl teď třicet yardů od ní, „ale nebyl v tom pro tebe žádný rozdíl, že?“

To byla částečně pravda. Na kratičkou chvilku se viděla, jak na něm obkročmo sedí, drží jeho citlivé ruce na svých ňadrech a pak si uvědomila, co dělá –

„Lucy, tohle zvládneme, ještě pořád můžeme mít jeden druhého –“ – a stiskla spoušť.

Ozvala se ohlušující rána, zbraň jí nadskočila v ruce, pažba ji při zpětném trhnutí udeřila do boku, skoro ji upustila. Nikdy si nepředstavovala, že vystřelit z pušky je něco takového. Byla na chvíli docela ohluchlá.

Rána šla vysoko nad Faberovu hlavu, ale on okamžitě sklonil hlavu, otočil se a běžel cik cak k džípu. Lucy byla v pokušení vystřelit znovu, ale včas se zarazila, uvědomila si, že kdyby vyprázdnila oba zásobníky, nic by mu nezabránilo v tom, aby se otočil a vrátil se.

Rozrazil dveře džípu, naskočil a vyrazil dolů z kopce.

Lucy věděla, že se vrátí.

Ale najednou si připadala šťastná, skoro veselá. Vyhrála první kolo – zahnala ho…

Ale on se vrátí.

Stejně má navrch. Je uvnitř a má pušku. A má čas, aby se připravila.

Připravit se. Musí na něj být připravená. Příště bude chytřejší. Pokusí se ji nějak překvapit.

Doufala, že počká do tmy, to jí poskytne dost času.

Napřed musí znovu nabít pušku.

Šla do kuchyně. Tom měl všechno v kuchyni – jídlo, dřevo, nářadí, munici – a měl stejnou pušku jako David.

Věděla, že zbraně jsou stejné, protože, když si David Tomovu vyzkoušel, poslal si pro přesně stejnou. Oba muži se rádi dlouze bavili o svých zbraních.

Našla Tomovu pušku a krabici munice. Obě pušky a krabici položila na kuchyňský stůl.

Byla přesvědčená, že stroje jsou jednoduché, byl to přístup, ne hloupost, co ženy mátlo, když se setkaly s něčím technickým.

Pohrávala si s Davidovou zbraní, držela hlaveň od sebe, až otevřela uzávěr. Pak přišla na to, co udělala, aby se otevřela, a několikrát to znovu vyzkoušela.

Bylo to překvapivě jednoduché.

Nabila obě pušky. Pak, aby se ujistila, že všecko udělala správné, zamířila Tomovou zbraní na kuchyňskou zeď a stiskla spoušť.

Objevila se tříšť omítky, Bob štěkal, jako by přišel o rozum, ona se zase praštila do boku a ohluchla. Ale je ozbrojená.

Nesmí zapomenout stisknout spoušť jemně, aby sebou puška neškubla a nepokazila si tím zaměření. Muži se takové věci asi naučí na vojně.

Co teď? Měla by Henrymu znesnadnit, aby se dostal do domu.

Samozřejmě ani jedny dveře neměly zámek, pokud by vám na ostrově někdo vykradl dům, hned byste věděli, že pachatel bydlí v tom druhém domě. Lucy důkladně prohledala Tomovu krabici s nářadím a našla lesklou nabroušenou sekerku. Stála na schodech a začala osekávat zábradlí.

Bolely ji z toho ruce, ale po pěti minutách měla šest krátkých délek pevného vyzrálého dubového dřeva. Našla kladivo a pár hřebíků a připevnila dubové tyče přes přední a zadní dveře, tři tyče na každé dveře, čtyři hřebíky na každou tyč. Když s tím skončila, zápěstí ji bolelo a kladivo jí připadalo těžké jako olovo, ale ještě nebyla hotová.

Vzala další hrst lesklých, čtyři palce dlouhých hřebíků a obešla všechna okna v domě, přibila je tak, aby se nedaly snadno otevřít. Uvědomila si s pocitem vlastního objevu, proč si muži vždycky dávají hřebíky do úst: je to proto, že k práci potřebují obě ruce, a kdybyste si je dali do kapes, zabodávaly by se vám do kůže.

Když všechno dokončila, byla tma. Nechala zhasnuto.

Samozřejmě, stejně se mohl dostat do domu, ale alespoň by se mu to nemělo podařit potichu. Bude muset něco rozbourat, a to ji bude varovat – a pak bude připravená s puškami.

Šla nahoru, s oběma puškami, aby zkontrolovala Joa. Pořád ještě spal na Tomově posteli, zabalený do přikrývky. Lucy škrtla sirkou, aby se mu podívala do obličeje. Prášky na spaní ho musely opravdu odrovnat, ale barvu měl normální, jeho teplota vypadala také normálně a dýchal lehce. „Jen tak zůstaň, chlapečku,“ zašeptala Lucy. Náhlý příval něžnosti ji přiměl cítit vůči Henrymu větší zarytost.

Neklidně hlídala dům, vyhlížela z oken do tmy venku, pes za ní všude chodil. Vzala si jen jednu pušku, druhou nechala na úpatí schodiště, ale za pásek kalhot si zasunula sekerku. Vzpomněla si na vysílačku a ještě několikrát vyťukala SOS. Neměla ani tušení, jestli někdo poslouchá a ani jestli vysílačka funguje. Kdyby znala morseovku, mohla by toho vyslat víc.

Pak ji napadlo, že Tom asi morseovku neznal. Určitě tu někde bude muset být příručka. Kdyby jen mohla někomu říct, co se tady děje… Prohledala dům, vypotřebovala tucty sirek, cítila se vyděšeně, kdykoli se světlo rozsvítilo blízko okna v přízemí. Nenašla nic.

Dobře, možná, že morseovku znal.

Na druhé straně, proč by ji potřeboval? Potřeboval jenom ohlásit na pevninu, že se blíží letadla, a nebyl důvod, proč by informace neměla jít vzduchem… jakou frázi to používal David?… je to přece prosté. Vrátila se do ložnice a podívala se zase na bezdrátovou vysílačku. Najedná straně hlavní skříňky, schovaný před zběžným pohledem, byl mikrofon.

Pokud může ona mluvit na ně, mohou mluvit i oni na ni.

Zvuk hlasu jiného člověka – normálního, rozumného hlasu z pevniny – se náhle zdál být tou nejtoužebnější vyhlídkou na světě.

Zvedla mikrofon a začala zkoušet přepínače.

Bob tiše zavrčel.

Odložila mikrofon a natáhla se ve tmě po psovi. „Co je, Bobe?“

Zase zavrčel. Cítila, jak má vztyčené uši. Strašně se bála, sebedůvěra získaná po střetu s Henrym s puškou, tím, že se naučila pušku nabíjet, tím, že zabarikádovala dveře a přibila okna… všechno se vypařilo při jediném varovném zavrčení psa.

„Dolů,“ řekla. „Tiše.“

Vzala ho za obojek a vedla ho dolů po schodech. Ve tmě hmatala po zábradlí, zapomněla, že ho osekala na zabarikádování, a téměř přepadala. Zase nabyla rovnováhu a vysála si třísku z prstu.

V hale pes zaváhal, pak zavrčel hlasitěji a táhl ji ke kuchyni. Zvedla ho a stiskla mu čenich, aby byl zticha. Pak se proplížila kolem dveří.

Podívala se ve směru okna, ale neměla před očima nic než černou tmu.

Poslouchala. Okno zaskřípělo – napřed téměř neslyšně, pak hlasitěji. Pokouší se dostat se dovnitř. Bob hrozivě mručel, hluboko v krku, ale zdálo se, že chápe, proč mu náhle stiskla čenich.

Noc se tišila. Lucy si uvědomila, že se bouře téměř nepostřehnutelně utišuje. Vypadalo to, že Henry kuchyňské okno vzdal. Přešla do obýváku.

Slyšela stejné skřípění starého dřeva, vzdorujícího tlaku. Teď se zdálo, že je Henry odhodlanější: ozvaly se tři tlumené rány, jako by bušil na rám okna dlaní.

Lucy postavila psa a vzala pušku. Mohla to být jen její představa, ale viděla okno jen jako čtverec šedi v prázdné tmě. Pokud okno otevře, okamžitě vystřelí.

Ozvala se silnější rána. Bob se přestal ovládat a hlasitě se rozeštěkal. Uslyšela venku zašoupání.

Pak se ozval hlas.

„Lucy?“

Kousla se do rtů.

„Lucy?“

Používal stejný hlas, jaký používal v posteli – hluboký, tichý, důvěrný.

„Lucy, slyšíš mne? Neboj se. Nechci ti ublížit. Promluv si se mnou, prosím.“

Musela bojovat s nutkáním stisknout obě spouště, jen aby přehlušila ten strašný zvuk a zničila vzpomínky, které v ní vyvolával.

„Lucy, miláčku…“ Přišlo jí, že slyší utlumený vzlyk. „Lucy, napadl mne – musel jsem ho zabít… zabil jsem ho pro svoji zemi, za to bys mne neměla nenávidět –“

Co pro všechno na světě tohle znamená…? Znělo to praštěně. Mohl by být šílený a skrývat to před ní celé dva dny plné důvěrností? Vlastně jí připadal příčetnější než většina lidí – ale přitom skutečně spáchal vraždu… přestože neměla ani tušení za jakých okolností… Nech toho… měkla, což bylo přesně to, o co se snažil.

Dostala nápad.

„Lucy, jen na mne promluv…“

Hlas se ztišil, jak po špičkách přešla do kuchyně. Bob by ji určitě varoval, kdyby Henry udělal něco jiného, než že by jen mluvil. Zahrabala v Tomově bedně s nářadím a našla kleště. Zašla ke kuchyňskému oknu a konečky prstů nahmatala hlavičky těch tří hřebíků, které tam přitloukla. Opatrně, jak nejtišeji to šlo, je vytáhla. Potřebovala k tomu veškerou svou sílu.

Když byly venku, vrátila se do obývacího pokoje a poslouchala.

„…nedělej potíže a já tě nechám na pokoji…“

Tak tiše, jak jen to šlo, nadzvedla kuchyňské okno. Doplížila se do obýváku, zvedla psa a ještě jednou se vrátila do kuchyně.

„…ti ublížit, to by bylo poslední věcí na světě…“

Jednou dvakrát psa pohladila a zamumlala: „Neudělala bych to, kdybych nemusela, chlapče.“ Pak ho vystrčila z okna.

Rychle ho zavřela a přibila na novém místě třemi prudkými ranami.

Pustila kladivo, popadla pušku a běžela do předního pokoje, stoupla si těsně k oknu a přitiskla se ke zdi.

„…dát ti poslední šanci –!“

Ozval se zvuk, jak Bob běžel, a pak strašné, děsivé zaštěkání, jaké Lucy od ovčáckého psa ještě nikdy neslyšela, pak zvuk potyčky a padajícího muže. Slyšela, jak Henry dýchá – lapá po dechu, supí, pak další horečnatý psí pohyb, výkřik bolesti, nadávku v cizím jazyce a další strašné zaštěkání.

Zvuky zněly tlumeněji a z větší dálky, pak náhle umlkly. Lucy čekala přitisknutá ke zdi u okna a napínala uši. Chtělo se jí jít a zkontrolovat Joa, chtěla zase zkusit vysílačku, chtělo se jí zakašlat, ale neodvažovala se pohnout. Do mysli jí pronikaly krvavé vize toho, co mohl Bob udělat s Henrym, a strašně toužila uslyšet psa funět na prahu.

Podívala se na okno… pak si uvědomila, že se dívá na okno. Viděla, ne jen čtverec mírně světlejší šedi, ale dřevěný příčný trám rámu. Ještě pořád byla noc, ale jen tak tak, a věděla, že kdyby se podívala z okna, obloha by byla mírně rozpuštěná v stěží postřehnutelném světle, místo aby byla neproniknutelně černá. Každou chvíli začne rozbřesk, bude vidět nábytek v místnosti a Henry už ji nebude moci překvapit ve tmě –

Pár palců od jejího obličeje se ozval zvuk rozbitého skla. Vyskočila. Pocítila malou ostrou bolest na tváři, dotkla se toho místa a pochopila, že ji řízl letící střep. Popadla pušku, čekala, že oknem vleze Henry. Nestalo se nic. Minula asi minuta nebo dvě a ona se podivovala, co okno rozbilo.

Podívala se na podlahu. Mezi kusy rozbitého skla ležel nějaký velký tmavý předmět. Zjistila, že ho lépe uvidí, když se na něj podívá ze strany a ne přímo. Když to udělala, rozeznala známý tvar psa.

Zavřela oči, pak se podívala jinam. Nedokázala cítit vůbec žádné emoce. Srdce měla ochromené hrůzou a smrtmi, ke kterým došlo předtím: napřed David, pak Tom, pak nekonečné napětí z celonočního obléhání, ze kterého se jí chtělo křičet… Necítila nic než hlad. Včera byla celý den příliš neklidná na to, aby jedla, to znamená, že byla šestatřicet hodin bez jídla. A teď, nesmyslně a směšně zjistila, že touží po sendviči se sýrem.

Ještě něco dalšího přicházelo oknem.

Zahlédla to koutkem oka, pak za tím otočila hlavu.

Byla to Henryho ruka.

Zírala na ni fascinovaně, ruka s dlouhými prsty, bez prstenů, bílá pod špínou, s pečlivě ošetřovanými nehty a leukoplastí na konečku ukazováčku, ruka, která se jí důvěrně dotýkala, hrála na její tělo jako na hudební nástroj, která vbodla nůž do srdce starého ovčáka.

Ruka odlomila kus skla, pak další, zvětšovala otvor v tabulce. Pak se natáhla až po loket a šmátrala po parapetu, hledala skobu, aby ji odstranila.

Lucy se pokusila naprosto potichu, s bolestivou pomalostí, přendat pušku do levé ruky a pravou vzít sekerku z opasku, zvedla ji vysoko nad hlavu a veškerou svojí silou s ní sekla dolů na Henryho ruku.

Musel to vycítit nebo zachytil závan větru nebo uviděl nezřetelný podivný pohyb za oknem, protože sebou náhle pohnul, zlomek vteřiny před tím, než rána dopadla.

Sekerka zaduněla na dřevě parapetu a zasekla se tam. Na zlomek vteřiny si Lucy pomyslela, že se netrefila. Pak se zvenčí ozval výkřik bolesti a ona uviděla vedle ostří sekerky na lakovaném dřevě jako dvě housenky dva useknuté prsty.

Uslyšela běžící kroky.

Vyzvracela se.

Pak ji přepadlo vyčerpání, hned po něm nával sebelítosti. Už trpěla dost, proboha, není to pravda? K tomu jsou přece na světě policisté a vojáci, aby se zabývali takovými situacemi – nikdo nemůže očekávat od obyčejné ženy v domácnosti a matky, aby nekonečně dlouho zadržovala vraha. Kdo by ji mohl obviňovat, kdyby to teď vzdala? Kdo by mohl čestně prohlásit, že by to udělal líp, že by vydržel déle a že by byl ještě chvíli vynalézavý?

Skončila. Budou to muset převzít – svět tam venku, policisté, vojáci, kdokoli je tam na druhé straně vysílačky. Ona už dál nemůže…

Odtrhla oči od podivných předmětů na parapetu a unaveně vyšla po schodech nahoru. Zvedla druhou pušku a vzala ji s sebou do ložnice.

Jo pořád ještě spal, díky Bohu. Celou noc se skoro ani nepohnul, naštěstí si neuvědomoval apokalypsu, která se kolem něj odehrávala. Nějak dokázala odhadnout, že teď už nespí tak hluboce, něco v jeho tváři a způsobu dýchání jí říkalo, že se brzy probudí a bude chtít snídani.

Zatoužila teď po staré rutině: ráno vstát, udělat snídani, obléci Joa, dělat jednoduché, nezáživné, bezpečné domácí práce, jako je mytí, uklízeni, trhání bylinek na zahrádce a vaření kotlů čaje… Zdálo se ji neuvěřitelné, že byla tak nespokojená s tím, že ji David nemiluje, s dlouhými nudnými večery, s nekonečnou drsnou krajinou trávy, vřesu a deště…

Ten život se už nikdy nevrátí.

Chtěla města, hudbu, lidi, nápady. Teď ji touha po těchto věcech opustila a nechápala, proč je kdy chtěla. Připadalo jí, že člověk nechce nic než klid.

Posadila se před vysílačku a prohlížela si přepínače a stupnice. Udělá ještě tohle, pak si odpočine. S obrovským úsilím se přinutila ještě chvíli logicky myslet. Nebylo tu zase tolik možných kombinací přepínačů a stupnic. Našla knoflík se dvěma polohami, otočila s ním a stiskla telegrafní klíč. Nic se neozvalo. Možná to znamená, že je teď v obvodu zapojen mikrofon.

Přitáhla ho k sobě a promluvila do něj. „Haló, haló, je tam někdo? Haló?“

Byl tu přepínač, nad kterým bylo napsáno „Vysílání“ a pod ním „Příjem“. Teď byl přepojen na „Vysílání“.

Pokud by s ní svět chtěl mluvit, je zřejmé, že teď musí přehodit přepínač na „Příjem“.

Řekla: „Haló, slyší mne někdo?“ a pak přehodila přepínač na „Příjem“.

Nic.

Pak: „Pokračujte, Storm Islande, slyším vás hlasitě a jasně.“

Byl to mužský hlas. Zněl mladě a silně a byl schopný, ujišťující, živý a normální.

„Pokračujte, Storm Islande, pokoušíme se s vámi spojit celou noc… kde jste sakra byli?“

Lucy přepnula na „Vysílání“, pokusila se promluvit, ale rozplakala se.

36

Percivala Godlimana bolela hlava z nadmíry cigaret a nedostatku spánku. Dal si trochu whisky, aby ve své kanceláři přežil dlouhou noc plnou starostí, a to byla chyba. Všechno ho skličovalo: počasí, kancelář, jeho práce, válka. Poprvé od doby, co tady začal pracovat, zjistil, že touží po zaprášených knihovnách, nečitelných rukopisech a středověké latině.

Do místnosti vešel plukovník Terry se dvěma šálky čaje na podnose. „Nikdo tu nespí,“ řekl vesele. Posadil se. „Chceš pečivo?“ Nabídl Godlimanovi.

Godliman pečivo odmítl a vypil čaj. Dočasně ho povzbudil.

„Právě mi volal velký muž,“ řekl Terry. „Drží s námi noční stráž.“

„Nevím proč,“ řekl Godliman hořce.

„Má strach.“

Zazvonil telefon.

„Godliman.“

„Mám pro vás královské pozorovací jednotky v Aberdeenu, pane.“

„Ano.“

Ozval se další hlas, hlas mladého muže. „Královské pozorovací jednotky Aberdeen, pane.“

„Ano.“

„Je to pan Godliman?“

„Ano.“ Dobrý Bože, tyhle vojenské týpky zdržují.

„Konečně jsme dosáhli spojení se Storm Islandem, pane… není to náš pozorovatel. Vlastně je to žena –“

„Co říkala?“

„Ještě nic, pane.“

„Co tím myslíte?“ Godliman bojoval se zlobnou netrpělivostí.

„Ona jen… no, pláče, pane.“

Godliman zaváhal. „Můžete mne s ní spojit?“

„Ano. Vydržte.“ Následovala pauza, přerušovaná cvakáním a šuměním. Pak Godliman uslyšel plačící ženu.

Řekl: „Haló, slyšíte mne?“

Pláč pokračoval.

Mladý muž se vrátil na linku a řekl. „Nemůže vás slyšet, dokud si nepřepne přepínač na ‚Příjem‘, pane, ach, udělala to. Můžete mluvit.“

Godliman řekl: „Haló, mladá dámo. Až přestanu mluvit a řeknu ‚Přepínám‘, přepněte si na ‚Vysílání‘, abyste mohla mluvit, a řekněte ‚přepínám‘, až skončíte. Rozumíte? ‚Přepínám‘.“

Ozval se ženský hlas. „Díky Bohu, že slyším někoho rozumného. Ano, rozumím. Přepínám.“

„Tak a teď,“ řekl Godliman jemně, „mi řekněte, co se tam stalo. Přepínám.“

„Přede dvěma, ne před třema dny tu ztroskotal muž. Myslím si, že je to ten londýnský vrah s dýkou, zabil mého manžela a starého ovčáka a teď je u domu a já tu mám malého chlapce… Přitloukla jsem okna a vypálila na něj z pušky a zabarikádovala jsem dveře a poslala na něj psa, ale psa zabil a já jsem po něm sekla sekerkou, když se pokoušel dostat oknem dovnitř, ale nemůžu už nic dělat, prosím přijďte, proboha. Přepínám.“

Godliman položil ruku na mikrofon. Obličej měl bílý. „Ježíšikriste…“ Ale když na ni promluvil, znělo to rázně. „Musíte se pokusit ještě chvíli vydržet,“ začal. „Na cestě jsou námořníci, pobřežní hlídka a policisté a spousta dalších lidí, ale nemohou se vylodit, dokud je bouře… A teď, potřebuju, abyste něco udělala, a nemůžu vám říct, proč to musíte udělat, protože by nás mohli slyšet, ale je to naprosto nezbytně nutné… Slyšíte mne jasně? Přepínám.“

„Ano, pokračujte. Přepínám.“

„Musíte zničit vysílačku. Přepínám.“

„Ach ne, prosím…“

„Ano,“ řekl Godliman, a pak si uvědomil, že ona ještě vysílá.

„Ne… nemůžu…“ Pak se ozval výkřik.

Godliman řekl: „Haló Aberdeene, co se děje?“

Ozval se mladý muž. „Vysílačka je v režimu vysílání, ale ona nemluví. Nic neslyšíme.“

„Vykřikla.“

„Ano, slyšeli jsme to.“

Godliman chvíli zaváhal. „Jaké je tam počasí?“

„Prší, pane.“ Hlas mladého muže zněl udiveně.

„Nekonverzuju tu s vámi společensky o počasí,“ vyštěkl Godliman. „Existují nějaké náznaky, že by bouře končila?“

„Trochu v několika posledních minutách polevila, pane.“

„Dobře. Přepojte se na mne v tu chvíli, kdy ta žena zase začne vysílat.“

„Ano, pane.“

Godliman řekl Terrymu: „Bůh ví, čím tam to děvče prochází –“ Zaklepal na vidlici telefonu.

Plukovník zkřížil nohy. „Stačilo by, kdyby rozbila vysílačku, pak –“

„Takže je nám jedno, jestli ji zabije?“

„To jsi řekl ty.“

Godliman řekl do telefonu. „Sežeňte mi Bloggse v Rosythu.“

Bloggs se s úlekem probudil a poslouchal. Všichni v hotovostní místnosti také poslouchali. Nic neslyšeli. Tomu právě naslouchali: tichu.

Déšť přestal bubnovat na plechovou střechu.

Bloggs přešel k oknu. Obloha byla šedá, s bílým pruhem nad východním horizontem. Vítr náhle poklesl a déšť přešel v lehké mrholení.

Piloti si začali oblékat saka a helmy, zavazovali si boty a zapalovali poslední cigarety.

Ozval se klakson a po celém letišti hřměl hlas: „Poplach! Poplach!“

Zazvonil telefon. Piloti ho ignorovali a kupili se u dveří. Bloggs ho zvedl. „Ano?“

„Frede, tady Percy. Právě jsme mluvili s ostrovem. Zabil ty dva muže. Ženě se ho podařilo na chvíli zadržet, ale je jasné, že už to dlouho nevydrží –“

„Déšť ustal. Startujeme,“ řekl Bloggs.

„Pospěšte si, Frede. Sbohem.“

Bloggs zavěsil a rozhlédl se po svém pilotovi. Charles Calder usnul nad Vojnou a mírem. Bloggs s ním drsně zatřásl. „Vzbuď se, ty ospalý parchante, vzbuď se!“

Calder otevřel oči.

Bloggs by ho nejradši praštil. „Vzbuď se, dělej, letíme, bouře přestala!“

Pilot vyskočil na nohy. „Bezva,“ řekl.

Vyběhl ze dveří a Bloggs za ním, kroutil hlavou.

Záchranná loď dopadla na vodu s ránou jako z pistole a šplouchnutím ve tvaru širokého V. Moře nebylo zdaleka klidné, ale měli částečnou ochranu zálivu a pevné lodi v rukou zkušených námořníků nehrozilo nebezpečí.

Kapitán řekl: „Vypluj, jedničko.“

První lodní důstojník stál u zábradlí se třemi poddůstojníky. Měl pistoli v nepromokavém pouzdře. „Jdeme,“ řekl jim.

Čtyři muži se sešplhali po žebřících do lodi. První lodní důstojník se posadil na záď a tři námořníci si vzali vesla a začali veslovat.

Několik minut kapitán pozoroval jejich rovnoměrný postup k molu. Pak se vrátil na můstek a vydal příkaz, aby korveta zase začala kroužit kolem ostrova.

Pronikavé zvonění zvonu přerušilo hru na kutru.

Slim řekl: „Myslím, že se tu něco změnilo. Nehoupeme se tak moc. Vlastně jsme skoro v klidu. Sakra, začínám z toho mít mořskou nemoc.“

Nikdo ho neposlouchal; posádka spěchala na svá místa, někteří si při tom zapínali záchranné vesty.

Motory se s řevem rozběhly a loď se začala mírně třást.

Nahoře na palubě stál na přídi Smith, užíval si čerstvého vzduchu a poprašku na obličej, po dni a noci strávených v podpalubí.

Když kutr vyjížděl z přístavu, připojil se k němu Slim.

„A zase jedeme,“ řekl Slim.

„Věděl jsem, že zvon zazvoní,“ řekl Smith. „Víš proč?“

„Povídej.“

„Měl jsem v ruce eso a krále, bankéřovu jednadvacítku.“

Korvetni kapitán Werner Heer se podíval na hodinky. „Třicet minut.“

Major Wohl přikývl. „Jaké je počasí?“

„Je po bouřce,“ řekl Heer neochotně. Rád by si byl tu informaci nechal pro sebe.

„Tak to bychom se měli vynořit.“

„Kdyby tam ten váš člověk byl, vyslal by signál.“

„Válka se nevyhrává pouhými hypotézami, kapitáne,“ řekl Wohl. „Trvám na tom, abychom se vynořili.“

Když byla ponorka v doku, došlo k velké hádce mezi Heerovým nadřízeným důstojníkem a Wohlem a Wohl vyhrál. Heer zůstal kapitánem lodi, ale bylo mu jasně řečeno, aby měl příště zatraceně dobrý důvod, pokud by hodlal ignorovat nějaký z Wohlových návrhů.

„Vynoříme se přesně v šest,“ řekl.

Wohl zase přikývl a zadíval se jinam.

37

Zvuk tříštícího se skla, pak výbuch jako ze zápalné pumy.

Vhump…

Lucy upustila mikrofon. Dole se něco děje. Vzala pušku a běžela dolů.

V obývacím pokoji hořelo. Centrum ohně bylo v rozbité sklenici na zemi. Henry vyrobil nějakou bombu z benzínu z džípu. Plameny se šířily po Tomově ošoupaném koberci a olizovaly všechny volné deky na jeho staré tříkusové soupravě nábytku. Chytil peřím naplněný polštář a oheň sahal až ke stropu.

Lucy popadla polštář a vyhodila ho rozbitým oknem, popálila si přitom ruku. Strhla si kabát a hodila ho na koberec a dupala po něm. Zase ho sebrala a hodila ho na květovanou pohovku.

Ozvalo se další rozbíjené sklo.

Přicházelo to zezhora.

Lucy vykřikla: „Jo!“

Pustila kabát a spěchala po schodech do přední ložnice.

Faber seděl na posteli, Joa měl na klíně. Dítě bylo vzhůru, cucalo si palec a mělo svůj ranní pohled s rozšířenýma očima. Faber mu hladil rozcuchané vlasy.

„Hoď pušku na postel, Lucy.“

Ramena jí poklesla a udělala, co řekl. „Vylezl jsi po zdi a dostal ses sem oknem,“ řekla hluše.

Faber si sundal Joa z klína. „Jdi k mamince.“

Jo k ní přiběhl a ona ho zvedla do náruče.

Vzal obě zbraně a šel k vysílačce. Pravou ruku si držel v levém podpaží a na saku měl skvrny od krve. Posadil se. „Zranilas mne,“ řekl. Pak obrátil svoji pozornost k vysílačce.

Náhle promluvila. „Pokračujte, Storm Islande.“

Zvedl mikrofon. „Haló?“

„Okamžik.“

Následovala pauza, pak se ozval další hlas. Lucy poznala, že je to ten člověk z Londýna, který jí řekl, že má zničit vysílačku. Zklamala ho. Řekl: „Haló, tady Godliman. Slyšíte mne? Přepínám.“

Faber řekl: „Ano, slyším vás, profesore. Viděl jste v poslední době nějaké pěkné katedrály?“

„Cože… to je –“

„Ano;“ usmál se Faber. „Těší mne.“ Pak mu úsměv náhle zmizel z obličeje, jako by bylo po hře, a začal manipulovat se stupnicí na vysílačce.

Lucy se otočila a odešla z pokoje. Šla neslyšně dolů a do kuchyně. Teď neměla co na práci, jen čekat, až ji zabije. Nemůže utéct – nemá na to sílu a on to samozřejmě ví.

Podívala se z okna. Bouřka skončila. Vyjící vichřice se změnila v ostrý vánek a už nepršelo a obloha na východě byla jasná a slibovala sluníčko. Moře –

Zamračila se a podívala se zase.

Ano, Bože, je to ponorka.

Zničte vysílačku, řekl ten člověk.

Minulou noc Henry zaklel v cizím jazyce… „Udělal jsem to pro svoji zemi,“ řekl.

A když blouznil, říkal něco o čekání v Calais na falešnou armádu…

Zničte vysílačku.

Proč by s sebou člověk bral krabičku s filmem na rybářský výlet?

Celou dobu věděla, že není šílený.

Ponorka byla německá ponorka, Henry je nějaký německý agent… špión?… a právě teď se určitě pokouší spojit s ponorkou vysílačkou…

Zničte vysílačku.

Nemá právo vzdát to, nemůže, teď to pochopila. Věděla, co musí udělat. Ráda by dala Joa někam jinam, kde by to neviděl – to ji vadilo mnohem víc, než bolest, o které věděla, že přijde – ale není na to čas. Henry jistě každou chvíli najde svoji frekvenci a pak už může být pozdě –

Musí zničit vysílačku, ale ta je nahoře u Henryho a ten má obě zbraně a zabil by ji.

Věděla, že existuje jediný způsob.

Postavila jednu Tomovu židli doprostřed pokoje, stoupla si na ni, natáhla se a vyšroubovala žárovku.

Sestoupila ze židle, šla ke dveřím a stiskla vypínač.

„Budeš vyměňovat žárovku?“ zeptal se Jo.

Lucy vylezla na židli, chvilku zaváhala a pak strčila tři prsty do živé objímky.

Následovala rána, okamžik bolesti a pak bezvědomí.

Faber ránu slyšel. Našel na vysílačce tu správnou frekvenci, přepnul na „Vysílání“ a zvedl mikrofon. Právě chtěl promluvit, když se ten zvuk ozval. Hned nato zhaslo světlo na všech stupnicích a bezdrátová vysílačka přestala fungovat.

Obličej se mu zalil zlostí. Zkratovala elektřinu v celém domě. Nečekal od ní tolik důvtipu.

Měl ji zabít. Co to s ním je? Nikdy dosud nezaváhal, než potkal tuhle ženu.

Vzal pušky a šel do kuchyně.

Dítě plakalo. Lucy ležela v bezvědomí ve dveřích do kuchyně. Faber si všiml prázdné objímky a židle pod ní. Zamračil se překvapením.

Udělala to rukou.

Faber řekl: „Pro živého boha.“

Lucy otevřela oči.

Bolelo ji celé tělo.

Henry nad ní stál s puškou v ruce. Říkal: „Proč jsi to udělala rukou? Proč ne šroubovákem?“

„Nevěděla jsem, že bych to mohla udělat šroubovákem.“

Zavrtěl hlavou. „Jsi opravdu neobyčejná žena,“ řekl a zvedl pušku, zamířil na ni, a pak ji zase sklopil. „Sakra s tebou.“

Podíval se z okna a zarazil se:

„Tys ji viděla,“ řekl.

Přikývla.

Chvíli napjatě stal, pak chtěl vyjít ze dveří. Když zjistil, že jsou pevně přibité, rozbil pažbou pušky okno a vylezl ven.

Lucy vstala. Jo ji chytil rukama kolem kolen. Necítila se dost silná na to, aby ho mohla zvednout. Klopýtala k oknu a vyhlédla ven.

Běžel k útesu. Ponorka tam ještě byla, možná půl míle od břehu. Doběhl ke hraně útesu a přelezl ji. Chystá se doplavat k ponorce.

Musí ho zastavit.

Dobrý Bože, už ne…

Vylezla oknem, nevšímala si pláče svého syna a běžela za ním.

Když doběhla na okraj útesu, lehla si a podívala se přes něj. Byl na půl cesty mezi ní a mořem. Podíval se nahoru a uviděl ji, na okamžik ztuhl, a pak se rozeběhl rychleji, nebezpečně rychle.

Její první myšlenkou bylo rozeběhnout se za nim. Ale co pak? I kdyby ho dohnala, nemohla by ho zastavit.

Země pod ní se trochu pohnula. Zacouvala, bála se, že by se země mohla utrhnout a ona by spadla z útesu.

Což ji přivedlo na myšlenku.

Oběma pěstmi začala bušit do kamenité země. Zdálo se, že praská trochu víc a objevila se trhlina. Dosáhla jednou rukou přes okraj a druhou strčila do pukliny. Kus kamene velikosti melounu se utrhl a zůstal jí v ruce.

Podívala se přes okraj a uviděla ho.

Pečlivě zamířila a hodila kamenem.

Zdálo se, že padá strašně pomalu. Viděl, jak letí a zakryl si hlavu paží. Připadalo jí, že ho netrefí.

Kámen minul o pár palců jeho hlavu a udeřil ho do levého ramene. Držel se levou rukou. Zdálo se, že sevření povolilo, a chvíli nebezpečně balancoval. Jeho pravá ruka, ta zraněná, šmátrala po úchytu. Pak se odlepil od povrchu skály, zamával rukama jako větrný mlýn, až mu noha sklouzla z úzkého výstupku a už visel ve vzduchu a nakonec jako kámen padal na skály pod ním.

Nevydal jediný zvuk.

Dopadl na plochý kámen, který vyčníval nad hladinou vody. Ze zvuku těla dopadnuvšího na kámen se jí udělalo zle. Ležel na zádech, paže rozhozené, hlavu v nemožném úhlu.

Něco zpod něj uniklo na kámen a Lucy se odvrátila.

Pak jako by vypuklo všechno naráz.

Z nebe se ozval řev a tři letadla s kruhy RAF na křídlech se vyřítila z oblak a střemhlav letěla na ponorku, jejich zbraně pálily.

Na kopec k domu vyběhli klusem čtyři námořníci a jeden z nich křičel: „Levá-pravá-levá-pravá-levá-pravá.“

Na moři přistálo další letadlo, zevnitř se vynořil nafukovací záchranný člun a muž v záchranné vestě začal pádlovat k útesu.

Kolem mysu projela malá loď a zamířila k ponorce.

Ponorka se potopila.

Nafukovací člun narazil na skálu v úpatí útesu a muž vystoupil a prohlížel si Faberovo tělo.

Objevila se loď, ve které poznala kutr pobřežní hlídky.

Jeden z námořníků k ní přistoupil. „Jste v pořádku, lásko? V domě je malá holčička a pláče, že nemá maminku –“

„Je to chlapec,“ řekla Lucy, „musím ho ostříhat.“

Bloggs zamířil s nafukovacím člunem k tělu na úpatí útesu. Loď narazila na skálu a Bloggs se vyškrabal na plochý povrch.

Lebka Die Nadela praskla jako skleněný džbánek, který narazí na kámen. Když se na muže podíval lépe, zjistil, že musel být potlučený ještě před pádem; pravou ruku měl zmrzačenou a měl něco s kotníkem.

Bloggs tělo prohledal. Dýku měl tam, kde to očekával – v pouzdře přivázaném k levé paži. V náprsní kapse draze vypadajícího saka, potřísněného krví, našel Bloggs náprsní tašku, doklady, peníze a malou plechovou krabičku s filmem s negativy pětatřicetimilimetrového filmu. Podržel je proti narůstajícímu světlu: byly to negativy fotografií, které našli v obálce, kterou Faber poslal na portugalské velvyslanectví.

Námořníci mu z vršku útesu hodili provaz. Bloggs si dal Faberovy věci do své kapsy a ovázal lano kolem těla. Vytáhli ho nahoru a pak poslali lano dolů pro Bloggse.

Když se dostal nahoru, podporučík se mu představil a šli spolu do domu na vršku kopce.

„Ničeho jsme se nedotkli, abychom nezničili důkazy,“ řekl služebně nejstarší námořník.

„Nemusíte být tak opatrní,“ řekl mu Bloggs. „Nebude žádný soud.“

Do domu vstoupili rozbitým kuchyňským oknem. Žena seděla u stolu a na klíně držela dítě. Bloggs se na ni usmál. Nevěděl, co by řekl.

Rychle se rozhlédl po domě. Vypadal jako bitevní pole. Viděl přibitá okna, zabarikádované dveře, zbytky po požáru, psa s proříznutým hrdlem, pušky, rozbité zábradlí a sekerku zaťatou do parapetu vedle dvou useknutých prstů. Pomyslel si: Co je to za ženu?

Rozdělil námořníkům práci – jeden uklízel dům a uvolňoval okna a dveře, další vyměňoval pojistky a třetí vařil čaj.

Posadil se před ženu a podíval se na ni. Byla oblečená do špatně sedícího mužského oblečení, vlasy měla mokré, obličej špinavý. Přes to všechno byla pozoruhodně krásná, s nádhernýma jantarovýma očima v oválném obličeji.

Bloggs se usmál na dítě a tiše promluvil na ženu. „To, co jste udělala, bylo strašné důležité,“ řekl.

„Brzy vám to vysvětlíme, ale napřed vám musím položit dvě otázky, ano?“

Podívala se na něj a po chvíli přikývla.

„Podařilo se Faberovi spojit se s ponorkou vysílačkou?“

Žena vypadala úplně prázdně.

Bloggs našel v kapse bonbon. „Mohu dát vašemu chlapci sladkost? Vypadá, že má hlad.“

„Děkuju vám.“

„Tak, spojil se Faber s ponorkou?“

„Jmenoval se Henry Baker,“ řekla.

„Ano? Dobře, spojil se?“

„Ne. Způsobila jsem zkrat.“

„To bylo velice chytré,“ řekl Bloggs. „Jak jste to udělala?“

Ukázala na prázdnou objímku nad nimi.

„Šroubovákem, že?“

„Ne. Nebyla jsem tak chytrá. Prsty.“

Podíval se na ni v hrůze a úžasu. Myšlenka na to, že záměrně… otřásl se, pokoušel si to zapsat do paměti. A zase ho napadlo: Co je to za ženu?…

„Dobře, a myslíte si, že ho někdo z ponorky mohl vidět, jak schází z útesu?“

Na tváři jí bylo vidět, jak se snaží soustředit. „Z poklopu nikdo nevyšel, tím jsem si jistá,“ řekla. „Mohli ho vidět periskopem?“

„Ne,“ řekl. „To je dobrá zpráva, velice dobrá zpráva. Znamená to, že nevědí, že byl… zneškodněn. V každém případě…“ Změnil rychle téma. „Prošla jste něčím, čím procházejí muži v přední linii. Ještě horším. Odvezeme vás a chlapce do nemocnice na pevnině.“

„Ano,“ řekla.

Bloggs se obrátil na služebně staršího důstojníka. „Je tu nějaký dopravní prostředek?“

„Ano – džíp tam dole na malém plácku u stromů.“

„Dobře. Odvezete ty dva k molu a nasednete s nimi do vaší lodi?“

„Jistě.“

Bloggs se zase vrátil k ženě. Cítil ohromný nával náklonnosti smíšené s obdivem. Vypadala teď tak křehce a bezmocně, ale věděl, že je stejně statečná a silná jako krásná. Překvapil ji – i sebe – tím, že ji vzal za ruku. „Až budete v nemocnici den nebo dva, začnete pociťovat deprese. Ale to je známka toho, že už je vám líp. Nebudu daleko a lékaři mi to řeknou. Budu s vámi ještě chtít mluvit, ale ne dřív, než se na to budete cítit. Ano?“

Konečně se na něj usmála a on pocítil vřelost. „Jste moc hodný,“ řekla.

Vstala a vynesla dítě z domu.

„Hodný?“ zamumlal pro sebe Bloggs. „Bože, to je žena.“

Šel nahoru do ložnice a naladil na frekvenci královských pozorovacích jednotek.

„Volá Storm Island, přepínám.“

„Pokračujte, Storm Islande.“

„Spojte mne s Londýnem.“

„Čekejte.“ Následovala dlouhá pauza, pak známý hlas. „Godliman.“

„Percy. Chytili jsme toho – pašeráka. Je mrtvý.“

„Skvělé, skvělé.“ V Godlimanově hlase byl slyšet výrazný triumf. „Podařilo se mu zkontaktovat se s partnerem?“

„Téměř určitě ne.“

„Dobrá práce, dobrá práce!“

„Negratuluj mně,“ řekl Bloggs. „Když jsem sem dorazil, bylo po všem, jen jsme to dokončili.“

„Kdo?“

„Ta žena.“

„No hrom do toho. Jaká je?“

Bloggs se usmál. „Je to hrdinka, Percy.“

A Godliman, který se usmíval na své straně spojení, porozuměl.

38

Hitler stál u okna s panoramatickým výhledem a díval se na hory. Měl na sobě uniformu v barvě holubičí šedi a vypadal unaveně a byl v depresi.

Admirál Puttkamer zasalutoval a pozdravil: „Dobré ráno.“

Hitler se otočil a zblízka se zahleděl na svého pobočníka. Tyhle oči jak trnky Puttkamera vždycky znervóznily. „Vyzvedli Die Nadela?“

„Ne. Na schůzce byly trochu problémy – anglická policie tam honila pašeráky. Ukázalo se, že Die Nadel tam stejně nebyl. Před několika minutami poslal zprávu.“ Podával mu list papíru.

Hitler si ho vzal, nasadil si brýle a začal číst:

vaše schůzka nejistá vy hajzlové jsem zraněný a vysílám levou rukou rozložení první skupiny amerických vojsk pod vedením generála pattona ve východní anglii následující jednadvacet pěších divizí pět ozbrojených divizí přibližně pět tisíc letadel plus nezbytné loďstvo ve washi FUSAG zaútočí na calais patnáctého června pozdravujte williho

Hitler vrátil zprávu Puttkamerovi a povzdechl si. „Takže přece jen Calais.“

„Můžeme tomu muži věřit?“ zeptal se pobočník.

„Absolutně.“ Hitler se otočil a přešel přes místnost k židli. Pohyby měl ztuhlé a zdálo se, že má bolesti. „Je to loajální Němec. Znám ho. Znám jeho rodinu –“

„Ale váš instinkt –“

„Ach… řekl jsem, že uvěřím zprávě toho člověka, a udělám to.“ Udělal odmítavé gesto. „Řekněte Rommelovi a Rundstedtovi, že nemůžou mít ty tanky. A pošlete mi sem toho zatraceného doktora.“

Puttkamer zase zasalutoval a vyšel, aby předal příkazy.

Epilog

Když Německo porazilo Anglii ve čtvrtfinále světového poháru ve fotbalu v roce 1970, dědeček zuřil.

Seděl před barevnou televizí a mumlal si pod fousy směrem k obrazovce. „To chce prohnanost,“ řekl odborníkům, kteří teď rozebírali hru. „Prohnaností a lstivostí, tak se dají porazit ti zatracení Němci.“

Neuklidnil se, dokud nepřijela vnoučata. Joův jaguár zajel na příjezdovou cestu ke skromnému domu se třemi ložnicemi a pak vešel sám Jo, výborně a úspěšně vypadající ve svém semišovém saku, se svou ženou Ann a jejich dětmi.

Jo řekl: „Díval ses na fotbal, táto?“

„Strašné, byli jsme hrozní.“ Od té doby, co odešel do důchodu a měl víc volného času, začal se zajímat o sport.

„Němci byli lepší,“ řekl Jo. „Hrají dobrý fotbal. Nemůžeme vždycky vyhrát –“

„Nevykládej mi tady o těch zatracených Němcích. Prohnanost a lstivost, to je způsob, jak je porazit.“ Řekl vnukovi na svých kolenou. „Tak jsme je porazili ve válce. Davy – pěkně jsme je oklamali.“

„Jak jste je oklamali?“ zeptal se Davy.

„Víš, zařídili jsme, aby si mysleli –“ jeho hlas teď zněl tiše a spiklenecky a chlapeček se hihňal očekáváním – „zařídili jsme, aby si mysleli, že zaútočíme v Calais –“

„To je ve Francii, ne v Německu –“

Ann na něj sykla. „Nech dědečka vyprávět.“

„V každém případě,“ pokračoval dědeček, „zařídili jsme, aby si mysleli, že zaútočíme v Calais, tak tam dopravili všechny své tanky a vojáky.“ Ke znázornění Francie použil polštář, popelník byli Němci a kapesní nožík spojenci. „Ale my jsme zaútočili v Normandii a tam skoro nikdo nebyl, jen starý Rommel a pár špuntovek –“

„Oni ten trik neodhalili?“ zeptal se Davy.

„Skoro ano. Vlastně jeden špión na to přišel.“

„Co se s ním stalo?“

„Zabili jsme ho, než to stačil někomu říct.“

„To tys ho zabil, dědečku?“

„Ne, zabila ho babička.“

Pak přišla babička, nesla konvici s čajem. „Frede Bloggsi, zase děsíš děti?“

„Proč by to neměli vědět?“ reptal. „Dostala za to medaili, víš. Nechce mi říct, kde ji má, protože není ráda, když ji ukazuju návštěvám.“

Nalévala čaj. „Teď je to všechno za námi a je lepší na to zapomenout.“ Podala šálek s podšálkem manželovi.

Vzal ji za paži a přidržel ji u sebe. „Je to dávno,“ řekl a jeho hlas zněl najednou něžně.

Chvíli se na sebe dívali. Její nádherné vlasy už šedivěly a svazovala si je do drdolu. Byla silnější, než bývala. Ale oči měla pořád stejné – velké, jantarové a nepopsatelně krásné. Ty oči se teď na něj dívaly a oba byli potichu, vzpomínali.

Dokud David nevyskočil dědečkovi z klína a neshodil šálek čaje na zem. Kouzlo se zlomilo.

Z anglického originálu EYE OF THE NEEDLE

vydaného nakladatelstvím Signet, New York 1979

přeložila Radka Damová

Obálka YourARTillery, Praha, 1996

Sazba G&T Mgr. Petr Zahradníček, Liberec, 1996

Vydání první.

ISBN 80-902064-5-X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai