Sněžná slepota

Ken Follett

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Madoba-2 je virus smrtonosnější než Ebola: zasažený člověk zemře na masivní krvácení ze všech tělesných otvorů. S děsivou rychlostí se šíří kapénkovou infekcí. Zatím spočívá za nejpřísnějších bezpečnostních opatření v biologickém trezoru výzkumného ústavu na skotské Vysočině, který vede špičkový vědec Stanley Oxenford. Ale jeho syn Kit už má plán, jak se ho zmocnit., nezajímá ho, k čemu chce zákazník nebezpečný virus použít, hlavně že částka, kterou za splněný úkol obdrží, pokryje dluhy z hazardních her ...

Ken Follett

Sněžná slepota

ŠTĚDRÝ VEČER

1:00

Dva unavení muži hleděli na Antonii Gallovou s nepřátelstvím a odporem. Nejradši by už byli doma, ale nechtěla je pustit. Všichni tři se nacházeli v osobním oddělení Oxenfordova výzkumného ústavu. Antonia, které všichni říkali Toni, pracovala jako vedoucí bezpečnostního oddělení. Oxenfordův výzkumný ústav byla malá farmaceutická společnost zaměřená na výzkum nebezpečných virů, a proto v ní panovaly nesmírně přísné bezpečnostní předpisy.

Toni právě dokončila inventuru zásob a zjistila, že chybí dvě dávky experimentálního léku. Jednalo se o nový, přísně tajný protivirový přípravek, jehož složení mělo cenu zlata. Někdo ho mohl odcizit, aby se ho pokusil prodat konkurenční společnosti. Existovala tu však i jiná, mnohem horší možnost, ze které jí na pihovatém čele naskakovaly vrásky. Zloděj mohl lék ukrást pro vlastní potřebu; některý zaměstnanec se mohl nakazit jedním ze smrtelných virů, které společnost zkoumala.

Laboratoře sídlily v obrovském domě z devatenáctého století, jenž si nechal postavit kterýsi viktoriánský milionář jako skotské letní sídlo. Kvůli dvojitému plotu zakončenému ostrým ostnatým drátem, uniformovaným strážným a nejmodernějšímu elektronickému bezpečnostnímu zařízení mu lidé začali říkat Kreml. Dům s věží, špičatými štíty a řadou chrličů pod okrajem střechy ale připomínal spíš kostel.

Toni a její dva podřízení teď obtelefonovávali každého, kdo měl přístup do nejpečlivěji střežené laboratoře. Laboratoře byly rozdělené do čtyř bezpečnostních kategorií. V té nejrizikovější, jež byla označená zkratkou B eS-4 (bezpečnostní stupeň č. 4), pracovali vědci ve skafandrech a zacházeli s viry, na které neexistovaly žádné vakcíny či protilátky. Protože to bylo nejlépe zabezpečené místo v budově, skladovali tam i experimentální léky.

Všichni, kdo pracovali v laboratoři B eS-4, museli povinně absolvovat výcvik pro případ havárie. Musela ho podstoupit i Toni, aby tam mohla provádět bezpečnostní kontroly. Do této laboratoře mělo přístup jen sedmadvacet zaměstnanců společnosti, ale řada z nich již odjela na Vánoce, a zatímco se pondělí změnilo v úterý, tři unavení pracovníci bezpečnostního oddělení se je teď snažili vystopovat.

Toni se podařilo dovolat na Barbados do rezortu Le Club Beach a přemluvila manažera, aby se pokusil vyhledat laborantku Jenny Crawfordovou. Když Toni čekala u telefonu, pohlédla na svůj odraz v okně. Přestože byla pořádně přetažená, držela se docela dobře. Její kostým s bílým proužkem působil stále ještě upraveným dojmem a na tváři nebylo vidět stopy únavy. Její otec byl Španěl, ale po skotské matce měla světlou pleť, zelené oči a světlé nazrzlé vlasy. Byla vysoká a vypadala docela svěže. Na osmatřicet to není zlé, napadlo ji.

„U vás musí být hluboká noc!“ řekla Jenny, když konečně přišla k telefonu.

„Našli jsme jisté nesrovnalosti v záznamech laboratoře B eS-4,“ vysvětlila Toni. „Kdy jste tam byla naposledy?“

„Myslím, že v úterý. Cožpak to nemáte v počítači?“

V počítači to samozřejmě bylo, ale Toni se chtěla ujistit, že Jennyina výpověď bude souhlasit se záznamem. „A kdy jste byla naposledy v trezoru?“ Trezor byla zamčená lednice v prostorách laboratoře.

Jenny začala být nevrla. „To už si přesně nepamatuju, ale bude to na videu.“ Dotykový číselník zámku aktivoval bezpečnostní videokameru, jež zaznamenala celou dobu, během níž byly dveře trezoru otevřené.

„A vzpomínáte si, kdy jste naposledy používala vzorky madoby-2?“ To byl virus, který vědci v laboratoři právě zkoumali.

Jenny byla v šoku. „Panebože, tak tohle se ztratilo?“

„Ne, to ne. Nicméně…“

„Já jsem s viry vůbec nepřišla do styku. Většinou pracuju v laboratoři zaměřené na výzkum tkáňových kultur.“

Potvrdila tím informaci, kterou měla Toni k dispozici. „Ještě jednu otázku. Máte normální teplotu?“

„Vy myslíte, že jsem se mohla nakazit madobou-2?“

„Nemáte zimnici nebo horečku?“

„Ne!“

„Tak pak jste v pořádku. Odjela jste ze země před týdnem. Kdybyste se nakazila, měla byste teď podobné příznaky jako při chřipce. Děkuji vám, Jenny. Asi se jedná jen o chybu v zápisu, ale musíme se ujistit, že nedojde k žádným potížím.“

„No, zkazila jste mi večer.“ Jenny zavěsila.

„To je mi líto,“ řekla Toni do hluchého sluchátka. Zavěsila a řekla: „Jenny Crawfordovou si můžeme odškrtnout. Je to sice megera, ale poctivá.“

Ředitel laboratoří Howard McAlpine se pohodlně opřel o opěradlo židle. „Vypadá to, že ten lék nejspíš někdo použil zcela legálně a jen to zapomněl uvést do zápisu,“ řekl trochu popuzeně. Byl za zápisy zodpovědný a chybu měl objevit on. Toniina efektivita ho stavěla do špatného světla.

„Doufám, že máte pravdu,“ řekla Toni. Zvedla se a přešla k oknu.

Z okna osobního oddělení byl výhled na přístavbu, v níž sídlily laboratoře B eS-4. Nová budova měla tři patra a laboratoře se nacházely v přízemí. Kromě výzkumných prostor a skladiště tam bylo i doposud nevyužité nemocniční lůžkové oddělení. V poschodí nad nemocnicí byla umístěná vzduchotechnika a ve sklepě komplikované zařízení, jež sterilizovalo veškerý místní odpad. Nic kromě lidí neopustilo budovu živé.

Toni se otočila na druhého muže, vedoucího osobního oddělení. „Kolik jmen ze seznamu nám ještě zbývá, Jamesi?“

James Elliot vzhlédl od monitoru. „Z těch sedmadvaceti, co maj přístup do Esbé čtyřky, nám zbejvá jedinej,“ řekl.

„Kdo je to?“

„Laborant Michael Ross. Pracuje tam už osm let.“

McAlpine přejel prstem po vytištěném seznamu a řekl: „Byl v laboratoři v neděli před třemi týdny, aby tam zkontroloval laboratorní zvířata.“

„Co dělal potom?“

„Měl dovolenou. Dneska se měl vrátit.“ Pohlédl na hodinky. „Vlastně včera. Ale nepřišel ani nenahlásil, že je nemocný.“

Toni nadzvedla obočí. „To jste mu nemohli zavolat sami?“

„Nebere mobil ani pevnou linku.“

„Nepřipadá vám to divné?“

McAlpine ustaraně svraštil čelo. „Je to velmi svědomitý člověk. Překvapuje mě, že nepřišel do práce.“

„Kdo byl s Rossem v laboratoři? „ zeptala se Toni. V laboratoři čtvrtého bezpečnostního stupně platila zásada, že do ní člověk může vstoupit jen ve dvojici s druhým pracovníkem; nikdo tam nesměl pracovat sám.

McAlpine se podíval do papírů. „Biochemička dr. Monica Ansariová.“

Toni zvedla sluchátko. „Jaké má číslo?“

Monica Ansariová měla edinburský přízvuk a vypadalo to, že ji Toni vytáhla z postele. „Už mi volal Howard McAlpine, víte?“

„Omlouvám se, že vás znovu obtěžuji. Jedná se o Michaela Rosse. Nemůžeme ho sehnat.

V neděli před třemi týdny jste s ním byla v Esbé čtyřce.“

„Ano. Hned vám to vysvětlím.“ Na okamžik se odmlčela. „Bože, to je tolik hodin?“

Toni byla neústupná. „Ross odjel hned příští den na dovolenou.“

„Řekl mi, že jede navštívit matku do Devonu.“

„To by nám mohlo pomoct,“ řekla Toni. „Počkejte chvilku.“ Otočila se na jamese Elliota. „Máte ve složce kontakt na jeho matku?“

Elliot klikl myší. „Uvedl ji jako nejbližší příbuznou.“ Zvedl sluchátko.

„Choval se tehdy Ross normálně?“ zeptala se Toni Moniky.

„Naprosto.“

„Vstoupili jste do laboratoře společně?“

„Ano. Pak jsme šli samozřejmě každý do jiné šatny. Michael se převlékl rychleji než já. Když jsem přišla do laboratoře, už tam byl.“

„Mohl předtím, než jste přišla ze šatny, otevřít trezor?“

„Velmi snadno.“

Elliot se na druhém telefonu ptal, zda může mluvit s Rossem nebo jeho matkou.

„Nevíte, jestli má Michael nějakou přítelkyni?“ zeptala se Toni.

„Myslím, že ne.“

„Nepřipadalo vám na něm někdy něco divného?“

„Ne,“ řekla Monica, ale pak zaváhala. „Pokud vám ovšem nepřipadá nenormální, že někdo žije sám na odlehlé samotě.“

Toni Monice poděkovala a zavěsila. „Michael Ross měl spoustu času na to, aby otevřel trezor.“ Podívala se na Elliota. „Sehnal jste jeho matku?“

„Dovolal jsem se do domova důchodců,“ řekl Elliot. Tvářil se vyděšeně. „Paní Rossová loni v zimě zemřela.“

Ve tři hodiny ráno se vyřítily z brány Kremlu dvě dodávky a zamířily na jih. Na boku obou vozidel byl mezinárodní symbol biologického ohrožení: čtyři přerušené černé kruhy na jasně žlutém pozadí. Toni Gallová seděla za volantem první dodávky, v níž s ní jeli tři odborníci na dekontaminaci. Druhá dodávka byla mobilní karanténní jednotka a jeli v ní dva zdravotníci a doktorka Ruth Solomonsová.

Toni se obávala, zda vyhlášení rudého poplachu nebyla chyba. Michael Ross může mít jen vypnutý telefon a klidně spát. Trochu ji zamrazilo v zádech, když si uvědomila, co by v takovém případě asi ráno řekla svému šéfovi Stanleymu Oxenfordovi. Kdyby se ale její obavy potvrdily, bylo by to mnohem horší. Toni si ani nedovolila pomyslet na možnost, že virus madoba-2 se skutečně nějak dostal z laboratoře ven. Byl vysoce nakažlivý a rozšiřoval se kýcháním jako kapénková nákaza. A byl smrtelný. Trochu se otřásla a přišlápla pedál plynu k podlaze. Silnice byla jako po vymření a k Rossovu kamennému stavení jim to trvalo pouhých dvacet minut. Toni zabočila na krátkou příjezdovou cestu a zaparkovala dodávku vedle Volkswagenu Golf, jenž podle všeho patřil Rossovi. Dům tonul ve tmě.

Zmáčkla klakson a dlouze zatroubila. Nic se nestalo. Nikdo nerozsvítil světlo, nikdo neotevřel dveře či okno. Toni vypnula motor. Ticho. Jestli není Michael doma, proč tu stojí jeho auto?

„Pánové, skafandry.“

Všichni včetně lékařského týmu z druhé dodávky si navlékli oranžové kombinézy. Nebylo to snadné. Overaly byly vyrobené z neohebného umělého materiálu a zapínaly se neprodyšným zipem. Navzájem si pomohli přilepit širokou lepicí páskou rukavice k rukávům. Nakonec si natáhli vysoké gumové holiny.

Skafandry byly neprodyšně uzavřeny. Každý člen týmu dýchal přes vysoce efektivní filtr HEPA, jenž nepropouštěl částice, které by mohly obsahovat viry či bacily, a zadržoval i většinu pachů.

V helmě byl zabudovaný mikroport, jenž jim umožňoval vzájemnou komunikaci a bezpečné rádiové spojení s Kremlem.

„Půjdu první,“ řekla Toni a neohrabaně došla ke dveřím.

Zazvonila a zaťukala klepátkem. Když se nic neozvalo, obešla dům. Za domem našla hezky udržovanou zahradu a dřevěnou kůlnu. Zjistila, že zadní vchod do domu je odemčený, a vstoupila dovnitř. Rozsvítila světlo a rychle prošla domem. Místo bylo čistě uklizené a prázdné.

„Nikdo tu není,“ oznámila Toni ostatním do mikroportu.

Vrátila se na zahradu a zkusila dveře kůlny. Byla také odemčená. Když je otevřela, ucítila slabý, nepříjemný, ale povědomý zápach. Krev, napadlo ji. V malé kůlně bez oken byla černá tma. Toni se otočila ke stěně a našla vypínač. Když rozsvítila, ohromeně vykřikla.

„Všichni rychle sem!“ řekla do malého mikrofonu. „Jsem v zahradní kůlně. Nejdřív Ruth.“

Michael Ross ležel na zádech a krvácel z očí, uší, nosu a úst. Pod hlavou měl velkou krvavou louži. Toni věděla, že podobné krvácení je symptomem madoby a podobných infekčních nemocí.

Z Michaelova těla se stala nevybuchlá bomba plná smrtelných virů. Byl ale stále ještě naživu. Zvedal se mu hrudník a z úst mu unikal bublavý zvuk.

Toni se k němu sklonila. „Michaeli!“ řekla nahlas, aby ji slyšel přes helmu. „To jsem já, Toni Gallová z laboratoře!“ V krvavých očích se mu objevil záblesk porozumění. Otevřel ústa a něco zamumlal.

„Co?“ Toni si klekla do tratoliště lepkavé krve a sklonila k němu hlavu.

„Nejde to vyléčit,“ řekl. Pak začal zvracet. Z úst mu vytryskl proud černé tekutiny a postříkal ji plexisklo helmy. Prudce ucukla a vyděšeně vyjekla.

Ruth Solomonsová ji odstrčila stranou a sklonila se nad umírajícím mužem. „Má slabý pulz,“ řekla. „Potřebuji laryngoskop. Rychle!“ O několik vteřin později k ní přispěchal zdravotník s přístrojem. Ruth ho zastrčila Michaelovi do hrdla, aby mohl snadněji dýchat.

„Přineste karanténní nosítka.“ Otevřela lékařský kufřík a vytáhla z něj injekční stříkačku. Toni napadlo, že v ní nejspíš bude morfium a činidlo na srážení krve. Ruth zabodla jehlu Michaelovi do krku a zmáčkla píst.

„Tak jo,“ řekla Ruth. „Odneste ho odsud.“

Zdravotníci položili Rosse na nemocniční vozík s krytem a dovezli ho k dodávce. Jeden ze členů Tonina týmu vytáhl z vozu mělkou umělohmotnou vanu. Dr. Solomonsová a zdravotníci se do ní postupně postavili a kolega je postříkal silným dezinfekčním roztokem, jenž virus zničil okysličením bílkovin. Toni je sledovala a byla nešťastná, že z její laboratoře unikl smrtelný virus. To ona měla podobné situaci zamezit, a zklamala.

Doktorka Solomonsová si vlezla k pacientovi do zdravotnické dodávky. Jeden ze zdravotníků zabouchl zadní dveře a vůz rychle zmizel v noční tmě.

Toni se snažila vzpamatovat a zaplašit malomyslnost. „Pojďme to tu zabezpečit,“ řekla.

Jeden z mužů vytáhl roli žluté igelitové pásky s nápisem NEBEZPEČÍ NÁKAZY – VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN a začal ji natahovat kolem celého pozemku. Naštěstí v okolí nestály žádné obytné domy. Ostatní vytáhli z dodávky role igelitových pytlů, krabice s utěrkami a velké umělohmotné sudy. Museli všechno vydezinfikovat a utřít. Tvrdé předměty a cennosti zapečetili do plastových sudů, aby je pak v Kremlu sterilizovali v tlakové komoře proudem horké páry. Všechno ostatní uložili do dvojitých igelitových pytlů a připravili k likvidaci ve spalovně pod laboratoří B eS-4.

Jeden z mužů setřel z krytu Toniiny helmy Rossovy černé zvratky a postříkal ji dezinfekčním prostředkem. Zatímco muži sanovali dům, Toni se rozhlížela a hledala nějaké stopy, ze kterých by poznala, proč se Michael nakazil smrtelným virem madoba-2. V kůlně objevila skleněné terárium s odsávačem vzduchu a mrtvým králíkem. Vypadalo to, že králík umřel ze stejného důvodu jako Michael. Vedle terária stála miska s vodou označená štítkem – JOE. Pocházel králík z laboratoře?

Toni vstoupila do domu. Michael si zařídil ve druhé ložnici pracovnu. Toni si sedla k jeho počítači a zkontrolovala elektronickou poštu. Zjistila, že si objednal u společnosti Amazon knihu Zvířecí etika. Z Michaelova internetového prohlížeče poznala, že nedávno navštívil stránky Ochránců práv zvířat. Bylo jasné, že Michaela začal trápit charakter jeho práce. Toni s ním sice dokázala soucítit, ale věděla, že pokusy na zvířatech jsou smutnou nezbytností. Když bylo jejímu otci něco přes padesát, lékaři u něj zjistili mozkový nádor a zemřel zmatený, ponížený a v bolestech. Díky výzkumu opicích mozků bude možná jednou takový nádor léčitelný.

V zásuvce našla Michaelův adresář. Když ho otevřela, zahlédla za oknem modrý záblesk.

K domu se blížilo šedé policejní volvo s rozsvíceným majáčkem. Toni čekala, že se policie objeví. Podle pravidel krizového plánu, jež Toni sama navrhla, zavolal člen bezpečnostního oddělení Kremlu na ředitelství regionální policie do Inverburnu a oznámil, že vyhlásili Rudý poplach. Doufala, že přijede velitel Džim Kincaid, jenž měl na starosti případy chemického, biologického, radiologického či nukleárního ohrožení. Kincaid spolupracoval s Toni na jejím plánu. Společně mohli udržet případ v co největší tajnosti, aby zbytečně nevystrašili veřejnost.

Ještě před dvěma lety byla Toni také policistkou. Byla velmi úspěšná, dosahovala rychlých povýšení, často se objevovala v médiích a šuškalo se, že se stane první skotskou velitelkou policejní stanice. Pak se ale nepohodla s velitelem kvůli rasismu ve sboru. Velitel oponoval, že se nejedná o rozšířený jev a jde spíš jen o osobní prohřešky. Toni tvrdila, že policisté záměrně kryjí rasové incidenty a stala se z toho rutina. Spor se dostal do novin, Toni odmítla ze svého stanoviska ustoupit a vedení ji přinutilo rezignovat.

V té době žila s detektivem Frankem Hackettem. Byli spolu osm let, ale nikdy se nevzali. Když upadla ve všeobecnou nelibost, Frank ji opustil. Dodnes se s tím nesmířila.

Požádala člena týmu, aby ji ještě jednou dekontaminoval, a pak si sundala helmu, aby si mohla promluvit s Kincaidem. Z volva ale nevystoupil Džim, nýbrž její bývalý druh Frank Hackett. Okamžitě na ni padla skleslost. Přestože ji opustil on, vždycky se choval jako ublížená strana.

Vylezl z auta a vydal se k ní.

„Nepřekračuj pásku,“ řekla. „Jdu ven.“ Okamžitě si uvědomila, že udělala chybu. Frank byl policista a ona jen civilistka. Neměla právo dávat mu rozkazy. Vráska na jeho čele jí potvrdila, že se ho to dotklo.

„Co se tu stalo? „ zeptal se.

„Jeden z laborantů se zřejmě nakazil virem. Odvezli jsme ho v karanténní sanitce. Teď sanujeme jeho dům. Kde je Džim Kincaid?“

„Na dovolený v Portugalsku.“ Škoda, pomyslila si Toni. Kincaid oproti Frankovi věděl, co takový biologický poplach obnáší. Jako by Frank četl její myšlenky, řekl: „Neboj, mám s sebou směrnice.“ Tato pravidla byla součástí plánu, který Toni s Kincaidem sestavili. „Vůbec se mi nelíbí, že jsou na místě zločinu civilisti.“

„Z čeho usuzuješ, že tu došlo ke zločinu?“

„Někdo ukrad vzorky léků.“

„Ale ne odsud.“

Frank dělal, jako by odpověď přeslechl. „Jak se ten člověk vlastně tím virem nakazil?“

„To musí zjistit místní zdravotní komise,“ řekla Toni zdráhavě.

„Byly tu nějaký zvířata, když jsi sem dorazila?“ Toni zaváhala. To Frankovi stačilo. „Takže z laboratoře se dostalo ven nějaký zvíře a nakazilo laboranta, když na sobě neměl skafandr?“

Než mohla Toni zareagovat, z její helmy se ozvalo zvonění. „Někdo mě volá,“ řekla Frankovi. „Pardon.“ Vytáhla z helmy mikroport a nasadila si ho na hlavu. „Tady doktorka Solomonsová,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Volám Toni Gallovou.“

„Ano? „ řekla Toni.

„Toni? Michael zemřel.“

Toni zavřela oči. „To je mi líto, Ruth.“

„Umřel by i v případě, kdybychom se k němu dostali o čtyřiadvacet hodin dřív. Jsem si skoro stoprocentně jistá, že se nakazil madobou-2.. Netušíš, jak k tomu mohlo dojít?“

Toni nechtěla mluvit před Frankem. „Vypadá to, že se z něj stal ochránce zvířat,“ řekla. „Ruth, mám tu policii. Promluvíme si o tom později.“

„Dobře.“ Doktorka Solomonsová zavěsila. Toni si sundala mikroport.

„Takže umřel,“ řekl Frank.

„Jmenoval se Michael Ross a podle všeho se nakazil virem madoba-2.“

„Co to bylo za zvíře?“

Toni se ve zlomku vteřiny rozhodla, že na Franka políčí malou past. „Křeček,“ řekla. „Jmenoval se Chlupáček.“

„Moh se nakazit i někdo jinej?“

„Michael tu žil sám. Všichni, kdo ho navštívili předtím, než onemocněl, jsou v bezpečí, pokud nepoužili společně s ním stejnou injekční stříkačku. A kdyby sem někdo přijel, když na něm byly znát symptomy choroby, určitě by zavolal doktora. Takže šance, že mohl virus předat dál, je velmi malá.“ Toni se snažila situaci co nejvíc zlehčit. Nevěřila Frankovi, že by nebyl schopen vyvolat paniku. „Ale samozřejmě naší prioritou je bezpodmínečně vyhledat všechny lidi, kteří se mohli dostat s Michaelem v posledních šestnácti dnech do kontaktu. Našla jsem jeho adresář.“

Frank zkusil jinou taktiku. „Slyšel jsem, že jsi řekla, že se z něj nejspíš stal ochránce zvířat. Jak to víš?“

„Zkontrolovala jsem jeho počítač.“

„To je ale práce policie.“

„Souhlasím. Jenže ty nemůžeš vstoupit do domu. Nejdřív bys musel podstoupit patřičné školení, než by sis směl navléct skafandr.“

Frank se opět namíchl. „Tak mi sem ty věci přines.“

„Co když ti někdo z mého týmu všechny Michaelovy písemnosti odfaxuje? Můžeme pro vás taky stáhnout všechny informace z jeho pevného disku.“

„Já chci originály! Co se to tady přede mnou snažíš skrejvat?“

„Nic. Opravdu. Ale všechno v domě musíme nejdřív dekontaminovat buď dezinfekčním roztokem, nebo proudem horké páry. Oba procesy by zničily papíry a mohly by poškodit i počítač.“

„Postarám se o to, aby ty směrnice změnili. Zajímalo by mě, jestli velitel stanice ví, co jste tu s Kincaidem upekli.“

„Franku, proboha – můžeš mít pravdu, ale teď jsme se dostali do téhle situace a musíme ji řešit. Mohl bys proto zapomenout na minulost, abychom mohli začít pracovat jako tým?“

„Tvoje představa týmový práce je taková, že každej bude dělat jen to, co mu řekneš.“

Toni se zasmála. „No dobře. Co si tedy myslíš, že bychom měli teď podniknout?“

„Budu informovat zdravotní komisi. Podle těch vašich směrnic je to vedoucí orgán. A mezitím bysme měli kontaktovat každýho, kdo moh přijít s Michaelem Rossem do styku. Řeknu jednomu z detektivů, aby obtelefonoval všechny lidi z toho jeho adresáře. A myslím, že bys měla vyzpovídat všechny zaměstnance Kremlu.“

„Dobře.“ Toni váhala. Frankův nejlepší přítel Carl Osborne byl místním televizním reportérem. Kdyby se o tom Carl dozvěděl, mohl by vyvolat davové šílenství. „Ve směrnicích figuruje jeden paragraf, který ti musím připomenout. ‚Nikdo nesmí předat jakékoli informace mediím, aniž by tento krok konzultoval s představiteli hlavních zainteresovaných stran včetně policie, zdravotní komise a výzkumného ústavu.“

Frank se zazubil. „Bojíš se, že se v bulvárních plátcích objevěj články o zabijáckých křečcích, který se toulaj po skotský vysočině?“

„Dlužíš mi, Franku. Doufám, že jsi na to nezapomněl.“

Hackett zbrunátněl. „Já že ti něco dlužím?“

Toni ztišila hlas. „Vzpomínáš si na Statkáře Johnnyho Kirka, ne?“ Kirk byl jeden z hlavních dovozců kokainu. V životě neviděl statek, ale svou přezdívku dostal podle vysokých gumových holin, které nosil, protože měl na patách ostruhy a chůze v normálních botách mu činila bolest. Frank se rozhodl dostat Statkáře Johnnyho za mříže. Během soudního procesu narazila Toni na důkazy, které by značně pomohly obhajobě. Řekla o nich Frankovi, ale ten je před soudem zamlčel. Johnnyho odsoudili, ale kdyby někdy vyšla pravda najevo, Frankova kariéra by byla v koncích.

„Už zase hrozíš, že to vytáhneš na světlo? „ zeptal se Frank vztekle.

„Ne. Jen ti připomínám, že jsi potřeboval, abych byla zticha, a že jsem tě nezklamala.“

„Všichni občas musíme trochu obejít pravidla. Takovej je život.“

„Ano. A proto tě teď prosím, abys o tom pomlčel před svým kamarádem Carlem Osbornem.“

Frank se opět zazubil. „Ale Toni,“ řekl posměšným tónem. „V životě bych nic podobnýho neudělal.“

7:00

Kit Oxenford se vzbudil brzy a cítil směs nedočkavosti a obav. Dnes vyloupí Oxenfordův výzkumný ústav. Ta myšlenka ho naplnila vzrušením. Bude to ten nejlepší žert, jaký kdy vymyslel. A navíc se tím pomstí svému otci. Stanleyho Oxenforda to finančně zruinuje a nikdy se nedozví, kdo mu to provedl. Bude to Kitovo tajné zadostiučinění.

Ležel v posteli se zavřenýma očima a přemýšlel o překážkách, které bude nucen překonat. Nejdřív se bude muset vypořádat s bezpečnostním zařízením obklopujícím Kreml; s dvojitým drátěným plotem zakončeným ostrým ostnatým drátem a s moderním poplašným zařízením napojeným na velitelství regionální policie v Inverburnu. S tím si však Kit a jeho pomocníci lehce poradí.

Pak se bude muset dostat přes strážné, kteří pozorují důležité prostory areálu na monitorech průmyslové televize a chodí každou hodinu na obchůzku. Nakonec bude muset obejít i poslední překážku, kterou je propustka v podobě kreditní karty s fotografií nositele a otiskem jeho prstu zakódovaném v čipu. Porazit tento systém bude komplikované, ale Kit věděl, jak na to. Vystudoval počítačové programátorství a patřil mezi nejlepší studenty školy. Měl ale ještě jednu velkou výhodu. Navrhl software, který kontroloval bezpečnost celého Kremlu. Bylo to jeho dítě. Odvedl pro svého nevděčného otce skvělou práci.

Někdy kolem půlnoci vstoupí do laboratoře B eS-4, nejlépe střeženého místa v celém Skotsku. Bude s ním jeho zákazník, tichý hrozivý Londýňan Nigel Buchanan, a další dva pomocníci. Jakmile budou uvnitř, Kit otevře zámek chlazeného trezoru zabezpečeného čtyřmístným číselným kódem a Nigel dostane vzorky otcova nového drahocenného antivirového léku.

Nigel nebude mít vzorky dlouho u sebe. Zítra na Boží hod v deset hodin dopoledne je musí předat dál. Kit nevěděl, kdo je Buchananův zákazník, ale mohl to tušit. Musel to být zástupce jedné z velkých nadnárodních farmaceutických společností. Když dostanou vzorek a budou moci provést jeho analýzu, ušetří jim to dlouhé roky výzkumů. Společnost pak přijde s vlastní verzí léku a nebude muset platit Oxenfordovi miliony liber za licenci. Byl to nečestný postup, ale když jde o hodně, člověk si vždycky najde pro nepoctivost nějakou omluvu.

Kit soudil, že nejlepší na jeho plánuje skutečnost, že na krádež nikdo nepřijde až do doby, kdy budou s Nigelem už dávno za horami. Dnes, v úterý, je Štědrý den. Zítra a pozítří jsou svátky a po nich následuje víkend. To dávalo Kitovi šanci, že krádež možná někdo odhalí až příští pondělí, což mu dá spoustu času zamést za sebou všechny stopy. Z čeho měl tedy strach? Před očima se mu objevila Toni Gallová, vedoucí otcova bezpečnostního oddělení. Už jednou ji podcenil a mělo to katastrofální následky.

Otevřel oči a sedl si na kraj postele. Digitální hodiny na hudební věži ukazovaly čas 07:10. Chtěl být v otcově domě v čase oběda. Bude se tvářit, že tam přijel na svátky, ale ve skutečnosti tam potřeboval odcizit něco, co bude večer při loupeži nutně potřebovat. Vešel do kuchyně a zapnul kávovar.

Když pracoval pro otce a navrhoval ochranný systém pro laboratoř B eS-4, podařil se mu jeden z jeho nejlepších podvodů. S pomocí šéfa ochranky Ronnieho Sutherlanda upravil účetnický software tak, že vždycky při sčítání dodavatelských faktur počítač přidal k celkové sumě jedno procento, které pak vzápětí převedl na Ronnieho bankovní konto. Tyto transakce se neobjevily v žádných záznamech a Kit spoléhal na skutečnost, že nikoho nenapadne zkontrolovat počítačovou aritmetiku.

Nikdo to skutečně neudělal, dokud Toni Gallová nespatřila jednoho dne v Inverburnu Ronnieho ženu zaparkovat před obchodním domem Marks & Spencer nový mercedes. Kita udivila neústupná vytrvalost, s jakou Toni případ vyšetřovala. Když konečně přišla na to, co se děje, neexistovalo nic, co by ji přimělo neohlásit podvod svému šéfovi, Kitovu otci.

Otec Kita na místě vyhodil a ten od té doby nesehnal pořádné zaměstnání. Bohužel nepřestal riskovat a vrhl se na hazard. Ronnie ho představil majitelům ilegálního kasina, kteří mu byli ochotni dát kredit, jelikož byl synem známého vědce a milionáře. Kit ani nechtěl pomyslet na to, kolik peněz jim teď dluží: z té hrůzné představy se mu dělalo špatně. Ale odměna za dnešní loupež mu pomůže splatit celý dluh a ještě mu zbudou peníze do nového začátku.

Odnesl si kávu do koupelny a podíval se do zrcadla. Kdysi byl štíhlý a v dobré tělesné kondici. Teď viděl, že se začíná trochu zaoblovat. Ale pořád ještě měl husté kaštanové vlasy, které mu spadaly do čela. Pokusil se napodobit Hugha Granta: stydlivě sklonil hlavu, trochu zvedl modré oči a usmál se. Ano, pořád to ještě dokáže.

Když se oholil, vrátil se do ložnice a pustil televizi. Naladil si místní zpravodajskou stanici. Britský ministerský předseda přijel strávit svátky ve svém skotském volebním obvodu. Prudký blizard, jenž propukl nad Norským mořem, se přesouvá na jih. Pak zaslechl hlas Carla Osbornea. Kit pohlédl na obrazovku. Osborne stál před branou téhož podniku, který se Kit chystal večer vyloupit.

„Co se, k čertu, děje?“ zeptal se Kit ustaraně.

Osborne měl na sobě nadýchanou péřovou bundu a vlněnou čepici. „V této budově za mými zády, které místní lidé říkají ‚Frankensteinův zámek‘,“ řekl, „experimentují vědci s nejnebezpečnějšími viry na světě.“

Kit neslyšel, že by ústavu někdy někdo řekl ‚Frankensteinův zámek‘. Osborne si to musel vymyslet. Všichni vile říkali Kreml.

„Ale dnes došlo k události, o které někteří pozorovatelé hovoří jako o ‚Pomstě přírody proti násilným zásahům do jejího systému‘. Mladý vědec se totiž jedním z těchto virů nakazil a zemřel.“

Tahle událost vrhne na Oxenfordův výzkumný ústav špatné světlo. Jindy by to Kitovi udělalo nesmírnou radost, ale dnes mu mohla taková pozornost narušit jeho plány.

„Jednatřicetiletý laborant Michael Ross se nakazil virem ebola. Tato strašná choroba způsobuje na těle oběti bolestivé hnisavé vředy.“ Kitovi bylo skoro stoprocentně jasné, že se Osborne plete, ale diváci to nevědí. Tohle je bulvární kanál.

„Vedení Oxenfordova výzkumného ústavu vždy prohlašovalo, že jejich výzkum nepředstavuje pro místní lidi a širší okolí žádnou hrozbu, ale smrt Michaela Rosse teď toto tvrzení výrazně zpochybnila. Rosse mohl kousnout a nakazit křeček jménem Chlupáček, kterého v ústavu odcizil a odnesl si domů.“

„Sakra,“ řekl Kit. Bylo to horší a horší.

„Jednal Michael Ross samostatně, nebo byl členem větší skupiny, která se snažila osvobodit z Oxenfordových laboratoří nakažená zvířata? Je možné, že po skotských vřesovištích teď pobíhají nevinně vyhlížející psi a králíci, kteří roznášejí smrtelný virus? Zdá se, že nám to nikdo z ústavu nehodlá potvrdit ani vyvrátit,“ řekl Osborne.

Pak se na obrazovce objevila mladá hlasatelka s odvážně zastřiženými vlasy a řekla na kameru: „Velice znepokojující zpráva. Tolik náš reportér Carl Osborne. A nyní fotbal.“

Rozzuřený Kit vypnul televizi. Tohle byla katastrofa. V Kremlu teď zavládnou nejvyšší bezpečnostní opatření. Vloupat se dnes večer do ústavu bude takřka nemožné. Kit bude muset akci odvolat. Nemělo smysl pokoušet se o něco, co muselo skoro stoprocentně skončit fiaskem.

Hodiny na hifi věži ukazovaly 07:28. Na telefonát bylo sice ještě brzy, ale jednalo se o výjimečnou situaci. Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Volající okamžitě odpověděl. „Ano? „ zeptal se.

„Tady Kit. Musím s ním mluvit. Je to důležité.“

„Ještě spí.“

„Doprdele. Řekněte mu, že za ním jedu,“ řekl Kit. Nečekal na odpověď a zavěsil.

Toni Gallová doufala, že před obědem bude moct odjet z práce domů. Rozhlédla se po své pracovně. Začala si ji zařizovat teprve nedávno. Před týdnem si postavila na stůl zarámovanou fotografii, na níž byla se sestrou Bellou a matkou ještě v době, kdy se matka těšila dobrému zdraví. Nechtěla uvěřit, že by mohla o tuhle práci přijít. Teď už věděla, že Michael Ross vymyslel složitý způsob, jak obejít bezpečnostní kontroly. Za takové selhání mohla vinit jen sama sebe. Tohle ale nevěděla před dvěma hodinami, kdy volala předsedovi správní rady a většinovému majiteli podnikových akcií Stanleymu Oxenfordovi, aby mu tu hroznou zprávu sdělila. Měla z telefonátu obavy a připravila se na šéfovo zklamání, rozhořčení, či dokonce výbuch vzteku.

„Jste v pořádku? „ řekl jen.

Toni se málem rozplakala. Tak laskavou odezvu rozhodně nečekala. „Ano, jsem v pořádku,“ řekla. „Než jsme vstoupili do jeho domu, všichni jsme si oblékli kombinézy.“

„Musíte být vyčerpaná.“

„Na hodinku jsem si zdřímla.“

„Dobře,“ řekl Stanley a rychle změnil téma. „Michaela Rosse jsem znal. Tichý chlapík, zkušený laborant. Jak se to mohlo, k čertu, stát?“

„V zahradní kůlně měl v teráriu mrtvého králíka. Myslím, že z laboratoře odnesl pokusné zvíře, a to ho nejspíš kouslo.“

„O tom silně pochybuji,“ řekl Stanley tvrdě. „Michael nemohl pracovat v laboratoři sám. I kdyby se jeho společník nedíval, nemohl by ukrást králíka, aniž by se to objevilo na bezpečnostních monitorech. Zkontrolovala jste videonahrávky z doby, kdy byl Michael v Bées čtyřce?“

„Právě se to chystám udělat.“

„Dorazím tam kolem osmé. Doufám, že tou dobou už pro mě budete mít nějaké vysvětlení.“

„Ještě něco, pane. Jakmile sem začnou přijíždět zaměstnanci, začnou se mezi nimi šířit různé zvěsti. Mám jim říct, že máte přichystané prohlášení?“

„Dobrý nápad. Oznamte jim, že k nim pronesu proslov ve vstupní hale řekněme v půl desáté.“ Vestibul staré budovy byla největší místnost v podniku a vždycky v něm probíhaly schůze a různá shromáždění.

Když Toni zavěsila, zavolala si strážnou Susan Mackintoshovou, pohlednou dvacítku s chlapeckým zástřihem. „Potřebuju, abyste postavila do haly řečnický pult a zadržela tam všechny zaměstnance, kteří přijedou do práce,“ řekla jí Toni. „Řekněte jim, že došlo k porušení bezpečnostních předpisů a z laboratoře unikl nebezpečný virus. Profesor Oxenford je tam o všem zpraví. A taky se jich zeptejte, kdy naposledy viděli Michaela Rosse. Jestli ho někdo viděl po neděli před čtrnácti dny, okamžitě mi to nahlaste.“

To bylo před dvěma hodinami. Od té doby Toni studovala videonahrávky Rossovy poslední návštěvy v laboratoři B eS-4. Teď už měla pro Stanleyho patřičné odpovědi. Řekne mu, co se stalo, a Oxenford ji nejspíš požádá o rezignaci.

Vzpomněla si na jejich první setkání. Bylo to nejtěžší období jejího života. Předstírala, že je bezpečnostní poradce, ale neměla žádné zákazníky. Frank ji opustil a na její matce se začaly projevovat první symptomy senility. Stanley jí nabídl smlouvu na dobu omezenou. Objevil lék natolik vzácný, že se obával, že by se mohl stát terčem průmyslové špionáže. Chtěl, aby zjistila, zda se něco podobného neděje. Toni mu neřekla, že je to její první úkol v tomto oboru. Když prohledala prostory podniku, aby se přesvědčila, že někde někdo nenainstaloval odposlouchávací zařízení, zaměřila se na klíčové zaměstnance a zjišťovala, zda si někdo z nich nežije nad poměry. Nakonec zjistila, že v Oxenfordově výzkumném ústavu k žádnému pokusu o špionáž nedošlo, ale ke svému zděšení přišla na to, že Stanleyho vlastní syn Kit okrádá společnost o peníze. Byl to pro ni šok. Kit jí připadal jako okouzlující a důvěryhodný mladý muž; jaký člověk by mohl okrádat vlastního otce? Kit se ji snažil všemožně přesvědčit, aby záležitost ututlala. Toni ale šla a všechno šéfovi podniku řekla.

Nikdy nezapomněla na výraz jeho tváře. Profesor Oxenford zesinal a zalapal po dechu, jako by se o něj pokoušel infarkt. Ve chvíli, kdy se snažil zamaskovat své emoce, Toni v něm viděla mužnou sílu i hlubokou citlivost a od té doby ji silně přitahoval. Stanley Kita vyhodil a Toni odměnil tím, že změnil její pracovní smlouvu na dobu neurčitou. Toni mu za to byla nesmírně vděčná a rozhodla se, že ho nikdy nezklame.

Její život se začal zlepšovat. Stanley ji rychle povýšil z velitelky ochranky na ředitelku bezpečnostního oddělení a zvedl jí plat. Koupila si červené porsche. Když se jednoho dne zmínila, že hrála za národní policejní tým squash, Stanley ji vyzval k zápasu. Porazila ho, ale jen o vlásek, a od té doby spolu začali hrát pravidelně každý týden. Stanley ji tu a tam porazil, ale většinou vyhrávala ona. Byl soutěživý, ale porážky bral s humorem. Čím déle ho Toni znala, tím ho měla raději. Jednoho dne si uvědomila, že pouhá obliba přerostla v něco mnohem většího. Teď cítila, že nejhorší aspekt na ztrátě zaměstnání bude skutečnost, že už ho nejspíš nikdy neuvidí. Právě se chystala odejít do vestibulu, když jí zazvonil telefon.

„Tady Odetta,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Ahoj!“ řekla potěšená Toni. Odetta Cressyová pracovala v oddělení londýnské Metropolitní policie jako detektiv. Seznámily se před pěti roky na školení v Hendonu, a kdyby od sebe nežily tak daleko, byly by z nich největší kamarádky.

„Jedná se o člověka, který zemřel na nákazu tím vaším virem,“

„Proč by vás to mělo zajímat? „ Toni věděla, že Odetta je členkou protiteroristického týmu. „Nejspíš jsem se neměla ptát, co?“

„Správně. Jen chci říct, že víme, co je virus madoba-2.“

Toni se zamračila. Napadlo ji, že Odetta dostala zprávy, že nějaká teroristická skupina má o virus zájem. „Myslím, že Ross nebyl terorista,“ řekla. „Jen si oblíbil jednoho pokusného králíka.“

„A co jeho přátelé?“

„Našla jsem jeho adresář a inverburnská policie teď kontroluje všechny osoby, které se v něm objevily. Udělala jsem si kopii.“ Měla ji na stole. „Můžu ti ji okamžitě odfaxovat.“

„Díky. Ušetří mi to spoustu času.“ Odetta jí nadiktovala číslo faxu a Toni si ho poznamenala. „Jak to pokračuje s tím tvým fešáckým šéfem?“

Toni jí sice neřekla, co k Stanleymu cítí, ale Odetta dokázala číst myšlenky. „Víš, že nejsem zastáncem sexu na pracovišti. Navíc nedávno ovdověl.“

„Před rokem a půl.“

„Což není po čtyřicetiletém manželství zase tak dlouho.“

„Poslyš, jestli o něj nemáš zájem, já ho klidně vezmu. A dej mi vědět, když se o tom Rossovi dozvíš něco nového.“

„Samozřejmě.“ Toni zavěsila a podívala se z okna.

Na parkoviště právě vjelo Oxenfordovo tmavomodré Ferrari F50. Toni vložila okopírované stránky z Rossova adresáře do faxu a vytočila Odettino číslo. A pak šla jako obžalovaný, jenž si jde vyslechnout rozsudek, přivítat svého šéfa.

Vstupní hala s otevřeným dřevěným krovem a vysokými klenutými okny připomínala hlavní loď chrámu. Uprostřed stála moderní oválná recepce, v níž seděl uniformovaný strážný. Hlavním vchodem přišel Stanley Oxenford. Byl to vysoký šedesátník s hustými šedými vlasy a modrýma očima. Oblékal se elegantně a vždycky vkusně. Dnes měl na sobě šedý oblek s vestou, světle modrou košili a – možná z úcty k mrtvému – černou pletenou vázanku.

Susan Mackintoshová umístila řečnický pult poblíž vchodu. Když Stanley vešel do haly, prohodila s ním pár slov. Stanley jí odpověděl a pak se otočil na Toni. „Zadržet tu všechny příchozí a zeptat se jich, kdy naposledy viděli Michaela, byl dobrý nápad.“

„Děkuji.“ Aspoň něco jsem udělala dobře, napadlo Toni.

„Už jste zjistila, co se stalo?“

„Ano. Ukážu vám to na videu.“

Prošli kolem širokých dubových dveří, zabočili do postranní chodby a došli do centrální monitorovací stanice, které se říkalo jednoduše dozorna. Jednu stěnu místnosti tvořila sestava monitorů průmyslové televize, které ukazovaly všechny klíčové prostory podniku včetně všech místností laboratoře B eS-4. Na dlouhém pultě byly dotykové obrazovky poplašného zařízení. Tisíce kontrolních bodů monitorovaly v laboratořích teplotu, vlhkost vzduchu a klimatizaci.

U klávesnice centrálního bezpečnostního počítače seděl uniformovaný strážný. V sousední místnosti byla jasně osvětlená telefonní centrála. Každý z tisíců kabelů byl pro přehled viditelně označen identifikační visačkou.

Posadili se před monitor a Toni naťukala na klávesnici příkaz k přehrání sekvence, kterou chtěla Stanleymu ukázat. Na monitoru se objevil Michael v zeleném Volkswagenu Golfu, jak předkládá strážnému u brány propustku. Toni posunula záznam o kousek dopředu. Michael zaparkoval, vystoupil z vozu a vzal si z kufru sportovní tašku. „Sledujte tu tašku,“ řekla Toni. „Je v ní králík.“

„Jak se mu to mohlo podařit?“

„Nejspíš mu dal nějaký utišující prostředek a pevně ho svázal.“

Na dalším záběru byl Michael, když ukazoval propustku v recepci. Do vestibulu vstoupila hezká, asi čtyřicetiletá Pákistánka. „To je Monica Ansariová,“ řekl Stanley.

„Byla to jeho kamarádka. Šla pracovat s tkáňovými kulturami a Michael šel provést pravidelnou víkendovou prohlídku zvířat.“

Monica a Michael kráčeli stejnou chodbou jako Toni a Stanley, ale minuli odbočku do dozorny a došli ke dveřím na jejím konci. Se čtyřmi zapuštěnými panely a mosaznou kulatou klikou vypadaly jako všechny ostatní dveře v budově, ale byly z oceli. Na stěně vedle dveří svítil černožlutý symbol biologického nebezpečí.

Dr. Ansariová protáhla umělohmotnou propustku čtečkou karet a přitiskla bříško ukazováčku levé ruky na malou obrazovku. Pak chvilku čekala, než počítač potvrdil, že otisk jejího prstu souhlasí s informací uloženou v čipu plastové karty. Dveře se otevřely a Monica vstoupila dovnitř. Michael šel za ní.

Další kamera je ukázala v malé vstupní hale. Na zdi byla řada přístrojů, které monitorovaly v laboratoři B eS-4 tlak vzduchu. Uprostřed laboratoře byl nižší tlak než v okolí, aby při úniku neproudil vzduch ven, ale dovnitř. Z předsíně vedly dvoje dveře do pánské a dámské šatny.

„Teď nejspíš vytáhl králíka z tašky,“ řekla Toni. „V převlékárnách nejsou kamery.“

„Kdybyste je tam umístila,“ řekl Stanley, „nikdo by tu nechtěl pracovat.“

„Jistě,“ řekla Toni. „Takže budeme muset vymyslet něco jiného. Sledujte tohle.“

Další záběr pocházel z kamery umístěné uvnitř laboratoře. Byly tam police se skleněnými terárii s králíky. Toni zastavila pásku. „Mohl byste mi vysvětlit, co přesně vědci v téhle laboratoři dělají?“

„Náš nový lék je účinný proti celé řadě virů, ale ne proti všem. V laboratoři jsme ho testovali proti madobě-2, variaci viru ebola, který způsobuje u králíků a lidí smrtelné horečky spojené s krevním výronem. Nakazili jsme virem dvě skupiny králíků a jedné z nich jsme začali podávat lék.“

„Co jste zjistili?“

„Že lék u králíků bohužel nezabírá. Trochu nás to zklamalo. Takřka stoprocentně tedy nebude fungovat ani u lidí.“

„To jste ale před šestnácti dny ještě nevěděli, že?“

„Správně.“

„V tom případě asi rozumím tomu, o co se Michael snažil.“

Ťukla prstem do klávesy. Do záběru vstoupila postava v modrém plastovém skafandru s helmou s průhledným hledím. Muž si natáhl vysoké gumové holiny. Pak si připojil kroucenou žlutou vzduchovou hadici k ventilu na helmě. Zapnul přívod vzduchu a skafandr se začal nafukovat.

„To je Michael,“ řekla Toni. „Převlékl se rychleji než Monica, takže teď je v laboratoři sám.“

Na obrazovce Michael přešel k teráriím s králíky. Stál zády ke kameře a přes nafouklý skafandr nebylo vidět, co dělá. Pak ustoupil a položil něco na ocelový laboratorní stůl.

„Všiml jste si něčeho? „ zeptala se Toni.

„Ne.“ Člen bezpečnostní služby, který sledoval monitory, to taky přehlédl.

„Ale podívejme se ještě jednou.“ Toni přetočila pásku o kousek zpátky a pak ji pustila a zastavila v místě, kdy Michael stál u terárií. „Ten králík v horním teráriu napravo.“

„Vidím ho.“

„A teď sledujte Michaela. Má něco v podpaží.“

„Ano. Je to zabalené do stejného modrého materiálu jako kombinéza.“

Toni pustila pásku a ve chvíli, kdy Michael od terárií odstoupil, ji zase zastavila. „Kolik králíků je v tom teráriu teď?“

„Dva. Sakra.“ Stanley se tvářil popleteně. „Myslel jsem, že uvidím, jak Michael odnesl králíka z laboratoře. Místo toho ho tam ale přinesl.“

„Náhradníka. Jinak by si vědci všimli, že jeden králík chybí.“

„Jakou by k tomu ale mohl mít motivaci? Aby zachránil jednoho králíka, odsoudí jiného k smrti!“

„Myslím, že si ho nejspíš kvůli něčemu oblíbil a rozhodl se ho spasit.“

Toni pustila pásku. Michael pokračoval v prohlídce a odškrtával si zkontrolovaná zvířata na seznamu. Do laboratoře vstoupila Monica, ale pak šla do malé vedlejší místnosti pracovat na tkáňových kulturách, takže neviděla, co kolega dělá. Michael šel do sousední laboratoře zkontrolovat makaky. Pak se vrátil. „Teď dávejte pozor.“

Michael si odpojil od helmy vzduchovou hadici, což byl při přechodu z jedné laboratoře do druhé běžný postup – ve skafandru zůstal vzduch tak na tři čtyři minuty, a když začal docházet, hledí helmy se zamlžilo, a varovalo tak pracovníka, že je nejvyšší čas hadici opět připojit k helmě. Vstoupil do malé místnosti s trezorem se vzorky virů a léků. Na číselníku zámku namačkal patřičnou kombinaci. Kamera umístěná uvnitř lednice ukázala, že si vybral dvě injekční stříkačky s odměřenými dávkami léku.

„Malá dávka je pro králíka, ta velká pro něj,“ řekla Toni. „Předpokládal stejně jako vy, že přípravek je účinný. Myslel, že se mu podaří nakaženého králíka vyléčit a sebe imunizovat.“

„Strážní museli vidět, že bere z trezoru lék.“

„Měl oprávnění s léky pracovat.“

„Mohli si všimnout, že o tom neudělal zápis.“

„To ano, ale nezapomínejte na to, že musejí sledovat třicet sedm monitorů a neprošli laboratorním výcvikem.“ Stanley zavrčel.

„Michael počítal s tím, že se na chybu v zápisu nejspíš přijde až při každoroční inventuře a asi ji budou považovat za administrativní omyl.“

Michael na monitoru zavřel trezor, vrátil se do laboratoře ke králíkům a připevnil si k helmě vzduchovou hadici. „Teď přejde k teráriím,“ řekla Toni. Michaelova záda opět zakryla jeho ruce. „Teď vytáhne svého oblíbence z terária. Myslím, že ho navlékne do miniaturní kombinézy, kterou zřejmě ušil z materiálu ze starého vyřazeného skafandru.“

Michael se otočil levým bokem ke kameře. Když se vydal k východu, vypadalo to, že má něco v podpaží. Při odchodu z laboratoří B eS-4 musí každý projít pod chemickou sprchou, jež dekontaminuje overal, a pak se ještě osprchovat vodou předtím, než se oblékne.

„Ten malý skafandr ochránil králíka před chemickou sprchou,“ řekla Toni. „Myslím, že se ho pak zbavil ve spalovně. Voda už králíkovi nemohla ublížit. V šatně ho potom strčil do sportovní tašky. Když pak odcházel z budovy, měl stejnou tašku, s jakou přišel, a strážný ho z ničeho nepodezíral.“

„To mě tedy podržte,“ řekl Stanley. „Přísahal bych, že je to nemožné.“

„Odvezl si králíka domů. Myslím, že ho kousl, když mu dával injekci. Tak dal injekci i sobě a myslel si, že je v bezpečí. V tom se ale mýlil.“

Stanley se tvářil smutně. „Chudák. Pošetilý nešťastník.“

„Teď víte všechno co já,“ řekla Toni.

Podíval se na ni s přivřenýma očima. „Existuje jedno opatření, kterým se podobné nepříjemnosti dalo předejít.“

„Já vím,“ řekla. „Kontrola tašek a příručních zavazadel. Dnes ráno jsem ji zavedla.“

„To je podobné jako zavřít dveře stáje poté, co utekl kůň.“

„Je mi to moc líto,“ řekla. „Platíte mě za to, aby se nic podobného nestalo. Zklamala jsem vás. Očekávám, že teď po mně budete chtít rezignaci.“

Zatvářil se podrážděně. „Kdybych vás chtěl vyhodit, už byste to věděla.“ Nevěřícně na něj zírala. Dostala snad druhou šanci? Jeho tvrdý výraz se zmírnil. „Jste svědomitá žena a máte pocit viny, přestože nikdo, ani já, by nečekal, že se něco takového může stát. Ale od chvíle, co tu pracujete, se bezpečnostní systém nesmírně zlepšil. Jste zatraceně dobrá a hodlám si vás ponechat. Tak se, prosím, přestaňte obviňovat.“

Náhle ji zaplavila vlna úlevy. „Děkuji vám.“

„Ale dost už toho, čeká nás perný den. Takže se pustíme do práce.“

Miranda Oxenfordová si objednala vídeňskou kávu s vrchovatou čepicí šlehačky. V poslední chvíli se rozhodla ještě pro porci mrkvového dortu. Strčila si drobné do kapsy a odnesla snídani ke stolu, kde seděla její starší sestra Olga, srkala espreso a kouřila cigaretu. Miranda se vídala se sestrou v téhle kavárně v Sauchiehallské ulici v centru Glasgowa poměrně často. Obě pracovaly v jejím blízkém okolí. Miranda jako ředitelka náborářské agentury specializované na odborníky z oboru informačních technologií a Olga jako advokátka.

Nebyly si podobné. Miranda byla malá a podsaditá kudrnatá blondýnka. Olga byla po otci vysoká a štíhlá, ale po zesnulé matce, jež byla původem Italka a nikdo jí neřekl jinak než Mamma Marta, zdědila černé obočí. Olga měla na sobě tmavošedý kostým a velmi špičaté boty. Miranda si sundala kabát a šátek. Měla na sobě plisovanou sukni a svetr s drobným květinovým vzorem.

Když si sedla, Olga se zeptala. „Ty pracuješ na Štědrý den?“

„Jen na hodinku,“ odvětila Miranda. „Už jsi to slyšela? Jeden laborant z Kremlu se nakazil virem a umřel.“

„Panebože, to nám pokazí Vánoce.“

Olga by mohla někomu připadat bezcitná, ale nebyla taková, napadlo Mirandu. „Hlásili to v rádiu. Vypadá to, že si ten nešťastník oblíbil laboratorního křečka a vzal si ho domů. A ten ho pak podle všeho kousnul. Žil na samotě, takže nikdo nepřivolal pomoc. Chudák táta. Určitě si bude vyčítat, že je za to zodpovědný.“

„Tak si měl vybrat nějaký méně nebezpečný vědní obor – třeba výzkum atomových zbraní.“

Miranda se usmála. „Doufám, že nám to nezkazí svátky,“ řekla. V otcově rodném domě ve Steepfallu se měla sjet na Vánoce celá rodina. Miranda s sebou chtěla vzít svého snoubence Neda Hanleyho. „Hrozně se na to těším. Víš, že přijede i Kit?“

„Jsem si hluboce vědoma, jaká je to pro nás od brášky pocta. Tátu to jistě nesmírně potěší.“ Olga mluvila s nádechem sarkasmu.

„Udělá mu to radost,“ řekla Miranda vyčítavě. „Víš přece, jak strašně ho mrzelo, když Kita vyhodil. Teď na to bude chtít zapomenout a odpustit mu.“

„Já vím. Tátova velkomyslnost nezná mezí. Už Kit přestal s tím hazardem?“

„Asi ano. Slíbil tátovi, že toho nechá. A je bez peněz,“ řekla Miranda.

„Ale dost už o Kitovi. Tentokrát budeš mít možnost poznat Neda mnohem lépe než kdy předtím. Chci, aby ses k němu chovala jako k členovi rodiny.“

„Ned už měl být jedním z nás. Kdy se konečně vezmete? Na nějaké dlouhé zásnuby jsi už dost stará. A oba už jste si jedním manželstvím prošli.“

Tohle nebyla odpověď, kterou si Miranda přála slyšet. Chtěla, aby Olga měla Neda ráda. „Znáš přece Neda,“ řekla rychle. „Žije ve svém světě.“ Ned byl vydavatel uznávaného kulturně politického glasgowského časopisu Nové knihy, ale nebyl moc praktický.

„Nechápu, jak to můžeš vydržet. Nemám ráda nerozhodné chlapy.“

„Věř mi, že po životě s Jasperem je to skoro ráj.“ Mirandin první manžel byl rváč a tyran. Ned byl pravý opak, a proto ho taky milovala. „A Ned si výtečně rozumí s Tomem,“ dodala. Tom byl její jedenáctiletý syn. „Jasper na Torna sotva promluvil. Ned ho má rád.“

„Když už jsme u těch nevlastních dětí, jak si rozumíš se Sophií?“ Nedově dceři z prvního manželství bylo čtrnáct let.

„Bude ve Steepfallu – později ji jedu vyzvednout.“ Miranda se napila kávy. „Se Sophií jsou občas problémy, ale není to její vina. Její matka mě nenávidí a děti mají tendenci napodobovat chování svých rodičů.“

„Neměla jsi mu dovolit, aby se k tobě nastěhoval, dokud ti neoznámí datum svatby.“ Miranda si myslela totéž, ale nechtěla to přiznat. Místo toho řekla: „Myslí si, že Sophie potřebuje víc času, aby si na to zvykla.“

„A Sophie sdílí názory své matky, jak jsi připustila. Takže vlastně říkáš, že si tě Ned vezme, až mu to jeho bývalá dovolí.“

„Olgo, prosím tě, když se mnou mluvíš, zapomeň na to, že jsi právnička. Jsem tvoje sestra, a ne nějaký zaujatý svědek.“

„Promiň, že jsem o tom vůbec mluvila.“

„Jsem ráda, že jsi o tom mluvila, protože to je přesně to, co nechci, abys říkala Nedovi. Miluju ho a chtěla bych, abys k němu byla vlídná.“

Olga se dotkla sestřiny ruky. „Rozumím. Nemusíš mít strach.“

9:00

Oxenfordův výzkumný ústav se ocitl v obležení. Za vstupní bránou se mačkali fotografové, reportéři a televizní štáby a všichni se vrhali na zaměstnance, kteří přijížděli do práce. Jako by toho nebylo málo, za plotem probíhala i demonstrace ochránců zvířecích práv. Kameramani je filmovali, protože tam nebylo nic zajímavějšího k natáčení. Toni Gallová je sledovala z okna. Štvalo ji to, ale nemohla proti tomu nic dělat.

Byla v kanceláři Stanleyho Oxenforda. Jeho počítač stál na starém poškrábaném stole, který měl už třicet let, a na postranním stolku trůnil starý optický mikroskop, který čas od času používal. Na stěně visela zarámovaná svatební fotografie krásné černovlasé mladé ženy – jeho zesnulé manželky Marty. Stanley stál u okna vedle Toni, ale nedotýkali se. Zděšeně sledovali, jak v davu před bránou neustále vzrůstá hluk a agresivita.

„Je mi to hrozně líto,“ řekla Toni zkormouceným hlasem. „Já vím, že jste řekl, že se mám přestat obviňovat, ale nechala jsem toho králíka proklouznout ven a pak to můj ztracený bývalý přítel vyslepičil Carlu Osborneovi.“

„Jestli to dobře chápu, tak si s bývalým partnerem moc nerozumíte, že?“

„Já opravdu nevím, proč mě Frank tak nenávidí. Já od něj neodešla – to on opustil mě – a udělal to ve chvíli, kdy jsem potřebovala jeho pomoc a podporu. Člověk by si myslel, že mě za mé chyby potrestal už dost, ale on udělá ještě tohle.“

„Já to docela chápu. Kdykoli vás vidí, připomene mu to, jak zbaběle a uboze se zachoval, když jste ho potřebovala.“

„To je dobrý postřeh,“ řekla Toni. Cítila, jak ji zaplavila vlna vděku.

Stanley pokrčil rameny. „Nikdy neodpouštíme těm, kterým jsme ublížili.“ Položil jí ruku lehce na rameno. „Nemyslím si, že by o tom Frank řekl Osborneovi jen proto, aby vám přidělal problémy. Osborne se mu bezpochyby odvděčí tím, že se bude ve svých reportážích kladně zmiňovat o inverburnském policejním sboru a obzvlášť o jeho veliteli Franku Hackettovi.“

„To je od vás velkorysé, že se na to díváte takhle,“ řekla. Přes chladivé hedvábí blůzy cítila živočišné teplo jeho dlaně. Bylo to jen povzbuzující gesto, nebo něco víc?

Ozvalo se zaťukání na dveře. Stanley sundal ruku z Toniina ramene a do pracovny vstoupila Cynthia Creightonová, vedoucí oddělení pro styk s veřejností. Cynthia byla hubená padesátnice. Obvykle byla nerozhodná, ale teď byla na pokraji hysterie. „Ti lidé jsou zvířata!“ vydechla. „Kde je policie?“

„Hlídkový vůz je na cestě,“ řekla Toni. „Měli by sem dorazit do deseti minut.“

„Měli by je všechny pozatýkat.“

Toni si s politováním uvědomila, že Cynthia nezvládá krizovou situaci. Ještě nikdy nemusela čelit rozzuřené smečce britských žurnalistů a teď ji to vyvedlo z míry natolik, že nedokázala udělat jediné dobré rozhodnutí.

Stanley si myslel totéž. „Cynthie, chci, abyste na tom pracovala společně s Toni,“ řekl. „Má spoustu zkušeností s médii.“

Cynthii se viditelně ulevilo. „Opravdu?“ zeptala se.

„Když jsem pracovala u policie, rok jsem byla tisková mluvčí.“

„Co myslíte, že bychom měli udělat? Omluvit se?“

„Ne,“ řekla Toni rychle. „To by jen potvrdilo jejich názor, že k tomu došlo z naší nedbalosti.

A to není pravda.“ Chvilku přemýšlela. „Myslím, že tak za dvě hodiny můžete svolat tiskovou konferenci. Oznamte to těm lidem venku. To by je mohlo trochu uklidnit. Pak zavolejte na Svaz novinářů a agentuře Reuters a řekněte jim, ať to dají do tisku.“

„Ano,“ řekla Cynthia nejistě.

Když Cynthia odešla, Stanleymu zavolala sekretářka a řekla: „Na lince jedna na vás čeká pan Laurence Mahoney z Americké ambasády v Londýně.“

„Vzpomínám si na něj,“ řekla Toni. „Byl tu asi před dvěma měsíci. Provedla jsem ho po podniku.“ Americké ministerstvo obrany financovalo převážnou část místního výzkumu a mělo eminentní zájem na vývoji nového protivirového léku, jenž sliboval účinnou ochranu při napadení biologickými zbraněmi. Mahoney byl tiskový mluvčí, jenž dohlížel na zájmy ministerstva obrany.

„Minutku, Dorothy.“ Stanley nezvedl sluchátko a místo toho se otočil na Toni. „Mahoney je teď mnohem důležitější než všechna britská média dohromady. Nechci s ním mluvit, když jsem rozrušený. Potřebuju si promyslet, co mu mám říct.“

„Chcete, abych ho na chvilku zdržela?“

„Zjistěte, jak je na tom.“

Toni zvedla sluchátko a zmáčkla tlačítko. „Dobrý den, Larry. Tady Toni Gallová. Setkali jsme se v září. Jak se máte?“

„Mám starosti,“ řekl Mahoney. „Doufal jsem, že si promluvím s profesorem Oxenfordem,“ dodal lehce mrazivě.

„Momentálně je na poradě s ředitelem laboratoří,“ řekla Toni. „Zavolá vám, jakmile bude vědět přesně, co se stalo. Ale určitě to bude ještě před polednem.“

„Jak jste, sakra, mohli něco takového dopustit?“

„Jednomu mladíkovi se podařilo propašovat ve sportovní tašce z laboratoře králíka. Už se nic podobného nestane, zavedli jsme povinné osobní prohlídky.“

„Mám velké obavy ze špatné publicity. Nechci, aby někdo obviňoval americkou vládu, že rozšiřuje mezi skotským obyvatelstvem smrtelné viry.“

„Nic takového nehrozí,“ řekla Toni a doufala, že má pravdu.

„Dříve nebo později média zjistí, že výzkum financují Američané. Nejhorší by bylo, kdyby někdo prohlásil, že provádíme ten výzkum tady, protože si myslíme, že dělat ho doma ve Spojených státech by bylo příliš nebezpečné. Nechci se dostat do situace, kdy bych musel dokazovat naši dobrou vůli tím, že bychom museli výzkum přemístit do Fort Detricku.“

Ohromená Toni mlčela. Ve Fort Detricku v Marylandu sídlí americký vojenský výzkumný institut infekčních nemocí. Kdyby tam výzkum převedli, znamenalo by to konec Kremlu. Po dlouhé pauze řekla:ˇ „V takové situaci rozhodně nejsme. Ani náhodou.“

„To doufám. Řekněte Stanleymu, ať mi zavolá.“

„Děkuji, Larry.“ Zavěsila a otočila se na Stanleyho. „Nemůžou přemístit výzkum do Fort Detricku, že ne?“

Profesor Oxenford zbledl. „Naše smlouva žádnou takovou možnost neobsahuje,“ řekl. „Ale je to vláda jedné z nejmocnějších zemí na světě a může se v podstatě rozhodnout, jak se jí zachce. Co bych mohl dělat? Dát je k soudu?“

Toni vyvedla z míry skutečnost, že je Stanley zranitelný. „Myslíte, že by to udělali?“

„Jsem si jistý, že kdyby měli mikrobiologové z Fort Detricku tu možnost, radši by prováděli tenhle výzkum sami.“

„Co by to pak pro vás znamenalo?“

„Bankrot,“ řekl Stanley temně. „Do nových laboratoří jsem investoval celé svoje jmění. Dlužím bance milion liber. Kdyby se rozhodli výzkum ukončit, nemohl bych dluh splatit.“

Toni nechtěla na podobnou možnost ani pomyslet. „Ale ten nový lék má cenu milionů.“

„Až ho dotáhneme do konce, tak ano. Věřím vědě, a proto jsem si dovolil vypůjčit tolik peněz. Budeme si s tím muset nějak poradit.“

„Ano. Za chvilku máte pronést řeč k zaměstnancům. Jste na to připraven?“

„Jistě.“ Vyšli z kanceláře. „Bude to dobrá zkouška na pozdější prohlášení pro tisk.“

Kit Oxenford čekal na Harryho McGarryho déle než hodinu. McGarry alias Harry Mack se narodil a vyrůstal v činžovním domě v Govanu, dělnickém předměstí Glasgowa. Výdělky z ilegálních hazardních her, drog, krádeží a prostituce mu umožnily přestěhovat se o dva kilometry dál za Paisley Road do Dumbrecku, což byl malý kus z geografického, ale velký skok ze sociálního hlediska. Teď žil v novém velkém domě s bazénem.

Nervózní Kit čekal v rozlehlé vstupní hale, kde ho hlídal Harryho osobní strážce. Harry Mack ovládal Skotsko a severní Anglii. Vlastnil i ilegální kasino, do kterého chodil Kit hrát. Kit věřil, že většina hazardních hráčů jsou hlupáci, ale inteligentní člověk by neměl nikdy prohrát. Při blackjacku existoval způsob, jak správně zahrát s každými kartami, které dealer člověku rozdá, a Kit ho znal jako své boty. Své vyhlídky na úspěch zvyšoval tím, že si pamatoval, jak jdou karty po sobě. Věděl, kdy má největší šanci uspět, a tehdy sázel obrovské částky.

Od Kita se ale odvrátilo štěstí, a když jeho dluh dosáhl padesáti tisíc liber, Harry chtěl, aby ho zaplatil. Kit šel za otcem a snažně ho prosil, aby mu pomohl. Poté, co ho Stanley vyhodil z práce, to bylo samozřejmě ponižující, ale byla to jediná možnost, jak si zachránit krk. Otec dluh skutečně zaplatil a Kit mu slíbil, že se hazardu zdaleka vyhne. Myslel to vážně, ale pokušení bylo příliš silné.

Když jeho druhý dluh dosáhl opět stejné výše, šel zase za otcem, ale ten si postavil hlavu a odmítl platit. „Nemám peníze,“ řekl. „Mohl bych si půjčit, ale ty bys zase šel a hrál, dokud bys nás oba nepřivedl na mizinu.“ Kit mu vyčetl, že je bezcitný, a přísahal, že už s ním v životě nepromluví. Ta slova bolela, ale Stanley si stál za svým. V tu chvíli měl Kit odjet ze země. Místo toho se ale pokusil vyhrát dluh zpátky a teď dlužil celého čtvrt milionu. Pro tolik peněz by ho byl Harry Mack ochotný sledovat až na severní pól. Kit si pohrával s myšlenkou na sebevraždu. Díval se na nejvyšší budovu ve městě a přemýšlel, zda by v sobě našel sílu vylézt na její střechu a skočit dolů.

Před třemi týdny mu Harry vzkázal, aby přišel do tohoto domu. Kit byl hrůzou bez sebe. Byl si jistý, že ho přinejmenším zbijí. Když ho osobní strážce uvedl do přijímacího pokoje, vrtalo mu hlavou, jak to udělají, aby jeho krev nepotřísnila žluté hedvábné pohovky.

„Je tu člověk, kterej se tě chce na něco zeptat,“ řekl Harry.

Byl to Nigel Buchanan, tichý čtyřicátník v drahém sportovním obleku. „Můžete mě dostat do laboratoře čtvrtýho bezpečnostního stupně v Oxenfordově výzkumným ústavu? „ Mluvil s mírným londýnským přízvukem.

Ve žlutém salonu byli další dva lidé. Jedním z nich byla Harryho dcera Daisy, svalnatá pětadvacetiletá dívka s oholenou hlavou, zlomeným nosem, špatnou pletí a kovovým kroužkem v dolním rtu. Na rukou měla kožené rukavice. Druhou osobou byl Elton, pohledný černoch zhruba stejného věku jako Daisy, nejspíš Nigelův společník.

Kit byl tak vděčný za to, že ho nezbili, že by souhlasil takřka s čímkoli. Nigel mu nabídl za noční akci tři sta tisíc liber. Kit dokázal jen stěží uvěřit tomu, jaké má štěstí. Bylo to dost na to, aby mohl splatit dluh a ještě mu něco zbylo.

Později měl Harry pro Nigela jen slova obdivu. Řekl Kitovi, že je profesionální zloděj, jenž krade na zakázku za předem určenou cenu. „Je jeden z nejlepších v oboru,“ řekl Harry. „Chceš Michelangela? Žádnej problém. Nukleární hlavici? Dostaneš ji – když na to ovšem budeš mít.“

Následující tři neděle Kit plánoval krádež protivirového léku. Občas se ozvaly výčitky svědomí, ale většinou cítil jen nesmírné zadostiučinění, že se bude moct svému otci a Toni Gallové pomstít.

Nigel s ním pedantsky prošel všechny detaily. Občas se poradil s Eltonem. Kit získal dojem, že Elton je zručný technik, který s Nigelem už pracoval. Daisy se měla akce zúčastnit naoko proto, aby jim dodala patřičnou sílu – ale Kit předpokládal, že ho má spíš hlídat a vzít mu dlužených dvě stě padesát tisíc liber ve chvíli, kdy dostane zaplaceno. Kit navrhl, že se sejdou na nepoužívaném letišti nedaleko Kremlu. Nigel se podíval na Eltona.

„Dobrej nápad,“ řekl mladý černoch. „Mohli bysme se tam pak sejít s kupcem. Kdyby třeba chtěl přiletět.“ Nigel prohlásil, že plán je dokonalý, a Kit se nafoukl pýchou.

A za chvíli měl Kit Harrymu oznámit, že musí akci zrušit. Byl z toho zoufalý. Aspoň že ho Harry přijal. Nervózně prošel s osobním strážcem prádelnou za domem a došli do haly s bazénem.

Harry byl podsaditý padesátník s šedou pletí dlouholetého kuřáka. Seděl v purpurovém županu u kovaného stolku, pil kávu a četl si Sun. Daisy byla ve vodě a neúnavně plavala kolečka. Kit si všiml, že má na rukou řidičské rukavice. Vlastně si nevzpomínal, že by ji někdy viděl bez rukavic.

„Nemusel jsem tě přijímat, chlapče,“ řekl Harry. „O tý vaší večerní akci nic nevím. Je ti to jasný?“

V pavilonu bylo horko a vlhko. Kit měl na sobě modrý mohérový oblek s bílou košilí otevřenou u krku. Cítil, jak mu po těle stéká pot. Uvědomil si, že porušil důležitou zločineckou zásadu: přišel Harryho navštívit v den loupeže. „Musím s vámi nutně mluvit,“ řekl. „Neviděl jste zprávy? Laborant z ústavu se nakazil virem a zemřel.“

„A co mám podle tebe dělat? Poslat mu věnec?“

Harry Kitovi nenabídl, aby se posadil, a tak se opřel zády o lenoch židle a cítil se nepříjemně. „Posílí tam bezpečnostní opatření. Tohle je na takovou akci ta nejnevhodnější doba. Musíme ji odvolat.“

„Něco ti povím.“ Harry si vzal z krabičky na stole cigaretu a zapálil si ji zlatým zapalovačem. „Tak za prvý. Řek jsem, že k tomu dojde dneska. Možná si to neuvědomuješ, ale když chlap řekne, že se něco stane, a ono se to pak nestane, tak si pak lidi myslej, že je nedůvěryhodnej hajzl.“

„Ano, ale…“

„Neopovažuj se mi skákat do řeči.“ Kit zmlkl. „Za druhý. Nigel Buchanan je legenda a má v Londýně styky s vysoce váženejma lidma. Když máš něco do činění s takovýmahle lidma, tak už vůbec nechceš, aby si o tobě mysleli, že jseš nespolehlivej šmejd.“

Zmlkl a čekal, že se Kit ohradí. Ten ale jen stál a mlčel. „A za třetí, dlužíš mi čtvrt melounu. Ještě nikdo mi nikdy nedlužil tak dlouho tolik peněz a nechodil přitom bez berlí. Doufám, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

Kit mlčky přikývl. Měl takový strach, že se obával, že se pozvrací. „Tak mi neříkej, abych to odvolal.“

Kit se přinutil promluvit. „Já nechtěl akci odvolat, jen ji odložit na pozdější dobu,“ podařilo se mu říct. „Nemá smysl tam chodit, když vím, že nás chytí!“ dodal zoufale. Harry na to nic neřekl. „Můžou přece chvilku počkat, ne?“ Bylo to, jako by mluvil do zdi. „Lepší později než nikdy.“

Harry pohlédl k bazénu a kývl na Daisy, aby vylezla z vody. Dcera ho poslechla. „Kit nás chce nechat čekat na naše prachy, Daisy,“ řekl Harry. Vstal a utáhl si pásek županu. „Vysvětli mu, jak se nám ten nápad zamlouvá. Já jsem na to příliš unavenej.“ Vzal si noviny a odešel.

Daisy chytila Kita za klopy saka. „Poslyš,“ řekl prosebně. „Já jen nechci, aby to skončilo katastrofou.“

Daisy ho strhla na stranu a srazila ho do bazénu. Kit se strašně lekl, ale pokud to skončí tím, že si jen zničí svůj nejlepší oblek, bude to moct považovat za štěstí. Když vystrčil hlavu nad hladinu, Daisy na něj skočila. Vykřikl, a když ho potopila, pořádně se napil. Byli na mělkém konci bazénu. Když pod sebou ucítil dno, pokusil se postavit, ale Daisy ho držela v kravatě. Opět ho strhla pod vodu a držela ho tam.

Nutně se potřeboval nadechnout a snažil se vyprostit z jejího sevření, ale byla příliš silná, a tak jen chabě mával rukama. Daisy ho sevřela ještě pevněji. Zmocnila se ho panika. Jeho tělo nutně potřebovalo kyslík. Zalapal po dechu, ale do plic mu vnikla voda. Rozkašlal se a zároveň zvracel. Při každém křečovitém pokusu o nadechnutí mu vnikla do hrdla další voda. Strach mu dodal sílu a Daisy měla co dělat, aby ho udržela, ale Kitovi se nepodařilo dostat hlavu nad hladinu. Přestal se vzpírat a nechal vodu, aby ho zaplavila. Čím dřív utone, tím dřív skončí i jeho utrpení. Jeho pokusy o záchranu byly stále slabší. Viděl jen zelenou rozmazanou skvrnu, ale pak všechno začalo rychle černat, jako kdyby se venku nenadále setmělo.

Ned neuměl řídit, a tak za volant toyoty usedla Miranda. Její syn Tom seděl za ní a hrál elektronickou hru Game Boy. Zadní sedadla byla sklopená, aby měli kam narovnat dárky. Když odjížděli od georgiánské řady domů na Great Western Road, kde Miranda bydlela, začalo slabě sněžit. Před odjezdem do Steepfallu museli ještě vyzvednout Nedovu dceru Sophii. Miranda zajela na předměstí a zabočila do ulice s kamennými dělnickými domky, kde žila Nedova bývalá žena. Zastavila před největším z nich. V domku bydlíval Ned s Jennifer až do chvíle, kdy se před dvěma lety rozešli.

Miranda nechala běžet motor a zůstala s Tomem v autě, zatímco Ned se vydal po cestičce ke vchodu. Miranda nikdy nešla dovnitř. Přestože Ned opustil svou ženu ještě předtím, než se seznámil s Mirandou, Jennifer se k ní chovala nepřátelsky a nechtěla se s ní setkat. Dveře otevřela čtrnáctiletá Sophie v džínsech a krátkém svetříku. Ned ji políbil a šel dál. Miranda pustila rádio. Sbor zpíval vánoční koledu. Za zády jí nepravidelně pípala Tomova elektronická hra. Kolem auta poletovaly chomáče sněhu. Otočila knoflíkem topení. Ned vyšel z domu a vypadal podrážděně.

Došel k okénku auta. „Jennifer není doma,“ řekl. „Sophie se ještě ani nestačila připravit. Půjdeš dovnitř a pomůžeš jí zapakovat?“

„Nede, myslím, že bych tam neměla chodit,“ řekla Miranda nešťastným hlasem. Připadalo jí nepatřičné chodit dál, když Jennifer není doma.

Ned začal ztrácet hlavu. „Víš, já vůbec nevím, co taková dívka všechno potřebuje.“

Miranda si povzdechla a vypnula motor. „Tome, pojď s námi.“

Sophie ležela v obýváku na pohovce a dívala se na televizi. V propíchnutém pupíku se jí třpytil falešný drahokam. Miranda cítila ve vzduchu cigaretový kouř.

„Sophie, Miranda ti pomůže sbalit věci,“ řekl Ned. „Ano, broučku?“

Sophie se neochotně zvedla z pohovky a pomalu vyšla z pokoje. Miranda šla za ní nahoru do neuklizené ložnice vyzdobené plakáty. Sophie vytáhla zásuvku prádelníku a začala z ní vytahovat kusy oděvu. Miranda otevřela skříň. „Budeš potřebovat tak dvoje šaty na večer.“ Vytáhla červené šaty s úzkým žlutým proužkem, které jí připadaly pro čtrnáctiletou dívku trochu moc sexy. „Tyhle jsou hezké,“ zalhala.

Sophie trochu roztála. „Jsou nový.“

„Měly bychom je dobře zabalit, aby se nezmačkaly. Máte tu někde hedvábný papír?“

„Myslím, že je v zásuvce dole v kuchyni.“

„Přinesu ho. A ty mezitím najdi dvoje čisté džínsy.“ Miranda sešla do přízemí. Ned a Tom seděli v obýváku a dívali se na televizi. Miranda vešla do kuchyně a zavolala na Neda:ˇ „Nede, nevíš, kde najdu hedvábný papír?“

„Je mi líto. To nevím.“

Miranda prohledala zásuvky a nakonec ho našla vzadu v kredenci. Když si klekla a natáhla pro něj ruku, zaslechla klapnutí dveří a ženské kroky. Vzhlédla a spatřila Jennifer.

„Co tady, k čertu, děláš? „ zeptala se Jennifer. Byla to impozantní žena v elegantním kabátě a kozačkách s jehlovým podpatkem.

Miranda vstala a rozbušilo se jí srdce. „Hledala jsem hedvábný papír.“

„To vidím. Zajímalo by mě, co máš vůbec v mým domě co pohledávat.“

Ve dveřích se objevil Ned. „Ahoj, Jenny. Neslyšel jsem tě přijít.“

„Nedala jsem ti dost času spustit alarm, co?“

„Promiň,“ řekl. „To já jsem požádal Mirandu, aby šla dál a…“

„Tak to už víckrát nedělej,“ přerušila ho. „Tvoje ženský tu nechci.“

Miranda zrudla. „Jen jsem chtěla pomoct Sophii,“ řekla.

„Já se o ni postarám. Prosím, odejděte z mýho domu.“

„Promiň, Jenny, jestli jsme tě nepříjemně překvapili, ale…“

„Nenamáhej se. Prostě ji odsud odveď.“

„Já radši půjdu,“ řekla Miranda a vztekle zamířila k chodbě.

„Můžete použít zadní vchod,“ řekla Jennifer.

Miranda zaváhala a podívala se na Jennifer. Viděla, jak se zlomyslně uculuje. To jí dodalo odvahu. „Odejdu, kudy jsem přišla,“ řekla tiše a zamířila k předním dveřím. „Tome, pojď,“ zvolala.

„Momentík!“ křikl na ni Tom. Vstoupila do obýváku. Tom se koukal na televizi. Popadla ho za zápěstí a táhla ho pryč.

„Jau, to bolí!“ protestoval.

Miranda vyšla ven a přibouchla za sebou dveře. „Příště půjdeš, když zavolám.“

Když si sedla do auta, bylo jí do pláče. Ned byl naprosto neschopný. Nechal Jennifer, aby ji urážela, a ani jednou se jí nezastal. Jen se omlouval. A pak došlo k nejhoršímu, když si vylila vztek na synovi. Otočila se na zadní sedadlo. „Tome, moc mě mrzí, jestli jsem ti ublížila,“ řekla.

„To je dobrý,“ řekl. „Promiň, že jsem nešel hned, když jsi mě zavolala.“

„Takže všechno dobré,“ řekla. Po tváři jí sjela slza, ale rychle ji setřela.

„Viry zabíjejí každý den tisíce lidí,“ řekl Stanley Oxenford. „V roce 1918 měla chřipka na svědomí víc úmrtí než celá první světová válka. V roce 2002 zemřely tři miliony lidí na AIDS, nemoc způsobenou imunodeficientním virem. A viry způsobují deset procent rakovinných nádorů.“

Toni seděla ve vestibulu vedle Stanleyho a pozorně naslouchala. Sledovala tváře reportérů. Budou chápat, jak je jeho práce důležitá? Nebo bude stačit, když ho někdo z těch venkovských balíků vykreslí jako šíleného vědce, a Američané zastaví financování projektu?

„Viry jsou nedílnou součástí života,“ pokračoval Stanley. „Ale vědci je dokáží porazit. Před AIDS byly největším zabijákem neštovice, dokud Edward Jenner nevynalezl v roce 1796 vakcinaci.

V dnešní době už na neštovice v lidské společnosti nenarazíte. Pevně věřím, že v budoucnu se nám podaří porazit i chřipku, AIDS, a dokonce i rakovinu.“

Jedna žena zvedla ruku. „Eddie McAllanová, dopisovatelka listu Scotland on Sunday“ řekla. „Na čem přesně tu teď pracujete?“

„Vyvinuli jsme nový protivirový lék,“ řekl Stanley. „Je to vzácný okamžik. Existuje celá řada antibiotických léků, které zabíjejí bakterie, ale jen malá hrstka těch, co napadají viry. Proto je nový protivirový lék velkým úspěchem.“

„Proti jakým virům je ten váš lék účinný? „ zeptala se Eddie McAllanová.

„To je otázka, na kterou se snažíme najít odpověď. Testujeme ho proti celé škále virů, abychom vymezili rozsah jeho účinnosti.“

„A jsou mezi nimi i nebezpečné viry?“ zeptal se Clive Brown z bulvárního plátku Daily Record.

„Ano,“ odvětil Stanley. „O léky proti neškodným virům nemá nikdo zájem.“

Posluchači se zasmáli. Byla to vtipná odpověď na hloupou otázku, ale Brown se zamračil a Toni zamrazilo v zádech. Veřejně zesměšněný novinář udělá všechno pro to, aby se pomstil.

„Děkuji vám za tu otázku, Clive,“ řekla Toni ve snaze reportéra bulvárních novin uklidnit.

„V Oxenfordově výzkumném ústavu platí ta nejpřísnější bezpečnostní opatření. V laboratořích

B eS-4, což znamená bezpečnostní stupeň číslo čtyři, je zabudovaný alarm, jenž je spojený s policejní stanicí v Inverburnu. Strážní pracují čtyřiadvacet hodin denně a dnes ráno jsem zdvojila jejich počet.“

Browna odpověď neuspokojila. „Když u vás panujou tak přísný bezpečnostní opatření, jak je možný, že vám útek křeček?“

Toni byla připravená. „Něco vám řeknu. Za prvé, nebyl to křeček. Tu informaci jste dostal od policie, která se plete.“ Toni bylo jasné, že zprávu vyzradil Frank. „Jestli chcete být v obraze, spoléhejte se, prosím, na nás. Byl to králík a nejmenoval se Chlupáček.“ Posluchači se opět zasmáli a tentokrát se usmál i Brown.

„Za druhé, králíka tajně vynesl z laboratoře zaměstnanec v tašce. Dnes ráno jsme zavedli povinné prohlídky všech příručních zavazadel, aby se to nemohlo už nikdy opakovat. A za třetí, netvrdila jsem, že u nás vládnou dokonalá bezpečnostní opatření. Řekla jsem, že jsou velmi přísná. Děláme pro to všechno, co je v lidských silách.“

„Takže připouštíte, že vaše laboratoř představuje hrozbu pro místní obyvatelstvo?“

„Ne. Jste tu ve větším bezpečí, než kdybyste teď jel po dálnici M8 nebo letěl letadlem z Prestwicku. Viry zabíjejí denně spousty lidí, ale virus z naší laboratoře způsobil smrt jen jednoho člověka. Byl to zaměstnanec, který vědomě porušil předpisy, i když musel vědět, že se tím vystaví obrovskému riziku nákazy.“

Pak promluvil Frankův přítel Carl Osborne. Byl to pohledný muž zhruba stejně starý jako Toni. „Jak velké nebezpečí představoval ten králík pro veřejnost?“

„Ten virus není příliš nakažlivý,“ řekl Stanley. „Aby králík Michaela Rosse nakazil, musel ho kousnout.“

„Co by se stalo, kdyby mu ten králík utekl?“

Stanley se podíval z okna. Venku slabě sněžilo. „Nejspíš by umrzl.“

„A co kdyby ho potom sežralo nějaké jiné zvíře? Třeba liška? Mohla by se nakazit?“

„Ne. Viry mají schopnost přizpůsobit se jen několika živočišným druhům. Pokud víme, tento virus nemůže nakazit ani lišku, ani žádný jiný zvířecí druh žijící ve Skotsku. Jen lidi, makaky a některé druhy králíků.“

„Ale Michael mohl virus přenést na další lidi.“

„Ano, kýcháním. To byla možnost, která nás nejvíc poplašila. Nicméně se ukázalo, že Michael se během kritického období s nikým nesetkal. Kontaktovali jsme všechny jeho spolupracovníky a přátele. Přesto bychom vám byli vděční, kdybyste v novinách a televizních programech oslovili všechny, kdo se s ním setkat mohli, a požádali je, aby nám okamžitě zavolali.“

„Jestli jsem to dobře pochopil, váš výzkum financuje americká armáda,“ řekl Osborne.

„Ministerstvo obrany, ano,“ řekl Stanley. „Pochopitelně je zajímají způsoby, jak se bránit při útoku biologickými zbraněmi.“

„Je pravda, že Američané provádějí tento výzkum ve Skotsku, protože by bylo příliš riskantní dělat ho ve Spojených státech?“

„Naopak. K většině pokusů z tohoto oboru dochází ve Středisku pro kontrolu nakažlivých chorob v Atlantě ve státě Georgia a v Institutu infekčních nemocí ve Fort Detricku.“

„Proč si tedy vybrali Skotsko?“

„Protože lék jsme vyvinuli tady v Oxenfordově výzkumném ústavu.“

Toni se rozhodla, že mají před novináři náskok a že je vhodná chvíle tiskovou konferenci ukončit. „Nechci konferenci zbytečně krátit, ale vím, že většina z vás musí příspěvky odevzdat ještě před polednem,“ prohlásila. „Všechny informace jsme pro vás sepsali a tady Cynthia vám dá kopii.“

„Poslední otázka,“ řekl Clive Brown. „Jaká je vaše reakce na demonstraci před ústavem?“

„Ti lidé nabízejí jednoduchou odpověď na složitou etickou otázku. A podobně jako u většiny jednoduchých odpovědí je i ta jejich nesprávná,“ řekl Stanley.

„Jen doufáme, že nenastydnou,“ dodala Toni. Zatímco se posluchači smáli její poznámce, Toni vstala a naznačila tím, že tisková konference skončila. Pak dostala nápad. Otočila se na Cynthii a řekla jí něco tichým, naléhavým hlasem. Cynthia přikývla a spěchala pryč.

Toni se otočila na Stanleyho a řekla:ˇ „Dobrá práce. Vypořádal jste se s tím výtečně.“

„Doufám, že to zabere.“

„To zjistíme, až uvidíme polední zprávy. Ale teď byste se měl odsud vytratit, nebo se vás budou snažit zatlačit do kouta a udělat s vámi exkluzivní rozhovor.“

„Dobrý nápad. Stejně musím jet domů.“ Bydlel ve venkovské usedlosti na kraji útesu osm kilometrů od ústavu. „Rád bych tam přivítal členy rodiny.“

To ji zklamalo. Těšila se, že s ním probere tiskovou konferenci. „Dobře,“ řekla. „Zaznamenám reakce.“

Stanley kývl bradou přes rameno. „Jde sem Osborne.“

„Pozdržím ho na rohu.“ Vykročila k reportérovi a Stanley zmizel v postranní chodbě. „Dobrý den, Carle. Doufám, že jste dostal všechny potřebné informace.“

„Myslím, že ano.“ Osborne změnil taktiku. „Od doby, co jste se rozešli s Frankem, jsem se s vámi skoro neviděl. Měli bychom se sejít a napravit to.“

Neměla chuť se s Osbornem scházet, ale řekla:ˇ „Jistě, proč ne?“

Toni překvapilo, jak rychle se toho chytil. „Šla byste se mnou na večeři?“

To byla poslední věc, kterou čekala. „Ne!“ řekla důrazně. Pak si uvědomila, že tenhle muž může být nesmírně nebezpečný, a snažila se svou reakci omluvit. „Promiňte, Carle, ale překvapil jste mě. Znám vás tak dlouho, že by mě něco podobného v životě nenapadlo.“

„Třeba na mě pak změníte názor.“ Vypadal chlapecky zranitelný.

„Lichotíte mi,“ zalhala.

„Ale ne.“ Carl byl pohledný, okouzlující a místní celebrita. Nebyl to ale čestný člověk a Toni spíš odpuzoval. Osborne se nehodlal vzdát. „Víte, vždycky jste mě strašně přitahovala. Dokonce i v době, kdy jste žila s Frankem. Musela jste to cítit.“

„Flirtoval jste se mnou, ale to jste dělal s většinou žen.“

„Jenže tohle bylo jiné. Pojďte se mnou dneska na večeři. Zamluvil jsem stůl v La Chaumiěre.“ La Chaumiěre byla oblíbená elegantní restaurace. Stůl musel zamluvit už před několika dny.

„Na večer už něco mám.“

„Že vy pořád ještě milujete Franka?“

Toni se zasmála. „Byla jsem pošetilá a chvilku mi trvalo, než jsem se z toho vyhrabala, ale dneska už je to za mnou.“

„Takže máte někoho jiného?“

„S nikým nechodím.“

„Ale někdo se vám líbí, co? Že by starý pan profesor?“

„Nebuďte směšný,“ řekla Toni.

„Vždyť jste zrudla. Panebože, vy jste zamilovaná do Stanleyho Oxenforda.“ Carl nedokázal unést, když ho některá žena odmítla, a v obličeji se mu objevil nehezký výraz. „Je vdovec, co? Děti už jsou dospělé. A všechny ty prachy, které byste mohli utrácet jen vy dva.“

„Teď mě urážíte, Carle.“

„Pravda je už někdy taková.“

Musela rozhovor ukončit dřív, než jí dojde trpělivost. „Díky, že jste přišel na tiskovou konferenci,“ řekla. Podala mu ruku a Osborne s ní automaticky potřásl. „Na shledanou.“ Otočila se a odešla.

Toni byla vzteky bez sebe. Musela ale vyřešit krizovou situaci a nemohla si dovolit míchat do toho vlastní emoce. Oblékla si kabát a vyšla ven. Sněžení začínalo houstnout, ale stále ještě viděla demonstranty. Došla k strážnímu domku u brány, kde Cynthia podle její rady rozdávala společně se třemi zaměstnanci podnikové kantýny protestujícím lidem horké pití. Demonstranti přestali vykřikovat hesla a mávat transparenty. Místo toho se usmívali a bavili mezi sebou. A kameramani je natáčeli. Všechno zatím vychází, pomyslela si. Proč se tedy cítí tak sklesle?

Vrátila se do své pracovny, zavřela dveře a chvilku jen stála a byla vděčná za to, že může být sama. Na stole se rozdrnčel telefon. Podívala se na něj a chvíli odolávala jeho veselému zvonivému tónu, protože nechtěla s nikým mluvit. Pak zvedla sluchátko.

Byl to Stanley, jenž volal z auta. „Co kdybyste se u mě tak za hodinku zastavila? Mohli bychom se spolu podívat na zprávy a zjistit, jak to s námi vypadá.“

Okamžitě se jí zlepšila nálada. „Jistě,“ řekla. „Moc ráda.“

V poledne sníh houstl a Miranda mířila na sever. Toyota Previa byla natolik zvukotěsná, že slyšela jen vzdálené svištění pneumatik, které se mísilo s tichou hudbou z rádia. V autě vládla stísněná atmosféra. Sophie měla na uších sluchátka a poslouchala vlastní muziku, zatímco z Tomova Game Boye se ozývalo neustálé pípání. Ned byl zticha a pozoroval padající sníh. Když Miranda poočku sledovala jeho klidnou vousatou tvář, uvědomila si, že nejspíš neví, jak moc jí ublížil.

Ned vycítil její nespokojenost. „Omlouvám se za Jennifeřino chování,“ řekl.

„Jennifer se ke mně zachovala zatraceně hrubě,“ řekla Miranda. „Ale její chování mi nevadilo. Mrzí mě, jak ses zachoval ty. Vůbec ses za mě nepostavil!“

„Myslel jsem, že jsi schopná se ubránit sama.“

„O to nejde. Samozřejmě že se o sebe umím postarat. Ale měl jsi se zachovat jako džentlmen.“

„Myslel jsem, že je důležitější situaci uklidnit.“

„Tak to ses tedy spletl. Když se ke mně někdo začne chovat hrubě, měl by ses postavit na mou stranu, a ne se na to dívat filozoficky.“

„Obávám se, že nejsem zrovna bojovný typ.“

„Já vím,“ řekla a oba se odmlčeli. Miranda se cítila sklesle. I kdyby její rodina Neda přijala kladně, chce si vzít takhle pasivního člověka za manžela? Toužila po muži, který bude něžný, vzdělaný a bystrý, ale teď si uvědomila, že by měl být také rázný a silný. Chce toho snad příliš?

Když se blížili k Steepfallu, začala se jí lepšit nálada. K domu vedla dlouhá příjezdová cesta, která se klikatila mezi stromy. Když vyjeli z lesa, cesta se stáčela kolem skalnatého výběžku, jenž spadal prudce do moře.

Nejdřív spatřila garáž. Byl to starý přestavěný chlév se třemi velkými sklápěcími vraty. Miranda projela kolem garáže k domu. Před vchodem stálo otcovo modré ferrari, které tam nechával pro služebníka Lukea, aby ho zavezl do garáže. Miranda zaparkovala. Tom vyskočil z auta a vběhl do domu. Sophie šla pomalu za ním; ještě nikdy tu nebyla, přestože se se Stanleym už jednou setkala na oslavě Olžiných narozenin. Miranda se rozhodla, že pro tentokrát hodí Jennifer za hlavu. Vzala Neda za ruku a šli dál společně. Jako obvykle vstoupili dovnitř postranními kuchyňskými dveřmi. Takhle Miranda věděla, že se vrací domů.

Černá fenka pudla Nellie se celá třásla vzrušením a každého hned olízala. Miranda pozdravila filipínské manžele Lukea a Lori, kteří připravovali oběd.

„Váš otec zrovna dorazil domů,“ řekla Lori. „Šel se umýt.“

Miranda řekla Tomovi a Sophii, aby prostřeli stůl. Nechtěla, aby zapustili kořeny před televizí. „Tome, ukaž Sophii, kde jsou příbory a ubrousky.“ Doufala, že když Sophii něčím zaměstná, bude se spíš cítit jako součást rodiny.

V lednici bylo několik lahví Mirandina oblíbeného bílého vína. Jednu otevřela a nalila Nedovi skleničku. Přála si, aby zapomněli na hádku s Jennifer a aby chuť vína navodila sváteční atmosféru. Ned sem ještě nikdy nevzal Sophii a nikdy tu nepřespal.

Na zdi zazvonil telefon. Miranda zvedla sluchátko. „Haló?“

„Mirando, tady Kit.“

Hlas Mirandu potěšil. „Ahoj, bráško! Jak se máš?“

„Jsem trochu potlučený.“

„Co se ti stalo?“

„Spadl jsem do bazénu. To by bylo na dlouhé povídání. Jak to vypadá ve Steepfallu?“

„Sedíme, popíjíme víno a doufáme, že tě brzy uvidíme.“

„Dorazím tam tak za hodinu. Ale poslouchej, můžu si vzít přístavek?“

„Pro mě za mě. Je to sice na tátovi, ale přimluvím se za tebe.“…

Když Miranda zavěsila, přišel dovnitř otec. Měl na sobě kalhoty a vestu od obleku, ale vykasal si rukávy košile. Potřásl Nedovi rukou a políbil Mirandu a děti. Pak se nervózně podíval na hodinky. „Nerad bych promeškal polední zprávy.“

Dveře se otevřely a objevila se v nich Olga. Jako vždy vstoupila do místnosti s pádným komentářem. „Tohle počasí je děs a hrůza! Jeden smyk za druhým. Pijete víno? Nalejte mi skleničku, nebo vybouchnu, tati, jak se máš?“

„Nella merde“ řekl.

Miranda poznala jedno z matčiných úsloví. Znamenalo to něco jako „na hovno.“

„Slyšela jsem o tom zaměstnanci, co umřel,“ řekla Olga. „Je to velký průšvih?“

„To zjistím, až uvidím zprávy.“

Za Olgou vešel její manžel Hugo, malý muž s rozpustilým úsměvem. Když líbal Mirandu na přivítanou, zdržel se rty na její tváři trochu déle, než se slušelo.

„Kam má Hugo odnést zavazadla? „ zeptala se Olga.

„Nahoru,“ řekla Miranda.

„Takže ty sis zabrala přístavek?“

„Ne, zamluvil si ho Kit.“

„Ale no tak!“ zaprotestovala Olga. „Jeden člověk si zabere rozlehlé letiště a pěknou koupelnu a my čtyři se máme mačkat v té staré těsné nahoře?“

Sestřina reakce Mirandu namíchla. „Víš, Kit tu nebyl od… toho problému. Chtěla bych, aby si to užil.“

„Takže teď dostane za to, že okrádal tátu, nejlepší ložnici? Takhle funguje tvoje logika?“

„Už zase mluvíš jako advokátka. Schovej si to pro své vzdělané přátele.“

„Tak dobře, vy dvě,“ řekl jejich otec tónem, jakým k nim mluvil, když byly malé, a přitáhl si k nim židli. „V tomhle případě má Olga pravdu. Zabrat si přístavek jen pro sebe by bylo od Kita sobecké. Bude tam spát Miranda s Nedem.“

„Takže nikdo nedostane, co by chtěl,“ řekla Olga.

„Aspoň vás to naučí přestat se hádat.“

„Nenaučí. Ty děláš tahle šalamounská rozhodnutí už třicet let, ale hádáme se vesele dál.“

Stanley se usmál a hádka skončila, když do kuchyně přišli Caroline a Craig, děti Olgy a Huga. Sedmnáctiletá Caroline nesla klec s několika bílými potkany. Nellie je začala vzrušeně očichávat.

Patnáctiletý Craig nesl dva plastové pytle na odpadky plné dárků. Měl Hugův potměšilý úsměv, ale byl vysoký jako Olga. Položil pytle na podlahu, ledabyle pozdravil přítomné a vrhl se k Sophii. Miranda si vzpomněla, že se ti dva setkali na oslavě Olžiných narozenin.

„Ty máš náušnici v pupíku? „ zeptal se Craig Sophie. „Paráda. Bolelo to?“

Miranda zaregistrovala v místnosti přítomnost cizí osoby. Žena stála u dveří do chodby a podle všeho musela přijít předním vchodem. Byla vzrostlá a výrazně hezká: vysoko posazené lícní kosti, bohaté, lehce nazrzlé vlasy a nádherné zelené oči. Pobaveně sledovala scénu v kuchyni. Miranda netušila, jak dlouho už tam ta žena stojí. Pak si jí všimli i ostatní a v kuchyni pozvolna nastalo ticho. Nakonec se otočil Stanley.

„Á, Toni!“ řekl a vyskočil ze židle. Miranda si okamžitě všimla, jak se celý rozzářil. „To je od vás hezké, že jste přišla. Děti, to je moje kolegyně Antonia Gallová.“

Žena se usmála. Miranda si uvědomila, že je to bývalá policistka, která usvědčila Kita, že okrádá otcovu společnost. Přesto to vypadalo, že ji má Stanley rád. Stanley ji představil všem přítomným a pyšně se přitom usmíval.

„Ráda vás všechny poznávám,“ řekla Toni. Vypadalo to, že to myslí upřímně, i když na ní bylo vidět, že je pod velkým tlakem.

„Musela jste mít těžký den,“ řekla Miranda. „Mrzí mě, že ten laborant zemřel.“

„To Toni ho našla,“ řekl Stanley.

„Panebože!“

Toni přikývla. „Jsme si skoro stoprocentně jistí, že nikoho, díky bohu, nenakazil. Teď jen doufáme, že nás za to média neukřižují.“

Stanley se podíval na hodinky. „Jdeme se mrknout do pracovny na zprávy,“ řekl. Dvorně otevřel Toni dveře a odešli.

Děti se opět začaly bavit a Miranda se otočila na Olgu. Na hádku už zapomněly. „Hezká ženská,“ řekla zamyšleně.

„Ano,“ řekla Olga. „Stará asi jako já.“

„Sedmatřicet, osmatřicet? Ano. Společně prožitá krize dokáže lidi stmelit.“

„Že ano.“

„Co si o tom myslíš?“

„Totéž, co ty.“

Miranda dopila víno. „Myslela jsem si to.“

Ji scéna v kuchyni ohromila. Připadala si, jako by přišla na příjemný večírek, kde nikoho neznala. Několik minut stála zmateně u dveří, ale pohled na přítomné ji jistým způsobem fascinoval. Když si jí konečně všimli, Miranda a Olga jí věnovaly tvrdý pohled. Byla to pečlivá prohlídka: detailní, nesmlouvavá a nepřátelská. Vnímal tak jejich pohledy i Stanley? Když šla za ním do pracovny, trápilo ji, že neví, co si Stanley myslí.

Pracovna byla zařízená typicky mužským způsobem. Stál tam viktoriánský psací stůl, na který si odložila tašku, knihovna plná spisů o mikrobiologii a ošoupaná kožená pohovka, jež trůnila před hořícím krbem. Pes šel za nimi a lehl si u ohně. Na krbové římse stála zarámovaná fotografie mladé černovlasé dívky v bílých tenisových šortkách a tričku. Toni v ní poznala ženu ze svatební fotky ze Stanleyho kanceláře v ústavu.

Seděla na pohovce vedle Stanleyho a snažila se koncentrovat na krizovou situaci, v níž se ocitli. „Zavolal jste na americkou ambasádu? „ zeptala se.

„Ano. Podařilo se mi Mahoneyho uklidnit, ale bude sledovat zprávy stejně jako my.“

Skotská televize vysílala zprávy dřív než britská. Smrt Michaela Rosse byla stále aktualitou číslo jedna, ale zprávy četl profesionální reportér. Nemuseli poslouchat rádoby vědeckou hantýrku Carla Osbornea.

„Zatím to docela jde,“ zamumlal Stanley.

Na obrazovce se objevila brána Kremlu. „Bojovníci za práva zvířat využili tragédie ve svůj prospěch a zahájili před Oxenfordovým výzkumným ústavem demonstraci,“ řekl reportér. Ta věta byla příznivější, než Toni doufala. Naznačovala, že demonstranti jsou cyničtí manipulátoři, kteří se snaží využít médií ve svůj prospěch. Krátký záběr demonstrace vystřídal pohled do vestibulu. Toni slyšela komentář o bezpečnostním systému v laboratořích. Pak následoval střih na Carla Osbornea, jenž se zeptal: „Jak velké nebezpečí představoval ten králík pro veřejnost?“ Toni se naklonila kupředu. Tohle bylo důležité.

Na obrazovce se objevila výměna názorů mezi Carlem a Stanleym, kdy Carl navrhoval různé katastrofické scénáře a Stanley je vyvracel. Závěrečným záběrem z tiskové konference byl velký detail Stanleyho, jenž prohlásil: „Pevně věřím, že v budoucnu se nám podaří porazit i chřipku, AIDS, a dokonce i rakovinu – a dokáží to vědci, jako jsme my, v laboratořích, jako jsou ty naše.“

„To bylo dobré,“ řekla Toni. „Vypadal jste přesvědčivě.“

Pak následoval záběr na zaměstnance kantýny, jak ve vánici rozdávají horké nápoje demonstrantům. „Výborně – použili to!“ řekla Toni.

„O tomhle jsem nevěděl,“ řekl Stanley. „Čí to byl nápad?“

„Můj.“

Carl Osborne vrazil mikrofon pod nos svačinářce a řekl: „Tihle lidé demonstrují proti vaší společnosti. Proč jim dáváte kávu?“

„Protože venku mrzne,“ odvětila žena.

Toni a Stanley se zasmáli. Potěšila je ženina pohotovost a pozitivní dopad její odpovědi na firmu.

Na obrazovce se opět objevil původní reportér a řekl: „Skotský ministerský místopředseda vydal dnes ráno následující prohlášení: „Dnes jsem mluvil se zástupci Oxenfordova výzkumného ústavu, inverbumské policie a místní okresní zdravotnické komise. Ujistili mě, že udělali vše, co bylo v jejich silách, aby se ujistili, že veřejnosti nehrozí žádné nebezpečí. A nyní další zprávy.“

„Vypadá to, že jsme z nejhoršího venku,“ řekla Toni.

„Kdy vás napadlo začít rozdávat demonstrantům horkou kávu?“

„Na konci tiskovky. Podívejme se, co řeknou v britských zprávách.“

V hlavní zpravodajské relaci Spojeného království zařadili zprávu o Michaelu Rossovi na druhé místo za zemětřesení v Rusku. V reportáži se objevily některé stejné záběry. Následovalo klidné prohlášení britského ministra pro životní prostředí z Londýna. Reportáž pokračovala ve stejném klidném tónu jako ve skotských zprávách.

„Je dobré vědět,“ řekl Stanley, „že všichni žurnalisté nejsou hyeny jako ten Carl Osborne.“

„Chtěl, abych s ním šla na večeři.“ Toni sama nevěděla, proč to říká.

Stanley se zatvářil překvapeně. „Co jste mu na to řekla?“

„Samozřejmě jsem odmítla.“

„To bych prosil.“ Stanley upadl do rozpaků a rychle dodal:ˇ „Ne že by mi do toho něco bylo, ale ten člověk si vás nezaslouží. Ani náhodou.“ Otočil se k televizi a přepnul ji na zpravodajský kanál.

Chvíli sledovali další reportáž o Michaelu Rossovi, pak Stanley televizi vypnul. „No, televiznímu ukřižování jsme unikli.“

„Zítra je Boží hod, takže nevycházejí noviny,“ řekla Toni. „Ve čtvrtek to už nebude nikoho zajímat. Vypadá to, že pokud se nestane něco nepředvídaného, jsme z toho venku.“

„Ano. Pokud nám neuteče další králík.“

„Z laboratoří už neunikne nic,“ řekla Toni. „O to se postarám.“

Stanley přikývl. „Musím říct, že jste to zvládla na výbornou. Jsem vám velmi zavázán.“

Toni zrudla. „Řekli jsme jim pravdu a uvěřili nám,“ řekla. Usmáli se na sebe. Byla to chvilka šťastné důvěrnosti.

Pak zazvonil telefon. Stanley natáhl ruku ke stolu a zvedl ho. „Oxenford,“ řekl. „Ano, přepojte ho sem, prosím. Chci s ním mluvit.“ Podíval se na Toni a utrousil: „Mahoney.“

Toni se nervózně zvedla. Byla přesvědčená, že pozornost veřejnosti zvládli velmi dobře. Bude s ní ale souhlasit i americká vláda?

„Dobrý den, Lany,“ řekl Stanley do sluchátka. „Díval jste se na zprávy. To jsem rád, že si to myslíte. K žádné hysterické reakci, které jste se obával, nedošlo. To máte naprostou pravdu. Zavedli jsme ta nejpřísnější bezpečnostní opatření. Ano. Děkuji za zavolání. Na slyšenou.“

Stanley zavěsil a zazubil se na Toni. „Máme vyhráno.“ Usmál se a v radostném pohnutí smyslů ji objal.

Přitiskla tvář k jeho rameni a ucítila jeho slabou vlažnou vůni. Také ho objala a přitiskla se k němu. Byla by tam schopná zůstat takhle stát navždy, ale po několika vteřinách ji od sebe lehce odstrčil a tvářil se stydlivě. Jako kdyby chtěl vrátit pravidla slušnosti do patřičných mezí, potřásl jí rukou. „Ještě jednou díky,“ řekl a dodal: „Nepůjdeme se nadýchat čerstvého vzduchu?“

„Jistě.“ Toni si navlékla nepromokavou bundu s kapuci a Stanley starou modrou lyžařskou větrovku. Když vyšli z domu, zjistili, že příroda mezitím natřela svět na bílo. Pes zamířil k útesu a Stanley a Toni šli za ním.

„Co budete dělat o Vánocích?“

„Jedu s přáteli do lázní. Jsou to všechno dospělí svobodní lidé nebo bezdětné páry. Žádný krocan, prskavky, dárky nebo Santa. Jen příjemné popovídání se starými kamarády.“

„To zní nádherně. Myslel jsem, že na Vánoce u sebe obvykle míváte matku.“

„Několik posledních let u mě bývala, ale letos si ji překvapivě vzala k sobě moje sestra Bella.“

„Překvapivě?“

Toni udělala zahořklý obličej. „Bella má tři děti a myslí si, že ji to omlouvá vyhýbat se ostatním povinnostem. Nemyslím si, že je to správný přístup, ale už jsem si zvykla.“

„Vy nechcete mít jednou děti?“

Toni se zhluboka nadechla. Byla to velmi intimní otázka. „Možná. Moje sestra nikdy po ničem jiném netoužila a podřídila tomu celý život. Já byla trochu jiná. Závidím vám vaši rodinu – je vidět, jak vás milují, respektují a jsou rádi ve vaší společnosti. Ale já nemusím nutně obětovat všechno v životě potřebě stát se matkou.“

„Nejsem si jistý, jestli byste musela všechno obětovat,“ řekl Stanley.

„A co vy? Vy byste přece taky mohl založit novou rodinu.“

„Já už ne,“ řekl rychle. „Moje děti by se pak cítily odstrčené.“ Toni trochu zklamalo, že to řekl s takovou rozhodností.

Došli na útes. Vlevo od nich se skála pozvolna svažovala k pláži. Napravo spadala příkře do moře. Na okraji útesu stála asi metr vysoká zídka. Opřeli se o ni a sledovali, jak se nějakých třicet metrů pod nimi vzdouvají vlny.

„Nádherné místo,“ řekla Toni.

„Před čtyřmi hodinami jsem si myslel, že o něj přijdu. Abych dostal půjčku, musel jsem zastavit dům. Kdybych zkrachoval, banka by mi ho vzala.“

„Ale vaše rodina…“

„Zlomilo by jim to srdce. Teď, když zemřela Marta, mi na nikom jiném tak nezáleží.“

Podívala se na něj. Tvářil se vážně. Proč jí to říká? Dává jí avízo, napadlo Toni. V několika posledních hodinách se stala spousta věcí, ale nic z toho nebylo jednoznačné. Dotkl se jí, objal ji, zeptal se jí, zda chce mít děti. Mělo to snad hlubší význam? To potřebovala vědět. „Chcete mi tím říct,“ řekla, „že byste nikdy nechtěl ohrozit to, co jsem viděla ve vaší kuchyni. Tu soudržnost vaší rodiny.“

„Ano. Všichni z ní čerpáme sílu, ať už si to uvědomujeme nebo ne.“

Otočila se na něj a pohlédla mu zpříma do očí. „A to je pro vás tak důležité, že byste nikdy nechtěl založit další rodinu?“

„Ano.“

Teď jí to bylo jasné. Měl ji rád, ale tím to haslo. Objetí v pracovně bylo jen výrazem triumfu a teď začal couvat. Rozum zvítězil nad city. Toni cílila, jak se jí do očí derou slzy, a odvrátila se. „To ten vítr…,“ řekla.

Zachránil ji malý Tom, jenž se k nim brodil závějí a volal: „Dědečku! Dědo! Strýček Kit je tady.“ Vrátili se mlčky a rozpačitě s chlapcem do domu.

Kit se v kuchyni vítal se členy rodiny jako marnotratný syn, který se právě vrátil domů. Toni stála u kuchyňských dveří a sledovala, jak otec vítá syna. Kit se choval odměřeně a podal otci ruku, ale ten ho objal.

„Jsem rád, že jsi přijel, chlapče,“ řekl Stanley. „Moc rád.“

„Radši si přinesu věci z auta,“ řekl Kit. „Jsem v přístavku, jo?“

„Ne, jsi nahoře,“ řekla Miranda nervózně.

„Ale…“

„Nerozebírej to,“ řekla Olga. „Rozhodl to táta a je to jeho dům.“

Toni viděla, jak se v Kitových očích objevil záblesk zuřivého vzteku, ale rychle ho potlačil.

„Jak je libo,“ řekl. Snažil se vzbudit dojem, že o nic nejde, ale ten okamžik Toni napověděl, že je tomu naopak, a vrtalo jí hlavou, co má Kit asi v noci v plánu, že nechce spát v hlavní budově.

Vklouzla do Stanleyho pracovny. Vrátila se jí vzpomínka na jeho objetí. Napadlo ji, že to byl asi jejich netěsnější tělesný styk a dál se už nikdy nedostanou. Její taška ležela na stole, kde ji nechala. Vzala ji, přehodila si ji přes rameno a vrátila se do chodby. Nahlédla do kuchyně, kde Stanley mluvil s kuchařem. Zamávala na něj. Přišel k ní.

„Toni, díky za všechno. Veselé Vánoce.“

„Vám taky.“ Rychle vyšla ven.

Kit byl venku u otevřeného kufru černého peugeotu. Toni doufala, že se jí podaří kolem něj proklouznout, aniž by s ním musela mluvit, ale když otvírala dveře auta, otočil se na ni.

„Veselé Vánoce,“ popřála mu zdvořile.

Vytáhl z auta malý kufřík a přibouchl kapotu. „Koukej zmizet, děvko,“ procedil mezi zuby a vešel do domu.

Craig byl bez sebe vzrušením, že opět vidí Sophii. Seznámil se s ní na matčině oslavě narozenin, kde mu učarovala. Byla to hezká hnědooká tmavovláska, ale nebyl to její vzhled, čím ho přitahovala: byl to její životní postoj. Nic na ni neudělalo dojem: ani dědovo Ferarri F50, ani Craigovo fotbalové umění. Sophie se oblékala, jak se jí zlíbilo, ignorovala cedulky se zákazem kouření, a když ji někdo nudil, dokázala odejít v polovině věty. Nebylo snadné s ní vyjít. Když ji Craig prováděl po Steepfallu, zjistil, že ji nic nebaví. Když měla něco pochválit, jen mlčela.

Vzal ji do stodoly. Z mlatu teď byla herna s kulečníkem, stolním fotbalem a televizorem. „Docela dobrý místo, ne? „ prohodil.

„Ujde to,“ řekla. Bylo to největší nadšení, jež dosud projevila.

Craig ukázal na dvě polní lůžka. „Tady budu spát já a Tom,“ řekl. „Pojď nahoru, ukážu ti vaši ložnici.“

Vylezli po žebříku na seník. Nebyla tam stěna, jen dřevěné zábradlí. Stály tam dvě pečlivě ustlané postele. Jediným nábytkem bylo bidlo na pověšení šatů a vysoké otočné zrcadlo. Na zemi ležel Carolinin otevřený kufr. Craig si sedl na jednu z postelí. „Je pohodlná – lepší než ty naše pryčny.“

Znechuceně se rozhlédla po prázdném seníku. „Koupelna je dole vzadu. Není v ní vana, jen sprcha, ale funguje v pohodě.“

„To je teda luxus.“ Sophie slezla po žebříku na mlat.

Craig ji napodobil. Zbývala tu ještě jedna věc, která ji mohla zaujmout. „Ukážu ti ještě něco.“ Craig zamířil k východu.

Vyšli na velký čtvercový dvůr, jehož strany tvořily zdi čtyř budov hlavního domu, přístavku pro hosty, stodoly a garáže pro tři auta. Obešli dům a došli k hlavnímu vchodu. Odvedl ji po schodech k dědečkově pokoji v novém křídle budovy a zaťukal na dveře pro případ, že by tam byl Stanley. Nikdo neodpověděl, a tak vstoupili dovnitř.

Craig prošel ložnicí do přilehlého šatníku. Otevřel dveře skříně, odstrčil pověšené obleky na stranu, klekl si, zatlačil na zadní stěnu a otevřel v ní panel velký asi metr na metr. Pak otvorem prolezl na druhou stranu. Sophie ho napodobila. Craig strčil ruku zpátky do otvoru, zavřel dveře skříně a pak i dřevěný panel. Potom chvíli šátral ve tmě, dokud nenašel vypínač a nerozsvítil holou žárovkou zavěšenou na střešním trámu. Byli v podkroví. Stála tam stará pohovka, z níž se na několika místech proklubala péra. Na podlaze vedle změti krabic a beden stál štos starých tlejících rodinných alb s fotografiemi.

„Když dům ještě fungoval jako statek, byla tady mlíkárna,“ řekl Craig. „Děda ji pak přestavěl na kuchyň, ale protože v ní byl moc vysokej strop, tak ho snížil a nakonec tu udělal skladiště. Tady tudy je vidět dolů do kuchyně,“ řekl. „Tady, kde prochází podlahou komín od sporáku.“ Lehl si na břicho a přitiskl oko ke škvíře mezi prkny a plechovou šachtou. Viděl celou kuchyň: dveře do chodby na jejím konci, dlouhý vydrhnutý stůl z borového dřeva, postranní dveře do jídelny a prádelny a dvoje dveře pod sebou, jedny od spíže a druhé do další chodby k postrannímu východu. Většina rodiny seděla u stolu. Craigova sestra Caroline krmila potkany, Miranda nalévala víno a Ned si četl Guardian. Lori dusila v hrnci na sporáku lososa. „Myslím, že se teta Miranda namaže,“ řekl Craig.

To vzbudilo Sophiin zájem. Lehla si vedle Craiga, aby se podívala dolů. „Nemůžou nás vidět? „ zeptala se.

Craig natočil hlavu na stranu a prohlížel si ji. Připadalo mu, že má na tvářích velmi hebkou pleť. „Až budeš příště v kuchyni, mrkni se na strop.“ řekl. „Uvidíš, že hned pod škvírou visí lampa, takže skoro není vidět, i když víš, že tam je.“

„Takže nikdo neví, že jsi tady?“

„No, všichni věděj, že je tady podkroví. A když se pohneš, tak se Nellie podívá na strop a nastaví uši. Ví, že tu někdo je, a když se na ni někdo podívá, může mu to dojít.“

„Ale i tak je to dost dobrý. Podívej se na mýho otce. Předstírá, že si čte noviny, ale místo toho nemůže odtrhnout oči z Mirandy. Fujtajbl.“

Craig se opět podíval do kuchyně. Lori sypala nařezanou petržel na mísu kouřících brambor. Najednou zjistil, že má hlad. „Oběd je hotovej. Ukážu ti jinej východ.“ Došel na konec půdy a otevřel velké dveře. Pět metrů nad úrovní dvora se táhla úzká římsa, jež vedla ke střeše spojovací chodbičky.

„Odsud neskočím,“ řekla Sophie.

„To není třeba.“ Craig se přitiskl zády ke zdi a přešel po římse ke střeše. „Je to snadný.“

Znepokojená Sophie ho následovala. Když se došourala na konec římsy, Craig jí podal ruku a pomohl jí na střechu. Sevřela mu přitom dlaň trochu víc než bylo nutné. Opatrně se začali soukat po kluzké střeše dolů. Craig si lehl na břicho, sjel k okraji a seskočil z malé výšky na zem. Když se Sophie dostala na okraj, Craig natáhl ruce, uchopil ji v pase a pomohl jí dolů. Byla lehká.

„Díky,“ řekla s triumfálním výrazem ve tváři, jako by právě zdárně zvládla nějaký nebezpečný úkon.

Tak těžký to zase nebylo, napadlo Craiga, když šli do domu na oběd. Možná není zase tak sebejistá, jak předstírá.

15:00

Kreml vypadal jako z pohádky. Sníh pokrýval chrliče i okenní parapety a bíle obkresloval viktoriánské ornamenty. Toni zaparkovala a vešla dovnitř. V ústavu bylo ticho. Většina zaměstnanců byla doma.

Měla rozjitřené city. Ale myšlenky na lásku teď musela hodit za hlavu:ˇ čekala ji práce. V hlavě jí stále ještě zněla Stanleyho slova: Pokud nám neuteče další králík, jsme z toho venku. Stanley měl pravdu. Další podobný incident by opět přilákal pozornost tisku, ale tentokrát by to bylo desetkrát horší. Takovou pohromu by se jim už nemuselo podařit ustát.

Došla do své pracovny. Jediný reálný problém jim hrozil ze strany obhájců zvířecích práv. Michael Ross třeba spolupracoval s dalšími aktivisty, kterým mohl předat důležité tajné informace.

Zvedla sluchátko a zavolala své přítelkyni Odettě Cressyové ze Scotland Yardu.

„Viděla jsem tě ve zprávách,“ řekla Odetta.

„Jak jsem vypadala?“

„Autoritativně,“ zahihňala se Odetta. „Jako ženská, která by nikdy nešla do nočního klubu v průsvitných šatech. Ale já vím, že taková nejsi.“

„Nech si to pro sebe.“

„Poslyš, vypadá to, že ten váš problém s virem madoby nemá žádnou spojitost s… oblastí mé práce.“ Myslela tím terorismus.

„Bezva,“ řekla Toni. „A co hnutí Svobodu zvířatům? Mrkla ses na ně?“

„Jistě. Jsou naprosto neškodní. Jejich nejodvážnějším krokem je zablokovat silnici.“

„To jsou dobré zprávy. Jen se chci ujistit, že už se nic podobného nestane.“

„Nezjistila jsem nic, co by tomu mělo nasvědčovat.“

„Díky, Odetto. Máš to u mě.“

Když Toni zavěsila, zavolala si do pracovny Stevea Tremletta, velitele stráží. Přišel za necelou minutu. Byl to malý upravený pětatřicátník se světlými řídnoucími vlasy. V ruce držel lepenkový pořadač. Toni ukázala na židli a Steve si sedl.

„Policie nemá žádné indicie, že by Ross s někým spolupracoval,“ řekla. „Ale stejně chci, aby tu dnes v noci vládl ten nejpřísnější bezpečnostní režim.“

„Jistě.“

„Chci se ujistit, že tomu tak skutečně bude. Máte s sebou rozpis služeb?“

Steve jí podal seznam. Obvykle to fungovalo tak, že o víkendech a svátcích zůstávali v ústavu tři noční strážní: jeden v domku u brány, druhý v recepci ve vestibulu a třetí v dozorně, kde sledoval monitory. Každou hodinu prošel strážný z recepce hlavní budovu a muž od brány její vnější okolí. Toni teď hlídky zdvojila a snížila interval obchůzek na půl hodiny.

„Vidím, že dneska máte noční,“ řekla.

„Potřebuju přesčasy.“

„Dobře. Ukažte mi rozpis instrukcí pro případ nouze.“

Steve jí podal list papíru s telefonními čísly míst, kam měl zavolat v případě požáru, záplavy, výpadku elektrického proudu, počítačového systému či telefonního spojení atd.

„Chci, abyste na všechna tahle čísla zavolal a zjistil, zda budou přes svátky akceschopní.“ Vrátila mu seznam. „Jestli vám něco bude připadat jen trochu podezřelé, nezdráhejte se zavolat do Inverburnu na policii.“

Steve přikývl. „Dneska v noci tam má shodou okolností noční můj švagr Jack.“

„A nevíte náhodou, kdo je jeho velitelem?“

„Ano. Váš Frank. Bude na příjmu.“

Toni to nikterak nekomentovala. „Budu mít u sebe neustále mobil. Kdyby se stalo něco neobvyklého, neváhejte mi zavolat v kteroukoli denní či noční dobu, ano?“

„Jistě.“

„To je všechno. Za pár minut odcházím.“ Podívala se na hodinky: byly skoro čtyři odpoledne. „Veselé Vánoce, Steve.“

„Vám taky.“

Steve odešel. Toni vypnula počítač a zamkla registraturu. Byl nejvyšší čas vypadnout. Musela se jet domů převléct a pak vyrazit do lázní vzdálených osmdesát kilometrů. Čím dřív se dostane na silnici, tím lépe: v předpovědi hlásili, že se počasí zhorší, ale meteorologové se mohli mýlit.

Kit byl kvůli přístavku vzteky bez sebe. Řekl Mirandě výslovně, že v něm chce spát. Prosila ho div ne na kolenou, aby přijel, ale nedokázala splnit jedinou podmínku, kterou si vymínil. Hlava rodiny měla podle všeho poslední slovo.

Kit seděl v obývacím pokoji s otcem, synovcem Tomem, švagrem Hugem a Mirandiným přítelem Nedem. Ženy připravovaly štědrovečerní večeři a starší děti byly ve stodole. Muži se dívali na film v televizi. Kit byl příliš nervózní na to, aby vnímal děj. Večer musí ze Steepfallu odjet a ráno se zase vrátit tak, aby nikdo nevěděl, že byl v noci pryč. Kdyby spal v přístavku, mohl by se tiše vytratit. Přeparkoval auto a nechal ho stát na předním dvoře za garáží, dostatečně daleko od domu, aby nikdo neslyšel motor. Teď to bude mnohem složitější. Jeho ložnice se nacházela ve staré rozvrzané části domu vedle pokoje Olgy a Huga. Bude muset počkat, až všichni usnou a pak sejít po špičkách do přízemí. Kdyby někdo otevřel dveře, co by mu asi řekl? „Jdu se nalokat čerstvého vzduchu?“ Uprostřed noci, kdy venku chumelí? A až se bude ráno vracet, někdo ho přitom určitě přistihne.

Snažil se na to nemyslet. Nejdřív je třeba vyřešit jiný problém. Musí ukrást kartu, která otci otvírá dveře do laboratoře B eS-4. Čip ve Stanleyho kartě obsahuje kód Kremlu, ale jsou v něm také uloženy otcovy otisky prstů. Kit však vymyslel způsob, jak to obejít.

Po chvíli se zvedl, zamumlal něco o toaletě a odešel z místnosti. Z chodby nahlédl do kuchyně, kde Olga nadívala velkého krocana a Miranda čistila růžičkovou kapustu. Vstoupil do otcovy pracovny a zavřel za sebou dveře. Stanleyho aktovka stála na zemi vedle psacího stolu. Kit ji otevřel a rychle prohrabal její obsah. Byla tam složka s grafy, dnešní Times a malý zápisník v kožených deskách.

Deska psacího stolu byla pečlivě uklizená a Kit na ní neviděl nic, v čem by mohla karta být. Začal otvírat šuplíky a zrychlil se mu tep. Co by ale mohli dělat, kdyby ho přitom přistihli? Zavolat policii? S roztřesenýma rukama pokračoval v prohledávání stolu. Kartu tam ale nenašel. Opustil pracovnu a vrátil se do prvního patra. Posledním možným místem byla ložnice. Vstoupil do ní a zavřel dveře. Po obou stranách manželské postele stály místo nočních stolků dva mahagonové viktoriánské prádelníky. Otec vždycky spal na pravé straně postele. Kit tam došel a zkontroloval zásuvky. Našel v nich jen baterku pro případ výpadku proudu a knihu od Prousta. Pak otevřel šuplíky na matčině straně, ale byly prázdné.

Kit přešel do šatníku. Venku se stmívalo, ale ještě bylo vidět natolik, aby nemusel rozsvěcet. Otevřel skříň s otcovými obleky. Na ramínku viselo sako, které měl otec dnes na sobě. Kit sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní černou koženou peněženku. Bylo v ní několik bankovek a řada kreditních karet. Jednou z nich byl elektronická karta z Kremlu.

„A mám tě,“ řekl Kit tiše.

Dveře do ložnice se otevřely. Kit nezavřel dveře šatníku a viděl, že do místnosti vstoupila Miranda s oranžovým plastovým košem na špinavé prádlo. Rychle si stoupl za skříň. Když natáhl krk, viděl její odraz v zrcadle. Miranda rozsvítila a začala převlékat postel. Olga a Miranda se zřejmě rozhodly převzít za Lori některé její povinnosti. Kitovi nezbývalo než počkat. Miranda začala natahovat na postel čisté prostěradlo a v tu chvíli přišel do ložnice Hugo. Převlékl se a v červeném svetru a zelených manšestrákách připomínal vánočního skřítka. Zavřel za sebou dveře.

„Hugo, co chceš? „ zeptala se Miranda obezřetně.ˇˇ

Hugo se na ni spiklenecky zazubil. „Přišel jsem ti pomoct.“ Došel na druhou stranu postele a začal zastrkovat konec prostěradla pod matraci.

Miranda mu hodila čistý povlak na polštář. „Tumáš.“

Hugo do něj nacpal podušku a pak společně natáhli na postel přikrývku. „Připadá mi to strašně dlouho, co jsme se viděli naposled,“ řekl Hugo. „Chybíš mi.“

„Nemluv nesmysly,“ řekla Miranda chladně. Kit nevěděl, co si má myslet, ale scéna ho fascinovala. O co jde?

Miranda uhladila přehoz. Hugo obešel postel. Miranda zvedla prádelní koš a držela ho před sebou jako štít. Hugo se rozpustile usmál. „Co takhle polibek jako vzpomínku na staré časy?“

Kit byl zmatený. O jakých starých časech Hugo mluví?

„Nech toho. Ihned,“ řekla Miranda rezolutně.

Hugo popadl okraj koše a zatlačil. Miranda udělala krok dozadu, zarazila se lýtky o postel a nechtěně si na ni sedla. Pustila koš a opřela se rukama o postel, aby získala ztracenou rovnováhu. Hugo odhodil koš stranou a obkročmo si na ni sedl.

„Okamžitě ze mě slez,“ udeřila na něj. Kit nevěděl, co má dělat. Má využít toho, že se perou, a pokusit se kolem nich proplížit? Ne, Miranda by ho mohla spatřit. Jen tam stál jako ochrnutý a sledoval, co se děje.

„Jen takovou rychlovku,“ řekl Hugo a sáhl jí pod sukni. „Nikdo se to nedozví.“

Miranda se napřáhla a vrazila Hugovi mlaskavý políček. Pak zvedla nohu a kopla ho kolenem do rozkroku. Natočila se na bok, shodila ho ze sebe a vyskočila na nohy.

Hugo zůstal ležet na posteli. „To bolelo,“ postěžoval si.

„To je dobře,“ řekla. „A teď poslouchej. Už se o něco podobného nikdy nepokoušej.“

Hugo vstal. „Proč ne? Co uděláš? Řekneš to Nedovi?“

„Měla bych mu to říct, ale nemám na to dost odvahy. Vyspala jsem se s tebou jen jednou, když jsem se cítila osamělá a opuštěná, a od té doby jsem toho nepřestala litovat.“ To zjištění Kita ohromilo. Miranda spala s Olžiným manželem. Hugovo chování ho nepřekvapilo, ale Miranda nevěru vždycky zásadně odsuzovala. „Byla to největší podlost, jakou jsem v životě udělala, a nechci, aby se to Ned kdy dozvěděl,“ pokračovala Miranda.

„Čím mi teda vyhrožuješ? Že to řekneš Olze?“

„Okamžitě by se s tebou rozvedla a se mnou by už nikdy nepromluvila ani slovo. Byl by to konec téhle rodiny.“ Miranda se vždycky obávala o rodinnou pospolitost.

„Tak to nemáš zrovna moc možností, co?“ řekl Hugo s neskrývaným potěšením „Když si nemůžeme dovolit být nepřátelé, proč mě hezky nepolíbíš a nezůstaneme přáteli?“

„Protože se mi z tebe dělá špatně,“ řekla chladně.

„No jo, co nadělám,“ řekl Hugo odevzdaně, ale bez známky zahanbení. „Já tě pořád zbožňuju.“ Věnoval jí okouzlující úsměv, otočil se a odkulhal z ložnice.

Když se za ním zavřely dveře, Miranda si ulevila: „Ty zasranej parchante.“ Kit ji ještě nikdy neslyšel podobně zaklít.

Popadla koš se špinavým povlečením, ale místo na chodbu zamířila do šatníku. Kit neměl čas se někam schovat. Miranda udělala tři kroky a rozsvítila. Kit měl sotva čas zastrčit kartu do kapsy, když ho spatřila a vyjekla překvapením. „Kite! Co tu děláš? Vyděsil si mě!“ Zbledla a dodala: „Musel jsi všechno slyšet.“

„Promiň.“ Pokrčil rameny. „Nechtěl jsem.“

Miranda zrudla. „Slib mi, že to nikomu neřekneš.“

„To víš, že ne.“

Všimla si, že drží v ruce otcovu peněženku. „Co tu vlastně děláš?“

„Potřeboval jsem prachy.“ Otevřel peněženku a ukázal jí bankovky.

„Ach, Kite!“ Byla zoufalá a moc jí to nemyslelo.

Kit se snažil tvářit zahanbeně. „Jsem na tom dost mizerně, víš?“

„Dám ti peníze!“ řekla. „Ale musíš mi slíbit, že už nikdy nebudeš tátu okrádat“

„Tak dobře.“

„A, proboha, nikomu o mně a Hugovi neříkej.“

„Máš mé slovo.“

Toni tvrdě spala celou hodinu, když ji probudil budík. Ležela oblečená na posteli. Byla tak unavená, že si nesundala ani bundu a boty. Spánek ji osvěžil. Bydlela v jednom patře rozděleného viktoriánského domu v přístavním městě Inverburnu, přestože z oken nebylo vidět moře. K domovu neměla žádný vztah. Bylo to jen místo, kam utekla poté, co se rozešla s Frankem. Dokonce i po dvou letech ho brala jen jako dočasný útulek.

Vstala, svlékla si pracovní kostým, jenž měla na sobě už dva dny a jednu noc, a hodila ho do koše se špinavým prádlem. Natáhla si župan a rychle posbírala potřeby pro pětidenní pobyt v lázních. Původně plánovala, že vyrazí na cestu už v poledne. Její matka by měla být touhle dobou už u Belly. Matka byla inteligentní žena, jež přicházela o rozum. Celý život učila matematiku a pomáhala Toni při studiích na technice, dokonce i v posledním ročníku před promocí. Dnes si nedokázala v obchodě přepočítat vrácené drobné. Toni ji hluboce milovala a s jejím duševním úpadkem se nedokázala smířit.

Bella si s ničím nedělala hlavu. Uklízela, když ji to napadlo, a vařila, když měla hlad. Její manžel Bernie byl kadeřník, ale pracoval nepravidelně, protože trpěl nějakou nejasnou plicní chorobou. Matce Bellina nepořádná ledabylost zřejmě nikdy nevadila a ráda ji navštěvovala na jejich glasgowském větrném sídlišti, kde chroupala s vnoučaty nedosmažené hranolky. Toni si zabalila kufr, vykoupala se a umyla si vlasy. Když si natahovala džínsy a tmavozelený svetr, zazvonil telefon. Byla to její sestra.

„Ahoj, Bello,“ řekla Toni. „Jak se vede mámě?“

„Není tu.“

„Cože? Měla jsi ji vyzvednout v jednu!“

„Já vím, ale Bernie měl auto a já se tam nemohla dostat.“

„Takže jsi pořád ještě doma? „ Toni se podívala na hodinky. Bylo půl šesté.

„Víš, venku se udělalo opravdu mizerně.“

„Sněží v celém Skotsku, ale není to tak strašné.“

„Ale Bernie nechce, abych jela po setmění sto kilometrů daleko.“

„To bys taky nemusela, kdybys ji vyzvedla, jak jsi slíbila!“

„Panebože, už se vztekáš. Já věděla, že to tak dopadne.“

„Na mé pocity se neohlížej,“ řekla Toni. „Ale co matka? Co s tím chceš dělat?“

„Nemůžu dělat nic.“

„Takže zůstane přes Vánoce sama v ústavu?“

„Pokud by sis ji ovšem nevzala k sobě ty. Máš to k ní jen pětadvacet kilometrů.“

„Bello, mám zamluvený hotel v lázních. Čekají tam na mě moji přátelé. Zaplatila jsem zálohu čtyři sta liber a těším se, že si konečně odpočinu.“

„Nepřipadá ti to trochu sobecké?“

„Tak moment. Měla jsem matku u sebe poslední tři roky, ale najednou jsem sobecká?“

„Nedovedeš si představit, jak je to těžké žít se třemi dětmi a manželem, který je příliš nemocný na to, aby mohl pracovat. Máš spoustu peněz a žiješ sama.“

„Takže po mně chceš, abych zrušila dovolenou, jela ji vyzvednout a měla ji přes svátky u sebe?“

„Je to na tobě,“ řekla Bella přehnaně uctivě. „Měla bys dělat jen to, co ti radí svědomí.“

Svědomí Toni říkalo, že by neměla nechat matku přes Vánoce v domově pro seniory a Bella to věděla. „Co se dá dělat,“ řekla. „Jedu pro ni.“

„Jen mě mrzí, že to nešlo bez všech těch řečí,“ řekla její sestra.

„Jdi do prdele, Bello,“ řekla Toni a zavěsila.

Teď musela zavolat do lázní, zrušit rezervaci a vysvětlit přátelům, proč nemůže přijet. „Pitomej život,“ povzdechla si nahlas. „Pitomej zasranej život.“

Craigův vztah se Sophií se prohluboval jen velmi pomalu. Strávil s ní celé odpoledne. Shodli se na muzice. Oba rádi četli horory. Ale Sophie mluvila o světě nočních klubů, přátel, kteří brali drogy, a chlapců s motocykly. Chtěla tím naznačit, že Craig je ještě dítě, přestože byl o rok a sedm měsíců starší. Musel najít nějaký způsob, jak jí dokázat, že je stejně dospělý a zkušený jako ona.

V šest hodin, kdy dřepěl na pohovce ve stodole, se rozhodl, že z MTV toho bylo pro dnešek už dost. „Nechceš jít do domu? „ zeptal se jí.

„Proč?“

Craig si myslel, že je to tam příjemné. V kuchyni je teplo, člověk cítí vůni připravované večeře, jeho táta vypráví veselé historky a je tam spousta švandy. Ale věděl, že všechno tohle by nechalo Sophii chladnou. „Je tam pití.“

Sophie se zvedla. „Výborně. Mám chuť na dobrej koktejl.“

Na to zapomeň, pomyslel si. Děda nedovolí pít alkohol čtrnáctiletým dětem. Vzali si kabáty a vyšli ven. Venku už byla tma, ale dvůr osvětlovaly lampy připevněné na zdech okolních budov. Ve vzduchu vířil sníh a země byla kluzká. Přešli k hlavní budově a došli k zadním dveřím. Než vstoupili dovnitř, Craig se podíval k hlavnímu vchodu, kde stálo dědečkovo zasněžené ferrari. Luke měl asi moc práce, že ho neodvezl pod střechu.

„Když jsem tu byl minule, děda mi dovolil zajet s jeho žihadlem do garáže.“

„Neumíš řídit,“ řekla Sophie pohrdavě.

„Ještě nemám řidičák, ale to neznamená, že neumím řídit.“ Craig přeháněl. Seděl dvakrát za volantem otcova mercedesu, jednou na pláži a podruhé na opuštěném letišti, ale nikdy na silnici.

„Tak se ukaž a přeparkuj ho,“ řekla Sophie.

Craig věděl, že by měl nejdřív požádat dědečka o svolení, ale místo toho řekl: „Klíďo píďo.“ Došel k autu. Bylo odemčené a klíčky byly v zapalování.

Sophie šla za ním. Postavila se, zkřížila ruce na prsou a její postoj jasně říkal: to chci vidět.

„Proč si nesedneš dovnitř? „ zeptal se Craig. „Bojíš se?“

Vlezli si do auta. Craig nastartoval hlučný motor a tajně doufal, že jeho řev přivolá Lukea a ten mu to zatrhne. Ale vůz stál před domem, rodina seděla vzadu v kuchyni a statek měl tlusté zdi.

Když se silný motor rozběhl, auto se začalo slabě třást.

„Paráda!“ řekla Sophie vzrušeným hlasem.

Garáž stála v pravém úhlu k domu a její dveře byly vlevo vepředu před ferrari. Kitovo auto stálo na opačném konci budovy před garáží. Craig našel pod palubní deskou dálkový ovladač od vrat a zmáčkl tlačítko. Nejzazší dveře garáže se zvolna otevřely.

Craig sešlápl spojku, zařadil jedničku a rozjel se. Šlápl na pedál plynu a vůz vyrazil kupředu dostatečně rychle na to, aby jízda byla patřičně vzrušující. Zabočil doprava k otevřeným dveřím, ale jel příliš rychle. Dupl na brzdu. To byla chyba. Vůz se dostal do smyku a řítil se bokem po sněhu. Sophie vyděšeně vyjekla. Craig zatočil volantem prudce doprava, ale tím smyk ještě zhoršil. Sešlápl zároveň pedály brzdy a spojky, ale ferrari klouzalo nezadržitelně dál a jen o vlásek minulo Kitova peugeota. Vůz ztrácel rychlost, ale než se úplně zastavil, lehce narazil levým předním blatníkem do stromu.

„To bylo skvělý!“ řekla Sophie.

„To teda nebylo.“ Craig vyskočil z auta. Ke svému zděšení zjistil, že modrý naleštěný blatník je trochu promáčklý. „Do prdele,“ řekl zkroušeně.

Sophie vylezla ven a šla se podívat. „Není to tak zlý,“ řekla. „Třeba si toho nikdo nevšimne.“

„Samozřejmě, že si toho někdo všimne,“ řekl Craig vztekle. „Děda to zaregistruje v prvním okamžiku, kdy se na auto podívá.“

„To mu ale nejspíš bude chvilku trvat. Nevypadá to, že by se chystal v tomhle počasí někam jet.“

„Je v tom snad nějakej rozdíl? „ zeptal se Craig netrpělivě.

„Jo. Bude lepší, když to zjistí, až když tu už nebudeš.“

„Nevidím v tom…“ Odmlčel se. Došlo mu, že když se teď přizná, pokazí tím všem Vánoce. Když se přizná později, nevznikne snad kvůli tomu takové pozdvižení.

„Musím ho dostat do garáže,“ přemýšlel nahlas.

„Tak ho zaparkuj tou promáčklou stranou až ke zdi,“ navrhla Sophie. „Tak si toho nikdo nevšimne.“

Craiga napadlo, že Sophie má pravdu. V garáži stály dva další vozy: velká terénní Toyota Land Cruiser Amazon a Lukeův starý Ford Mondeo. Luke bude muset do garáže vstoupit, až pojede večer domů, ale když bude stát ferrari těsně u zdi, promáčklinu neuvidí.

Motor pořád ještě běžel. Craig si sedl za volant a zvolna se rozjel. Na první pokus se mu podařilo zabrzdit necelého půl metru od zdi. Škvíra byla příliš velká. Musel zacouvat a zkusit to znovu. Povedlo se mu to až na třetí pokus: blatník teď byl jen asi deset centimetrů od zdi. Vystoupil a podíval se. Promáčklina byla dokonale schovaná.

Zavřel dveře a pak se Sophií zamířili do kuchyně. Craiga trápily výčitky svědomí, ale Sophie dostala výtečnou náladu. „To bylo fantastický,“ řekla.

Craig si uvědomil, že se mu konečně podařilo udělat na ni patřičný dojem.

Kit vytáhl z kufru laptop a odnesl ho do kumbálu – malé místnůstky, kam se dalo vstoupit jen z jeho ložnice. Zapojil počítač do sítě a připojil k němu skener otisků prstů a kombo čtečky a vypalovačky čipových karet, které koupil přes eBay za 270 liber. Vytáhl z kapsy otcovu kartu a vložil ji do čtečky. Ze zdířky vykukoval její vrchol s nápisem – OXENFORDÚV VÝZKUMNÝ ÚSTAV. Doufal, že do ložnice nikdo nepřijde. Všichni byli v kuchyni, kde Lori dělala telecí kýtu po italsku podle matčina oblíbeného receptu – cítil vůni oregana.

Čip v kartě ukrýval podrobnosti o otcově otisku prstu. Kit sestrojil přístroj, jenž s pomocí drobounkých rozdílů mezi prohlubněmi a vyvýšeninami kůže dokázal změřit pětadvacet různých bodů otisku. Napsal také program, jenž dokázal tyto detaily zakódovat a uložit v paměti. Doma měl několik prototypů daktyloskopických skenerů s kopiemi softwaru. Teď spustil program, jenž načetl informace z karty. Po několika vteřinách se na displeji objevila kódová stránka podrobností Stanleyho otisku. Kit soubor uložil, otevřel načítací program a přitiskl bříško prstu na skleněnou desku skeneru. Program načetl jeho otisk a zakódoval detaily. Kit opět soubor uložil.

Nakonec přetáhl podrobnosti svého otisku do karty a přepsal tak otcův otisk. V magnetickém proužku karty byl teď uložen digitální popis jeho otisku.

„Jo!“ řekl nahlas triumfálně. Vytáhl kartu ze zdířky a zastrčil si ji do kapsy. Teď měl volný přístup do laboratoře B eS-4. Až se vrátí z Kremlu, uloží stejným způsobem otcův otisk zpátky do karty a vrátí ji do peněženky. Počítač v laboratoři zaznamená, že 25. 12. v časných ranních hodinách vstoupil do laboratoře Stanley Oxenford. Kit se nesmírně bavil představou, jak to všem zamotá hlavu.

Vzal mobil a zavolal strážnému Hamishovi McKinnonovi, jenž měl dnes v Kremlu službu. Hamish byl drogový dealer, jenž zásoboval mladé vědce marihuanou a tabletkami extáze. Kit se s ním domluvil, že mu bude v noci uvnitř budovy pomáhat. Byl si jistý, že ho neprozradí, protože měl sám své malé tajemství, které potřeboval uchovat v tajnosti.

„To jsem já,“ řekl Kit, když to Hamish zvedl. „Můžeš mluvit?“

„Tobě taky. Šťastné a veselé, Iane,“ řekl Hamish bodře. „Momentík, půjdu ven…, to je lepší.“

„Je všechno v pořádku?“

Hamishův tón zvážněl. „Jo, ale zdvojila služby, takže u brány se mnou bude Willie Crawford.

A v recepci a v dozorně bude taky po dvou lidech.“

„Dobře. S tím si poradíme. Dej mi vědět, kdyby se stalo něco mimořádného.“

Kit hovor ukončil a vytočil číslo centrálního telefonního počítače v Kremlu. Číslo používala společnost Irský Telecom, jež telefonní síť instalovala pro dálkové zjišťování chyb systému. Kit tehdy s Telecomem úzce spolupracoval a znal číslo i přístupový kód. Chvilku se obával, že číslo a kód mezitím změnili, ale neudělali to.

Mobil měl bezdrátově připojený k laptopu. Teď se mu podařilo připojit přenosný počítač k centrální řídicí jednotce v Kremlu. Nejdřív přerušil spojení všech telefonů v budově kromě přístroje v recepci. Pak přesměroval všechny hovory z Kremlu na svůj mobil. Počítač měl naprogramovaný tak, aby rozeznal důležitá čísla, jakým bylo třeba číslo Toni Gallové. Teď bude moct odpovědět na hovor sám, případně přehrát volajícímu nahranou zprávu nebo ho přesměrovat a odposlouchávat. Nakonec nechal všechny telefony v budově vyzvánět po dobu pěti vteřin, aby tím získal pozornost strážných. Pak přerušil spojení, sedl si na okraj židle a čekal.

Strážní měli k dispozici seznam institucí, kterým měli v případě nouze zatelefonovat. Teď museli zavolat do Telecomu. Nemusel čekat dlouho. Zazvonil mu mobil. Po krátké chvilce se na displeji laptopu objevila zpráva: KREML VOLÁ TONI.

Rychle aktivoval nahranou zprávu. Strážný, jenž se snažil informovat Toni, se dozvěděl, že přístroj, na který se snaží dovolat, je buď vypnutý nebo mimo dosah signálu a že to má zkusit později. Strážný zavěsil.

Kitův mobil zazvonil takřka okamžitě znovu. Na obrazovce se objevila zpráva: KREML VOLÁ P eS.. Strážný volal na policejní stanici v Inverburnu. Tentokrát Kit hovor nepřesměroval.

„Tady Steven Tremlett, velitel stráží z Oxenfordova výzkumnýho ústavu. Máme problém s telefonním systémem. Nejsem si jistej, jestli bude fungovat alarm.“

„Zaznamenám to, pane Tremlette. Můžete telefony opravit?“

„Zavolám opravářský četě, ale bůhví, kdy se sem dostanou.“

„Mám k vám poslat hlídku? „…

„Jestli nemaj co na práci, tak by to možná neškodilo.“

„Budou mít honičku až později, až se začnou zavírat hospody. Teď je tu klid.“

„Bezva. Řekněte jim, že tu na ně čeká hrnek horkýho čaje.“

Muži zavěsili. Pak Kitův telefon zazvonil potřetí a na displeji se objevila zpráva: KREML VOLÁ IRSKÝ TELECOM. Konečně, ulevil si Kit v duchu. Zmáčkl tlačítko a řekl do mikrofonu: „Irský Telecom, přejete si?“

„Tady Oxenfordův výzkumný ústav,“ řekl Steve. „Máme problémy s telefonním systémem.“

Kit zvýraznil svůj skotský přízvuk, aby ho muž nepoznal. „Můžete to upřesnit?“

„Všechny linky kromě tyhle nefungujou. V budově pochopitelně nikdo není, ale ty linky používá poplašný zařízení a my se potřebujeme ujistit, že bude fungovat.“

V tu chvíli vstoupil do ložnice Kitův otec. Kit ztuhl. Stanley se podíval na laptop a nadzvedl obočí. Kit se rychle vzpamatoval. „Zavolám vám za dvě minuty,“ řekl do telefonu a ukončil hovor. Pak ťukl do tlačítka na klávesnici notebooku a obrazovka zčernala.

„Ty pracuješ i o Vánocích? „ zeptal se otec a přešel místnost.

„Slíbil jsem, že tenhle program odevzdám do 24. prosince.“

„Jestli je tvůj zákazník rozumný člověk, tak už bude dávno doma.“

„Ale na počítači se mu ukáže, že jsem mu ho poslal elektronickou poštou čtyřiadvacátého před půlnocí, takže jsem dodržel smlouvu.“

Stanley se usmál. „Těší mě, že jsi zodpovědný a držíš slovo.“ Chvilku tiše stál a pak se zeptal: „Je ta naše roztržka už konečně za námi?“

Kit byl jako na jehlách, ale snažil se to nedat najevo. „Myslím, že ano,“ řekl.

„Já vím, že ti připadá, že jsem se k tobě nezachoval spravedlivě,“ řekl Stanley. „A totéž jsem si myslel já o tobě. Ale budeme se muset pokusit na to zapomenout a být zase přátelé. Jen si nejsem jistý, jestli ses s tím dokázal úplně vypořádat. Mám dojem, že to pořád ještě v sobě držíš.“

Kit se snažil zachovat si kamenný výraz. „Snažím se, jak nejlíp dovedu. Není to snadné.“

Stanley vypadal, že ho odpověď uspokojila. „No, o víc tě žádat nemůžu,“ řekl. Položil synovi ruku na rameno. „Přišel jsem ti říct, že večeře je skoro hotová.“

„Už to budu mít. Za pět minut jsem dole.“

„Dobře.“ Stanley odešel.

Kit se zhroutil na židli, třásl se a cítil směs úlevy a zahanbení. Když se jakž takž vzpamatoval, zavolal do Kremlu.

„Oxenfordův výzkumný ústav,“ řekl Steve Tremlett.

„Tady Irský Telecom.“ Kit nezapomněl opět změnit hlas. „Nemůžu se spojit s vaší centrální řídicí jednotkou.“

„Její linka taky nefunguje. Musíte sem někoho poslat, aby to opravil.“

To byla slova, na která Kit čekal, ale nechtěl na sobě nechat znát přílišnou horlivost. „Sehnat opravářskou četu na Štědrý večer nebude snadné.“

„S tím na mě nechoďte,“ řekl Steve rozhněvaným tónem. „Dali jste nám záruku, že opravíte jakoukoli poruchu do čtyř hodin kdykoli v roce. Za to vám taky platíme.“

„Dobře, klid. Do půlnoci to budete mít opravené.“ Kit odložil mobil a otřel si pot z čela. Zatím všechno vycházelo podle plánu.

20:30

Miranda cítila, že se jí trochu motá hlava. Telecí kýta po italsku byla výtečná a otec k ní otevřel dvě láhve Brunella di Montepulciana. Kit byl jako na jehlách, a kdykoli mu zazvonil mobil, odbíhal nahoru, ale všichni ostatní byli uvolnění. Děti se rychle najedly a odběhly do stodoly dívat se na film Vřískot 2, který měly na DVD. Dospělí zůstali v jídelně. Lori podávala kávu a Luke v kuchyni plnil myčku nádobím.

„Co kdybych si našel přítelkyni? „ zeptal se náhle Stanley. Všichni zmlkli. Lori přestala nalévat kávu a podívala se na něj.

„Předpokládám, že máš na mysli Toni Gallovou,“ řekla Miranda.

Zatvářil se překvapeně, ale řekl: „Nemyslím na žádnou specifickou ženu. Mluvím povšechně. Marta zemřela před rokem a půl. Nějakých čtyřicet let byla jedinou ženou v mém životě. Ale je mi šedesát a mám před sebou ještě takových dvacet třicet let. Nechci je trávit o samotě.“

„Proč se nás ptáš? „ řekla Olga nerudně. „Na to, abys mohl spát se svou sekretářkou nebo nějakou jinou ženskou, přece nepotřebuješ naše svolení.“

„Neptám se vás na svolení. Jen chci vědět, jak byste to vzali, kdyby k tomu došlo. A nebude to moje sekretářka. Dorothy je šťastně vdaná.“

Miranda se ujala slova, aby to neučinila Olga a neřekla něco nepatřičného. „Myslím, že bychom se s tím vyrovnávali jen velmi obtížně, tati. Nebylo by pro nás snadné potkávat doma nějakou novou ženu. Ale chceme, abys byl šťastný, a pokud najdeš partnerku, kterou budeš milovat, uděláme všechno pro to, aby se tu cítila dobře.“

Stanley se na ni podíval úkosem. „Není to zrovna souhlas, ale děkuji za pozitivní přístup.“

„Co ti na to máme, proboha, říct? „ vyjela na něj Olga. „Plánuješ, že si ji vezmeš za ženu? Chceš mít další děti?“

„Netvrdím, že se chci znovu oženit,“ řekl nedůtklivě. „Ale nic nevylučuji.“

„To je neslýchané,“ utrhla se na něj Olga. „Když jsem byla dítě, sotva jsem tě viděla. Byl jsi v jednom kuse v laboratoři. A tak chci za tu svou oběť odměnu. Chci, aby moje děti zdědily tvoje peníze, ne aby se o ně musely dělit s nějakými spratky, které ti porodí nějaká coura, která ví, jak využít bohatého vdovce.“

Stanley se zachmuřil. „Nechystal jsem se chodit s nějakou courou,“ řekl.

Olga viděla, že zašla příliš daleko. „Tak jsem to nemyslela,“ řekla rychle. V jejím případě se jednalo o omluvu.

„Myslel jsem,“ řekl Stanley, „že by vám mohlo vadit vidět na místě vaší matky jinou ženu. Nemyslel jsem, že vaším jediným zájmem bude moje závěť.“

„Nejdůležitější je, aby tím neutrpěla naše soudržnost,“ řekla Miranda Olze. „Ať už se táta rozhodne udělat cokoli, nesmíme dovolit, aby to rozvrátilo rodinu.“

„Nedávej mi tady přednášky o rodině,“ řekla Olga vztekle. „To říkej svému bratříčkovi. To on málem rodinu rozvrátil.“

„Nech mě na pokoji,“ řekl Kit.

„Nechci to zase vytahovat na světlo,“ řekl Stanley.

„Ale no tak, tati,“ řekla Olga. „Co může být pro rodinu horšího, než když jeden její člen začne okrádat druhého?“

Kit byl rudý hanbou a vzteky. „Něco ti povím,“ řekl.

Mirandě se na okamžik zastavilo srdce. „Kite, uklidni se, prosím,“ řekla vyděšeným hlasem.

„Řeknu ti, co může být pro rodinu horší. Třeba když někdo…“

Miranda vyskočila na nohy. „Kite, zavři klapačku!“ vykřikla.

„chrápe s…“ Miranda popadla sklenici s vodou a vychrstla ji Kitovi do tváře.

Kit si otřel obličej ubrouskem. V jídelně nastalo hrobové ticho a všichni na něj ohromeně zírali. „Když spí s manželem své sestry,“ řekl.

Olga byla zmatená. „V životě jsem s Jasperem nespala.“ Miranda se chytila za hlavu.

„Tebe jsem nemyslel,“ řekl Kit.

Olga pohlédla na Mirandu, ale ta se odvrátila. Lori, jež tam pořád stála s konvicí s kávou, překvapeně otevřela pusu. Olga se otočila na Huga. „Ty a moje sestra?“

Hugo se pokusil rošťácky zazubit. Olga se napřáhla a vlepila mu pořádnou facku. „Au!“ zařval a zvrátil hlavu dozadu.

„Ty všivej, zákeřnej…“ Olga hledala slova. „Ty lidskej červe. Ty sviňáku. Ty zasranej parchante, zatracená špíno.“ Pak se otočila na Mirandu. „A ty!“ Miranda jí nedokázala pohlédnout do očí. „Jak jsi mohla? „ zeptala se Olga. „Jak jsi mi to mohla udělat?“

Miranda věděla, že se jí to jednou pokusí vysvětlit, ale teď‘ jen zavrtěla hlavou. Olga se zvedla a nasupeně odkráčela z jídelny.

Hugo se tvářil vystrašeně. „Asi bych měl…“ Zvedl se a šel za ní.

Stanley si náhle uvědomil, že tam stojí Lori a hltá každé slovo. „Lori,“ řekl. „ Běžte do kuchyně pomoct Lukeovi.“

Lori se otřásla, jako by se náhle probrala ze snu. „Ano, pane profesore.“

Stanley pohlédl na Kita. „To bylo nechutné.“ Hlas se mu třásl vztekem.

„Jistě, hoď za to veškerou vinu na mě,“ řekl Kit nevrle. „Ale já s Hugem nespal.“ Hodil ubrousek na stůl a odešel.

Ned by se nejradši propadl hanbou do země. „Ehmm, omluvte mě,“ řekl a odešel ven.

V jídelně zůstali jen Miranda a otec. Stanley se zvedl a došel k ní. Položil jí ruku na rameno. „Všichni se s tím časem vyrovnají,“ řekl. „Je to špatné, ale zase bude dobře.“

Miranda se k němu otočila a přitiskla mu tvář na prsa. „Ach, tati, je mi to tak líto,“ řekla a rozplakala se.

Počasí se neustále zhoršovalo. Toniina cesta do domova důchodců se protáhla, ale cesta zpátky byla ještě pomalejší. Vozovku pokrývala uježděná zmrzlá vrstva sněhu. Řidiči museli jet krokem. Toniino červené Porsche Boxster nebylo pro takové podmínky zrovna stavěné.

Matka v zeleném bavlněném kabátě a dámském plstěném klobouku seděla spokojeně na vedlejším sedadle. Na Bellu se vůbec nehněvala. Myslela si, že za to dlouhé čekání může Toni.

Toni vzpomínala na přátele v lázních. Teď si určitě náramně užívají, zatímco ona jede s matkou hustou sněhovou vánicí. Přinutila se na to nemyslet. Jsem dospělá, řekla si v duchu, a dospělí mají své povinnosti. A matka tu nebude věčně, takže bych měla být vděčná za to, že s ní můžu strávit svátky. Snažila se myslet pozitivně, ale v případě Stanleyho šel veškerý optimismus stranou. Dnes ráno k sobě měli tak blízko, ale teď je mezi nimi trhlina širší a hlubší než Grand Canyon.

V dálce před sebou spatřila matná světla benzinové pumpy. „Nepotřebuješ si odskočit, mami?“ zeptala se.

„Ano, prosím.“

Toni zpomalila a zajela k pumpě. Natankovala plnou nádrž a pak odvedla matku dovnitř. Matka šla na záchod a Toni mezitím zaplatila. Když se vracela k autu, zazvonil jí mobil. „Toni Gallová.“

„Tady Stanley Oxenford.“

„Ach.“ Zarazila se. Tohle nečekala.

„Možná volám v nevhodný okamžik,“ řekl omluvně.

„Ne, ne, ne,“ řekla rychle a vklouzla za volant. „Myslela jsem, že voláte z Kremlu, a ihned mě napadlo, že tam došlo k nějaké nepříjemnosti.“ Zavřela dveře.

„Pokud vím, v ústavu je všechno v pořádku. Jak je v lázních?“

„Nejsem tam.“ Řekla mu, co se stalo.

„To mě strašně mrzí.“

Zrychlil se jí tep. „A co u vás – všechno v pořádku?“

„Rodinná večeře skončila roztržkou.“

„Z jakého důvodu?“

„Kit u stolu prozradil, že Miranda spala s Olžiným manželem.“

„Panebože!“ Bylo to šťavnaté sousto, ale mnohem překvapivější byla skutečnost, že jí to Stanley prozradil, jako by byli intimní přátelé.

„Ale s tím vás teď nechci obtěžovat,“ řekl. „Volám z jiného důvodu. Nešla byste se mnou po Vánocích na večeři?“

Co to má znamenat? Horečně přemýšlela. „Jistě,“ řekla. „Ráda.“

„Přemýšlel jsem o tom našem dnešním rozhovoru na útesu. Řekl jsem něco, čeho od té chvíle lituji.“

„Co?…“ Toni najednou nemohla skoro dýchat. „Co máte na mysli?“

„Že bych už nemohl založit další rodinu.“

„Vy jste to tak nemyslel?“

„Řekl jsem to…, protože jsem se začal bát. To je divné, že? Muž v mém věku a dostane strach.“

„Strach z čeho?“

Na druhém konci nastalo dlouhé ticho. „Ze svých citů.“

Toni cítila, jak ji polil ruměnec. „Z citů,“ opakovala.

„Jestli vás teď uvádím do rozpaků, tak to klidně řekněte a já o tom už nikdy neprohodím ani slovo.“

„Ne, pokračujte.“

„Když jste mi řekla, že vás Osborne pozval na rande, uvědomil jsem si, že nebudete volná navěky. Jestli teď ze sebe dělám naprostého blázna, řekněte mi to, prosím, a já toho okamžitě nechám.“

„Ne…“ Toni těžce polkla. „Neděláte ze sebe blázna. Vůbec ne.“

„Myslel jsem, že dnes ráno mezi námi přeskočila jiskra, a vystrašilo mě to. Nepletu se, když vám to říkám? Chtěl bych vás vidět.“

„Udělal jste mi velkou radost,“ řekla tiše. „Jsem velmi šťastná.“

„Opravdu? Kde vás můžu vidět? Chtěl bych si promluvit z očí do očí.“

„Jsem s matkou u benzinové pumpy. Promluvíme si o tom zítra ráno.“

„Nezavěšujte. Mám toho spoustu na srdci.“

Toni zamávala na matku a zvolala: „Tady jsem!“ Matka ji zaslechla a otočila se. Toni otevřela dveře a pomohla jí dovnitř. „Jen dokončím tenhle hovor a vyrazíme.“ Zavřela dveře.

„Chtěl bych se s vámi zítra sejít. Oba máme rodinné závazky, ale měli bychom si najít chvilku pro sebe.“

„Něco už vymyslíme. Musím jet – matce začíná být zima.“

„Na shledanou,“ řekl. „Zavolejte mi, kdykoli se vám zachce. Kdykoli.“

„Na shledanou.“ Zaklapla mobil a vlezla si za volant. „To je, panečku, úsměv,“ řekla matka. „Mluvila jsi s někým milým?“

„Ano,“ řekla Toni. „S někým moc milým.“

Kit seděl v kumbálu a netrpělivě čekal, až si půjdou všichni lehnout. Bylo půl jedenácté a nutně potřeboval odejít. Během čekání musel vyřídit tři telefonáty. Dva byly soukromé hovory strážných ve službě a Kit je spojil. Třetí byl hovor z Kremlu do Steepfallu a Kit přehrál volajícímu zprávu, že na lince došlo k poruše.

Zatímco čekal, slyšel, jak se v sousední ložnici hádá Olga s Hugem. Dole v kuchyni Luke a Lori rachotili půl hodiny s nádobím; pak slyšel bouchnutí předních dveří a manželé, kteří bydleli necelé dva kilometry daleko, odjeli domů. Děti byly ve stodole a Miranda s Nedem se podle všeho odebrali do přístavku pro hosty. Pak Kit slyšel, jak Stanley vyšel po schodech nahoru a zavřel za sebou dveře ložnice. Olga a Hugo šli do koupelny a poté byli zticha – buď se usmiřovali, nebo byli příliš unavení na další hádku. Fenka Nellie ležela v kuchyni u kamen.

Kit přemýšlel, zda se má pokusit vytratit. Byl připraven vyrazit. Oblékl si džínsy a teplý černý svetr; vysoké boty ponese v ruce a obuje se až dole. Ještě chvilku počkal a dal všem možnost jít spát. Zvedl se a chystal se odejít, když zaslechl klapnutí zadních dveří. Tiše zaklel a poslouchal, jak jde někdo nahoru. Pak se otevřely dveře jeho ložnice a objevila se v nich Miranda s prostěradlem v jedné a peřinou v druhé ruce. Beze slova došla do kumbálu k pohovce a začala ji rozkládat.

Kit málem vyletěl z kůže. „Proboha, co to děláš?“

„Budu tady spát,“ řekla klidně.

„To nejde!“ řekl vystrašeně. „Máš spát v přístavku.“

„Díky tvé diskrétnosti jsem se pohádala s Nedem.“

„Já tě tu nechci!“

„Mně je úplně jedno, co chceš nebo nechceš.“

Kit zděšeně sledoval, jak si Miranda ustlala na pohovce. Jak se má teď nepozorovaně vytratit a ráno se sem zase tajně vrátit? Byl nejvyšší čas jít. Předstíral, že je ještě naštvanější než ve skutečnosti byl. „Seru na tebe,“ řekl. Vypnul laptop a zavřel ho. „S tebou tu nebudu.“ Vstoupil do ložnice.

„Kam jdeš?“

Kit si nenápadně vzal boty. „Jdu se dolů dívat na televizi.“

„Nepouštěj ji moc hlasitě.“ Miranda práskla dveřmi kumbálu.

Kit odešel. Přešel po špičkách temné odpočívadlo a sešel po schodech do přízemí. Nellie se zvedla od kamen, přišla ke dveřím, vrtěla ocasem a nejspíš doufala, že ji Kit vezme vyvenčit. Kit si sedl na schody, obul se a ostražitě naslouchal, zda neuslyší, jak někdo nahoře otvírá dveře. Zavázal si tkaničky, natáhl si černou péřovou bundu, odstrčil Nellii od dveří, otevřel je a vyšel ven. Venku byla štiplavá zima a hustě sněžilo. Zatlačil Nelliin čumák dovnitř a zavřel dveře.

Zasněžený peugeot stál na zadním boku garáže. Sedl si za volant, položil laptop na vedlejší sedadlo a otočil klíčkem. Motor několikrát zakašlal, ale nakonec přece jen naskočil. Kit doufal, že to nikdo neslyšel. Sníh ho oslepoval. Rozsvítil tlumená světla a modlil se, aby se nikdo nepodíval z okna. Opatrně vyjel a měl co dělat, aby udržel auto na cestě.

Když dojel k silnici, zamířil na sever a po patnácti minutách zabočil na okresku, jež se klikatila mezi kopci. Konečně spatřil ceduli s nápisem INVERBURNSKÁ LETECKÁ ŠKOLA. Brána z dvojitého pletiva byla otevřená. Kit vjel dovnitř a přední světla auta ozářila hangár s kontrolní věží. Letiště vypadalo opuštěné, ale dveře hangáru byly otevřené. Kit vjel pomalu dovnitř. Protože letiště fungovalo jen přes léto a v hangáru teď nebyla žádná letadla, stál tam Buchananův světlý Bentley Continental. Vedle něj parkovala dodávka s nápisem IRSKÝ TELECOM. Jinak tam nikdo nebyl, ale z vrcholku schodiště se linulo světlo. Kit si vzal ze sedadla laptop a vyšel po schodech do kontrolní věže.

Nigel seděl za stolem. Měl na sobě růžový rolák, sportovní bundu a u ucha držel mobil. Elton se opíral o zeď. Oblečený byl v nepromokavém kabátu a u nohou mu ležela velká plátěná sportovní taška. Daisy seděla na židli s nohama v těžkých botách na okenním parapetu. Na rukou měla přiléhavé světlé semišové rukavice.

Nigel mluvil do mikrofonu mobilu. „Podle předpovědi nás ta vichřice mine… Jo, zítra budete moct bezpečně odletět… Budeme tu před desátou… Budu na kontrolní věži a ohlásím se, než přistanete… Jestli máte domluvené] obnos v použitejch bankovkách, tak žádný problémy nebudou.“…

Při zmínce o penězích pocítil Kit vzrušení. Za dvanáct hodin a pár minut bude mít v ruce 300000 liber. Pravda, většinu z toho předá Daisy, ale pořád mu ještě zbude padesát tisíc.

„Děkuju vám,“ řekl Nigel. „Na shledanou.“ Otočil se. „Helemese, Kit. Přijel jsi včas.“

„S kým jste to mluvil? „ zeptal se Kit. „S kupcem?“

„S jeho pilotem. Přiletí vrtulníkem.“

Kit se zamračil. „Co zapíše do letového plánu?“

„Že odlítá z Aberdeenu a přistává v Londýně. Nikdo se nedozví, že mezitím přistál v inverburnský letecký škole.“

„Dobře.“

„To jsem rád, žes to schválil,“ řekl Nigel sarkasticky.

„Co kdybysme pohli zadkem? „ zeptal se Elton.

Vytáhl z tašky čtyři kombinézy s nápisem – IRSKÝ TELECOM natištěným na zádech. Všichni si je navlékli.

Kit se otočil na Daisy. „Ty rukavice k tomu overalu moc nepasují,“ řekl.

„To je teda blbý,“ řekla.

Kit na ni chvíli civěl, pak se odvrátil. Přál by si, aby s nimi dnes nešla. Od ranního incidentu v bazénu z ní měl strach.

Pak jim Elton rozdal falešné jmenovky s nápisem – IRSKÝ TELECOM, OPRAVÁŘSKÁ ČETA. Na Kitově jmenovce byla fotka staršího muže s delšími černými vlasy, knírem a brýlemi.

Elton opět sáhl do tašky a podal Kitovi černou paruku, nalepovací knír a brýle se silnou obroučkou. Dal mu i zrcátko a lahvičku mastixu. Kit si přilepil knír a nasadil paruku. Podíval se do zrcátka a přesvědčil se, že přestrojení radikálně změnilo jeho vzhled. Chystal se vyhnout všem strážným, kteří ho znali z doby, kdy v ústavu pracoval. I kdyby s nimi ale měl mluvit, byl si jistý, že ho nikdo z nich nepozná.

Elton měl přestrojení i pro Nigela, Daisy a sebe, aby strážní nemohli dát později policii jejich skutečný popis. Nigel dostal také paruku a brýle. Ve skutečnosti nosil krátký plavý sestřih, ale po nasazení paruky měl najednou prošedivělé delší vlasy. Daisy si nasadila na oholenou hlavu dlouhou blond paruku. Barevné kontaktní čočky změnily barvu jejích očí z hnědé na modrou. Takhle vypadala ještě odpudivěji než obvykle. Vytáhla si kroužek ze spodního rtu.

Eltonovo přestrojení nebylo tak zásadní. Nasadil si falešný chrup a získal tak výrazný předkus – ale vypadal úplně jinak. Z elegantního fešáka se rázem stal ušlápnutý ňouma. Nakonec jim rozdal baseballové čepice s nápisem – IRSKÝ TELECOM. „Většina bezpečnostních kamer je umístěná vysoko,“ vysvětlil. „Čepice s dlouhým kšiltem nám dá záruku, že nám neuviděj do obličeje.“

Byli připraveni vyrazit. V kontrolní věži nastalo na chvilku ticho a navzájem se prohlíželi. Pak Nigel řekl: „Jdeme na to.“ Opustili horní patro kontrolní věže a sešli po schodech dolů k dodávce.

Jakmile Toni odjela od benzinové pumpy, její matka usnula a spala i v době, kdy dorazily na předměstí Inverburnu. Toni zastrčila mobil do držáku sady „hands free“ a zavolala do Kremlu, aby se ujistila, že je všechno v pořádku.

„Oxenfordův výzkumný ústav,“ ohlásil se Steve Tremlett.

„Tady Toni. Jak to jde?“

„Ahoj, Toni. Máme tu menší problémy, ale pracujeme na jejich odstranění. Většina telefonních linek je mimo. Tahle v recepci je jediná, která funguje.“

Toni slabě zamrazilo v zádech. „Jak k tomu došlo?“

„To netuším. Nejspíš za to může ta fujavice.“

Toni nechápavě zavrtěla hlavou. „Ten telefonní systém stál stovky tisíc liber. Měl by fungovat, i když je venku mizerné počasí.“

„Ohlásil jsem to v Telecomu. Opraváři by tu měli bejt co nevidět.“

„Poplašné zařízení funguje?“

„To nevím.“

„Sakra. Oznámil jste to policii?“

„Jo. Poslali sem hlídkovej vůz. Policajti to tu prohlídli, ale nic podezřelýho nenašli. Před chvilkou zase odjeli. Kde jste?“

„V Inverburnu.“

„Myslel jsem, že jste měla jet do lázní.“

„To jsem měla, ale kvůli rodinným problémům jsem to musela zrušit. Dejte mi vědět, co opraváři zjistí. Zavolejte mi na tohle číslo.“ Toni ukončila hovor. „Do háje,“ ulevila si. Nejdřív matka a teď tohle.

Propletla se změtí ulic na úpatí kopce, jenž se tyčí nad přístavem. Když dojela k domu, v němž bydlela, zaparkovala, ale zůstala sedět v autě. Musela zajet do Kremlu. Nemohla jít domů, když v ústavu nastaly potíže. Jediný problém byla matka. Nemohla ji nechat doma samotnou a požádat sousedy, aby na ni v tuto štědrovečerní hodinu dohlédli, také nepřicházelo v úvahu. Musela ji tedy vzít s sebou. Když zařadila jedničku, ze světlého jaguáru zaparkovaného u obrubníku o několik aut před ní vystoupil muž. Byl jí povědomý. Když došel k jejímu oknu, poznala, že je to Carl Osborne. V ruce držel nějaký balíček.

Toni zařadila neutrál a stáhla okénko. „Dobrý večer,“ řekla. „Co tu děláte?“

„Čekal jsem na vás. Už jsem to málem vzdal.“

„Proč jste na mě čekal?“

„Přivezl jsem vám dárek,“ řekl a ukázal jí, co drží v ruce. Bylo to štěně. „Veselé Vánoce,“ řekl a pustil jí ho do klína. Bylo to černobílé, asi osm týdnů staré štěňátko anglického ovčáka. Toni ho s těžkým srdcem zvedla a vrátila mu ho.

„Ještě si to můžete rozmyslet,“ řekl zklamaným hlasem. „Nechám si ho doma a zítra vám zavolám.“

Toni opět zařadila jedničku. „Nevolejte mi, prosím.“

„Vy jste tvrdá ženská,“ řekl, když vyjela.

Z nějakého důvodu se jí ten posměšek dotkl a v očích se jí objevily slzy. Setřela je hřbetem ruky, hleděla do vířících vloček a zamířila na hlavní silnici. Opatrně projela sérií kruhových objezdů, a když se podívala do zpětného zrcátka, zjistila, že jaguár jede za ní. Carl Osborne ji sledoval.

Zastavila, vystoupila ven a došla k jeho oknu. „Ještě něco?“

„Jsem reportér, Toni,“ řekl. „Je Štědrý večer, blíží se půlnoc a máte na starost svou starou matku, ale přesto sedíte za volantem a vypadá to, že jedete do Kremlu. Kouká z toho docela zajímavá reportáž.“

„Jděte se vycpat,“ řekla Toni.

ŠTĚDRÝ VEČER

Půlnoc

Když dodávka s nápisem – IRSKÝ TELECOM přijela k bráně Kremlu, Kitovi se ulevilo. Vánice se měnila v zuřivý blizard a cesta z letiště k bráně ústavu jim trvala déle, než čekali. Telefonát od Toni Gallové mu přidělal starosti. Spojil ji se Stevem Tremlettem, protože se obával, že kdyby jí přehrál předtočenou zprávu, mohla by se rozhodnout jet do Kremlu osobně zjistit, co se děje. Když si ale vyslechl její rozhovor se Stevem, pomyslel si, že to nejspíš udělá tak jako tak.

Když vrátný zvedl první závoru, Elton dojel k strážnímu domku a stáhl okénko. Strážný se vyklonil ven a řekl: „No konečně, chlapci.“

Kit si vzpomněl na rozhovor s Hamishem a došlo mu, že to musí být Willie Crawford. Za Williem zahlédl samotného Hamishe.

„To je od vás hezký, že jste přijeli na Štědrej večer,“ řekl Willie.

„Je to součást naší práce,“ řekl Elton.

„Ukažte mi svý průkazky, prosím.“ Všichni vytáhli padělané průkazy. Willie si je prohlédl, zapsal si jejich jména a zase jim je bez řečí vrátil. „Jeďte k hlavnímu vchodu,“ řekl. „Můžete zaparkovat mezi sloupy veřejnýho osvětlení.“ Cesta k budově byla zapadaná sněhem. „Až dojdete do recepce, pan Tremlett vám vysvětlí, kam máte jít.“

Willie zvedl druhou závoru a Elton zamířil k budově. Byli uvnitř areálu. Kit byl strachy bez sebe. Těžce polkl a myslel na obrovskou sumu, kterou dluží Harrymu. Dnes v noci to musí bezpodmínečně zvládnout.

Elton zaparkoval nedaleko vchodu a všichni vystoupili. Kit nesl laptop, Nigel a Daisy si vzali z dodávky schránky s nářadím. Elton držel elegantní tenkou tmavorudou koženou aktovku s mosazným zámkem. V ruce opraváře vypadala trochu nepatřičně, napadlo Kita. Prošli mezi kamennými lvy před vchodem a vstoupili do vestibulu. Za recepčním pultem seděli další dva strážní. Jedním z nich byla pohledná mladá žena, kterou Kit neznal, a druhý byl Steve Tremlett. Kit se držel vzadu, aby ho Steve náhodou nepoznal.

„Asi se budete chtít mrknout na centrální řídicí jednotku,“ řekl Tremlett.

„To je dobrý nápad,“ řekl Nigel.

„Susan vás tam zavede – já musím zůstat u telefonu.“ Susan se na ně přátelsky usmála a odvedla je do chodby.

Kit cítil, jak se v jeho nitru rozhostil fatalistický klid. Karty byly rozdány, vsadil určitou částku a teď mu nezbývalo než hru dohrát do konce, ať už vyhraje či prohraje. Vstoupili do dozorny, kde byli také dva strážní místo jednoho. Seděli u dlouhého pultu a sledovali monitory. Susan je představila jako Dona a Stua. Don byl snědý Ind se silným glasgowským přízvukem a Stu byl pihovatý zrzek. Kit je neznal.

Susan otevřela dveře do sousední místnosti. „Centrální řídicí jednotka je tady.“

O chvilku později byl Kit ve vnitřní svatyni. Nacházely se tam počítače a další elektronické přístroje, které řídily nejen telefonní systém, ale i osvětlení, bezpečnostní kamery a poplašné zařízení. Už jen to, že se dostali takhle daleko, mohli považovat za obrovský úspěch. „Díky,“ řekl Kit. „Teď už si poradíme.“

„Jestli budete něco potřebovat, přijďte do recepce,“ řekla Susan a odešla.

Kit položil laptop na polici a připojil ho k počítači bezpečnostního zařízení. Cítil, jak se na něj Daisy zlomyslně a podezíravě dívá. „Jdi vedle,“ řekl jí. „Dávej pozor na strážné.“ Chvilku na něj vzdorně civěla a pak udělala, co jí řekl.

Kit se zhluboka nadechl a pak otevřel program, který přijímal signál ze sedmatřiceti průmyslových kamer. Podíval se na vchod do laboratoře B eS-4, ale nic zvláštního se tam nedělo. Pak se mrkl na recepci, kde spatřil Stevea, ale Susan tam neviděl. Zkontroloval ostatní kamery a zjistil, že Susan je na obchůzce v jiné části budovy. Zapsal si přesný čas. Nigel a Elton ho mlčky pozorovali. V počítači byly uložené záběry kamer s časovým kódem za poslední měsíc. Kit si našel záběry z kamer z laboratoře B eS-4 z předchozího dne a přesvědčil se, že žádný šílený vědec tam včera touhle dobou nešel pracovat. Záběry z předešlé noci pak pustil do monitorů v sousední místnosti. Teď mohl kdokoli vstoupit do laboratoře a chodit po ní sem a tam, aniž by to strážní zjistili.

Kit vešel do dozorny a podíval se na soustavu monitorů. Všechny záběry vypadaly normálně.

Snědý strážný Don se na něj tázavě podíval. „Funguje některý z vašich telefonů? „ zeptal se ho pohotově Kit.

„Ani jeden.“

Na spodní straně každého monitoru byl pruh s přesným časem a datem. Čas byl shodný se včerejšími záběry, ale datum se o den lišilo. Kit mohl jen doufat, že si toho strážní nevšimnou.

Zazvonil mu mobil. Vrátil se do centrály. Na obrazovce laptopu se objevila zpráva: KREMLVOLÁ TONI. Kit hovor spojil, přitiskl si mobil k uchu a poslouchal.

„Tady Toni Gallová.“ Jela autem. Kit rozpoznal hluk motoru.

„Tady Steve. Právě sem dorazili opraváři z Telecomu.“

„Už to opravili?“

„Před chvilkou na tom začali pracovat. Doufám, že jsem vás nevzbudil.“

„Nespala jsem. Jsem na cestě do Kremlu.“ Kit v duchu zaklel. Stalo se to, čeho se obával.

„Jak jste daleko?“

„Už jen několik kilometrů, ale silnice je v úděsném stavu. Budu tam nejdřív za třicet minut, nejpozději za hodinu.“ Zavěsili a Kit znovu zaklel. Riziko, že něco nevyjde, se teď desetinásobně zvětšilo. Nezbývalo mu než si pospíšit.

Další krok byl dostat Nigela do laboratoře, aniž by ho přitom někdo viděl. Hlavním problémem teď byly patroly. Strážný z recepce vykonával každou hodinu obhlídku budovy, jež trvala dvacet minut. Jakmile prošel kolem vchodu do laboratoře B eS-4, znamenalo to, že se tam ukáže zase až za hodinu.

Když Kit před chvílí připojil laptop ke kamerovému systému, viděl Susan na obhlídce. Když se teď podíval do recepce, už tam zase seděla. Podíval se na hodinky. Do její další obchůzky zbývalo pohodlných třicet minut.

Kit se postaral o kamery uvnitř laboratoře, ale zbývala ještě jedna před vchodem. Našel si včerejší záznam a přetočil ho na místo, kde se v záběru objevil strážný. Počkal, až strážný přejde a pak pustil záznam do monitoru v dozorně. Don a Stu teď uvidí na monitoru prázdnou chodbu až do okamžiku, kdy se Kit vrátí a zase jim pustí současné záběry. Kit se podíval na Nigela. „Jdeme.“

Elton zůstal v centrále, aby se ujistil, že nikdo nebude hýbat s laptopem. Nigel vzal s sebou Eltonovu elegantní koženou aktovku. Když procházeli dozornou, Kit se otočil na Daisy. „Jdeme do dodávky pro nanometr. Zůstaň tady.“ Žádný nanometr neexistoval, ale Stu a Don to nemohli vědět.

Daisy jen něco zabručela a odvrátila se. Rozhodně nebyla dobrá herečka. Kit doufal, že si strážní budou myslet, že má jen špatnou náladu.

Kit a Nigel rychle došli ke vchodu laboratoře B eS-4. Kit protáhl otcovu kartu zdířkou čtečky a pak přitiskl bříško ukazováčku ke skleněné desce skeneru. Čekal, až počítač porovná informaci s daty uloženými v kartě.

„Je mi líto, ale tam nemůžete,“ ozval se náhle za jejich zády ženský hlas.

Kit a Nigel se prudce otočili a civěli na Susan. Měla přátelský, ale znepokojený výraz. Co tu dělá? Má být v recepci, pomyslel si Kit horečně. Na další obchůzku měla přece vyrazit až za půl hodiny Pokud ovšem Toni Gallová nezkrátila čas obchůzek o polovinu. Ozvalo se cinknutí zvonku a červené světlo nad dveřmi laboratoře se změnilo v zelené. Všichni tři pohlédli na dveře, jež se začaly zvolna otevírat.

„Jak jste ty dveře otevřeli? „ vyhrkla Susan a z jejího hlasu byl cítit strach. Kit se mimovolně podíval na kartu, kterou držel v ruce. Susan si toho všimla. „Kde jste tu kartu vzali!?“ vykřikla.

Nigel k ní vykročil. V mžiku se otočila a začala utíkat. Nigel se za ní rozeběhl, ale byl mnohem starší než ona. Nechytí ji, pomyslel si Kit. Jak se mohlo všechno tak rychle pokazit? Pak z chodby vedoucí k dozorně vyšla Daisy. Kit si uvědomil, že musela sledovat monitory a nejspíš viděla Susan, jak vyšla na obchůzku a blížila se ke vchodu do laboratoře B eS-4.

Susan ji spatřila; na okamžik zaváhala, ale pak utíkala dál. Nejspíš si myslela, že se jí podaří kolem Daisy proběhnout. Daisy se pousmála, napřáhla se a praštila Susan pěstí do obličeje. Ozvala se tupá rána, jako by na vykachlíčkovanou podlahu upadl meloun. Susan se zhroutila, jako by právě narazila do zdi. Daisy si promnula klouby a usmála se. Susan se zvedla na kolena. Z nosu a úst jí tekla krev a tiše vzlykala. Daisy vytáhla z kapsy gumový obušek a opět se napřáhla.

„Ne!“ vykřikl Kit. Daisy přetáhla Susan vší silou přes hlavu. Mladá žena se opět zhroutila na zem. „Nech ji být!“ vykřikl Kit.

Daisy opět zvedla ruku s obuškem nad hlavu, ale Nigel k ní rychle přistoupil a popadl ji za zápěstí. „Není třeba ji zabíjet,“ řekl. Daisy vzdorně ustoupila.

„Ty pošahaná krávo!“ křičel Kit. „Teď budeme mít na svědomí vraždu!“ Civěl na zkroucenou postavu na zemi. „Co s ní teď uděláme?“

Daisy si upravila plavou paruku. „Svážeme ji a někam ji ukryjem.“

„Jasně,“ řekl Kit. „Strčíme ji do Bées čtyřky. Tam stráže nesmějí.“

„Vtáhni ji dovnitř,“ poručil Nigel Daisy. „Najdu něco, čím ji spoutáš.“ Vstoupil do postranní kanceláře.

Kitovi zazvonil mobil. Ignoroval ho. Opět použil kartu k otevření dveří, které se mezitím automaticky zavřely. Daisy chytila Susan pod rameny a táhla ji po koberci dovnitř. Nigel vyšel z kanceláře s dlouhou prodlužovačkou. Všichni vešli do laboratoře B eS-4 a dveře se za nimi zavřely.

Stáli v krátké chodbě vedoucí k šatnám. Daisy opřela Susan o zeď a Nigel jí spoutal šňůrou ruce a nohy. Kitův mobil přestal zvonit. Všichni tři vyšli ven. Při odchodu nepotřebovali kartu: stačilo jen stisknout na zdi zelené tlačítko.

Kit se zoufale snažil přemýšlet. Teď přišli o možnost, že na krádež nikdo nepřijde. „Brzo začnou Susan postrádat,“ řekl a snažil se uklidnit. „I kdyby si Don a Stu nevšimli, že ji nevidí na monitorech, Steve začne něco tušit, když se nevrátí včas z obchůzky. Nemůžeme jít do laboratoře, protože mezitím spustí alarm. Doprdele, všechno je v háji!“

„Uklidni se,“ řekl Nigel. „Zvládneme to, ale nesmíš ztrácet hlavu. Musíme se o strážné postarat stejně, jako jsme se vypořádali s ní.“

Toni jela sotva dvacítkou, nakláněla se nad volantem a snažila se prohlédnout neprostupnou chumelenici. Pokoušela se rozeznat zapadanou silnici tak dlouho, až ji z toho bolely oči. Zavolala do Kremlu a čekala, až to Steve vezme, ale nikdo neodpovídal. Opraváři museli shodit celý systém, napadlo ji. S těžkou hlavou zmáčkla tlačítko a hovor ukončila.

„Kde to jsme? „ zeptala se matka.

„To je dobrá otázka.“ Toni znala silnici jako své boty, ale teď dokázala sotva rozeznat vozovku. Občas se rozhlédla a hledala povědomé orientační body. Měla dojem, že v husté vánici zahlédla známý kamenný dům s kovanou bránou. Uvědomila si, že už musí být jen pár, kilometrů od Kremlu. To zjištění jí zvedlo náladu. „Za čtvrt hodinky tam budeme, mami,“ řekla.

Podívala se do zpětného zrcátka a spatřila tam světla, jež ji doprovázela z Inverburnu. Carl Osborne v jaguáru jel za ní stejnou hlemýždí rychlostí jako ona. Když se přiblížila k pravotočivé zatáčce, náhle se před ní objevila světla blížícího se vozu. Byl od ní asi sto metrů a jel značně rychle. Toni nervózně vjela do dlouhé táhlé zatáčky. Snažila se udržet auto u kraje vozovky, ale s hrůzou si uvědomila, že řidič blížícího se auta zatáčku nezvládl a řítí se přímo na ni. Blížící se vůz dostal smyk a řítil se k ní bokem. Byl to rychlý sportovní automobil se skosenou zádí a seděli v něm čtyři muži. Smáli se a ve zlomku vteřiny, kdy je zahlédla, si uvědomila, že jsou to mladíci příliš opilí na to, aby si uvědomili neodvratné nebezpečí.

„Pozor!“ zařvala zbytečně.

Přední nárazník porsche musel neodvratně narazit do boku sporťáku. Toni strhla volant doleva a šlápla na plyn. Vyrazila kupředu, dostala smyk a zdálo se, že se jí podaří sporťák minout. Pak se ale porsche otřáslo a Toni došlo, že zasáhla protijedoucí auto koncem nárazníku. Nebyl to velký náraz, ale stačil na to, aby porsche roztočil. Toni zoufale strhla volant doleva a všemožně se snažila udržet auto na silnici, ale pak se ozvala hlasitá rána provázená zvukem rozbitého skla, vůz se zastavil a Toni si uvědomila, že narazila do zdi na straně silnice. Vystrašená Toni pohlédla na matku, ale ta jen civěla před sebe s otevřenou pusou a vypadalo to, že je v pořádku. Toni se na okamžik ulevilo.

Pak si vzpomněla na Osbornea. Podívala se do zpětného zrcátka s tím, že se teď sporťák musí bezpochyby srazit s jaguárem. Viděla bílá přední světla Osborneova vozu a červená brzdová světla sportovního auta. Sporťák se řítil bokem na Osbornea, ale ten strhl volant na stranu, vyjel ze silnice a zastavil se, zatímco mladému opilému řidiči se podařilo auto srovnat a pokračovat v cestě do noci.

„Slyšela jsem ránu,“ řekla matka roztřeseným hlasem. „Narazili jsme do něčeho?“

„Ano,“ řekla Toni. „Ale měli jsme velké štěstí.“

„Myslím, že bys měla řídit trochu opatrněji,“ řekla matka.

Kit se snažil potlačit paniku. Teď už bylo zcela nemyslitelné, že by se jim mohlo podařit utajit krádež přes svátky. V nejlepším případě zůstane neodhalená do šesti do rána, kdy do práce nastoupí nová strážní směna. Ale jestli sem jede Toni Gallová, tak už jim nezbývá moc času. Kdyby jeho plán fungoval tak, jak si ho načrtl, nedošlo by při krádeži k žádnému násilí. Susan by jen svázali a nikdo by ji nezmlátil. Kit si zoufale přál, aby se zneškodnění ostatních strážných obešlo bez dalších zranění.

Teď, když běželi do dozorny, Nigel a Daisy vytáhli pistole.

Kit byl k smrti vyděšený. „Řekli jsme si přece, že se to obejde beze zbraní,“ hlasitě protestoval.

„Ještě že jsme tě nebrali vážně,“ odvětil Nigel.

Doběhli ke dveřím. Nigel zmáčkl kliku a rozkopl je.

Daisy vtrhla dovnitř a řvala: „Na zem! Oba dva!“ Oba strážní na okamžik zaváhali, ale pak si poslušně lehli na podlahu. Kit se cítil bezmocný. Vymklo se mu to z ruky. Teď nemohl dělat nic jiného, než pokračovat a modlit se, aby nenarazili na nějakou další překážku. Ve dveřích centrály se objevil Elton.

„Ksichtem dolů, ruce za záda, zavřít oči!“ řvala Daisy na strážné. „Rychle, nebo vám ustřelím koule!“ Strážní ji poslechli, ale Daisy přesto kopla Dona těžkou botou do hlavy. Vykřikl bolestí, ale zůstal ležet.

Kit se postavil před Daisy. „Dost!“ vykřikl.

Elton pobaveně zavrtěl hlavou. „Je šílená,“ řekl.

Maska zuřivého, nenávistného vzteku v Daisyině tváři Kita vystrašila, ale v sázce bylo příliš mnoho na to, aby ji nechal všechno pokazit. „Poslouchej mě!“ zařval. „Ještě ani nejsme v laboratoři, a jestli se budeme takhle zdržovat, tak se tam nikdy nedostaneme. Jestli chcete v deset ráno přivítat toho vašeho zákazníka s prázdnýma rukama, tak se klidně takhle chovej dál.“

Nigel ho podpořil. „Klídek, Daisy,“ řekl. „Dělej, co ti říká. Zkus tyhle dva svázat, aniž bys je přitom kopala do hlavy.“

„Šoupneme je k té dívce,“ řekl Kit.

Daisy jim spoutala ruce elektrickou šňůrou a pak je s pistolí v ruce hnala ven. Elton zůstal v dozorně a sledoval monitory. Kit šel za zajatci a opět odemkl dveře do laboratoře B eS-4. Zavedli Dona a Stua do místnosti k Susan a pevně jim spoutali nohy. Susan byla při vědomí, ale vypadala značně otřesená.

„Teď už zbývá jen Steve v recepci,“ řekl Kit, když vyšli ven. „A žádné zbytečné násilí!“ Daisy si zhnuseně ulevila.

„Kite, o nějaký schůzce se zákazníkem v deset hodin dopoledne už před strážnýma ani slovo. Když jim toho řekneš příliš, budeme je muset zabít,“ řekl Nigel.

Kit si uvědomil, co udělal, a připadal si jako naprostý idiot. Zazvonil mu mobil. „To by mohla být Toni,“ řekl. „Mrknu se na to.“ Doběhl do centrály. Na laptopu svítila zpráva: TONI VOLÁ KREML. Spojil telefonát s aparátem v recepci a naslouchal.

„Ahoj, Steve. Něco nového?“

„Opraváři na tom pořád ještě pracujou.“

„Jinak všechno v pořádku?“

Aniž přestal poslouchat, Kit vstoupil do dozorny a sledoval Stevea na monitoru.

„Myslím, že jo. Susan Mackintoshová se už měla vrátit z obchůzky, ale asi si odskočila na záchod.“

„O kolik se zpozdila? „ zeptala se Toni starostlivě.

Kit viděl na monitoru, jak se Steve podíval na hodinky. „O pět minut.“

„Dejte jí ještě pět minut a pak se po ní jděte podívat.“

„Dobře. Kde jste?“

„Už blízko, ale bohužel jsem měla nehodu. Auto plné opilců mě vytlačilo ze silnice.“…

„Jste v pořádku? „ zeptal se Steve.

„Já ano, ale auto je nepojízdné. Naštěstí za mnou někdo jel a veze mě.“

„Za jak dlouho sem dorazíte?“

„Za dvacet, maximálně třicet minut.“ Toni se rozloučila a ukončila hovor.

Kit vyběhl na chodbu. „Bude tu za dvacet až třicet minut,“ řekl. „A někdo jede s ní, ale nevím, kdo to je. Musíme sebou hodit.“

Rozeběhli se k recepci. Daisy se vřítila do vestibulu jako první a zařvala na Stevea: „K zemi! Ihned!“ Kit a Nigel tam doběhli o chviličku později, ale prudce se zastavili. V recepci nikdo nebyl.

Ještě před dvaceti vteřinami byl Steve za pultem. Nemohl být daleko. Zatímco Nigel a Daisy utíkali chodbou a otvírali dveře kanceláří, Kit se rozeběhl přes vestibul k toaletám. V krátké chodbičce byli vedle sebe pánské a dámské záchody. Kit vtrhl na pánský, ale vypadalo to, že je prázdný.

„Pane Tremlette?“ Otevřel dveře všech kabinek, ale nikdo tam nebyl. Když vyšel ven, spatřil Stevea, jak se vrací do recepce. Strážný se musel jít podívat na ženský záchod, jestli tam není Susan.

Steve Kita zaslechl a otočil se. „Hledáte mě?“

„Ano.“ Kit by nedokázal Tremletta přemoci bez pomoci ostatních. Otočil se a zařval: „Tady je!“

Steve se zachmuřil. „Co se to tu děje? Nemáte se courat po budově. Tohle se mi nelíbí.“ Zvedl sluchátko a vytočil číslo. V Kitově kapse začal zvonit mobil. Steve ho uslyšel. Zamračil se a horečně přemýšlel, pak to konečně pochopil. „To vy jste něco provedli s linkama!“

„Zůstaňte v klidu a nic se vám nestane,“ řekl Kit.

Steve začal okamžitě jednat. Přeskočil pult a rozeběhl se k východu.

„Stát!“ zařval Kit.

Daisy vběhla do vestibulu, spatřila Stevea a vrhla se k východu, aby mu odřízla cestu. Steve si to rozmyslel a zabočil do chodby, jež vedla k laboratoři B eS-4. Daisy a Kit se rozeběhli za ním. Daisy utíkala před Kitem a mávala přitom divoce rukama, ale Steve pelášil jako zajíc a začal se jim vzdalovat. Kit si uvědomil, že na konci budovy je zadní východ. Jestli se Steve dostane ven, už ho nejspíš nikdy nedostihnou.

Když se ale Steve blížil k dozorně, ze dveří náhle vystoupil Elton. Steve běžel příliš rychle na to, aby se mu dokázal vyhnout. Elton mu nastavil nohu a Steve přes ni zakopl. Když Steve dopadl na zem, Elton mu skočil na záda, přitlačil ho koleny k zemi a přitiskl mu hlaveň pistole k tváři. „Jestli se pohneš, tak tě zastřelím,“ řekl Elton. Mluvil klidně, ale přesvědčivě. Zvedl se a mířil na Stevea, jenž zůstal ležet. „Tak se to má dělat,“ otočil se na Daisy. „Hezky čistě bez krve.“

Pak k nim doběhl Nigel. „Co se stalo?“

„To je jedno!“ vykřikl Kit. „Utíká nám čas!“

„Co ti dva strážní venku u brány? „ zeptal se Nigel.

„Zapomeňte na ně! Zůstanou tam celou noc.“ Kit ukázal na Eltona. „Přines z centrály můj laptop a počkej na nás v dodávce.“ Otočil se na Daisy. „Odveď Stevea k ostatním, spoutej ho a pak jdi taky k vozu. My musíme do laboratoře. Ihned!“

Mladí seděli ve stodole před televizí a dívali se na starý horor. Caroline hladila bílého potkana, Tom se cpal čokoládou a Craig si dělal starosti kvůli promáčknutému blatníku. Pak Sophie vylezla po žebříku na seník, kde měla tašku, a přinesla z ní dolů půl láhve vodky Smirnoff.

„Kdo si dá? „ zeptala se.

Nikdo neodmítl. Měli plastové kelímky a v ledničce limonády. Tom a Caroline si dali vodku s kolou, Craig napodobil Sophii a dal si ji jen s ledem. Byla hořká, ale líbilo se mu, jak ho příjemně hřála v hrdle.

Ve filmu právě probíhala nudná pasáž. Craig se otočil na Sophii. „Už víš, co dostaneš za dárky?“

„Dva gramce a mixák, abych se mohla stát diskžokejkou. A ty?“

„Velikonoční snowborďáckej zájezd na hory. Pojedu tam s kámošema. Ty se chceš stát dýdžejkou? Chtěla by ses tím jednou živit?“

„Nevím.“ Sophie mu věnovala pohrdlivý pohled. „Čím se chceš stát ty?“

„Chtěl bych bejt vědec jako děda.“

„To je trochu nudný, ne?“

„Ani náhodou! Objevuje nový skvělý léky, je svým pánem, vydělává spoustu peněz a řídí ferrari – co je na tom nudnýho?“

Pokrčila rameny. „Ten auťák bych ale brala.“ Zahihňala se. „Teda až na ten promáčknutej blatník.“ Myšlenka na poničené auto už Craiga netrápila. Cítil jen bezstarostný klid. Sophie dopila vodku. „Ještě jednu?“ Všichni si nechali dolít.

Craig si najednou uvědomil, že ten film je vlastně nesmírně veselý. „Ten zámek je samozřejmě postavenej z překližky,“ řekl se smíchem.

„Padá na mě únava,“ řekla najednou Caroline. Zvedla se, s jistými potížemi se vyškrábala po žebříku na seník a zmizela.

Aby stará čarodějnice na obrazovce omládla, musela se koupat v krvi panen. Craig a Sophie se tomu tiše pochechtávali.

„Myslím, že budu blinkat,“ řekl Tom.

„Tady ne!“ Craig vyskočil z pohovky, na okamžik se mu zatočila hlava, ale rychle se vzpamatoval. „Honem na záchod.“ Vzal Toma za paži a odvedl ho tam.

Jakmile překročili práh, Tom začal zvracet. Craig ignoroval zvratky na podlaze a dovedl ho k míse. Držel ho za ramena a snažil se nedýchat.

Sophie došla ke dveřím. „Je v pořádku?“

„Jo.“ Craig se napřímil jako pedantský učitel. „Nerozvážná kombinace čokolády, vodky a panenské krve.“

Sophie se zasmála a pak ke Craigovu překvapení popadla roli toaletního papíru, klekla si a začala vytírat podlahu.

Tom se napřímil. „Hotovo? „ zeptal se ho Craig.

Tom přikývl. Craig spláchl. „A teď si běž vyčistit zuby.“

Tom ho poslechl a Craig ho pak odvedl k jeho kavalci. „Svlíkni se,“ řekl. Otevřel Tomův kufr a vytáhl z něj pyžamo se Spidermanem.

Tom si ho navlékl a vlezl si do postele. „Omlouvám se,“ řekl.

„To se občas stane i těm nejlepším z nás,“ řekl Craig. „Nedělej si z toho hlavu.“ Přitáhl mu přikrývku pod bradu. „Sladký sny.“

Vrátil se na záchod. Sophie mezitím vytřela podlahu překvapivě dobře. Craig si začal mýt ruce a Sophie se k němu přidala. Craigovi připadala hezčí než kdy předtím. Vzal ručník a podal jí jeden konec. Oba si utřeli ruce. Craig si ji k sobě přitáhl a políbil ji. Sophie polibek opětovala, ale vypadala přitom nesvá, jako by nevěděla, co má dělat. Je možné, že i přes všechny ty světácké řeči nemá s líbáním moc zkušeností?

„Pojďme zpátky na pohovku,“ zamumlal. „Líbat se na hajzlu je fakt nechutný.“ Sophie se zasmála a šla ven. Sedli si vedle sebe a Craig ji objal v pase. Chvilku se dívali na film a pak ji opět políbil.

Těžké vzduchotěsné dveře vedly z šatny do očistné zóny. Kit otočil těžkým kolem a vstoupil do sprchy. Nigel, jenž nesl Eltonovu koženou aktovku, šel za ním. Kit zavřel za Nigelem dveře. Dveře byly elektronicky propojené, takže druhé šly otevřít jen v případě, když budou první zavřené. Vstoupili do místnosti, kde visely modré skafandry.

Kit si zul boty. „Najděte si kombinézu vaší velikosti a navlíkněte si ji,“ řekl. „Kvůli časové tísni musíme zkrátit některé bezpečnostní předpisy.“

„To se mi moc nelíbí.“

Kit z toho taky zrovna neskákal radostí, ale neměli jinou možnost. „Obvyklý postup trvá příliš dlouho,“ řekl. „Normálně se musí člověk celý svléknout, osprchovat a vysušit, než si smí navléct skafandr.“ Sundal z háku ochranný overal a začal se do něj soukat. „A odchod trvá ještě mnohem déle. Nejdřív se musíte ve skafandru osprchovat dekontaminačním roztokem, pak přejít do další sprchy a nechat se důkladně ostříkat vodou. Cyklus trvá pět minut. Pak se musíte svléknout, sprchovat se pět minut nahý a vyčistit si nosní dírky, nehty a hrdlo. Potom se teprve můžete obléknout. Kdybychom to měli všechno podstoupit, tak než bychom vylezli, venku by na nás už čekala polovina inverburnského policejního sboru. Takže na sprchování se vykašleme, sundáme si skafandry a padáme.“

Nigel se vyděsil. „Je to hodně nebezpečný? „…

„Jednou za čas se to dá přežít. Navlékněte si skafandr. Rychle.“ Kit si připnul helmu a pak s ní pomohl Nigelovi. Vzal roli lepicí pásky a pevně připnul tuhé manžety rukavic k rukávům Nigelovy kombinézy. Nigel pak stejně pomohl Kitovi.

Z převlékárny přešli do dekontaminační sprchy a z ní do laboratoře. Kita najednou přepadl hrozný strach. Bylo tam něco, co ho mohlo zabít. Dýchal pomalu a snažil se uklidnit. Nedýcháš místní vzduch, ale čistý venkovní, řekl si. Ochranný oblek žádný virus nepropustí. Vzpamatuj se.

Ze stropu visely stočené žluté hadice. Kit jednu uchopil, připojil její konec k ventilu na Nigelově opasku a viděl, jak se skafandr začal nafukovat. Pak udělal totéž i se svojí kombinézou a cítil, jak dovnitř vniká vzduch. Uklidnil se.

Kit ukázal na dveře. „Tudy.“ Přešel místnost a hadice se s každým krokem natahovala. Otevřel dveře do malé místnosti, ve které stála lednice s číselným zámkem. Protože sám zámek na lednici instaloval, znal jeho kód. Zmáčkl několik tlačítek a stiskl kliku. Dveře se otevřely. Nigel mu hleděl přes rameno.

V lednici ležely malé lepenkové krabice s plastovými injekčními stříkačkami s odměřenou dávkou protivirového přípravku. Kit na ně ukázal a zvýšil hlas, aby ho Nigel slyšel. „To je ten lék.“

„Lék mě nezajímá,“ řekl Nigel.

Kit byl zmaten. „O čem to mluvíte? Proč jsme sem teda šli?“

Nigel neodpověděl. Na druhé polici ležely vzorky různých typů virů, které vědci aplikovali laboratorním zvířatům. Nigel si je pozorně prohlédl a pak si vybral vzorek s nápisem madoba-2.

„Co s tím chcete, k čertu, dělat?“

Nigel opět ponechal otázku bez odpovědi a vzal si dvanáct krabic se vzorky stejného viru.

Jedna malá dávka mohla zabít člověka. Dvanáct krabic mohlo rozpoutat strašlivou epidemii.

„Myslel jsem, že pracujete pro jednu z těch velkých farmaceutických společností,“ řekl Kit.

„Já vím.“

Nigel si mohl dovolit zaplatit Kitovi za dnešní akci tři sta tisíc liber. I když Eltonova a Daisyina odměna nebyla tak vysoká, musel utratit asi půl milionu liber. Aby se mu to vyplatilo, musel by dostat od zákazníka milion. Lék takovou cenu rozhodně měl. Kdo by mu ale chtěl zaplatit podobnou částku za vzorky smrtelné choroby? Jakmile si Kit tuto otázku položil, pomalu mu to došlo.

Nigel odnesl vzorky do laboratoře a vložil je do skleněné bezpečnostní skříně s otvory pro ruce, v níž mohl vědec dělat pokusy. Nigel otevřel koženou aktovku. Na vrchu ležely modré chladicí články z přenosné ledničky a vnitřek byl vysypaný polystyrénovými kuličkami. Na bílých kuličkách ležela prázdná lahvička od voňavky. Kit parfém okamžitě poznal. Jmenoval se Diablerie a používala ho sestra Olga.

Nigel postavil lahvičku do průhledné skříně. Okamžitě se orosila. „Řekli mi, že mám zapnout extraktor. Kde je vypínač? „ zeptal se Nigel.

„Moment!“ řekl Kit. „Co to děláte? Musíte mi to říct!“

Nigel našel vypínač a zmáčkl ho. „Zákazník chce zboží v přenosným balení,“ řekl. „Já teď ty vzorky přeleju do tý lahvičky. Udělám to tady, protože jinde by to bylo příliš nebezpečný.“ Odšrouboval uzávěr lahvičky od parfému a otevřel krabici se vzorky. Vytáhl z ní skleněnou ampuli, otevřel ji a přelil její obsah do lahvičky od Diablerie. Pak ampuli uzavřel a vzal si jinou.

„Víte, k čemu to ten zákazník potřebuje?“

„Myslím, že jo.“

„Zabije to lidi – stovky, možná tisíce!“

„Já vím.“

Lahvička od parfému byla ideální nádobou. Poté, co ji Nigel naplní čirou tekutinou obsahující virus, člověk s ní bude moct projít řadou bezpečnostních kontrol, aniž by vzbudil podezření. Když ji vytáhne žena z kabelky na veřejném místě a vypustí do ovzduší smrtonosný virus, nikdo si toho nevšimne. Sice by se přitom také zabila, ale zahubila by víc lidí než sebevražedný atentátník s bombou na těle.

„To by ale byla masová vražda!“ vyhrkl k smrti vyděšený Kit.

„Jo.“ Nigel se otočil a podíval se na Kita. „A ty jsi teď spolupachatel, tak drž hubu a nech mě, ať se můžu koncentrovat na práci,“

Kit zaúpěl. Nigel měl pravdu. A Kit nemohl vůbec nic dělat. Kdyby se pokusil Nigela zastavit, nejspíš by ho zabil. A kdyby ho nezastřelil Nigel, určitě by to udělal Harry McGarry, protože by mu nemohl splatit dluh. Musel se s tím smířit, vydržet až do konce a zítra si vyzvednout odměnu. Jinak jeho život skončil. Jestli teď Nigel udělá nějakou chybu, Kit je mrtev tak jako tak.

Nigel přelil obsah všech ampuli do lahvičky od parfému a zašrouboval sprejový uzávěr. Pak ji ponořil do nádoby s dekontaminačním roztokem. Vytáhl ji ven a otřel. Pak vyndal z aktovky dva silné igelitové sáčky s plastovým zipem. Nejdřív uložil lahvičku do prvního, uzavřel ho a pak ho strčil do druhého. Nakonec vrátil lahvičku v dvojitém igelitovém sáčku do aktovky a zavřel ji.

„Hotovo,“ řekl.

Dali se na zpáteční cestu. Prošli dekontaminační sprchou, aniž by ji použili – neměli čas.

V převlékáme se vysoukali ze skafandrů a rychle se obuli. Kit se snažil držet co nejdál od Nigelovy kombinézy a rukavic, na kterých bezpochyby ulpěly stopy viru. Prošli obyčejnou sprchou a šatnou do chodby. Čtyři strážní byli stále ještě bezpečně spoutaní.

Kit se podíval na hodinky. Od posledního Toniina rozhovoru se Stevem uplynulo třicet minut. Zmáčkl zelené tlačítko a otevřel dveře. Rychle proběhli chodbou do vestibulu. Kitovi spadl ze srdce obrovský balvan, protože tam nikdo nebyl. Toni Gallová ještě nedorazila. Dokázali jsme to, pomyslel si.

Nastartovaná dodávka čekala před hlavním vchodem. Elton seděl za volantem, Daisy vzadu. Nigel do ní naskočil a Kit za ním. Elton šlápl na plyn dřív, než Kit stačil zabouchnout dveře.

Elton zastavil u brány a stáhl okénko.

Willie Crawford se vyklonil z okna. „Spravený?“

„Ještě ne,“ řekl Elton. „Musíme si dojet pro nějaký součástky. Vrátíme se.“

„V tomhle počasí vám to chvilku potrvá,“ řekl strážný.

„Vrátíme se, jak nejrychleji to půjde,“ řekl Elton klidně. Pak zavřel okénko a čekal, až strážný zvedne závoru.

Jakmile byla nahoře, Elton vyjel ven. Když odjížděl, v dálce se objevila přední světla auta, které se blížilo z jihu. Kit poznal, že je to světlý jaguar. Elton zabočil na sever a jel pryč. Kit se podíval do zpětného zrcátka. Světlý jaguár zabočil k bráně Kremlu. To bude Toni Gallová, napadlo Kita. Jenže přijela pozdě.

1:15

Toni seděla vepředu vedle Carla Osbornea, když zastavil před strážním domkem Kremlu. Její matka byla vzadu. Toni podala Carlovi svou propustku a matčin důchodcovský průkaz. „Dejte to strážnému společně s vaším novinářským průkazem,“ řekla.

Toni viděla, že k nim přichází Hamish McKinnon. „Ahoj, Hamishi. To jsem já,“ řekla. „Mám s sebou dva návštěvníky.“

„Zdravím, paní Gallová,“ řekl strážný. „Nemá náhodou ta paní vzadu na klíně psa?“

„Toho si nevšímej,“ řekla.

Hamish si zapsal jejich jména a vrátil jim doklady. „Stevea najdete v recepci.“

„Už fungují telefony?“

„Ještě ne. Opraváři zrovna odjeli pro nějakou náhradní součástku.“ Zvedl závoru a Carl vjel dovnitř.

Toni se na Irský Telecom pořádně namíchla. V takových podmínkách by měli vozit všechny náhradní součástky s sebou. Silnice budou brzy neprůjezdné. Pochybovala, že se do rána vrátí.

Carl zastavil před hlavním vchodem. „Počkejte tu.“ Toni vyskočila z auta dřív, než začal protestovat. Nechtěla ho zbytečně pouštět do budovy. Vyběhla po schodech, prošla mezi kamennými lvy a otevřela dveře. Překvapilo ji, že v recepci nikdo není. Jeden strážný mohl být na obchůzce, ale druhý tam měl zůstat.

Zamířila do dozorny. Na monitorech uvidí, kde se strážní právě nacházejí. Ohromilo ji, že dozorna je taky prázdná. Píchlo ji u srdce. Po čtyřech strážných nikde ani stopy? Něco tu nehraje.

Opět se podívala na monitory. Na všech byly prázdné místnosti. Jestli jsou strážní v budově, alespoň jeden z nich by se měl každým okamžikem objevit na některém z monitorů. Nikde se ale nic nepohnulo.

Pak si něčeho všimla. Podívala se na záběry z laboratoře B eS-4. Bylo na nich datum 24. prosince. Mrkla se na hodinky. Bylo po jedné hodině ráno. Byl Boží hod, 25. prosince. Dívala se na staré záběry. Někdo manipuloval s videozáznamem. Posadila se ke klávesnici a spustila patřičný program. Během několika minut zjistila, že všechny záběry z laboratoře B eS-4 jsou včerejší. Opravila je a pohlédla na obrazovky.

V chodbě před šatnami seděly na zemi čtyři postavy. Toni vyděšeně zírala na monitor. Panebože, dej, ať nejsou mrtví, modlila se v duchu. Jedna postava se pohnula. Podívala se pozorněji. Byli to strážní s rukama za zády, jako by je tam měli spoutané.

„Ne! Ne!“ vykřikla. Ale chmurný závěr byl zcela jasný: v Kremlu došlo k přepadení. To je její konec. Nejdřív Michael Ross a teď tohle. Kde udělala chybu? Nepodařilo si jí ústav patřičně zabezpečit. Zklamala Stanleyho.

První impulz jí radil běžet do laboratoře rozvázat strážné. Pak se ale ozval policejní výcvik. Přemýšlej, analyzuj situaci a naplánuj si první kroky. Pachatelé můžou být ještě v budově, i když měla silné tušení, že to mají na svědomí opraváři z Telecomu, kteří právě odjeli. Zvedla sluchátko.

Telefon pochopitelně nefungoval. Porucha linek byla zjevně součástí plánu lupičů. Vytáhla z kapsy mobil a zavolala policii. „Tady Toni Gallová, vedoucí bezpečnostního oddělení Oxenfordova výzkumného ústavu. Došlo tu k přepadení čtyř strážných.“

„Jsou podezřelí stále ještě v prostorách areálu?“

„Myslím, že ne, ale nevím to jistě.“

„Je někdo zraněný?“

„To nevím. Půjdu to zkontrolovat, ale nejdřív jsem vám to chtěla oznámit.“

„Pokusíme se k vám poslat hlídku, i když nevím, jestli se k vám dostane. Silnice jsou v hrozným stavu.“ Byl to zřejmě nejistý mladý strážník.

Toni se ho snažila popohnat. „Mohlo tu dojít k veřejnému ohrožení. Včera zemřel mladý muž, který se nakazil virem z našeho ústavu.“

„Uděláme, co bude v našich silách.“

„Myslím, že Frank Hackett má dnes v noci službu. Je někde v budově?“

„Odjel k případu.“

„Zavolejte mu domů a ohlaste mu to.“

„Poznamenám si to.“

„Naše telefony nefungují. Poruchu mají nejspíš na svědomí vetřelci. Zapište si, prosím, číslo mého mobilu.“ Nadiktovala mu ho. „Řekněte Frankovi, ať mi okamžitě zavolá.“

„Vyřídím.“

„Můžu vědět, jak se jmenujete?“

„Strážník David Reid.“

„Děkuji vám, strážníku Reide. Budeme čekat na příjezd hlídky.“ Toni ukončila hovor. Vyběhla z místnosti a spěchala do laboratoře B eS-4. Protáhla kartu čtečkou, přitiskla prst na skener a vstoupila dovnitř. U stěny seděli Steve, Susan, Don a Stu. Všichni měli spoutané nohy a ruce. Susan měla oteklý nos a na bradě a prsou se jí černala zaschlá krev. Don měl na čele ošklivou ránu.

Toni si klekla a začala je rozvazovat. „Co se tady, k čertu, stalo?“

Dodávka s nápisem Irský Telecom se prodírala hlubokým sněhem. Elton jel na dvojku dvacítkou, aby se vyhnul smyku. Sněhové vločky útočily na vozidlo a lepily se na přední sklo. Stěrače opisovaly stále menší oblouk, až Eltonovi nezbývalo než zastavit a sníh z okna seškrábat.

Kit přemýšlel o tom, že by otevřel dveře a vyskočil. Zmizel by v husté vánici dřív, než by ho mohli chytit. Ale nic by tím nevyřešil: Nigel by měl virus a Kit by pořád dlužil Harrymu čtvrt milionu liber. Pak spatřil matné světlo a později osvětlený nápis – ZÁJEZDNÍ HOSTINEC U KAPKY ROSY. Elton sjel ze silnice. Nad dveřmi svítilo světlo a před restaurací stálo osm nebo devět aut.

Elton zaparkoval vedle Vauxhallu Astra. „Podle původního plánu jsme tu měli dodávku nechat a dojet na letiště v astře,“ řekl. „Dodávka je příliš nápadná. Ale teď nevím, jestli bysme se tam astrou dostali.“

„Ty debile,“ řekla Daisy zezadu. „Proč jsi nevzal Land Rovera?“

„Protože Vauxhall Astra je jedním z nejprodávanějších a tím pádem nejmíň nápadných aut v Británii, a navíc v předpovědi neříkali nic o takovýhle vánici, ty šeredná krávo.“

„Nechte toho, vy dva,“ řekl Nigel klidným hlasem. Sundal si paruku a brýle. „Zbavte se toho přestrojení,“ řekl. „Nevíme, jak rychle daj stráže policii náš popis.“ Všichni ho poslechli.

„Mohli bysme si pronajmout pokoje a zůstat tu do rána.“

„To by bylo zbytečně riskantní,“ odvětil Nigel. „Jsme jen pár kilometrů od laboratoře. Nehledě na to, že se musíme na letišti sejít s kupcem.“

„Pochybuju, že bude schopnej přiletět vrtulníkem v tyhle slotě.“

Kitovi zazvonil mobil. Otevřel laptop a podíval se, kdo volá. Byl to běžný telefonát. Kit to zvedl. „Jo?“

„To jsem já.“ Kit poznal hlas Hamishe McKinnona. „Volám z mobilu a nemám moc času. Musím to stihnout, než se Willie vrátí z hajzlu.“

„Co se děje?“

„Zrovna přijela – krátce na to, co jste odjeli. Našla spoutaný stráže a zavolala na policii. Před chvilkou byla u nás a řekla nám, že máme očekávat příjezd hlídky. Až sem dorážej – promiň, musím končit.“ Hamish zavěsil.

Kit strčil mobil do kapsy. „Toni Gallová objevila stráže,“ oznámil. „Zavolala poldy. Jedou tam.“

„Takže není co řešit,“ řekl Elton. „Přesedneme si do astry.“

Když Craig zajel rukou pod Sophiin svetr, zaslechl kroky. Rychle ruku vytáhl a rozhlédl se.

Jeho sestra v noční košili slezla ze seníku. „Je mi nějak divně,“ řekla a zamířila na záchod.

Zklamaný Craig obrátil svou pozornost na televizi. Stará čarodějnice se proměnila v krásnou mladou dívku a sváděla pohledného prince.

Caroline se vrátila z toalety a řekla: „Na záchodě je cítit blití.“ Vylezla zpátky na seník a šla spát.

„Promiň,“ zamumlal Craig.

„Tady člověk nemá žádný soukromí,“ řekla Sophie. „Co kdybysme šli někam jinam?“

„Jako kam?“

„Co třeba to podkroví, který jsi mi ukázal?“

Toni seděla v dozorně a sledovala monitory. Steve a ostatní strážní jí vysvětlili, co se stalo. Don jí řekl, že jeden z lupičů se snažil zamezit násilí. Toni nemohla zaplašit z mysli slova, která muž pronesl. Jestli chcete v deset ráno přivítat toho vašeho zákazníka s prázdnýma rukama, tak se takhle klidně chovej dál. Bylo jí jasné, že ukradli něco z laboratoře a odnesli to v aktovce. Toni měla nepříjemný pocit, že ví, co to asi je.

Přehrávala si záběry kamer z laboratoře B eS-4 od 0:55 do 1:15.. Přestože se tyto záběry neobjevily na monitorech, počítač je uložil na pevný disk. Teď sledovala dva muže v ochranných kombinézách, jak vstoupili do laboratoře. Když viděla, jak jeden z mužů zamířil k místnosti s trezorem, zalapala po dechu. Muž naťukal na číselníku kombinaci – znal kód! Otevřel lednici a druhý muž z ní začal vyndávat vzorky.

Toni obraz zastavila. Kamera byla umístěná nad dveřmi a mířila přes mužovo rameno do lednice. Muž držel v rukou několik malých bílých krabic s výstražným symbolem. Muž kradl vzorky virů. Toni označila myší detail jedné z krabic a zvětšila ho. Na krabici se objevil zřetelný nápis MADOBA-2.

Stalo se to, čeho se obávala, ale potvrzení jejího podezření ji udeřilo jako poryv ledového větru přinášejícího smrt. Zmáčkla tlačítko a s hrůzou sledovala, jak jeden z mužů vyprazdňuje obsah ampulí do lahvičky od parfému se štítkem Diablerie. Z běžné voňavky se teď stala zbraň hromadného ničení. Dívala se, jak muž opatrně uložil lahvičku do dvojitého igelitového sáčku a pak do aktovky. Toni zoufale zírala na monitor. Virus madoby se teď ocitl v rukou lupičů, kteří ho nosí po okolí v obyčejné aktovce. Bylo to obrovské riziko. A i kdyby se jim nepovedlo rozšířit virus nešťastnou náhodou, jejich „zákazník“ to udělá uváženě. Někdo se chystal virus použít a zabít stovky tisíc lidí. A zloději od ní získali vražednou zbraň.

Viděla toho dost. Věděla, co musí udělat. Policie musí okamžitě zahájit masovou akci. Když sebou hodí, může se jim podařit zadržet zloděje dřív, než se sejdou s kupcem. Vrátila monitory do běžného režimu a opustila dozornu. Strážní seděli ve vestibulu na pohovkách určených pro návštěvníky a pili čaj.

„Máme důležitou práci,“ vyštěkla Toni. „Stu, jdi do dozorny a pokračuj ve svých povinnostech, prosím. Steve, vraťte se za pult recepce. Done, ty tu zůstaň.“ Don měl na čele provizorní obvaz.

Susan Mackintoshová ležela na pohovce. Obličej už měla umytý, ale byla těžce pomlácená.

„Je mi líto, co se vám stalo,“ řekla Toni. „Jak se cítíte?“

Susan se slabě usmála. „Trochu mimo.“

Toniina matka seděla vedle Dona. Štěně dřepělo na novinách u jejích nohou. Matka ho krmila kouskem sušenky. „Ten hodný hoch Steven mi udělal čaj,“ řekla. „To by byl dobrý přítel pro tebe.“

„Je ženatý,“ odvětila Toni a otočila se na Stevea. „Kde je Carl Osborne?“

„Šel na záchod.“

Toni přikývla a vytáhla mobil. Byl čas zavolat policii. Telefon opět zvedl David Reid. Když se představila, řekl: „Poslali jsme k vám výjezdovku, ale vrátili se. To počasí je…“

Toni se zděsila. „Děláte si srandu? „ vykřikla. „Bože! Co to dneska berou k policii za bačkory?“

„Nemusíte nás urážet, paní.“…

Toni se ovládla. „Máte pravdu. Promiňte. Situace vypadá následovně: zloději ukradli velké množství smrtelně nebezpečného viru madoba-2, takže vyhlašuji červený poplach.“

„Červený poplach,“ řekl a zjevně si to zapsal.

„Podezřelí jsou tři muži – dva běloši a jeden černoch – a jedna žena –běloška. Odjeli dodávkou s nápisem IRSKÝ TELECOM.“

„Nemůžete mi dát jejich podrobnější popis?“

„Zavolá vám velitel stráží a řekne vám, co ví. On je viděl, já ne. Máme tu dva zraněné. Potřebují ošetřit.“

„Jasně.“

„Pachatelé jsou ozbrojení.“

„Co mají za zbraně?“

Toni se otočila na Stevea. „Viděl jste jejich zbraně? „…

Steve přikývl. Ve zbraních se vyznal. „Všichni tři měli automatickou pistoli Browning ráže

9 milimetrů se zásobníkem na třináct nábojů. Podle mě to byly zbraně vyřazené z armády.“ Toni to zopakovala Reidovi.

„Takže šlo o ozbrojenou loupež,“ řekl.

„Ano, ale teď je nejdůležitější, aby neujeli. Když sebou hodíme, můžeme je chytit.“

„Dneska se rychle jezdit nedá.“

Toni se na něj chystala zařvat, ale kousla se do rtu. „Je tam Frank Hackett?“

„Vrchní velitel Hackett není k dispozici.“

„Jestli ho nevzbudíte vy, udělám to sama,“ řekla a vytočila jeho číslo domů. Po chvíli zvedl telefon. „Hackett?“

„Tady Toni. V ústavu došlo k loupeži. Lupiči ukradli velké množství viru madoba-2.. To je ten, kterým se nakazil Michael Ross.“

„Jak jsi mohla něco podobnýho dopustit?“

Byla to otázka, kterou si pokládala sama, ale od něj ji zabolela jako štiplavý políček. Oplatila mu stejnou mincí. „Když jseš tak chytrý, tak vymysli způsob, jak lupiče dopadnout.“

„Neposlali jsme k vám asi před hodinou auto?“

„Nedojeli sem. Stateční poldové uviděli sníh a dostali strach.“

„Jestli se k vám naši lidi nemohli dostat, tak na tom budou zloději podobně.“

„To není pravda, že se sem nemůžete dostat, Franku. Můžete přijet vozem se sněhovou radlicí.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. „To není tak snadný,“ řekl Frank konečně.

Toni by ho nejradši zabila. Spolkla ale štiplavou poznámku a řekla: „Co myslíš, Franku?“

„Nemůžu poslat neozbrojený muže honit chlapy s bouchačkama. Musíme svolat policisty, který prošli střeleckým výcvikem, a vybavit je neprůstřelnejma vestama, pistolema a municí. To může pár hodin trvat.“

„Zatímco zloději uniknou s virem, který může zabít tisíce lidí!“

„Vyhlásím po tý dodávce pátrání.“

„Mohli si vyměnit auto. Mohli mít někde připravený terénní vůz.“

„I tak by se moc daleko nedostali.“

„Co když mají vrtulník?“

„Kroť svou fantazii. Viděla jsi někdy ve Skotsku zloděje s helikoptérou?“

„Franku, mysli. Tihle lidé mají v úmyslu rozšířit mor!“

„Neříkej mi, jak mám dělat svou práci. Už nejsi policistka.“

„Franku…“ Toni se zarazila. Frank zavěsil. „Franku, ty hloupej parchante!“ řekla do hluchého telefonu a pak hovor ukončila. Zamračila se na mobil a pak si začala lámat hlavu, jak má Franka dokopat k okamžité akci. Rychle prošla seznam čísel uložených v paměti SIM karty a zastavila se u Odetty Cressyové, kamarádky ze Scotland Yardu.

Po dlouhém čekání to Odetta zvedla. „Tady Toni,“ řekla. „Promiň, že tě budím.“

„To je v pořádku. Co se děje?“ Toni jí to řekla. „Ježíšikriste,“ řekla Odetta. „Stalo se přesně to, čeho jsme se obávali.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem něco takového dopustila.“

„Existuje něco, co by mohlo naznačit, kdy a jak by to chtěli použít?“

„Dvě věci,“ řekla Toni. „Za prvé: roztok přelili do lahvičky od parfému Diablerie se sprejovým uzávěrem, takže ho můžou na jakémkoli frekventovaném místě ihned použít.“

„Aspoň víme, co máme hledat. Co ještě?“

„Strážný slyšel, jak říkají, že se mají setkat s kupcem v deset hodin dopoledne.“

„Už v deset. Pracujou rychle.“

„Přesně tak. Večer by už mohl být roztok v Londýně. Zítra by ho mohli klidně rozprášit v Albert Hall.“

„Dobrá práce, Toni. Ještě něco?“

„Když odjížděli, všimla jsem si, že jejich dodávka zabočila na sever. Ale vypukla tu sněhová kalamita a silnice jsou nesjízdné, takže se nejspíš nedostali moc daleko.“

„Takže myslíš, že je máme šanci chytit dřív, než předají zboží kupci?“

„Ano, ale nepodařilo se mi přesvědčit místní policii, že to spěchá.“

„To nech na mě. Terorismus teď spadá přímo pod úřad vlády. Vaši chlapci brzy dostanou telefonát z Downingovy ulice číslo deset. Co potřebuješ – vrtulníky?“

„Nemyslím, že by mohly létat v tomhle blizardu. Spíš potřebuju sněžné pluhy, aby protáhly silnici mezi ústavem a Inverburnem, a policie by si tu měla otevřít polní velitelství. Pak můžou začít uprchlíky hledat.“

„Postarám se o to. Průběžně mě informuj.“

„Díky, Odetto.“ Toni zavěsila.

Otočila se. Carl Osborne stál za ní a dělal si poznámky.

Elton jel s Vauxhallem Astrou rychlostí jízdního kola a prodíral se půlmetrovým nánosem nového sněhu. Nigel seděl vedle něj a v náručí svíral tmavočervenou koženou aktovku se smrtonosným obsahem. Kit seděl vzadu vedle Daisy. Byl příšerně netrpělivý. Chtěl, aby se dostali na letiště co nejrychleji. Vánice zhoustla natolik, že kolem sebe viděli jen bílou nepropustnou zeď. Jejich rychlost se teď blížila rychlé chůzi. Kit si přál, aby měli vhodnější vůz. V otcově Toyotě Land Cruiser Amazon, jež parkovala jen několik kilometrů od nich, by měli mnohem větší šanci.

„Myslíš, že tam tohle auto dojede? „ zeptal se Nigel řidiče.

„Na silnici budeme nejspíš v pohodě,“ řekl Elton. „Ale před letištěm nás čeká pět šest kilometrů polní cesty a tam už si nejsem tak jistej.“

Kit se rozhodl. „V otcově garáži stojí Toyota Land Cruiser,“ řekl.

„Jak je to daleko?“

„Asi dva kilometry zpátky po téhle silnici a další dva po lesní cestě. Mohli bychom nechat astru v lese, půjčit si toyotu a jet na letiště. Potom by ji tam Elton vrátil a vzal si zase astru.“

„Má někdo lepší nápad? „ zeptal se Nigel. Všichni mlčeli. Elton udělal otočku a začal sjíždět z kopce.

Po několika minutách Kit řekl: „Tady odboč.“

„Ani náhodou,“ řekl Elton. „Na tý silnici leží půl metru čerstvýho sněhu a už dlouho tudy nic nejelo. Neujeli bysme po ní ani padesát metrů.“

Kita se zmocnilo stejné zoufalství, jako když prohrával v kasinu. Cítil, že mu nějaká vyšší síla rozdala špatné karty.

„Jak je to odsud daleko do otcova domu? „ zeptal se Nigel.

„Něco přes…“ Kit polkl. „Něco přes kilometr. Vy tři byste tu mohli počkat a já dojdu pro toyotu.“

Nigel zavrtěl hlavou. „Něco by se ti mohlo stát. Mohl bys třeba uvíznout ve sněhu a my bysme tě už nenašli. Lepší bude, když zůstaneme pohromadě.“

Nigel měl pro to i jiný důvod, napadlo Kita. Nigel mu nevěřil. Zřejmě se obával, že by si to Kit mohl rozmyslet a zavolat policii. Seděli v tichosti a nikomu se nechtělo opustit vytopené auto. Pak Elton vypnul motor a všichni vylezli ven. Nigel svíral v ruce aktovku. Kit nesl laptop.

Elton našel v přihrádce vozu baterku a podal ji Kitovi. „Povedeš nás,“ řekl.

Kit vyrazil a bořil se přitom po kolena do sněhu. Byla strašná zima. Nikdo z nich neměl patřičné zimní oblečení. Nigel měl na sobě krátký sportovní kabát, Elton baloňák a Daisy koženou bundu. Jediný Kit měl na sobě teplou péřovou bundu a na nohou pohorky. Daisy měla vysoké motorkářské holínky, ale Nigel a Elton jen obyčejné kotníčkové boty. Netrvalo dlouho a Kit se třásl zimou. Měl zmrzlé ruce, džínsy promočené až po kolena a sníh mu padal do bot. Cesta k domu byla zasněžená a nestála u ní žádná zeď či plot, podle kterého by mohl poznat její okraje. Kit se zastavil a zavrtal holou ruku do sněhu.

„Co je? „ utrhl se na něj podrážděný Nigel.

„Moment.“ Kit nahmatal zmrzlý drn. To znamenalo, že sešli z asfaltky, ale nevěděl na kterou stranu. Dýchal si na ruce, aby si je trochu zahřál. Země po jeho pravici se mírně zvedala do vrchu. Udělal tím směrem několik kroků a opět vrazil ruku do sněhu. Tentokrát nahmatal tvrdý asfalt. „Tudy,“ řekl a snažil se vypadat sebevědomě.

Ostatní ho v tichosti následovali. Dokonce i Daisy přestala klít. Konečně došli k lesu a Kit věděl, že už jsou blízko. Měl zkřehlé ruce a prsty u nohou, ale pod stromy nebylo tolik sněhu a mohli přidat do kroku. Slabá záře v dálce mu prozradila, že se blíží k domu. Zamířil k ní a konečně došel ke garáži. Velké dveře byly zamčené, ale malé postranní se nikdy nezamykaly. Kit je otevřel a vstoupil dovnitř. Ostatní šli za ním.

„Díky bohu,“ řekl Elton. „Už jsem myslel, že v tom zatraceným Skotsku vypustím duši.“

Kit rozsvítil baterku. Těsně u zdi stálo otcovo ferrari. Vedle něj stál Lukeův Ford Mondeo. To bylo divné, protože v něm Luke a Lori obvykle odjížděli domů. Zůstali snad přes noc v domě, nebo?

Kit posvítil na konec garáže, kde obvykle parkovala Toyota Land Cruiser. Místo bylo prázdné.

„Do prdele,“ řekl Kit. „Jsme v hajzlu.“

Carl Osborne měl u ucha mobil a ptal se: „Je tam někdo, kdo má na starosti zprávy?… Dobře, spojte mě s ním.“

Toni byla zoufalá. Musela mu to zatrhnout. Steve seděl za pultem. Toni ho zavolala a šli spolu přes vestibul k místu, kde seděl Carl.

„Promiňte, ale mobily se tu nesmí používat,“ řekla. „Vypněte ho.“

„Začněte nahrávat,“ řekl Carl do mobilu. „Můžete to odvysílat a ukázat k tomu mou fotku s telefonem u ucha. Připraven?“

Toni strčila ruku mezi Carlovo ucho a mobil. „Snaží se mi zamezit nadiktovat reportáž. Nahráváte to?“

Toni mluvila nahlas, aby ji reportér na druhém konci slyšel. „Signál mobilních telefonů by mohl narušit chod elektronických přístrojů v laboratořích.“ Nebyla to pravda, ale byla to dobrá záminka, jak Carla zastavit. „Vypněte ho, prosím.“

Držel ho v natažené ruce a křičel: „Pusťte mě!“ Toni kývla na Stevea, jenž mu ho vykroutil z ruky a vypnul. „Tohle nesmíte!“ ohradil se Carl.

„Samozřejmě že smím. Jste návštěvník a já jsem vedoucí bezpečnostního oddělení.“

„Tak půjdu ven.“

„Umrznete tam k smrti.“

„Nemůžete mi zakázat odejít.“

Toni pokrčila rameny. „To je pravda. Ale telefon vám zabavujeme. Pošleme vám ho poštou.“

„Najdu telefonní budku.“

„Hodně štěstí.“ V okolí deseti kilometrů nebyl jediný telefonní automat.

Carl si oblékl kabát a šel ven. Toni a Steve ho sledovali oknem. Sedl si do auta a nastartoval. Pak vylezl ven a seškrábal z předního skla silnou vrstvu sněhu. Stěrače se konečně daly do pohybu. Carl si vlezl za volant a vyjel. Ke strážnímu domku musel jet do mírného kopce, ale asi sto metrů před bránou se jaguár zastavil.

Steve se usmál. „Myslel jsem si, že nedojede daleko.“ V autě se rozsvítilo světlo. Toni se zamračila. „Co to dělá?“ zeptal se Steve. „Vypadá to, že mluví sám k sobě.“

Toni se chytila za hlavu. „Doprčic,“ řekla. „To znamená, že má v autě druhý telefon.“ Chvilku přemýšlela a pak dodala: „Když se sem vrátí, jděte nenápadně ven a mrkněte se, jestli nechal klíče v zapalování. Jestli ano, tak mu je seberte a auto zamkněte. Aspoň už nebude moct znovu telefonovat.“

„Dobře.“

Zazvonil jí mobil. „Toni Gallová.“

„Tady Odetta,“ řekla policistka roztřeseným hlasem. „Dostali jsme čerstvou zprávu. Teroristická skupina, která si říká Scimitar, sháněla v poslední době virus madoby.“

„Scimitar? To jsou Arabové?“

„Zní to tak, ale nevíme to jistě. Mohli si dát tohle jméno, aby nás popletli. Ale myslíme si, že ti vaši zloději pracují pro ně.“

„Panebože. Zjistila jsi ještě něco?“

„Mají v plánu vypustit virus zítra na Boží hod na veřejném místě někde v Británii.“

Toni zalapala po dechu. Na Boží hod mají britské rodiny ve zvyku jít na fotbalový zápas, koňské dostihy, do kina, divadla nebo na bowling. Míst, kde se zítra v Británii shromáždí velké množství lidí, bude nepřeberná spousta. „Ale kde? „ zeptala se Toni. „Na jaké akci?“

„To právě nevíme. Takže musíme ty zloděje chytit stůj co stůj. Místní policisté jedou k ústavu s pluhem.“

„Konečně dobrá zpráva!“ Toni dostala o něco lepší náladu.

„Jejich velitel se jmenuje Frank Hackett. To jméno je mi nějak povědomé. Není to náhodou tvůj bývalý?“

„Jo. A v tom je právě ten kámen úrazu. Nerad mě poslouchá.“

„No, třeba zjistíš, že je z něj teď úplně jiný člověk. Zavolal mu sám kancléř Lancasterského vévodství, který je tiskovým mluvčím vlády. Je taky hlavou protiteroristického oddělení. Chudák tvůj bývalý musel vyskočit z postele, jako by pod ním hořelo.“

„Neplýtvej soucitem, nezaslouží si ho.“

„A pak s ním mluvil můj šéf, což pro něj taky musel být silný zážitek. Ten nebožák teď k tobě jede se sněžným pluhem.“

Daisy se třásla tak moc, že sotva udržela žebřík. Elton po něm vylezl nahoru a ve zmrzlé ruce držel zahradnické nůžky. Venkovní lampy svítily přes clonu padajícího sněhu. Kit stál ve dveřích garáže a jektal zuby. Měl pocit, že se ocitl v nějakém hororu. Nigel stál v garáži a svíral v náručí tmavočervenou koženou aktovku.

Museli jít k Lukeově a Loriině domku, jenž stál necelé dva kilometry od domu, a vzít si toyotu, kterou mu nejspíš Stanley půjčil na cestu domů. Ale Kit věděl, že nemůžou vyrazit ihned. Všichni padali únavou. Mnohem horší ale byla skutečnost, že Kit nevěděl jistě, jestli bude schopen Lukeův domek najít. Předtím málem zabloudil, když hledal rodný dům. Museli počkat, až vánice pomine, nebo až začne svítat a budou mít větší šanci domek najít. A aby se ujistili, že nikdo nezjistí, kde jsou, rozhodli se odstřihnout telefonní dráty. Když se to Eltonovi konečně podařilo, odnesl žebřík a nůžky zpátky do garáže.

Nigel se díval na holé kamenné zdi bývalé stáje, přestavěné na garáž. „Tady zůstat nemůžeme,“ řekl. „Jsme zmrzlí na kost, mokrý a není tu topení. Mohli bysme na to zkapat.“

„Chci hrnek horkýho čaje a panáka,“ řekla Daisy. „Jdu do baráku.“

„Ne!“ Představa, že se tito tři lidé budou potloukat po jejich rodinném sídle, naplnila Kita neskonalou hrůzou. A jak by jim mohl dovolit přinést aktovku do kuchyně?

„Má pravdu,“ řekl Elton. „Pojďme dovnitř.“

„Jak jim ale vysvětlím, kdo jste? „ zeptal se zoufalý Kit.

„Všichni budou spát.“

„A co když bude pořád ještě sněžit, až se začnou probouzet?“

„Řekni jim, že nás neznáš,“ řekl Nigel. „Že jsi nás potkal na silnici. Že naše auto uvízlo ve sněhu. Že jsi se nad náma slitoval a vzal nás do tepla.“

„Oni ale nemají vědět, že jsem někam jel.“

„Tak si vymysli nějakou lepší báchorku, Kite,“ řekl Nigel. „Jdeme dovnitř.“

„Nechali jste přestrojení v dodávce. Členové rodiny uvidí vaši skutečnou podobu.“

„Na tom nezáleží. Jsme jen politováníhodný motoristi, který měli nehodu. Takovejch jako my budou stovky. Budou toho plný zprávy. Budem se chovat slušně a nebudeme moc mluvit.“

„Nejlepší bude, když nebudete mluvit vůbec. Jestli se někdo začne chovat hrubě, tak hra skončí.“ Otočil se na Daisy. „Neopovažuj se někoho napadnout.“

Nigel se postavil za Kita. „Jo, Daisy. Neposer to, jasný?“

„Jo, jasně,“ řekla a odvrátila se.

Kit si uvědomil, že se jim ho podařilo přesvědčit, a ustoupil. „Do prdele práce,“ ulevil si. „Ale uvědomte si, že vám musím ukázat, kde parkuje ten teréňák. Jestli někdo byť jen zkřiví vlas někomu z naší rodiny, můžete na to zapomenout.“ Odevzdaně je dovedl k zadnímu vchodu hlavní budovy. Když otevřel dveře, řekl: „To je v pořádku, Nellie, to jsem já.“ Vstoupil do chodbičky a ovanul ho teplý vzduch. Odvedl je do kuchyně. „Buď hodná, Nellie. Jsou to přátelé.“

Nigel podrbal fenku za ušima. Začala vrtět ocasem. Sundali si mokré bundy a kabáty. Nigel položil aktovku na stůl a řekl: „Postav vodu na čaj, Kite.“

Kit odložil laptop, pustil televizi a našel zpravodajský kanál. Pak naplnil konvičku vodou a postavil ji na plotnu.

Hezká hlasatelka řekla: „Nečekaná změna počasí přinesla do Skotska překvapivou sněhovou vichřici.“

Kit vyndal hrnky, cukřenku a mléko. Nigel, Daisy a Elton seděli u kuchyňského stolu jako rodina. Voda se začala vařit. Kit udělal čaj a kávu.

Na obrazovce se objevila předpověď počasí. „Zítra ráno blizard pomine stejně rychle, jako začal,“ řekl hlasatel.

„Jo!“ řekl Nigel triumfálně.

„Před polednem očekáváme oblevu.“

Elton si nalil čaj, osladil si ho a ochutil mlékem. „Pořád ještě to může vyjít,“ řekl.

„Když vyrazíme hned za svítání,“ řekl Kit. Vyhlídka možného řešení mu trochu zvedla náladu.

Daisy se zvedla, otevřela dveře do jídelny a nakoukla dovnitř.

„Kam, sakra, jdeš? „ zeptal se Kit.

„Potřebuju do čaje panáka,“ řekla. Rozsvítila a vešla dovnitř. O chvilku později Kit slyšel, jak otevírá domácí bar.

Najednou do kuchyně vstoupil Kitův otec v pyžamu a černém kašmírovém županu. „Dobré ráno,“ řekl. „Co to má znamenat?“

„Ahoj, tatí,“ řekl Kit. „Vysvětlím ti to.“

Daisy se vrátila z jídelny s ještě neotevřenou láhví Glenmorangie.

Když ji Stanley spatřil, nadzvedl obočí. „Chcete na to skleničku?“

„Ne, díky,“ řekla. „Budu pít z flašky.“

Jakmile měla Toni volnou chvilku, zavolala Stanleymu. Byl to okamžik, kterého se obávala. Musela mu oznámit, že je zodpovědná za katastrofu, která mu může zničit život. V jakém světle se mu bude potom jevit? Vytočila číslo, ale linka byla odpojená. Sněhová vichřice zřejmě strhala dráty, napadlo ji. Stanley u sebe nenosil mobil, ale měl telefon ve ferrari. Zavolala mu do auta a nechala mu tam zprávu.

Netrpělivě vyhlížela z okna vestibulu. Kde jsou policisté se sněžným pluhem? Už by tu měli být.

Jakmile pluh dorazil, přála si, aby zase odjel hledat dodávku Irského Telecomu. Ale zloději pravděpodobně vyměnili vozidla. Tak by to udělala ona. Zvolila by si nenápadný vůz a nechala by ho stát na místě, kde by nevzbudil pozornost, i kdyby tam parkoval dlouhé hodiny. Kolik takových míst v okolí existuje? Došla k recepčnímu pultu a vzala si blok a tužku. Pak udělala seznam:

Inverburnský golfový klub, Zájezdní hostinec U Kapky rosy, Zahradnické středisko, Udírna ryb, Williamsovo nakladatelství a tiskárna. Nechtěla, aby Carl Osborne viděl, co dělá. Vrátil se z auta do teplého vestibulu a neustále naslouchal. Sice nevěděl, že už nebude moct telefonovat z auta – Steve se vykradl ven a sebral mu klíčky – ale Toni nechtěla zbytečně riskovat.

Otočila se na Stevea. „Čeká nás detektivní práce,“ řekla tiše. Přetrhla seznam a polovinu mu podala. „Zavolejte na tahle místa. Měl by tam být hlídač nebo strážný. Oznamte jim, že u nás došlo k loupeži, ale neříkejte jim, co se ztratilo. Řekněte jim, že lupiči mohli nechat únikové vozidlo na jejich parkovišti. Požádejte je, aby se šli podívat, jestli venku nestojí dodávka s nápisem Irský Telecom.“

Steve přikývl. „Dobrej nápad. Třeba budeme mít kliku a pomůžeme tak policii při hledání.“

„Přesně tak. Ale nevolejte z recepce. Jděte na konec haly, kde vás Carl neuslyší. Použijte jeho mobil.“

Toni se vydala na opačný konec a vytáhla mobil. Zavolala na informace, kde jí nadiktovali číslo golfového klubu. Vytočila ho a čekala. Asi po minutě to konečně někdo zvedl. „Ano? Golfový klub. Přejete si? „ zeptal se někdo ospalým hlasem.

Toni se představila. „Snažím se najít dodávku s nápisem IRSKÝ TELECOM,“ řekla. „Nestojí náhodou na vašem parkovišti?“

„Když jsem přišel včera večer do práce, tak tam nebyla.“

„A nemohla tam zaparkovat v noci?“

„To mohla. Jak to mám vědět?“

„A mohl byste se tam jít podívat?“

„No jo, to bych moh.“ Řekl to, jako by to byl geniální nápad. „Počkejte chvilku.“ Toni slyšela, jak položil sluchátko. Toni čekala. Slyšela kroky, jak se vzdálily a zase přiblížily. „Ne, žádná dodávka tam nestojí.“

„Dobře. Děkuju vám. Moc jste nám pomohl.“

Toni ukončila hovor. Pohlédla přes vestibul na Stevea, ale ten zavrtěl hlavou. Vytočila číslo zájezdního hostince.

„Tady Vincent,“ ohlásil se recepční veselým hlasem. „Přejete si?“ Toni mu to vysvětlila. „Na parkovišti je spousta aut,“ řekl Vincent. „Máme otevřeno přes Vánoce. Dívám se na monitor průmyslové kamery, ale žádnou dodávku tam nevidím. Ale kamera nezabírá celé parkoviště.“

„Nemohl byste dojít k oknu a mrknout se?“

„Jistě. Momentík,“ řekl. Za chvilku se vrátil. „Ano, je tady. Modrý Ford Transit s velkým bílým nápisem IRSKÝ TELECOM na boku. Nemůže tu stát dlouho, protože není zasněžený jako ostatní auta. Proto se taky dá přečíst ten nápis.“

„Strašně moc jste nám pomohl, děkuju vám.“ Konečně se na ni po dlouhé době zase trochu usmálo štěstí. „A nevšiml jste si, jaké auto by mohlo na parkovišti chybět? Vůz, kterým odjeli?“

„To ne. Je mi líto.“

„Dobře. Ještě jednou díky!“ Zavěsila a pohlédla na Stevea. „Našla jsem únikové vozidlo!“

Steve kývl směrem k oknu. „Přijel pluh.“

Daisy dopila čaj a naplnila hrnek až po okraj whisky. Kit byl nesnesitelně nervózní. Nigel a Elton byli schopní předstírat, že jsou jen nevinní cestující, ale Daisy byla ztracený případ. Vypadala jako gangster a chovala se jako chuligán. Když postavila láhev na stůl, Stanley ji zvedl. „Ať se nám tady neopijete, děvenko,“ řekl slušně a láhev zazátkoval.

Daisy nebyla zvyklá, aby jí někdo říkal, co má dělat. Podívala se na Stanleyho, jako by se ho chystala zabít. Napětí přerušil příchod Kitovy sestry Mirandy, jež vstoupila do kuchyně v růžové květované noční košili.

„Dobré ráno, holčičko, co tak brzy? „ zeptal se Stanley. Bylo půl páté.

„Nemůžu spát. Ležela jsem na pohovce v Kitově kumbálu. Neptej se mě proč.“ Pohlédla na cizince. „Není na vánoční návštěvy trochu brzo?“

„Tohle je moje dcera Miranda,“ řekl Stanley. „Mandy, seznam se s Nigelem, Eltonem a Daisy.“

Před několika minutami je Kit představil otci, a než si stačil uvědomit svou chybu, řekl mu jejich pravá jména.

Miranda na ně kývla. „Přinesl vás Santa? „ zeptala se vesele.

„Na silnici u odbočky se jim rozbilo auto,“ řekl Kit. „Chtěl jsem je vzít do tepla, ale taky jsem uvízl ve sněhu. Tak jsme sem museli dojít pěšky.“

„Nevěděla jsem, že jsi měl někam namířeno. Kam jsi, proboha, jel v noci v téhle slotě?“

„Ale, no, víš.“ Kit nasadil ostýchavý výraz. „Nemohl jsem usnout, cítil jsem se osamělý, a tak jsem se rozhodl, že se pojedu mrknout do Inverburnu za jednou starou přítelkyní.“

„Za kterou?“

„Myslím, že ji neznáš.“ Rychle přemýšlel o vhodném jméně. „Lisa Fremontová.“ Jakmile to vyřkl, nejradši by to vzal zpátky. Lisa Fremontová byla postava z Hitchcockova filmu.

Mirandě to nedošlo. „Měla radost, že tě vidí?“

„Nebyla doma.“

Miranda si nalila kávu. Kit si nebyl jistý, zda mu uvěřila.

„Odkud jste? „ zeptal se Stanley Nigela. „Nemáte skotský přízvuk.“ Vypadalo to jako začátek společenské konverzace, ale Kit věděl, že otec Nigela testuje.

Nigel odpověděl klidným tónem. „Žiju v Surrey a pracuju v Londýně. Kancelář mám na Canary Wharfu.“

„Jste finančník?“

„Dodávám počítačové systémy do zemí třetího světa, většinou na Blízký východ,“ řekl. Znělo to věrohodně.

Miranda si přinesla kávu ke stolu a sedla si naproti Daisy. „Hezké rukavice,“ řekla. Daisyiny semišové rukavice byly nacucané vodou. „Nechcete si je sundat a usušit?“ Kit zpozorněl. Každý rozhovor s Daisy byl nesmírně riskantní.

Daisy jí věnovala nevraživý pohled, ale Miranda si toho nevšimla a trvala na svém. „Musíte je vycpat, aby se vám nesrazily,“ řekla. Vstala, vzala z kuchyňské linky roli papírových ubrousků a podávala je Daisy. „Nate,“ řekla.

„Jsem v pohodě,“ zavrčela Daisy vztekle.

Miranda nadzvedla obočí. „Něčím jsem se vás dotkla?“ Panebože, už je to tady, pomyslel si Kit.

„Nebuď hloupá, Daisy,“ vložil se do toho Nigel. „Přece si nechceš ty rukavice zhuntovat,“ řekl naléhavě. Měl stejné obavy jako Kit. „Udělej, co ti paní říká. Myslí to s tebou dobře.“

Kit čekal, že Daisy vybuchne, ale k jeho překvapení si rukavice skutečně stáhla. Užaslý Kit civěl na její ruce. Byly malé a hezké. Daisy vypadala jako zvíře, ale měla krásné ruce a určitě to věděla, protože si je udržovala a nehty měla namalované růžovým lakem. Kit byl zmatený. Uvědomil si, že někde uvnitř téhle stvůry se skrývá obyčejná dívka.

Miranda jí pomohla vycpat rukavice ubrousky. „Co vás tři vlastně spojuje?“ zeptala se Daisy slušně.

Daisy začala zjevně ztrácet hlavu. „Daisyin otec je můj starý přítel,“ řekl Nigel. „A Elton pro mě pracuje.“

Miranda se na Eltona usmála. „Šéfova pravá ruka?“ zeptala se.

„Šofér,“ řekl příkře. Ještě že je Nigel člověk příjemného zevnějšku, napadlo Kita. Musel působit dobrým dojmem i za své dva společníky.

Kit už nedokázal sedět na místě. Napětí, jež cítil, bylo nesnesitelné. Vyskočil od stolu. „Mám hlad jako vlk,“ řekl. „Tati, můžu udělat pro všechny míchaná vajíčka?“

„Jistě.“

„Pomůžu ti,“ řekla Miranda a strčila nakrájený chléb do opékače topinek.

„Doufám, že se počasí brzy umoudří,“ řekl Stanley. „Kdy se vracíte do Londýna?“

„Dnes dopoledne,“ řekl Nigel.

„Krátká vánoční návštěva,“ poznamenal Stanley a doufal, že se dozví víc.

Nigel pokrčil rameny. „Mám spoustu práce. Znáte to.“

„Možná tu budete muset zůstat o něco déle, než si myslíte. Nevypadá to, že by stačili tak rychle zprovoznit silnice.“

Při tom pomyšlení Nigel znervózněl. Povytáhl si rukáv růžového svetru a podíval se na hodinky.

Kit si uvědomil, že by měl udělat něco, co by dokázalo, že trojici nezná. Když začal dělat snídani, rozhodl se, že nebude cizince hájit ani omlouvat. Měl by se naopak Nigela na něco skepticky zeptat, jako by jeho povídačce nevěřil.

Než ale stačil promluvit, rozpovídal se Elton. „A co vaše svátky, profesore?“ Kit jim předtím představil otce jako profesora Oxenforda. „Vypadá to, že se sem sjela celá vaše rodina. Musí to být velký statek, abyste je sem dokázal všechny uložit.“

„Ano. Venku je pár dalších budov.“

„To se hodí.“ Elton se podíval z okna, přestože přes sněhovou clonu toho nemohl moc vidět. „Chaty pro hosty?“

„Jedna. A stodola.“

„To je výhoda. A taky nějaký prostory pro služebnictvo, ne?“

„Náš služebný a jeho žena bydlí v domku půldruhého kilometru odsud. Ale pochybuji, že sem dnes přijedou.“

„To je pech.“ Elton se opět odmlčel. Nenápadně zjistil, kolik lidí je na statku. Kit přemýšlel, zda si toho někdo všiml.

5:00

Sněžný pluh byl nákladní mercedes s radlicí přišroubovanou k přednímu nárazníku. Rychle odklidil sníh z příjezdové cesty mezi bránou a Kremlem, a když se blížil k hlavnímu vchodu, Toni si oblékla kabát a byla připravená vyrazit. Za pluhem jely tři policejní vozy a sanitka. Jako první přišli do haly zdravotníci. Odnesli Susan na nosítkách, přestože mohla chodit. Don s nimi odmítl odjet. „Kdyby jel každej Skot do špitálu pokaždý, když ho někdo kopnul do hlavy, tak by doktoři nevěděli, kam maj dřív skočit,“ prohlásil.

Pak přišel do vestibulu zasmušilý Frank v černém obleku. „Ahoj, Franku,“ řekla Toniina matka. „To je překvapení. Takže jste se už zase s Toni usmířili?“

„Ne,“ zamumlal.

„To je škoda.“

Za Frankem přišli dva detektivové s velkými kufry. Toni napadlo, že nejspíš přišli ohledat místo činu. Frank kývl na Toni a potřásl si rukou s Carlem Osbornem, ale oslovil Stevea. „Vy jste velitel stráží?“

„Jo. Steve Tremlett. Vy jste Frank Hackett, že jo. Už jsem se s váma setkal.“

„Slyšel jsem, že tu došlo k přepadení čtyř strážných.“

„Jo. Napadli mě a tři další.“

„To přepadení se odehrálo na jednom místě?“

„Ne. Susan napadli v chodbě a mně podrazili nohy zhruba na stejným místě. Dona a Stua přemohli v dozorně, kde je taky svázali.“

„Ukažte mi obě místa, prosím.“

Frankův přístup Toni ohromil. „Musíme se pustit za těmi lupiči, Franku. Proč nepřenecháš ohledání místa činu někomu z týmu?“

„Neříkej mi, jak mám dělat svou práci,“ utrhl se na ni a pak se otočil na Stevea. „Jdeme.“

Toni spolkla peprnou nadávku a šla za nimi. Carl Osborne udělal totéž. V chodbě, kde útočníci chytili Stevea a zmlátili Susan, detektivové natáhli policejní pásku. Pak šli do dozorny, kde Stu sledoval monitory. Frank natáhl pásku přes dveře.

„Všechny nás spoutali a odvedli nás do laboratoře B eS-4,“ řekl Steve. „Teda ne přímo do laboratoře, ale jen do chodby.“

„Tam jsem je taky našla,“ řekla Toni. „Ale od té doby už utekly čtyři hodiny a pachatelé nám mezitím unikají.“

„Chci se tam podívat.“

„Tam tě nepustím,“ řekla Toni. „Vstup přísně zakázán. Smí tam jen někdo, kdo prošel patřičným školením. Ale můžeš to vidět tady na monitoru.“ Frank se otočil na podpatku a vydal se zpět do vestibulu. Toni šla za ním. V hale na ně čekali dva policisté ve žlutých bundách a gumových holinách.

„Zkontrolujte každý vozidlo, který potkáte,“ řekl jim Frank. „Hledáme tři muže a jednu ženu. Když uvidíte někoho podezřelýho, okamžitě nám to nahlaste vysílačkou. Nepřibližujte se k nim. Mají pistole, a vy ne. Jede sem ozbrojená jednotka. Když se nám podaří podezřelý objevit, pošleme ji tam. Je to jasný?“

Oba muži přikývli.

„Jeďte na sever a na první odbočce zahněte. Myslím, že zabočili na východ.“

Toni věděla, že se mýlí. „Nejeli na východ,“ řekla.

„Předpokládám, že tenhle závěr ti poradila ženská intuice?“ Jeden ze strážníků se zasmál.

„Únikové vozidlo stojí na parkovišti hostince U Kapky rosy,“ řekla klidně. „To je na severu osm kilometrů odsud.“

Frank zrudl. „Jak to víš?“

„Detektivní práce. Prostě jsem zvedla telefon a zavolala na pár míst. Je to mnohem lepší než intuice.“ Strážník se opět zasmál, ale ztichl, když ho Frank sjel pohledem. „Zloději si podle všeho vyměnili u motelu auta a jeli dál,“ dodala.

Frank se snažil potlačit vztek. „Jeďte do toho motelu,“ řekl strážníkům. „Až budete na cestě, dostanete další rozkazy.“ Pak si zavolal detektiva v civilu a řekl mu, aby jel za pluhem do hostince.

Toni se ulevilo a přemýšlela, jaký další krok podnikne. Chtěla sledovat policejní operaci, ale neměla auto. A navíc tu měla matku. Viděla, že Carl Osborne mluví tiše s Frankem. Carl ukázal na jaguára, jenž stále ještě stál v polovině příjezdové cesty. Frank přikývl a řekl něco uniformovanému policistovi, jenž šel ven a hovořil s řidičem sněžného pluhu.

Toni se otočila na Carla. „Pojedete za tím pluhem.“

Samolibě se ušklíbl. „Tohle je svobodná země.“

„Nezapomeňte si vzít to štěně.“

„Chtěl jsem odjet s vámi.“

„Jedu s vámi. Potřebuju se dostat do Stanleyho domu. Bydlí osm kilometrů za zájezdním hostincem. Můžete mě tam s matkou nechat.“

„Zapomeňte na to,“ řekl Carl a oblékl si kabát.

Toni přikývla. „Když změníte názor, dejte mi vědět.“

Carl se zamračil. Nelíbilo se mu, že tak rychle přistoupila na jeho odmítavé gesto, ale nic neřekl. Steve Tremlett se chystal něco říct, ale Toni mu dala nenápadně znamení, aby byl zticha. Carl zamířil k východu.

„Nezapomeňte na to štěně,“ řekla Toni. Zvedl psíka a vydal se k autu. Toni sledovala oknem rozjíždějící se konvoj. Sněžný pluh odklidil závěje před jaguárem a pak se škrábal do kopce ke strážnímu domku u brány. Jeden policejní vůz se vydal za ním. Carl seděl chvilku v autě, pak vystoupil a vracel se do vestibulu.

„Kde jsou mé klíče? „ zeptal se podrážděně.

Toni se mile usmála. „Tak co? Odvezete mě?“

Steve zacinkal klíčky provokativně v kapse.

Carl se zaškaredil. „Vlezte si do toho zatracenýho auta,“ řekl.

Mirandě se podivná trojice nechtěla líbit. Byli Nigel, Elton a Daisy skutečně tím, čím tvrdili, že jsou? Cožpak nikdo z nich neměl rodinu, která by je chtěla na Vánoce vidět? Miranda došla k názoru, že Nigel není přítelem Daisyiny rodiny. Nechovali se k sobě přátelsky. Vypadali spíš jako lidé, kteří spolu musí pracovat. Ale jestli byli kolegové, proč to nepřiznali? Její otec se taky netvářil dvakrát přívětivě. Vrtalo jí hlavou, zda má stejné pochyby.

Kuchyni naplnila příjemná vůně smažené slaniny, kávy a topinek. Miranda věděla, že Kit je docela zdatný kuchař. Teď podal každému z přítomných talíř s křupavou slaninou, nakrájenými rajčaty, míchanými vejci posypanými nasekanou pažitkou a horkou topinku potřenou máslem. Napětí v místnosti trochu polevilo. Možná to byl Kitův záměr, napadlo Mirandu.

Kit se otočil na Daisy. „Čím se vlastně živíte, Daisy? „ začal konverzaci.

Než odpověděla, chvilku jí to trvalo. „Pracuju pro otce,“ řekla konečně.

„A čím se živí váš otec?“

Nigel se zasmál. „Můj starý přítel Harry má tolik různých aktivit, že je těžké říct, co je vlastně jeho povolání.“

„V jakých oborech tedy podniká? Dejte nám nějaký příklad.“

Mirandu napadlo, že Kit nemá ve zvyku dorážet na cizí lidi takhle agresivně. Ti lidé se mu nejspíš také příliš nezamlouvají.

Daisy se trochu usmála, jako by ji konečně napadla vhodná odpověď. „Obchoduje s realitama.“ Vypadalo to, jako by teď opakovala něco, co někde předtím slyšela.

Napětí v kuchyni zkazilo Mirandě chuť k jídlu. Musela si o tom promluvit s otcem. Polkla a zakuckala se, jako by jí něco uvízlo v krku. Zvedla se od stolu. „Pardon,“ vyhrkla. Její otec popadl sklenici a natočil do ní vodu. Dusící se Miranda odešla z kuchyně. Otec splnil její tajné přání a šel za ní do chodby. Miranda zavřela dveře a ukázala na pracovnu. Když šli dovnitř, opět pro efekt zakašlala.

Podal jí vodu, ale odmítla ji. „Jen jsem to předstírala,“ řekla. „Chtěla jsem si s tebou promluvit. Co si myslíš o těch lidech?“

Stanley postavil sklenici na psací stůl. „Divná parta. Než se Kit pustil do té dívky, myslel jsem, že jsou to nějací jeho kumpáni.“

„Já taky. Mám dojem, že nám něco zamlčují.“

„Ale co? Kdyby nás chtěli vyloupit, už to dávno udělali.“

Mirandy se náhle zmocnil strach. „Nevím proč, ale mám z nich nepříjemný pocit.“

„Můžu zavolat policii.“ Stanley zvedl sluchátko a přiložil si ho k uchu. Zamračil se. „Telefon je hluchý.“ Ťukl do klávesnice počítače. „E-mail taky nefunguje. Nejspíš za to může to počasí. Kde máš mobil?“

„V přístavku. Ty ho nemáš?“

„Ne. Jen telefon ve ferrari.“

„Olga má mobil.“

„Není nutné ji budit.“ Stanley se podíval z okna. „Jen si vezmu přes pyžamo kabát a zajdu do garáže.“

„Kde máš klíče?“

„Visí vzadu v chodbičce.“

„Přinesu ti je.“

Vrátili se do chodby. Stanley šel ke dveřím pro boty. Miranda zaslechla z kuchyně Olžin hlas. Uchopila kliku a zaváhala. Od večera se sestrou nepromluvila ani slovo. Otevřela dveře. Nigel, Elton a Daisy seděli u stolu, Kit stál nad nimi. Olga se opírala zády o kuchyňskou linku. Měla na sobě černý hedvábný župan a Miranda si všimla, že má vyboulenou kapsu. Olga nedala bez mobilu ani ránu.

Stála tam jako u soudu a podrobovala cizince křížovému výslechu. „Co jste, proboha, dělali tak pozdě venku?“ zeptala se Nigela, jako by to byl nějaký mladistvý delikvent.

Nigel se zamračil. „Jeli jsme do Glasgowa.“

„Za jakým účelem?“

„Na večírek.“

Olga nadzvedla tmavé obočí. „Vy jste přijel do Skotska navštívit starého přítele a na Štědrý den vezmete jeho dceru, jedete s ní na mejdan a necháte kamaráda doma?“

„Nebylo mu dobře.“

Olga se otočila na Daisy. „Co jste to za dceru, když necháte doma nemocného otce a jedete se bavit?“

Daisy na ni nenávistně civěla. Miranda dostala náhlý strach, že by Olžiny útočné otázky mohly vyvolat násilí. Kit měl zřejmě stejný pocit, protože řekl: „Olgo, přestaň.“

Olga ho ignorovala. „No?“ zírala na Daisy. „To neumíte říct něco na svou obhajobu?“

Daisy popadla své rukavice. Miranda v tom z nějakého důvodu viděla zlověstný signál. Daisy si natáhla rukavice a řekla: „Nemusím na vaše otázky odpovídat.“

„Myslím, že byste měla.“ Olga se podívala na Nigela. „V otcově kuchyni sedí tři cizí lidé, cpou se jeho jídlem a vykládají nám něco, čemu je jen velmi těžké uvěřit. Myslím, že byste měli vysvětlit, jak se věci opravdu mají.“

„Nelíbí se mi, když mě někdo vyslýchá,“ řekl Nigel vztekle.

„Když se vám to nelíbí, tak můžete odejít,“ řekla Olga. „Ale pokud tu chcete zůstat, musíte si vymyslet lepší povídačku.“ Natáhla se pro konvičku s kávou a pak ukázala na tmavočervenou koženou aktovku, jež stála na stole. „Co je to?“

„To je moje,“ řekl Nigel.

„U nás nenecháváme zavazadla na jídelním stole.“ Natáhla ruku; i uchopila aktovku. „Moc toho v ní není – jau!“ Nigel ji popadl za zápěstí. „To bolí!“ vykřikla.

„Položte tu tašku. Ihned,“ řekl Nigel tiše, ale důrazně.

Stanley se objevil vedle Mirandy. „Okamžitě pusťte mou dceru!“ vyštěkl na Nigela.

Nellie se hlasitě rozštěkala. Elton se k ní natáhl a chytil ji za obojek. Daisy popadla aktovku, Olga ji nehodlala pustit, a když se o ni přetahovaly, taška se otevřela. Vyletěly z ní polystyrénové kuličky a zasypaly celou kuchyň. Kit vykřikl hrůzou a Miranda v tom okamžiku nechápala, čeho se tak lekl. Z aktovky vypadla lahvička parfému zabalená do dvojitého igelitového sáčku. Olga vlepila volnou rukou Nigelovi políček.

Nigel neváhal a facku jí oplatil. Všichni začali křičet. Stanley odstrčil Mirandu stranou a vrhl se k Nigelovi. Miranda vykřikla: „Ne…“

A najednou drželi Nigel a Daisy v ruce pistoli. Všichni zmlkli, jen Nellie nepřestávala zuřivě štěkat. Elton jí přitáhl obojek a zkroutil ho, dokud se nezačala dusit a nezmlkla. V kuchyni se rozhostilo ticho.

„Kdo, k čertu, jste?“ zeptala se Olga.

Stanley se podíval na lahvičku parfému a zeptal se: „Proč je ta voňavka ve dvojitém pytlíku?“

Miranda tiše vyklouzla na chodbu.

Kit hleděl s hrůzou na lahvičku Diablerie na kuchyňském stole, ale nerozbila se, neotevřela a dvojitý sáček se taky neroztrhl. Smrtelný roztok zůstal bezpečně uložen v křehkém obalu. Teď, když Nigel a Daisy vytáhli zbraně, už nemuseli předstírat, že jsou nevinní pocestní, kteří uvízli v bouři. Jakmile se rozšíří zpráva o loupeži viru, každý si je s ní ihned spojí. Kit horečně přemýšlel. Snažil se přijít na způsob, jak se z té svízelné situace dostat. A pak, když všichni stáli bez hnutí a zírali na hrozivé tmavošedé pistole, Nigel zvolna pohnul rukou na stranu a namířil na Kita.

Kit pomalu zvedl ruce nad hlavu. „Tati, je mi strašně líto, že jsem přivedl tyhle lidi domů,“ řekl. „Neměl jsem sebemenší tušení…“

Otec se na něj dlouze zadíval, pak přikývl. „Nemohl jsi to tušit,“ řekl. „Přece bys neodmítl pomoct lidem v nouzi.“

Nigel se rozhodl Kita v jeho roli nevinného zachránce podpořit. „Je mi líto, že vám takhle oplácíme vaši pohostinnost…, Kite? Tak se jmenujete? Ano…, zachránil jste nám život a my na vás teď míříme. Tenhle starý svět byl vždycky nespravedlivý.“

Elton se zamračil. Daisy se pohrdavě odvrátila. Ale ke Kitově obrovské úlevě ho gang nezradil. Pořád ho totiž ještě potřebovali. Věděl, kde stojí Lukeův domek a Toyota Land Cruiser.

Kitovi zazvonil v kapse mobil. Stál zcela ochromený a nevěděl, co má dělat. Nejspíš mu volal Hamish. Jak s ním teď mohl mluvit, aniž by se prozradil před svou rodinou?

Nigel problém vyřešil. „Dej mi ten telefon,“ řekl. Kit mu ho podal a Nigel hovor přijal. „Tady Kit,“ řekl a poměrně slušně přitom napodobil Kitův skotský přízvuk. Volající mu zřejmě uvěřil, protože Nigel měl mobil stále u ucha. „Díky,“ řekl. Ukončil hovor a strčil mobil do kapsy. „Někdo vás chtěl varovat, že se v okolí potloukaj tři banditi,“ řekl. „Vypadá to, že je policie začala pronásledovat ve sněžným pluhu.“

Craig a Sophie byli ve svém vlastním světě. Leželi pod kabáty na staré pohovce v podkroví, když zaslechli hluk z kuchyně.

„Panebože, co se tam děje? „ zeptala se Sophie.

Craig věděl už delší dobu, že dole někdo je. Slyšel tlumené hlasy, ale byl si jistý, že je nikdo v podkroví nevyruší. Teď už ale nešlo rámus ignorovat. Nejdřív slyšel křičet dědu, což bylo samo o sobě neobvyklé. Pak začala Nellie štěkat jako šílená a následovala hlasitá hádka, kdy jeden křičel přes druhého.

„Co to má znamenat? „ zeptala se znovu vyděšená Sophie. Pak se najednou dole pod nimi opět rozhostilo ticho.

Craig se zvedl a po špičkách došel ke škvíře u komína. Lehl si na zem a podíval se dolů. Spatřil svou vyděšenou matku. Děda si utíral z brady krev. Strýček Kit stál s rukama nad hlavou.

V kuchyni byli tři cizinci. Nejdřív si myslel, že jsou to všechno muži, ale pak si uvědomil, že šeredný skinhead je ve skutečnosti holka. Starší muž a dívka drželi v ruce pistoli.

„U všech rohatejch,“ zamumlal Craig. „Co se to tam dole děje?“

Sophie si lehla vedle něj. „Nejsou to pistole? „ zeptala se tiše.

„Jo.“ Craig horečně přemýšlel. „Musíme zavolat policii. Máš u sebe mobil?“

„Nechala jsem ho ve stodole. Panebože, co budeme dělat?“

„Mysli. Přemejšlej. Telefon. Potřebujeme telefon.“ Craig zaváhal. Kde je nejbližší telefon?

„U dědovy postele.“

„Já nikam nejdu,“ řekla Sophie. „Bojím se.“

„Tak tu radši zůstaň.“ Craig se zvedl a přešel k dvířkům do dědečkovy ložnice. Měl strach. Nadechl se a otevřel je. Prolezl jimi do skříně a zatlačil na dveře. V šatníku bylo rozsvíceno. Craig vstoupil do ložnice. Na nočním stolku ležel otevřený vědecký časopis – a byl tam i telefon. Craig zvedl sluchátko, ale přístroj byl hluchý. Zavěsil a otevřel zásuvku nočního stolku. Našel tam baterku a knihu, ale žádný mobil. Pak si uvědomil, že děda mobil nemá, ale má telefon ve ferrari.

V šatníku se ozval tichý šramot. Vyděšená Sophie vystrčila hlavu ze skříně. „Někdo sem jde!“ zašeptala varovně. O chviličku později zaslechl Craig na odpočívadle něčí těžké kroky. Vrhl se zpátky do šatníku. Sophie zacouvala do podkroví. Craig vklouzl do skříně právě v okamžiku, kdy se v ložnici otevřely dveře. Neměl čas zavřít za sebou dveře skříně. Rychle se protáhl dvířky na druhou stranu a opatrně je za sebou zavřel.

„Ten starší chlap řek tý holce, aby šla prohledat dům,“ zašeptala Sophie. „Jmenuje se Daisy.“

„Slyšel jsem její kroky na odpočívadle.“

„Podařilo se ti zavolat na policii?“

Craig zavrtěl hlavou. „Telefon nefunguje.“

„Ne?“

Craig slyšel, jak Daisy chodí v šatníku. Uvidí otevřenou skříň. Všimne si, že jsou v ní dvířka? Nastalo napjaté ticho. Craig měl dojem, že slyšel, jak Daisy přešla do koupelny. Pak se vrátila do ložnice a nakonec se ozvalo zabouchnutí dveří.

„Panebože, děsně se bojím,“ řekla Sophie.

„Já taky,“ řekl Craig.

Miranda byla v Olžině ložnici s Hugem. Když se jí podařilo vyklouznout z kuchyně, nevěděla, co má dělat. Ven jít nemohla: byla jen v noční košili a naboso. Vyběhla po schodech nahoru a zastavila se. Měla takový strach, že myslela, že se pozvrací. Musela zavolat policii. Olga měla mobil v kapse županu, ale Hugo měl v ložnici svůj.

Otevřela dveře sestřina pokoje, vklouzla dovnitř a tiše za sebou zavřela. Hugo stál u okna. Byl nahý a díval se ven. „Vidíš to děsný počasí? „ zeptal se. Myslel si, že mluví s Olgou.

Mirandu na okamžik překvapil jeho nevzrušený tón. Olga a Hugo se v noci zjevně usmířili.

„To jsem já,“ řekla.

Hugo se lekl, otočil se a pak se usmál. „A v negližé! To je, panečku, překvápko. Honem do postele.“

Vypadal jako obtloustlý trpaslík a Miranda nemohla pochopit, co ji na něm tehdy zaujalo. Pak zaslechla na schodišti těžké kroky. „Kde máš mobil?“

„Tady,“ řekl a ukázal na noční stolek. „Co se, sakra, děje?“

„V kuchyni jsou ozbrojení vetřelci – vytoč policii! Rychle!“ Někdo došel na odpočívadlo. Miranda ztuhla hrůzou a čekala, že se dveře každým okamžikem rozletí, ale kroky mířily k otcově ložnici.

„Co je to za lidi?“

„Na tom nezáleží!“ Měla co dělat, aby nezačala křičet. „Nejspíš mě teď hledají! Dělej!“

Hugo popadl mobil a zapnul ho. „Trochu to trvá, než ten zatracený krám naskočí,“ řekl bezmocně. „Jak se sem ti lidé do stali?“

„Říkali, že uvízli ve sněhu… Co je s tím telefonem?“

„Zahřívá se,“ řekl. „Dělej, dělej!“

Miranda opět zaslechla zvenčí kroky. Vrhla se na zem a vecpala se pod manželskou postel právě ve chvíli, kdy se rozletěly dveře. Viděla Hugovy bosé nohy a pár vysokých motorkářských bot. Slyšela, jak Hugo řekl: „Nazdar, krásko. Co tě sem přivádí?“

Jeho šarm na Daisy nezabral. „Dej sem ten mobil,“ řekla.

„Jen jsem chtěl…“

„Ihned, ty tlustý prase! A teď půjdeš se mnou.“

„Jen si něco vezmu na sebe.“

Miranda viděla, jak Hugo o krok ustoupil. Daisy k němu rychle přistoupila a pak se ozvala tupá rána. Hugo bolestně vykřikl. Pak se oba páry nohou vydaly ke dveřím. O chvilku později slyšela, jak scházejí dolů po schodech. „Panebože, co si teď počnu?“ pomyslela si.

Craig a Sophie už zase leželi u komína a dívali se škvírou do kuchyně, když do ní Daisy přitáhla Craigova nahého otce. Craig byl v šoku. Vypadalo to jako scéna z hororu. Nedokázal pochopit, že ta pokořená osoba může být jeho otec, pán domu, jediný člověk, který se dokáže postavit jeho panovačné matce, a muž, který už celých patnáct let vládne Craigovi železnou rukou.

Sophie začala tiše plakat. „Všechny nás zavražděj,“ zašeptala. Celá se třásla.

Craig ji objal kolem ramen. „Ještě žijem,“ řekl. „Přivoláme pomoc. Kde přesně je tvůj mobil?“

„Ve stodole. Asi jsem ho nechala v kufru, když jsem se převlíkala.“

„Musíme tam pro něj jít a zavolat policii.“

„Co když nás někdo z nich uvidí?“

„Vyhneme se kuchyňským oknům.“

„To nejde – vchod do stodoly je přímo naproti kuchyni!“

Sophie měla pravdu a Craig to věděl, ale byla to jejich jediná šance. „Nebudou se koukat ven.

A i kdyby, tak v tý vánici toho stejně moc neuviděj.“ Sevřel jí ramena a políbil ji na tvář. „Pojď. Buď statečná.“

Otřela si nos rukávem. „Zkusím to.“

Vstali, vzali si kabáty a obuli se. Pak opatrně, aby podlaha nezavrzala, došli k velkým podkrovním dveřím. Když je Craig otevřel, mrazivý poryv větru vehnal na půdu záplavu sněhu.

„Pojďme,“ řekl Craig.

Sophie se podívala dolů. „Jdi první,“ řekla.

Craig odhrnul z římsy napadaný sníh a pak opatrně přešel ke střeše spojovací chodbičky. Sklonil se, očistil část střechy od sněhu a zase se narovnal. Natáhl se a podal jí ruku. Sophie zavřela dveře a začala se pomalu šourat ke střeše. „Vedeš si skvěle,“ řekl jí tiše. Když konečně došla na konec římsy, řekl: „Dobrá práce.“

A pak najednou Sophii podklouzly nohy. Craig ji stále ještě držel za ruku, ale Sophie ztratila rovnováhu, dopadla na zadek a začala sjíždět po střeše dolů. Craigovi se podařilo chytit ji za bundu, ale stál na stejném kluzkém místě a strhla by ho s sebou. Pustil ji a měl co dělat, aby našel ztracenou rovnováhu. Sophie zaječela a sletěla ze střechy. Dopadla za popelnice do závěje kyprého sněhu.

Craig se naklonil přes okraj střechy. Dole nebylo moc světla a sotva ji viděl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se. Žádná odpověď. „Sophie!“

„Jsem v pohodě,“ řekla nešťastným hlasem.

V tu chvíli se dole otevřely dveře. Craig se rychle posadil. Ze dveří vystoupil muž. Craig viděl jen jeho temeno s krátkými černými vlasy. Muž se podíval na stranu. Světlo, jež unikalo ze dveří, Sophii trochu ozářilo. Její růžová bunda splynula se sněhem, ale Craig teď viděl její tmavé džínsy. Ležela bez pohnutí. Neviděl jí do tváře.

„Eltone!“ zavolal někdo zevnitř. „Kdo je tam?“

Elton si posvítil kolem sebe baterkou, ale viděl jen padající sníh. Odvrátil se od Sophie, udělal několik kroků kupředu a svítil před sebe. Craig se přitiskl ke střeše a modlil se, aby se Elton nepodíval nahoru. „Eltone!? „ zvolal opět někdo z kuchyně.

„Nic tu nevidím,“ odvětil Elton podrážděně. Vrátil se k popelnicím. Kdyby si posvítil za ně, objevil by Sophii. Ale on to neudělal.

Po dlouhé pauze se Elton odvrátil. „Nikdo tu není, jen zasranej sníh!“ zvolal. Vrátil se do chodbičky a zabouchl za sebou dveře.

Craig si mocně oddechl. Zjistil, že se celý třese. Snažil se uklidnit. Myšlenka na Sophii mu pomohla. Seskočil ze střechy a dopadl vedle ní. Sklonil se k ní a zeptal se: „Neublížila sis?“

Sophie se posadila. „Ne, ale mám děsnej strach. Víš určitě, že odešel?“

„Jo. Šel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Museli slyšet, jak jsi zaječela, nebo možná ránu, jak jsi dopadla na střechu. Ale třeba si myslej, že to byl vítr.“

Sophie se vyškrábala na nohy. „Bože, to doufám.“

Miranda zůstala nehybně ležet pod postelí poměrně dlouho, protože umírala hrůzou, že se Daisy vrátí. Pak si ale vzpomněla na Toma a okamžitě se vzchopila. Musela svého jedenáctiletého syna stůj co stůj ochránit. Rozhodla se, že najde mobil a přivolá pomoc. To znamenalo, že se musí nějak dostat do přístavku pro hosty, kde nechala telefon v kabelce na podlaze u dveří. Celá roztřesená vylezla zpod postele a vstala. Dveře ložnice byly otevřené. Opatrně vykoukla ven a vstoupila na odpočívadlo. Slyšela hlasy z kuchyně a pohlédla dolů.

U paty schodiště stál věšák. Většina členů rodiny nechávala boty a kabáty v chodbičce u zadního vchodu, ale otec ho vždycky věšel na věšák pod schody. Viděla, že tam visí jeho stará modrá bunda a pod ní stojí gumové holiny. Budou jí sice velké, ale alespoň jí neumrznou nohy. Začala scházet po špičkách do přízemí.

Zvuk hlasů z kuchyně zesílil. Došlo tam k hádce. Slyšela, jak Nigel křičí: „Tak se, kurva, podívej ještě jednou!“ Otočila se a rychle vyběhla zpátky nahoru. Když vstoupila na odpočívadlo, slyšela dole z chodby zvuk těžkých bot. Věděla, že pod postelí by už nebyla v bezpečí. Poslali Daisy na druhou prohlídku a tentokrát bude určitě hledat mnohem pečlivěji. Miranda vklouzla do otcovy ložnice. Jediné místo, kde se mohla ukrýt, bylo podkroví. Dveře skříně byly otevřené. Když slyšela, jak Daisy vstoupila na odpočívadlo, padla na kolena, vlezla do skříně a otevřela dvířka na půdu. Pak se otočila a zavřela za sebou dveře skříně. Zacouvala do podkroví; i zavřela dvířka.

Takřka ihned si uvědomila, že udělala chybu. Daisy prohledávala dům asi před patnácti minutami. Musela si všimnout, že dveře skříně byly otevřené.

Miranda zaslechla kroky v šatníku. Zadržela dech. Daisy došla do koupelny a zpět. Pak slyšela, jak Daisy prudce otevřela skříň. Kousala se do palce, aby nezačala ječet hrůzou. Ze skříně se ozývalo šátrání, když Daisy prohledávala pověšené obleky. Pak nastalo dlouhé ticho. Když se opět ozvaly kroky, Miranda poznala, že se Daisy vrací do ložnice. Pocítila tak obrovskou úlevu, že se málem rozplakala. Snažila se rychle vzpamatovat. Co se děje dole v kuchyni? Vzpomněla si na štěrbinu v podlaze. Potichu se k ní přiblížila, aby se podívala.

Hugo vypadal tak zoufale trapně, že ho bylo Kitovi skoro líto. Byl malý a obtloustlý. Když měl na sobě elegantní oblek, choval se sebejistě. Teď ale vzbuzoval jen soucit. Rodina stála v hloučku na konci kuchyně u dveří do spíže. Kit, Olga v černém županu, otec s oteklým rtem po ráně pěstí od Daisy a nahý Hugo. Stanley seděl na bobku a hladil Nellii, aby ji uklidnil. Nigel a Elton stáli u stolu a Daisy prohledávala první patro.

Hugo udělal krok kupředu. „V prádelně jsou ručníky a osušky,“ řekl. Prádelna byla hned vedle kuchyně na stejné straně jako jídelna. „Dovolte mi, abych si jednu vzal a zabalil se do ní.“

Daisy, jež se právě vrátila z druhé prohlídky, to slyšela. Vzala z kuchyňské linky utěrku a hodila mu ji na rozkrok. „Zkus tohle,“ řekla. Hugo vyjekl, ucukl a schoulil se do rohu. Daisy se zasmála.

Hugovo ponížení bylo nechutné a Kitovi se z něj dělalo špatně.

„Tak dost,“ řekl Nigel vztekle. „Chci vědět, kde je ta druhá sestra –Miranda. Musela odsud nějak vyklouznout. Kam mohla jít?“

„Prohledala jsem celej dům,“ řekla Daisy. „V tyhle budově není.“

Kit věděl, kde se sestra ukrývá. Před chvílí si všiml, jak se Nellie podívala na strop a zvedla jedno černé ucho. Někdo je na půdě a musí to být Miranda. Nic od ní nehrozí, protože tam není telefon a má na sobě jen noční košili. Kitovi vrtalo hlavou, zda by na ni i přesto mohl Nigela nějak upozornit.

„Možná šla ven,“ řekl Elton. „Ten hluk, co jsme slyšeli, udělala nejspíš ona.“

„Jak je teda možný, žes ji neviděl, když ses tam šel podívat? „ udeřil na něj Nigel.

„Protože venku není vidět na krok!“ Eltona Nigelův povýšený tón podráždil.

Kita napadlo, že hluk venku nejspíš způsobily děti. Co když se podívaly oknem do kuchyně a uviděly pistole? Nigel musí chytit zbytek přítomných členů rodiny dřív, než někdo z nich zavolá na policii. Pokud ale nechtěl prozradit, že k lupičům patří, nemohl nic dělat.

„Měla na sobě jen noční košili,“ řekl Nigel. „Daleko se určitě nedostala.“

„Půjdu zkontrolovat venkovní budovy,“ řekl Elton.

Nigel se zamračil a přemýšlel. „Jo,“ řekl. „Najdi zbylý členy rodiny a přiveď je sem. Nezapomeň jim zabavit všechny mobily. A mrkni se taky do garáže, jestli někdo nemá telefon v autě.“

„Já dojdu do garáže, když jde Elton prohledat ty budovy,“ řekla Daisy. Strčila pistoli do kapsy a zapnula si koženou bundu.

„Než půjdeš, šoupnem tuhle skupinku někam, kde ji budeme moct zamknout.“

V tu chvíli Hugo skočil na Nigela. Všechny to nesmírně překvapilo. Kit Huga odepsal stejně jako gang. Ale Hugo se na Nigela vrhl se zuřivou energií a začal ho mlátit oběma rukama do obličeje. Vybral si na to ten nejvhodnější okamžik, protože Daisy právě strčila pistoli do kapsy, Elton ji ani nevytáhl a Nigel měl co dělat, aby odrážel Hugovy pěsti, a nemohl ji použít. Nigel se zapotácel, narazil zády do kuchyňské linky, ale pistoli přitom neupustil. Elton se snažil Huga popadnout a strhnout ho z Nigela, ale protože byl nahý, neměl ho za co uchopit.

Stanley pustil Nellie, jež zuřivě štěkala a zakousla se Eltonovi do nohy. Když se Daisy snažila vytrhnout pistoli z kapsy, Olga popadla z pultu talíř a hodila ho na ni. Daisy se vyhnula a talíř ji trefil do ramene.

Kit udělal krok kupředu, aby Huga chytil, ale pak se zarazil. Kdyby nebylo zbytí, postavil by se na Nigelovu stranu proti své rodině, ale chtěl zachovat zdání, že lupiče nikdy neviděl, jak nejdéle to bylo možné. A tak tam stál a nevěděl, co má dělat.

Daisy kopla Nellii do žeber tak prudce, že zakňučela a odletěla do kouta.Elton chytil zezadu Huga oběma rukama do mocného sevření. Hugo se statečně bránil, ale nedokázal ze sebe Eltona setřást. Elton ho nadzvedl a strhl ho z Nigela. Nigel krvácel z nosu a úst a kolem očí měl rudé šrámy. Podíval se nenávistně na Huga a zvedl ruku s pistolí.

Olga udělala krok vpřed a vykřikla: „Ne!“

Nigel se pootočil a namířil na ni.

Stanley ji popadl a stáhl ji k sobě. „Prosím, nestřílejte,“ řekl.

Nigel mířil dál na Olgu. „Daisy, máš ještě pořád ten obušek?“ Daisy ho s potěšením vytáhla.

Nigel ukázal na Huga. „Tak dej tomuhle parchantovi za vyučenou.“

Hugo se chtěl bránit, ale Elton ho pevně držel. Daisy se napřáhla a praštila Huga obuškem vší silou do obličeje. Rána mu rozdrtila lícní kost. Hugo zařval bolestí. Daisy se zašklebila a kopla ho do rozkroku. Pak se opět napřáhla a udeřila ho obuškem přes hlavu. Hugo ztratil vědomí. Daisy to ale bylo jedno a dalším úderem mu zlomila nos.

Olga ze sebe vydala zuřivý zoufalý řev, vytrhla se z otcova sevření; i vrhla se na Daisy. Ta se po ní ohnala, ale protože byla příliš blízko, obušek těsně minul Olžinu hlavu. Elton Huga pustil a nechal ho spadnout na vykachlíčkovanou podlahu. Chtěl Olgu chytit, ale té se podařilo zatnout nehty do Daisyina obličeje. Nigel sice na Olgu mířil, ale bál se zmáčknout spoušť, aby omylem nezasáhl Eltona nebo Daisy. Stanley se vrhl k plotně a popadl těžkou železnou pánev, na níž Kit předtím smažil vajíčka. Zvedl ji do výše a chtěl praštit Nigela do hlavy, ale ten v poslední chvíli ucukl a pánev ho trefila do ramene. Zařval bolestí a pistole mu vyletěla z ruky. Dopadla na stůl jen malý kousek od lahvičky s parfémem, odrazila se na sedadlo dřevěné židle a nakonec skončila na zemi u Kitových nohou. Kit se shýbl a zvedl ji.

Nigel a Stanley stáli a zírali na něj. Nastala dramatická pauza. Olga, Daisy a Elton se přestali prát, civěli na Kita a čekali, co udělá. Kit váhal a zoufale přemýšlel, jak se má rozhodnout.

Všichni na něj civěli a v kuchyni nastalo hrobové ticho. Pak Kit chytil pistoli za hlaveň a vrátil ji Nigelovi.

6:30

Craig a Sophie obešli obloukem přístavek pro hosty a zadem se dostali ke stodole. Teď se kradli podél její přední strany k vratům, a kdyby se někdo podíval oknem ven, určitě by je spatřil. V husté vánici Craig viděl jen osvětlené okno kuchyně a za ním matné pohybující se postavy. Pootevřel velká vrata. Rychle vklouzli dovnitř a vděčně je za sebou zavřeli. Okamžitě je obklopil teplý vzduch. Craig se třásl zimou a Sophii drkotaly zuby jako kastaněty. Sundala si mokrou bundu, odhodila ji a přitiskla se k velkému radiátoru.

Ve stodole bylo šero a osvětlovala ji jen malá lampička, jež stála nedaleko kavalce, na kterém ležel Tom a pokojně spal. Craig se rozhodl, že nemá smysl ho budit. Moc by jim nepomohl a zbytečně by se vyděsil. Craig rychle vylezl po žebříku na seník. Na jedné z postelí spala jeho sestra Caroline. Rozhodl se, že ji také nebude budit. Vedle druhé postele ležel na zemi kufr. Protože na seníku byla skoro tma, Craig se k němu opatrně vydal. Když se nad ním sklonil, zaslechl tiché šustění a pištění sestřiných potkanů.

Craig začal ve tmě prohrabovat obsah kufru, až konečně sevřel v ruce mobilní telefon – véčko. Otevřel ho, ale displej se nerozsvítil. Neviděl, kde je tlačítko, kterým by ho zapnul. S telefonem v ruce sjel po žebříku dolů na mlat. U knihovny stála stojací lampa. Rozsvítil ji, našel tlačítko, zmáčkl ho, ale nic se nestalo. „Nemůžu tu zatracenou věc zapnout,“ zašeptal.

Sophie mu ho vzala a stiskla stejné tlačítko. Zamračila se a zmáčkla ho ještě několikrát. „Asi bude vybitá baterie,“ řekla.

„Kde máš nabíječku?“

„Nevím… Asi jsem ji nechala doma,“ řekla zoufale.

„Doprdele!“ Craig se snažil uklidnit. Na chvilku se odmlčel. Vzpomněl si, jak ji líbal, a teď se na ni nemohl zlobit. Objal ji kolem ramen. „No dobře,“ řekl. „Nic se neděje.“

Položila mu hlavu na prsa. „Moc mě to mrzí.“

„Musíme vymyslet něco jinýho.“

„Musí tu bejt víc telefonů. Nebo aspoň nabíječka, kterou bysme mohli použít.“

„Já a Caroline mobil nemáme – matka nám to nechce dovolit.“

„Tom taky žádnej nemá. Nebyl náhodou telefon v dědově autě?“

Craig luskl prsty. „No jasně! Ferrari. A nechal jsem v něm klíčky. Takže stačí, když se dostanem do garáže a můžeme zavolat policii.“

„Chceš říct, že musíme jít zase ven?“

„Můžeš tu zůstat, jestli chceš. Nebudeš tu sama. Jsou tu Tom a Caroline.“

„Ne. Chci jít s tebou.“

Craig se snažil, aby na něm nebylo vidět, jak moc ho to potěšilo. „Tak si ale zase vezmi bundu.“ Zvedl větrovku z podlahy a pomohl jí do ní. Když se na něj podívala, pokusil se na ni povzbudivě usmát. „Můžeme?“

Na chvíli se jí vrátil její předchozí postoj k životu. „Jo. Co se nám může stát? Přinejhorším nás zavražděj, to je všecko. Jdeme.“

Vyšli ven. Stále ještě byla tma a z nebe padaly husté chomáče pichlavého sněhu. Craig se opět nervózně podíval přes dvůr na obrysy domu, ale viděl stejný rozmazaný obrázek jako předtím. Vzal Sophii za ruku, dovedl ji na roh stodoly a pak přes dvůr ke garáži. Postranní dveře byly jako vždy odemčené. Uvnitř byla stejná zima jako venku. Nebyla tam žádná okna, takže to Craig riskl a rozsvítil. Dědovo ferrari stálo u zdi, kde ho zanechal. Došel k němu a stiskl kliku. Dveře se nepohnuly. „Je zamčený,“ řekl. Podíval se dovnitř. „A klíčky jsou v tahu.“

„To není možný! Jak se to mohlo stát?“

„Asi ho zamknul Luke a vzal klíče do domu.“

„Kde je nechal?“

„Ve skříňce na zdi v chodbičce u zadního vchodu,“ řekl Craig temně. „Asi dva metry od těch vrahounů.“

Sněžný pluh se pomalu šinul po tmavé okresní silnici. Osborneův jaguár jel z ním. Toni seděla za volantem a sledovala, jak stěrače s námahou odhrnují hustý sníh. Matka se štěnětem na klíně spala na zadním sedadle. Vedle Toni seděl Carl, jenž buď dřímal, nebo trucoval. Řekl jí, že nesnáší, když někdo cizí řídí jeho auto, ale Toni na tom trvala, a navíc měla klíče.

V hostinci U Kapky rosy našli únikové vozidlo. V dodávce objevili paruky, falešné kníry a brýle s obyčejnými skly, ale žádnou stopu, jež by jim napověděla, kam mohli lupiči odjet. Policisté tam zůstali a šli vyslechnout personál. Sněžný pluh pokračoval podle Frankových instrukcí na sever. Pro jednou se s ním Toni shodla. Bylo logické, že lupiči vyměnili vozidla cestou, než aby se zdržovali a nechali druhé únikové vozidlo stát někde stranou.

Když sněžný pluh předjížděl stojící vozy, řidič nezastavil. Oba policisté v kabině dostali rozkaz všechno jen pozorovat. Některá auta byla opuštěná, v jiných seděl jeden nebo dva lidi, ale v žádném neviděli tři muže a ženu. Většina řidičů stojících aut nastartovala a rozjela se za pluhem. Za jaguárem se teď vytvořila malá kolona a Toni se začala obávat, zda se nespletla a lupiči neodjeli přece jen na jih.

Spatřila ceduli s nápisem PLÁŽ a uvědomila si, že jsou nedaleko Steepfallu. Teď musela jet ke Stanleymu a oznámit mu, co se stalo. Měla z toho strach. Zvedla sluchátko Osborneova telefonu a vytočila Frankovo číslo. Jeho hlas se ozval z reproduktorů jaguáru. „ Vrchní detektiv Hackett.“

„Tady Toni. Pluh se blíží k odbočce k domu Stanleyho Oxenforda. Chci mu oznámit, co se stalo. Nemůžu se k němu dovolat, ale bydlí jen kilometr a půl od silnice a…“

„Zapomeň na to. Mám tu teď ozbrojenou jednotku a chlapce svrběj prsty, aby si konečně mohli zastřílet. Nemůžeme se zdržovat, lupiči by nám mohli uniknout.“

„Bude to trvat jen pět nebo šest minut, než pluh cestu vyčistí. Aspoň se mě zbavíš. A mojí matky taky.“

„Je to sice lákavá představa, ale nebudu pronásledování přerušovat.“

„Stanley ti bude moct pomoct s vyšetřováním. Koneckonců, je přece oběť.“

„Odpověď zní ne,“ řekl Frank.ˇˇ

Toni vytáhla eso z rukávu. „Vzpomeň si na Statkáře Johnnyho.“

„Táhni k čertu.“

„Používám sadu handsfree a Carl sedí vedle mě. Všechno slyší.“

„Tak ji odpoj.“

Toni odpojila sluchátko od reproduktorů a přitiskla si ho k uchu, takže Carl nemohl slyšet, o čem se budou bavit. „Zavolej řidiči pluhu, Franku. Prosím.“

„Ty čubko. Víš dobře, že Statkář Johnny byl vinnej.“

„To věděli všichni. Ale jen my dva víme, co jsi udělal, aby ho odsoudili. A Carl slyší všechno, co řeknu.“

„Předpokládám, že nemá smysl, abych se tě ptal, jestli víš, co je to loajalita.“

„Od chvíle, kdy jsi řekl Carlovi o křečkovi Chlupáčkovi, to slovo neznám.“

Výstřel konečně zasáhl cíl. Frank se začal hájit. „Carl by si nechal Statkáře Johnnyho pro sebe. Je to kamarád.“

„Ale je především novinář. A taková bomba…“ Na druhém konci se rozhostilo ticho. „Tak se rychle rozhodni, Franku,“ řekla Toni. „Blížíme se k odbočce. Buď pluh zahne, nebo celou příští hodinu strávím vyprávěním o případu Statkáře Johnnyho.“ Pak zaslechla ve sluchátku cvaknutí a Frank zavěsil.

„O co šlo? „ zeptal se Carl.ˇ

„Jestli mineme příští odbočku, tak vám to řeknu.“

O chvilku později zabočil sněžný pluh na silnici do Steepfallu.

Hugo ležel na vydlaždičkované podlaze. Byl v bezvědomí, ale dýchal. Olga plakala a měla blízko k hysterickému záchvatu. Stanley Oxenford byl bledý z šoku. Zíral na Kita s výrazem, v němž se mísilo zoufalství se zmatkem a potlačovaným vztekem. Jeho pohled říkal: Jak jsi nám mohl něco takového udělat?

Kit měl co dělat, aby ovládl zlost. Všechno se jim bortilo pod rukama. Členové jeho rodiny teď věděli, že se spolčil s gaunery, a určitě ho nebudou krýt, což znamená, že se to brzy dozví policie. Byl odsouzený k životu na neustálém útěku před zákonem. Zároveň měl i strach. Vzorek viru ležel na stole v lahvičce od parfému, kterou chránil jen dvojitý igelitový sáček.

Nigel přinutil Stanleyho a Olgu lehnout si na břicho vedle Huga a ohrožoval je pistolí. Elton shromáždil různé provazy, kabely a klubko prádelní šňůry. Daisy spoutala Stanleymu, Olze a Hugovi ruce a nohy tak pevně, že se jim šňůra zařezávala do masa.

„Potřebuju svůj mobil pro případ, že někdo bude volat do Kremlu,“ řekl Kit Nigelovi.

Nigel váhal. „Proboha, vždyť jsem vám vrátil pistoli, ne? „ řekl Kit. Nigel pokrčil rameny a podal mu telefon.

„Jak to můžeš dělat, Kite? „ zeptala se Olga, když Daisy klečela jejímu otci na zádech. „Jak se můžeš klidně dívat na to, jak zacházejí s tvou rodinou?“

„Není to moje vina!“ ohradil se vztekle. „Kdybyste se ke mně chovali slušně, nic z toho by se nestalo.“

„Že to není tvoje vina? „ zeptal se rozčarovaný otec.

„Dlužím gangsterům peníze. Donutili mě k tomu!“

„Nikdo nemůže nikoho donutit, aby klesl takhle hluboko.“ Otec mluvil autoritativním pohrdavým tónem, který si Kit pamatoval z dětství. „O co vlastně jde?“

„Drž hubu!“ vyštěkla Daisy.

Stanley ji ignoroval. „Co máte, proboha, za lubem, Kite? Co je v té lahvičce? Proč je ve dvojitém sáčku?“

„Řekla jsem, abys držel hubu!“ Daisy kopla Stanleyho do obličeje.

Říkal sis o to, pomyslel si Kit s barbarským zadostiučiněním.

„Pusť televizi, Kite,“ řekl Nigel. „Třeba se dozvíme, kdy tahle vánice poleví.“

Sledovali reklamy: lednové slevy, letní dovolené, výhodné půjčky. Elton zavřel Nellii do jídelny. Hugo se začal probírat a Olga k němu tiše mluvila. Na obrazovce se objevil hlasatel s čepicí Santa Clause. „Včera v noci zažilo Skotsko nečekanou sněhovou bouři, která nadělila zemi překvapivé bílé Vánoce,“ řekl. „Dnes ráno by měla vánice ustát a kolem poledne očekáváme začátek oblevy.“

Zpráva Kita rozveselila. Pořád to ještě mohou stihnout.

Nigel měl stejné myšlenky. „Jak daleko odsud je to terénní vozidlo, Kite?“

„Necelé dva kilometry.“

„Jakmile se začne rozednívat, vyrazíme.“ Trochu se zamračil. „Budeme tam muset jít pěšky sněhem a pak jet dalších patnáct kilometrů. Ale když sebou hodíme, tak to zvládneme.“ Vytáhl z kapsy mobil. Začal vytáčet číslo, ale pak se zarazil. „Mám vybitou baterii,“ řekl. „Eltone, půjč mi svůj mobil.“ Elton mu ho podal a Nigel vytočil číslo. „Jo, to jsem já. Co tohle počasí?“

Kit předpokládal, že mluví s kupcovým pilotem.

„Jo. Asi za hodinu by to mělo ustát… My tam budeme, ale co vy?“ Nigel se snažil působit sebejistě, přestože se tak určitě necítil. „Dobře. Takže se uvidíme v domluvenou dobu.“ Strčil mobil do kapsy.

Hlasatel řekl: „Během vánice došlo k loupežnému přepadení Oxenlordova výzkumného ústavu nedaleko Inverburnu.“ V kuchyni se rozhostilo ticho. A je to tady, pomyslel si Kit; pravda vyšla najevo. „Lupiči ukradli vzorky nebezpečného viru.“

„Tak to je v té lahvičce? „ procedil Stanley skrz nateklé rty. „Jste šílení?“

„A teď reportáž Carla Osbornea z místa činu.“ Na obrazovce se objevila fotografie reportéra s mobilem u ucha a jeho hlas byl slyšet z telefonu. „Smrtící virus, jenž včera zabil laboratorního technika Michaela Rosse, je teď v rukou gangsterů. Při dokonale naplánované vánoční loupeži se třem mužům a jedné ženě podařilo vyřadit z provozu supermoderní bezpečnostní zařízení, vniknout do ústavu a dostat se do laboratoře nejvyššího bezpečnostního stupně, kde vědci skladují v uzamčeném chladicím trezoru nevyléčitelné viry.“

„Doufám, že jsi jim při tom nepomáhal, Kite,“ řekl Stanley.

„Jistěže pomáhal,“ řekla Olga znechuceně.

„Ozbrojení gangsteři přemohli strážné, přičemž dva zranili, jednoho vážně. Ale jestli zločinci vypustí virus madoby-2 mezi obyvatelstvo, zemřou statisíce lidí.“

Stanley se převrátil na záda a s obtížemi se posadil. „Zabijete i sebe,“ řekl nahlas, aby překřičel reportéra. „Jestli je v té lahvičce na stole opravdu virus madoby-2, tak byste měli vědět, že na něj neexistuje žádný protijed. Když lahvičku upustíte a roztok z ní unikne, jste mrtví. I když se vám podaří virus někomu prodat a ten ho vypustí, šíří se tak rychle, že před ním nebude mít šanci uniknout. Vedle takového rizika je každá suma jen směšnou almužnou.“

„Až ho vypustěj, nebudu už v Británii,“ řekl Nigel.

Kit byl v šoku. O tomhle se Nigel nikdy předtím nezmínil. Plánuje i Elton, že odjede do ciziny? A co Daisy a Harry Mack?

Stanley se podíval na Kita. „To ti ještě nedošlo, že je to naprosté bláznovství? „…

Má pravdu, pomyslel si Kit. Je to šílené. Ale takový je dnešní svět. „Když nesplatím svůj dluh, jsem mrtvý tak jako tak.“

„Ale no tak. Přece tě kvůli nějakému dluhu nezabijí.“

„Ale zabijem,“ řekla Daisy.

„Kolik jim vlastně dlužíš?“

„Čtvrt milionu liber.“

„Bože na nebi!“

„Před třemi měsíci jsem ti říkal, že jsem v zoufalé situaci, ale tys mě neposlouchal.“

„Jak jsi mohl udělat tak velký dluh? Ne, zapomeň na to, že jsem se zeptal.“

„Hrál jsem karty na kredit. Mám dobrý systém. Jen jsem měl dlouhou dobu smůlu.“

„Smůlu? „ řekla Olga. „Kite, probuď se! Podvedli tě! Tihle lidé ti půjčili peníze a ujistili se, že se zadlužíš, protože potřebovali tvou pomoc při krádeži viru!“

Kit tomu nevěřil. „Jak to můžeš vědět? „ zeptal se pohrdavě.

„Jsem právnička. Znám tyhle typy. Vím toho o nich víc, než bych si přála.“

„Podívej, Kite,“ řekl Stanley. „Jsem si jistý, že ještě pořád můžeme najít nějaké řešení.“

„Na to je příliš pozdě. Už jsem se rozhodl a teď to dotáhnu do konce.“

„Ale pomysli na to, kolik nevinných lidí tím zabiješ.“

„Vidím, že chceš, abych zemřel. Chráníš spoustu cizích lidí, ale pro záchranu vlastního syna jsi nehnul prstem.“

Stanley zaúpěl. „Bůh ví, že tě miluji a nechci, abys zemřel, ale víš jistě, že si chceš zachránit život za takovou cenu?“

Když Kit otevřel pusu a chystal se odpovědět, zazvonil mu mobil. Nikdo se nepohnul. Kit vytáhl telefon z kapsy. Byl to Hamish. „Toni jede za pluhem a přemluvila je, aby jeli k vám. Budou tam každým okamžikem. V kabině pluhu sedej dva policajti.“

Kit hovor ukončil a podíval se na Nigela. „Jede sem policie. Budou tu co nevidět.“

Craig otevřel boční dveře garáže a podíval se na místo, kde seděla Sophie. Sice už zhasl, ale věděl, že na něj čeká v Lukeově vymrzlém fordu zachumlaná do růžové bundy. Zamával na ni a vyšel ven. Brodil se hlubokým sněhem podél stěny garáže a mířil k domu. Šel do chodbičky pro klíče od ferrari. Na rohu hlavní budovy zaváhal. Třásly se mu ruce a cítil, jak se pod ním podlamují nohy. Podíval se na přední stěnu domu. Aby se dostal k zadnímu vchodu, musel projít kolem oken obývacího pokoje a jídelny, kde nebyly zatažené záclony. Přinutil se vyrazit.

Prošel kolem Mirandiny zasněžené Toyoty Previa a Hugova mercedesu a zašel za roh domu.

V chodbičce bylo rozsvícené světlo. Opatrně do ní nahlédl růžkem okna. Viděl botník, skříň s kabáty a na stěně kovovou schránku, v níž visely klíče. Dveře do kuchyně byly naštěstí zavřené.

Zaposlouchal se, ale v domě bylo ticho. Přinutil se dojít ke dveřím a vzít za kliku. Opatrně ji stiskl a zatlačil. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Chodbička byla asi dva metry dlouhá a značně úzká, protože v ní zabíraly místo široký spodek komína a velká skříň. Skříňka na klíče visela na stěně komína. Bylo v ní dvacet očíslovaných háčků. Na některém visel jeden klíč, na jiném celý svazek, ale Craig poznal klíče od ferrari okamžitě. Uchopil je a chtěl je sundat, ale řetízek se zachytil na háčku. Pokusil se ho vyháknout, ale pak někdo vzal za kliku kuchyňských dveří a Craig klíčky s leknutím pustil.

Rozbušilo se mu srdce. Kdosi chtěl dveře otevřít, ale neuvědomil si, že se otvírají dovnitř, a omylem na ně tlačil. Craig toho krátkého zdržení využil, bleskurychle otevřel skříň s kabáty a vklouzl do ní. Zadržel dech a poslouchal.

Nigel zalomcoval klikou a chvilku mu trvalo, než mu došlo, že za ni musí zatáhnout. Otevřel dveře a nahlédl do chodbičky. „To není dobrý,“ řekl. „Dveře a dvě okna.“ Přešel kuchyni a otevřel dveře do spíže. „Tohle je lepší. Jen jedno okno. Eltone, nažeň je dovnitř.“

„Je tu zima,“ protestovala Olga.ˇˇ

„Ale no tak, nechte toho, nebo se rozpláču,“ řekl Nigel sarkasticky.

„Můj manžel potřebuje doktora.“

„Má kliku, že nepotřebuje hrobníka.“ Nigel se otočil na Eltona. „Nacpi jim něco do huby, ať tu neřvou.“

Elton otevřel zásuvku, vytáhl z ní několik čistých utěrek a nacpal je do pusy Stanleymu, Olze a Hugovi, jenž už byl při smyslech, ale stále ještě značně otřesený. Pak zajatce vytáhl na nohy a strčil je do spíže.

„Poslouchej,“ řekl Nigel Kitovi. Snažil se působit klidným dojmem, ale Kit viděl, že je napnutý jako struna na kytaře. „Až sem dorazí policie, jdi je přivítat. Buď k nim přívětivej a chovej se klidně. Řekni jim, že je tu všechno v pořádku a že všichni kromě tebe ještě chrápou.“

Kit si připadal, jako by se měl jít postavit před popravčí četu. „Co když budou chtít jít dál?“

„Když budou neodbytný, vem je do kuchyně. My budem vzadu v tý chodbičce. Prostě se jich zbav, jak nejrychleji to bude možný.“

„Jede sem i Toni Gallová,“ řekl Kit. „Je vedoucí bezpečnostního oddělení v ústavu. Bude chtít mluvit s otcem.“

„Řekni jí, že to nejde.“

„Co když bude trvat na svém a…“

Nigel zvýšil hlas. „Co myslíš, že asi udělá? Srazí tě na zem, překročí tvý bezvládný tělo a půjde dál? Prostě ji pošli do prdele a je to.“

„Tak dobře,“ řekl Kit. „Ale nejdřív budeme muset umlčet mou sestru Mirandu. Schovává se nahoře v podkroví.“

„V podkroví? Kde?“

„Přímo nad touhle místností. Ve skříni v otcově šatníku jsou tajný dvířka, kterýma se tam dostala.“

Nigel se otočil na Daisy. „Postarej se o to.“

Miranda slyšela, jak ji bratr zradil. Okamžitě vyskočila, doběhla k dvířkám a prolezla zpátky do otcova šatníku. Tlouklo jí srdce, ale ještě neztrácela hlavu. Ještě ne. Slyšela, jak Kit předtím oznámil, že sem jede policie a na krátký radostný okamžik si myslela, že jsou zachráněni. Ještě před chvílí stačilo počkat, až muži v modrých uniformách vtrhnou do domu a zatknou lupiče. Pak ale s hrůzou vyslechla, že Nigel Kitovi radí, jak se má policie zbavit. Rozhodla se, že kdyby se policisté chystali zase odjet, otevře okno ložnice a začne volat o pomoc.

Byla hrůzou bez sebe, že se zase setká s Daisy, ale snažila se neztrácet hlavu a přemýšlet. Může se schovat v Kitově ložnici, a zatímco Daisy bude prohledávat podkroví, bude mít dost času otevřít okno a přivolat pomoc. Proběhla ložnicí. Když uchopila kliku, zaslechla na schodech těžké kroky. Příliš pozdě. Daisy rozrazila dveře. Miranda se za nimi schovala. Daisy odrázovala do šatníku, aniž se přitom ohlédla. Miranda vyklouzla na chodbu. Přešla odpočívadlo a vstoupila do Kitovy ložnice. Doběhla k oknu a odhrnula záclonu. Doufala, že venku uvidí policejní auta s blikajícími majáčky. Nikdo tam však nebyl.

Byla zoufalá. Daisy to bude trvat jen pár vteřin, než zjistí, že v podkroví nikdo není. Miranda potřebovala víc času. Jak může být policie daleko? Nemohla by zavřít Daisy na půdě? Snažila se nemyslet na možné riziko a spěchala zpátky do otcovy ložnice. Viděla, že dveře skříně jsou dokořán. Daisy musí být pořád ještě na půdě. Rychle skříň zavřela. Na dveřích nebyl zámek, ale byly vyrobené ze silného, pevného dřeva. Když je něčím zaklíní, nebude snadné je zevnitř otevřít. Dole mezi dveřmi a spodkem skříně byla úzká škvíra. Co by do ní mohla vrazit, aby dveře zaklínila? Otevřela zásuvku otcova nočního stolku a našla tam knihu od Prousta. Popadla ji a začala z ní rvát stránky.

Kit slyšel, jak Nellie začala v sousední místnosti štěkat. Někdo se blížil. Přešel do jídelny. Nellie se opírala předními tlapkami o okenní parapet. Kit došel k oknu. Vánice polevila a venku už jen slabě sněžilo. Podíval se k lesu a spatřil velký nákladní vůz s blikajícím oranžovým majáčkem a velkou radlicí. „Už jedou!“ zvolal.

Do jídelny vstoupil Nigel. Fenka zavrčela. „Ticho!“ okřikl ji Kit. Nellie se stáhla do kouta. Nigel se přitiskl ke stěně vedle okna a podíval se ven.

Sněžný pluh za sebou nechával asi tři metry široký čistý pruh. Projel kolem hlavního vchodu a odhrnul sníh před zaparkovanými vozy. Pak zacouval ke garáži a odklidil závěje, jež se vytvořily před vraty. K hlavnímu vchodu přijel světlý jaguár a zastavil. Z jaguára vystoupila žena v kožené letecké bundě. Kit v ní poznal Toni Gallovou.

„Zbav se jí,“ řekl Nigel a stáhl se k Eltonovi do chodbičky.

Kit došel k předním dveřím a otevřel je. Toni pomáhala někomu vystoupit z auta. Kit se zamračil. Byla to stará žena v zeleném vlněném kabátě a plstěném klobouku.

„Ahoj, Kite,“ řekla Toni, když vedla starou dámu ke vchodu.

„Co tu chcete? „ zeptal se Kit.

„Přijela jsem za tvým otcem. V laboratoři došlo k nepředvídanému případu.“

„Táta spí.“

„Tak ho jdi vzbudit. Je to důležité.“

„Kdo je ta babička?“

„To je moje matka Kathleen Gallová.“

„Nejsem žádná babička,“ řekla stará žena. „Je mi jednasedmdesát a jsem čilá jako rybička, tak pozor na jazyk, mladý muži.“

„To je v pořádku, mami. Nechtěl se tě dotknout.“

Kit ji ignoroval. „Proč jste ji sem přivezla?“

„To vysvětlím tvému otci.“ Sněžný pluh se před garáží otočil a začal se vracet k lesu. Jaguar jel za ním.

Kita se začala zmocňovat panika. Co má dělat? „Dovnitř nemůžete,“ řekl Toni.

„Tohle není tvůj dům. Je otcův a ten se mnou chce mluvit,“ řekla Toni. Podpírala matku a pomalu se blížily ke vchodu.

Kit byl v koncích. Kdyby se pokusil dodržet Nigelovy rozkazy, Toni by mohla zavolat policisty, aby se vrátili. Samotnou Toni bude snazší zvládnout. „Tak pojďte dál,“ řekl.

„Děkuji.“ Toni s matkou vstoupily do chodby. „Nepotřebuješ si odskočit, mami?“ zeptala se Toni. „Tady je záchod.“

Kit sledoval, jak brzdová světla pluhu a jaguáru zmizela mezi stromy. Trochu ho to uklidnilo. Teď měl sice na krku Toni, ale aspoň se zbavil policie. Zavřel dveře.

Z prvního patra se ozvala hlasitá rána, jako by někdo udeřil do stěny perlíkem. „Co to, k čertu, bylo? „ zeptala se Toni.

Miranda vzala štos vytržených stránek, přeložila je a vrazila je do škvíry pod dveřmi skříně jako klín. Pak přitáhla z ložnice těžký mahagonový prádelník, naklonila ho a zaklínila s ním dveře. Takřka vzápětí slyšela, jak Daisy ve skříni tlačí na dveře. Když se neotevřely, začala do nich mlátit. Miranda hádala, že se Daisy opřela o zadní stěnu, skrčila nohu a vztekle do dveří kope. Dveře se otřásaly, ale nepovolily. Miranda teď měla chvilku na to, aby doběhla k oknu. Učinila to, ale když ho otevřela, viděla, že nákladní vůz a jaguar odjíždějí pryč. „Ach, ne!“ povzdechla si nahlas. Vozidla už byla příliš daleko na to, aby někdo z nich zaslechl její křik.

Vyběhla z ložnice, ale na vrcholku schodiště se zastavila. Dole byla nějaká stará žena, kterou v životě neviděla. Stará dáma šla na záchod. Co se to děje? Pak viděla Toni Gallovou, jak zavřela dveře toalety, sundala si koženou bundu a pověsila ji na věšák. Potom spatřila Kita. Z šatníku se ozvala další hlasitá rána a Kit řekl: „To budou děti. Už se musely probudit.“

Miranda si uvědomila, že se Kit snaží vzbudit zdání, že je v domě všechno v pořádku. Pak Toni přinutí odjet, nebo ji přemůže a spoutá jako ostatní. A policie odjíždí pryč.

„Pojďte radši do kuchyně,“ řekl Kit Toni. Z ložnice se ozval praskot: Daisy se dostala ze skříně.

Miranda věděla, že musí okamžitě jednat. „Toni!“ zařvala. Toni se podívala nahoru a spatřila ji.

„Do prdele, ne,“ řekl Kit.

„Lupiči! Jsou tady!“ zařvala Miranda. „Jsou ozbrojení…“ Daisy se vyřítila z ložnice a srazila Mirandu ze schodů. Toni zůstala na okamžik jako ochromená.

Kit stál vedle ní a vztekle zíral na schody. Tvář měl celou pokroucenou vztekem. „Chyť ji, Daisy!“ řekl.

Miranda padala ze schodů. Za Mirandou se řítila ošklivá dívka s oholenou hlavou a podmalovanýma očima, oblečená v kožené bundě. A matka byla na záchodě. Toni si ve zlomku vteřiny uvědomila, že v domě musí být lidé, kteří přepadli Kreml. Holohlavá žena nad schody bude blondýna, kterou Toni viděla na záznamu bezpečnostních kamer – paruku nechala v odstavené dodávce. A Kit byl s nimi spřažený. Než stačila myšlenku dokončit, Kit ji chytil do kravaty a snažil se ji strhnout k zemi. „Nigele!“ zařval.

Toni mu uštědřila tvrdou ránu loktem do žeber a slyšela, jak vyhekl bolestí. Když sevření na krku povolilo, otočila se a praštila ho levou pěstí do bránice. Prudce se po ní ohnal, ale Toni se ráně vyhnula a napřáhla pravou ruku, aby mu zasadila rozhodující úder. Než ho však stačila trefit, Miranda se dokutálela pod schody a podrazila jí zezadu nohy. Toni se skácela na záda. Ve stejném okamžiku zakopla žena v kožené bundě o Mirandu a padající Toni a srazila se s Kitem. Všichni čtyři skončili na dláždění chodby.

Toni si uvědomila, že tenhle zápas nemůže vyhrát. Musela by přemoct Kita, holohlavou dívku a nejspíš ještě jejich dva další společníky. Nezbývalo jí, než se okamžitě dostat někam do bezpečí a vymyslet, co podnikne. Vysmekla se ze skrumáže těl a převalila se na stranu. Kit ležel na zádech. Miranda byla schoulená do klubíčka; měla vyražený dech, ale vypadalo to, že není vážně zraněná. Daisy se zvedla na kolena a zuřivě praštila Mirandu do ramene. Toni vyskočila na nohy. Přeskočila Kita, vrhla se ke vchodu a otevřela dveře. Kit ji popadl za kotník. Otočila se a kopla ho druhou nohou do lokte. Zařval bolestí a pustil ji. Toni vyskočila ven a přibouchla za sebou dveře. Pustila se vpravo po kolejích vyjetých sněžným pluhem. Za zády jí třeskl výstřel a z okna se vysypalo sklo. Někdo z domu na ni střílí.

Doběhla ke garáži a zabočila na vybetonovaný výjezd před vraty. Střelec ji teď nemohl zasáhnout. Sněžný pluh už byl příliš daleko na to, aby ho dostihla. Co má dělat? Kam se má schovat? Teplou bundu nechala na věšáku pod schody – venku dlouho nevydrží a garáž bude pořádně vymrzlá. Doběhla na konec garáže a podívala se za roh. Nedaleko před sebou spatřila vrata stodoly. Troufne si přeběhnout otevřený dvůr, na který je vidět z oken domu? Uvědomila si, že je to její jediná šance.

Když se chystala vyběhnout, vrata stodoly se pootevřela a objevil se v nich malý hoch v gumových holínkách a kabátě nataženém přes pyžamo. Toni v něm poznala Mirandina syna Toma, Chlapec se nerozhlížel, zabočil doleva a začal se brodit sněhem k přístavku pro hosty. Došel ke dveřím a zmizel uvnitř.

Toni stále ještě váhala. Číhá za oknem domu někdo s automatickou pistolí? To brzy zjistí.

Začala se prodírat závějí k vratům stodoly a každý krok jí připadal strašně pomalý. Ohlédla se bázlivě na dům, ale za okny nikoho nespatřila. Konečně se dostala k vratům, vklouzla dovnitř a zavřela je za sebou. Třásla se vděčností, že je stále ještě naživu.

Ve světle rozsvícené lampičky spatřila kulečníkový stůl, několik starých pohovek, televizor a dvě opuštěná polní lůžka. Vzadu stál žebřík, který vedl na seník. Toni se silou vůle uklidnila a vylezla po něm nahoru. Podívala se na patro a vyděsilo ji několik párů malých červených očí, které ji sledovaly. Byli to potkani. Vyhoupla se na patro. Našla tam dvě postele. V jedné spala Caroline, druhá nebyla rozestlaná. Věděla, že nemá moc času. Musí ihned přivolat pomoc. Sáhla pro mobil a zarazila se. Uvědomila si, že ho nechala v kožené letecké bundě na věšáku pod schodištěm. Co si teď počne?

„Musíme ji okamžitě chytit,“ řekl Nigel. „Může zavolat policii.“

„Moment,“ řekl Kit. Zamířil k věšáku. Třel si loket, do kterého ho Toni kopla. Prohmatal pověšenou bundu a vítězně z ní vytáhl mobil. „Nemůže!“

„Díky bohu.“ Nigel se rozhlédl po chodbě. Daisy seděla na Mirandě a držela jí zkroucené ruce za zády. Elton stál ve dveřích kuchyně. „Eltone,“ řekl Nigel. „Přines kus provazu, ať ji Daisy může spoutat.“ Otočil se na Kita. „Máš povedený sestry.“

„Kašlete na ně,“ řekl Kit. „Teď můžeme odjet, ne? Můžeme použít kterýkoli auto, když nám tím pluhem vyčistili cestu.“

„Tvůj přítel řek, že v pluhu jedou poldové.“

„Jediné místo, kde nás nebudou hledat, je přímo za jejich zadkem.“

Nigel přikývl. „To je chytrý. Ale pluh nepojede až… tam, kam se chceme dostat. Co budeme dělat, až narazíme na neodklizenou cestu?“

„Podívejte se ven,“ řekl Kit. „Už nesněží. A v televizi hlásili, že brzo začne obleva. Teď, když je silnice sjízdná, nám tu hrozí nebezpečí. Toni nemusí být jediná návštěva, která se tu rozhodne ukázat.“

Elton se vrátil s kusem dvojlinky. „Kit má pravdu. Když nebudeme mít nějakou nehodu, do deseti se tam v klidu dostanem.“ Podal šňůru Daisy, jež svázala Mirandě ruce za zády.

„Tak jo,“ řekl Nigel. „Ale nejdřív musíme všechny shromáždit a ujistit se, že během dvou následujících hodin nezavolaj policii.“

Daisy dotáhla Mirandu ke spíži a strčila ji dovnitř.

„Miranda si asi nechala mobil v přístavku, jinak by ho už dávno použila. Spí tam její přítel Ned,“ řekl Kit.

„Eltone, postarej se o něj,“ řekl Nigel.

„Pak je ještě jeden telefon v otcově ferrari,“ pokračoval Kit. „Daisy tam může dojít a zařídit, aby ho nikdo nepoužil. Stodolu nechte nakonec. Spí tam děti. Caroline, Craig a Tom mobily nemají.

U Sophie si nejsem tak jistý, ale je jí teprve čtrnáct.“

„Tak dobře,“ řekl Nigel. „A sfoukněte to, jak nejrychleji to půjde.“

Najednou se otevřely dveře toalety a v chodbě se objevila Toniina matka. Kit a Nigel na ni civěli jako na zjevení. Kit na ni úplně zapomněl.

„Šoupni ji do špajzu k ostatním,“ řekl Nigel Kitovi.

„Tam nechci,“ řekla stará žena. „Radši si sednu k vánočnímu stromečku.“ Přešla chodbu a zamířila do obýváku. Kit se podíval na Nigela, jenž pokrčil rameny.

Craig opatrně pootevřel dveře skříně. Viděl, že chodbička je prázdná. Ale pak z kuchyně vyšel Elton. Craig přitáhl dveře k sobě a zadržel dech.

Ta situace trvala už čtvrt hodiny: vždycky, když se chystal vyklouznout ven, objevil se někdo z gangu. Ve skříni páchly navlhlé kabáty a staré boty. Měl strach o Sophii, která mezitím mrzla v Lukeově fordu. Před několika minutami začala Nellie štěkat. To znamenalo, že někdo přijel. Craig ucítil naději: chtěl vyskočit ze skříně, rozeběhnout se ke dveřím a volat o pomoc, ale kousek od něj stáli Nigel a Elton a něco si šeptali tak tiše, že jim nerozuměl ani slovo.

Pak se z prvního patra ozvalo mlácení, jako by tam někdo kopal do dveří. Pak zaslechl jinou ránu a s hrůzou v ní poznal výstřel. Craig se zděsil. Jestli začali střílet, jak to může skončit? Po výstřelu odešli Nigel a Elton do kuchyně, ale nechali otevřené dveře. Elton u nich zůstal stát a naléhavě mluvil s někým v chodbě. Pak se vrátil, vyšel zadním vchodem ven a nezavřel za sebou.

Craig ucítil svou šanci. Vyklouzl ze skříně, otevřel schránku a opět popadl klíčky od ferrari. Tentokrát se mu je podařilo hladce sundat. Udělal dva kroky ke dveřím a byl venku. Přestalo sněžit a začalo se zvolna rozednívat. Viděl Eltona, jak se brodí závějí k přístavku pro hosty. Craig se vydal opačným směrem a zabočil za roh, kde ho Elton nemohl vidět.

Strašně se lekl, protože před sebou spatřil Daisyina záda. Podle všeho před chviličkou vyšla z předních dveří a mířila ke garáži. Sníh z cesty byl odklizený a Craig si uvědomil, že v době, kdy se schovával ve skříni, tu musel být sněžný pluh. Daisy se blížila k bývalé stáji. Craig se skrčil za otcův mercedes. Když opatrně vykoukl ven, viděl, jak Daisy zabočila k postrannímu vchodu garáže.

Přikrčil se a rozeběhl se podél domu za ní. Jestli Daisy do garáže vstoupí, objeví v Lukeově fordu Sophii.

Daisy sáhla do kapsy kožené bundy a vytáhla z ní pistoli. Craig bezmocně sledoval, jak vzala za kliku a otevřela dveře.

7:45

Ve spíži byla strašná zima. Na polici s mramorovou deskou stál pekáč s nadívanou vánoční krůtou připravenou k pečení, která byla příliš velká na to, aby se vešla v kuchyni do ledničky. Zachmuřená Miranda přemýšlela, zda se dožije chvíle, kdy ji okusí. Stáli tam s otcem, sestrou a Hugem namačkaní v malém prostoru jako ta krůta.

Hugo byl na tom nejhůř z nich a chvílemi ztrácel vědomí. Stál opřený o zeď a Olga se k němu tiskla, aby ho zahřála. Stanleyho obličej vypadal jako po bouračce, ale stál zpříma a tvářil se ostražitě. Všichni kromě Mirandy měli v ústech nacpanou utěrku. Uvědomila si, že jim může roubíky vyndat.

„Tati, sehni se,“ řekla.

Stanley se k ní ohnul. Miranda chytila cíp utěrky do zubů, vytáhla mu ji z úst a pustila ji na zem.

„Díky,“ řekl. „Panebože, to bylo příšerné.“

Miranda osvobodila od utěrky i Olgu, jež ji pak vytáhla z úst Hugovi. „Snaž se udržet při vědomí, Hugo,“ řekla Olga. „Nezavírej oči.“

„Co se tam stalo? „ zeptal se Stanley Mirandy.

„Přijel sem sněhový pluh s policisty a Toni Gallovou,“ řekla. „Kit šel ke dveřím a řekl jim, že je všechno v pořádku, ale Toni trvala na tom, že tu zůstane.“

„Ta žena je neuvěřitelná.“

„Schovala jsem se v podkroví. Podařilo se mi Toni varovat.“

„Dobrá práce!“

„Ta hrozná Daisy mě srazila ze schodů, ale Toni stihla utéct ven. Nevím, kde teď je.“

„Může zavolat policii.“

Miranda zavrtěla hlavou. „Kit má její mobil. Zapomněla si ho v bundě na věšáku.“

„Na něco už přijde –je vynalézavá. Je naší jedinou nadějí. Nikdo jiný nemá volné ruce – samozřejmě kromě dětí a Neda.“

„Obávám se, že Ned nám moc nepomůže,“ řekla Miranda smutným hlasem. Podívala se ven z okna. Přestalo sněžit a začalo se rozednívat, takže viděla přístavek a stodolu. O chvilku později s hrůzou sledovala, jak z přístavku vyšli Ned s Eltonem, jenž mu mířil na hlavu a táhl za sebou Toma. K smrti vyděšená Miranda zalapala po dechu. Myslela, že Tom je ve stodole. Nejspíš se vzbudil a šel ji hledat. Měla co dělat, aby se nerozplakala.

Trojice mířila k domu. Pak se ale ozval výkřik a za oknem se objevila Daisy, jež držela za vlasy Sophii a táhla ji k Eltonovi. Sophie padala do sněhu a plakala bolestí. Daisy Eltonovi něco řekla, ale Miranda ji neslyšela. Pak ale Tom na Daisy zařval: „Pusťte ji! Vždyť jí to bolí!“

„Buď zticha, Tommy,“ zamumlala Miranda, přestože ji syn nemohl slyšet. „No tak přijde o pár vlasů, to je všechno.“

Elton se zasmál. Daisy se odporně zazubila a vztekle strhla Sophii za vlasy do sněhu. Tom se najednou rozzuřil. Vytrhl se z Eltonova sevření a vrhl se na Daisy.

„Ne!“ vykřikla Miranda.

Daisy Tomův útok překvapil natolik, že pustila Sophiiny vlasy a sedla si na zadek do závěje. Tom se na ni vrhl a začal do ní bušit malými pěstmi jako šílený.

„Nech ji! Nech ji!“ křičela Miranda zbytečně.

Daisy Torna odstrčila a zvedla se. Tom na ni opět skočil, ale Daisy ho trefila pěstí do spánku a chlapec upadl. Daisy ho popadla levačkou, vytáhla ho na nohy a pravou rukou ho zuřivě praštila do obličeje. Miranda začala ječet.

Ned se náhle pohnul. Ignoroval pistoli v Eltonově ruce, skočil mezi Daisy a Toma a chytil ji za ruku. Miranda nevěřila vlastním očím:ˇ slaboch Ned se postavil gangsterům!

Aniž pustila Toma, Daisy praštila Nedá pěstí do žaludku. Ned se předklonil a chytil se za břicho. Když se ale Daisy opět chystala Toma udeřit, Ned se narovnal a skočil před Toma. Daisy ho udeřila do obličeje. Ned zaúpěl bolestí a chytil se za pusu, ale neuhnul. Miranda byla Nedovi neskonale vděčná, že se Toma zastal. Jak dlouho to ale vydrží? Viděla, že Nedovi teče z úst krev. Daisy ho udeřila potřetí.

Miranda na něj nevěřícně zírala. Ned tam stál jako zeď a přijímal ránu za ranou. A nedělal to pro vlastní dítě, ale pro jejího Toma. Miranda se najednou styděla, že si o něm myslela, že je bačkora.

V tu chvíli se probralo k životu Nedovo vlastní dítě. Od chvíle, co ji Daisy pustila, tam Sophie jen stála a ohromeně sledovala, co se děje. Teď se ale prudce otočila a začala utíkat.

Elton se ji pokusil zadržet, ale Sophie mu proklouzla pod rukou a lupič ztratil rovnováhu. Sophie se pustila sněhem dlouhými skoky jako baletka. Elton se rychle vyhrabal na nohy, ale Sophie už mezitím zmizela.

Elton popadl Toma a zařval na Daisy: „Nenech ji utýct!“ Daisy se chystala protestovat, ale Elton jí nedal příležitost. „Mám tyhle dva!“ vykřikl. „Chyť ji!“

Daisy šlehla po Nedovi s Tomem zlý pohled, otočila se a spěchala za Sophii.

Craig otočil klíčkem. Za jeho zády se probudilo k životu dvanáct válců silného motoru, ale vzápětí zase umlkly. Craig zavřel oči. „Teď ne,“ řekl nahlas. „Nesmíš mě zklamat.“ Opět otočil klíčem. Motor naskočil, zachrchlal a pak se rozeřval jako raněný lev. Craig lehce sešlápl pedál plynu a řev se změnil v ohlušující burácení.

Podíval se na display telefonu. Teprve se připojoval. „Dělej,“ snažil se ho popohnat. „Nemám moc času!“

Postranní vchod se otevřel a do garáže se vpotácela Sophie. Craiga to nesmírně překvapilo. Myslel, že Sophii drží hrozivá Daisy. Když sledoval, jak ji táhne za vlasy z garáže, snažil se zachovat klid. Pukal si, že Sophii nejvíc pomůže tím, že se nenechá chytit a zavolá policii. Teď to vypadalo, že se Sophii podařilo uprchnout. Ale podle toho, jak se celá uplakaná vyděšeně ohlížela přes rameno, Craig usoudil, že ji Daisy pronásleduje. Auto stálo tak blízko u zdi, že nemohl otevřít dveře pro spolujezdce. Otevřel tedy dveře na své straně a řekl: „Rychle do auta! Přelez mě!“

Sophie se dopotácela k vozu a z posledních sil vlezla dovnitř.

Craig zabouchl dveře. Nevěděl, jak se zamykají a neměl čas to zjišťovat. Daisy mohla každým okamžikem vtrhnout dovnitř. Neměl ani čas telefonovat – museli se ihned dostat z garáže. Když se Sophie zhroutila na sedadlo pro spolujezdce, Craig našel dálkový ovladač a zmáčkl tlačítko. Ve zpětném zrcátku viděl, jak se vrata začínají pomalu otvírat. V tu chvíli vtrhla do garáže Daisy. Byla rudá vynaloženým úsilím a z očí jí sršely blesky. Ve dveřích se zastavila a mžourala do tmy garáže. Pak spatřila Craiga za předním sklem ferrari. Craig sešlápl spojku a zařadil zpátečku.

Daisy oběhla předek zaparkované fordky, vrhla se ke dveřím ferrari a chytila kliku dveří. Vrata garáže ještě nebyla úplně otevřená, ale Craig už nemohl čekat. V okamžiku, kdy Daisy otevřela dveře vozu, pustil spojku a šlápl na plyn. Ferrari vyrazilo vzad jako vystřelené z praku. Když vyletěli pozadu z garáže jako zátka z láhve šampaňského, vyděšená Sophie vyjekla. Craig dupl na brzdu. Pluh sice odklidil před garáží sníh, ale od té doby tam napadal nový a místo bylo kluzké. Vůz dostal smyk a skončil zadkem v závěji. Daisy vyběhla z garáže do kalného ranního světla.

Z telefonu se náhle ozval ženský hlas: „Máte jednu novou zprávu.“

Craig zařadil jedničku. Pustil spojku a auto se k jeho obrovské úlevě rozjelo. Otočil volantem doleva a zabočil na cestu. Daisy vrazila ruku do kapsy a vytrhla z ní pistoli. „Skloň se!“ zařval Craig na Sophii. „Bude střílet!“

Když na ně Daisy namířila, Craig dupl na plyn v zoufalém pokusu ujet. Auto dostalo na zledovatělém betonu smyk. Se Sophii to na sedadle házelo ze strany na stranu. Auto se se štěstím zastavilo uprostřed cesty předkem k lesu. Cesta ke svobodě byla volná. Craig šlápl na plyn, ale nic se nestalo. Uvědomil si, že mu chcípl motor. Koutkem oka viděl, jak Daisy zvedla ruku a namířila na něj.

Otočil klíčkem a auto poskočilo dopředu. Měl zařazenou jedničku a zapomněl sešlápnout spojku. V tu chvíli zarachotil výstřel. Postranní okénko se vysypalo a Sophie zaječela. Craig rychle zařadil neutrál a opět otočil klíčkem v zapalování. Ozval se ohlušující rachot. Když šlápl na spojku a zařadil jedničku, viděl, jak na ně Daisy opět namířila. Pustil spojku a vůz se prudce rozjel, až mu hlava nechtěně odskočila dozadu. Bylo to obrovské štěstí, protože Daisy tentokrát zasáhla okno na jeho straně. Kulka proletěla předním sklem, na kterém se objevila velká pavučina. Teď viděl jen rozmazané obrysy, ale jel dál a dělal všechno proto, aby udržel auto na cestě. Sophie se krčila schoulená na sedadle vedle něj.

Ve zpětném zrcátku viděl, že Daisy utíká za nimi. Za zády jim třeskl další výstřel. „Stanley,“ řekla náhle Toni ze záznamníku. „Mám špatné zprávy. V laboratoři došlo k loupeži. Zavolejte mi na mobil jak nejrychleji to bude možné.“ Craiga napadlo, že lidé, kteří vyloupili laboratoř, budou totožní s těmi, kteří je terorizují, ale na to teď nemohl myslet. Ze všech sil se snažil řídit podle toho, co viděl před popraskaným předním sklem, ale pak najednou před sebou spatřil obrys stromu. Dupl na brzdy, ale už bylo příliš pozdě. Vůz narazil do kmene a náraz vymrštil Craiga ze sedadla. Vletěl hlavou do popraskaného skla, jež se vysypalo a pořezalo ho na čele. Hrudníkem se praštil o volant. Sophie přistála na palubní desce. Zaklela, takže věděl, že je v pořádku.

Motor opět chcípl. Craig se podíval do zpětného zrcátka. Daisy byla už jen asi deset metrů od nich. Brodila se k nim sněhem a v semišové rukavici svírala pistoli. Craigovi bylo jasné, že je tentokrát zabije. Měl jedinou šanci. Musí zabít on ji. Rychle nastartoval. Daisy, jež byla už jen asi pět metrů od ferrari, na něj opět namířila. Craig zařadil zpátečku a zavřel oči. Zaslechl výstřel a pustil spojku. Zadní okénko se roztříštilo. Auto vyrazilo pozpátku přímo na Daisy. Ozvala se dutá rána, jako by někdo pustil na zadek auta pytel brambor.

Craig sundal nohu z plynu a auto se zastavilo. Kde je Daisy? Vyrazil pěstí zbytky předního skla a spatřil ji. Náraz ji odhodil na stranu. Ležela ve sněhu s jednou nohou v nepřirozeném úhlu. Pistole se válela vedle ní. Daisy se najednou pohnula. Když natáhla ruku a uchopila pistoli, Craig opět zařadil jedničku. Daisy mu pohlédla do očí a namířila na něj. Craig pustil spojku a šlápl na plyn. Uslyšel výstřel, ale kulka auto minula. Daisy se snažila odkulit z cesty, ale Craig strhl volant na stranu a mířil přímo na ni. Než do ní narazil, na zlomek vteřiny spatřil její ohyzdnou tvář zkroucenou strachem a ústa připravená k výkřiku. Pak zmizela pod podvozkem. Cítil, jak auto přejíždí po něčem měkkém a ve stejném okamžiku si uvědomil, že míří na stejný strom, do kterého už jednou narazil. Dupl na brzdy, ale byl už příliš blízko a znovu ucítil silný náraz.

Hlas telefonní operátorky, jenž mu radil, jak má uložit zprávy, se odmlčel v polovině věty. Pokusil se nastartovat, ale nic se nestalo. Kde je Daisy? Craig vylezl z auta. Mezi vyjetými kolejemi za vozem ležela hromádka potrhané kůže, bílého masa a rudé krve. Daisy se nehýbala.

Sophie se vyškrábala ven a stoupla si vedle něj. „Panebože, to je ona?“

Craigovi se udělalo zle. Nemohl mluvit, tak jen přikývl.

„Myslíš, že je mrtvá? „ zašeptala Sophie. Craig se od ní odvrátil a začal zvracet.

Kit sledoval, jak ozbrojený Elton přivádí do kuchyně Neda a Toma. Ned krvácel z několika ran v obličeji a Tom měl na tváři modřiny a plakal, ale šli po svých a Elton je nemusel podpírat. Kit přemýšlel, kdo jim ještě chybí. Sophie utekla a nejspíš bude někde s Craigem. Caroline asi ještě spí ve stodole. A pak je tu někde Toni Gallová. Čtyři osoby, tři z nich děti. Pro tři ostřílené gangstery by to neměl být velký problém. Ale čas utíkal. Za necelé dvě hodiny musí být na letišti.

Elton hodil na stůl Mirandin mobil. „Našel jsem ho v její tašce v přístavku,“ řekl. „Její frajer podle všeho žádnej nemá.“ Telefon přistál vedle lahvičky se smrtonosným roztokem. Kit už se nemohl dočkat chvíle, kdy lahvička vymění majitele a on dostane své peníze. Elton přinutil Neda lehnout si na zem a pak ho spoutal. Nigel svázal Toma, jenž stále ještě fňukal. Když Elton otevřel dveře spíže, aby je strčil dovnitř, s překvapením zjistil, že se zajatci zbavili roubíků.

„Prosím vás,“ řekla Olga. „Pusťte odsud Huga. Je mu zima a bojím se, že umře. Dovolte mu, aby si lehl na zem v kuchyni, kde je aspoň teplo.“

Kit udiveně zakroutil hlavou. Nedokázal pochopit, jak může být Olga k nevěrnému manželovi tak loajální.

„Neměl se na mě vrhat,“ řekl Nigel. Elton postrčil Neda a Toma do spíže k ostatním.

„Snažně vás o to prosím!“ zaúpěla Olga.

Elton zavřel dveře a Kit okamžitě pustil Huga z hlavy. „Musíme najít Toni Gallovou,“ řekl. „Je nebezpečná.“

„Kde myslíš, že by mohla bejt?“ zeptal se Nigel.

„No, v přístavku není, protože ho Elton před chvílí prohledal. V garáži taky nebude, protože tam byla Daisy. Venku by bez bundy dlouho nevydržela, takže může být jedině ve stodole.“

„Tak jo,“ řekl Elton. „Jdu do stodoly.“

Toni se dívala z okna stodoly. Podařilo se jí identifikovat tři ze čtyř osob, které vyloupily Kreml. Jedním z nich byl samozřejmě Kit. Musel jim poradit, jak ošálit bezpečnostní systém. Pak tu byla žena, které Kit říkal Daisy. Před několika minutami Daisy oslovila mladého černocha jako Eltona. Čtvrtého lupiče neviděla, ale věděla, že se jmenuje Nigel, protože tak na něj Kit zavolal v chodbě.

Měli virus a byli to zjevně protřelí zločinci, kteří by ji neváhali v případě nutnosti zabít. Ale Toni taky nebyla žádná padavka a měla šanci odčinit své selhání tím, že je teď chytne.

Nejlepším řešením by bylo přivolat pomoc, ale neměla mobil a pevné linky byly odstřižené, což bezpochyby udělal gang. Toni viděla před domem parkovat dvě auta, ale netušila, kde jsou klíče. To znamenalo, že bude muset zločince zneškodnit bez cizí pomoci. Věděla, že proti třem ozbrojeným lidem nemá velkou šanci uspět. Jediným řešením bylo přemoci je jednoho po druhém. Když si lámala hlavu, jak začít, naskytla se jí šance jednat. Z domu vyšel Elton a zamířil přes dvůr ke stodole.

Byl mladší než Toni, mohlo mu být tak pětadvacet. Byl vysoký a statný. V pravé ruce držel pistoli. Měla jen pár vteřin na to, aby si našla nějakou zbraň. Rychle se rozhlédla. Kulečníkové tágo jí připadalo příliš lehké. Těžké koule byly mnohem praktičtější. Nacpala si dvě z nich do kapes džínsů. Rychle vyšplhala po žebříku na seník. Caroline stále ještě tvrdě spala. Na zemi mezi dvěma lůžky ležel otevřený kufr. Na změti šatů se válela igelitová nákupní taška. Vedle kufru stála klec s bílými potkany.

Dveře stodoly se otevřely. Toni si lehla na zem a znehybněla. Ve stodole se rozsvítilo světlo.

Z místa, kde ležela, neviděla dolů na mlat. S bušícím srdcem nastražila uši a poslouchala Eltonovy kroky. Slyšela, jak dole Elton převrátil oba kavalce. Pak otevřel dveře toalety. Teď už mu zbýval jen seník. Brzy poleze po žebříku nahoru. Co má udělat?

Toni zaslechla pištění potkanů a dostala nápad. Natáhla ruku, vzala z kufru igelitku a vytáhla z ní zabalený dárek. Pak otevřela klec a nastrkala potkany jednoho po druhém do tašky. Bylo jich pět. Zlověstné slabé otřesy patra jí oznámily, že Elton začal šplhat nahoru. Teď, anebo nikdy. Natáhla ruce s taškou nad žebřík a vysypala její obsah dolů. Slyšela, jak Elton vyjekl leknutím a odporem, když mu na hlavě přistálo pět potkanů. Jeho výkřik probudil Caroline, jež vyjekla a posadila se. Elton se nejspíš pustil žebříku a spadl dolů, protože se odtamtud ozvala dutá rána.

Toni se vrhla k okraji seníku a podívala se dolů. Elton ležel na zádech, ječel a zoufale se snažil zbavit rozzuřených hlodavců.

Toni neviděla, že by držel pistoli. Na zlomek vteřiny zaváhala a pak skočila dolů. Dopadla oběma nohama Eltonovi na hrudník. Bolestně vyhekl a zalapal po dechu. Toni dopadla jako gymnastka do kotoulu.

Ze seníku se ozval zoufalý výkřik: „Moje zlatíčka!“ Podívala se nahoru a u konce žebříku spatřila Caroline. Potkani se rozutekli na všechny strany.

Toni se vyhrabala na nohy. Kde je ta pistole? Musela mu vpadnout z ruky. Elton byl zraněný, ale to neznamenalo, že se nemůže hýbat. Sáhla do kapsy pro kulečníkovou kouli, ale nemohla ji vytáhnout. Na okamžik ji přepadl strašný strach, že se jí to nepodaří. Pak ale použila obě ruce: levou tlačila zvenčí kouli vzhůru a pravou ji uchopila, když konečně vyklouzla z kapsy. Zpoždění Eltonovi umožnilo, aby se vzpamatoval z šoku způsobeného potkany. Když se Toni napřáhla, Elton se od ní odkulil. Teď ho nemohla udeřit koulí do hlavy, ale musela ji po něm mrštit. Hod neměl patřičnou razanci. Koule sice bolestně trefila Eltona do hlavy, ale neztratil vědomí. Místo toho se vyhrabal na nohy. Toni vytáhla z kapsy druhou kouli. Elton se začal rozhlížet kolem sebe a hledal pistoli.

Caroline slezla do půlky žebříku a seskočila na zem. Když se sklonila, aby chytila jednoho z potkanů, jenž se krčil za nohou kulečníku, Toni si něčeho všimla. Na šedé podlaze pod stolem ležela pistole.

Elton ji spatřil ve stejném okamžiku jako Toni a padl na kolena. Když natáhl ruku pod stůl, Toni se mocně napřáhla a praštila Eltona vší silou tvrdou koulí do týla. Elton ztratil vědomí, zhroutil se na zem a zůstal bezvládně ležet.

Toni zvedla pistoli, zajistila ji a zastrčila si ji za pás kalhot. Pak vytáhla šňůru od televize ze zástrčky, vyrvala ji z přístroje a spoutala s ní Eltonovi ruce za zády. Pak ho prošacovala, ale k jejímu velkému zklamání u sebe neměl mobil.

Craigovi trvalo dlouho, než v sobě našel dostatek odvahy a opět se podíval na Daisyino zohavené tělo. Sophie k němu přišla a objala ho. Craig ji pevně sevřel a držel ji, dokud se mu žaludek trochu neuklidnil, a on nebyl schopen podívat se, co udělal.

„Co budeme dělat? „ zeptala se Sophie.ˇˇ

Craig těžce polkl. Ještě to neskončilo. Daisy byla jen jedna ze tří agresorů – a samozřejmě nesměl zapomínat ani na strýčka Kita. „Myslím, že bysme jí měli vzít pistoli,“ řekl.

Sophii se ten nápad pranic nezamlouval. „Umíš s ní zacházet?“

„To přece nemůže bejt těžký.“ Vzal ji za ruku, šli k Daisy a zastavili se asi dva metry od ní.

Daisy ležela tváří k zemi a ruce měla pod tělem. Kožené kalhoty měla na cáry. Jednu nohu měla nepřirozeně zkroucenou a druhou natrženou a krvavou. Tlustá kožená bunda jí zřejmě ochránila trup a paže, ale oholenou hlavu měla zalitou krví.

„Pistoli nevidím,“ řekl Craig. „Musí bejt pod ní.“

Přistoupili blíž. Sophie se sklonila, aby se podívala. Daisy nadzvedla prudce hlavu, chytila Sophii za zápěstí a zpod těla vytrhla pravou ruku, v níž držela pistoli. Sophie zaječela.

„Kristepane!“ vykřikl Craig a uskočil.

Daisy přitiskla hlaveň malé šedé pistole Sophii ke krku. „Stůj klidně, mladej!“ zařvala.

Craig ztuhl. Vypadalo to, jako by Daisy měla na hlavě krvavou čepici. Jedno ucho jí viselo na tenkém cáru kůže. Ale tvář měla neporušenou a teď se na ní objevila maska ryzí nenávisti. „Jestli chceš zachránit svý malý přítelkyni život, tak uděláš všechno, co ti řeknu. Zaváháš a je po ní.“

Craig věděl, že to Daisy myslí vážně. „Pojď sem,“ řekla. „A klekni si.“

Craig neměl jinou možnost, než si vedle Daisy kleknout.

Daisy se otočila na Sophii. „Teď, ty malá děvko, pustím tvý zápěstí, ale jestli se pohneš, tak tě odprásknu.“ Pustila Sophiino zápěstí, ale stále jí tiskla hlaveň k hrdlu. Levou ruku pak přehodila kolem Craigových ramen. „Chyť mě za zápěstí, mladej.“ Craig ji poslechl. „A ty, čubko, si vlez pod mou pravou ruku.“

Sophie se zvolna posunula a Daisy jí přehodila pravou ruku přes rameno, aniž by jí přitom přestala mířit na hlavu. „A teď mě zvednete a odnesete do domu. Ale hezky šetrně. Myslím, že mám zlomenou nohu. Jestli půjdete rychle, mohlo by mě to bolet, a když sebou cuknu, můžu omylem zmáčknout spoušť. Takže hezky pomalu…, zvedáme.“

Craig sevřel Daisyino zápěstí a začal vstávat. Aby Sophii trochu ulevil, chytil Daisy v pase a naklonil ji na sebe. Všichni tři se pomalu zvedli. Daisy měla obličej zkroucený bolestí a byla bledá jako okolní sníh, ale když se na ni Craig podíval, viděl, že ho pozorně sleduje.

Toni obešla přístavek a přiblížila se k domu z boku. Zadní dveře byly otevřené, ale nešla dál. Nejdřív musela prozkoumat situaci. Caroline zůstala ve stodole, kde s pláčem honila své mazlíčky. Elton ležel spoutaný pod kulečníkem. Toni mu nezapomněla zavázat oči a dát mu do pusy roubík.

Toni se plížila podél zadní zdi domu, a když se dostala k prvnímu oknu, opatrně nakoukla dovnitř.

Ve spíži stálo šest spoutaných lidí: Olga, nahý Hugo, Miranda, její syn Tom, Ned a Stanley. Když spatřila Stanleyho, zalila ji vlna štěstí, i když si všimla, že má poraněný a zakrvácený obličej. Stanley si jí taky všiml a radostně se usmál. Chtěl promluvit, ale Toni si rychle položila prst na rty. Stanley gesto pochopil a nic neřekl.

Toni se přikradla k dalšímu oknu a podívala se do kuchyně. Seděli tam dva muži, oba zády oknu. Jeden z nich byl Kit. Druhý muž měl na sobě růžový svetr a musel to být Nigel. Dívali se na malou televizi a sledovali zprávy.

Toni se kousala do rtu a přemýšlela. Měla sice pistoli, ale věděla, že nebude snadné přemoct oba najednou. Neměla ale jinou možnost. Zatímco váhala, Kit se náhle zvedl a Toni rychle ucukla od okna.

„Tak jo,“ řekl Nigel. „Odklízej sníh z vozovek. Je čas vyrazit.“

„Ta Toni Gallová mi dělá starosti,“ řekl Kit.

„To mě mrzí. Ale jestli hned nevyjedeme, prošvihneme schůzku.“

Kit se podíval na hodinky. Nigel měl pravdu. „Doprdele,“ řekl. „Vezmem si ten mercedes, co stojí venku. Jdi najít klíče.“ Kit odešel z kuchyně a vyběhl nahoru. V Olžině ložnici našel Hugův kabát přehozený přes opěradlo židle. Vytáhl z něj klíče od auta a seběhl dolů do kuchyně. Nigel stál u okna.

„Proč to Eltonovi trvá tak dlouho? „ zeptal se Kit. „A kde je ta zatracená Daisy? „ Slyšel, že se mu do hlasu vkradla hysterie.

„Nevím,“ řekl Nigel. „Neztrácej hlavu. Jdi nastartovat auto.“

„Jasně.“ Když se Kit otočil, všiml si, že lahvička s roztokem pořád ještě leží na stole. V náhlém vnuknutí ji nenápadně sebral a strčil do kapsy. Pak vyšel ven.

Toni opatrně vykoukla zpoza rohu a spatřila Kita. Šel na opačnou stranu a mířil před dům. Sledovala ho a viděla, jak odemkl dveře mercedesu. Cítila, že nastala její chvíle. Vytáhla Eltonovu pistoli a odjistila ji. Už ve stodole se přesvědčila, že v pažbě je plný zásobník. Sevřela pistoli v dlani a uklidnila se. Pak doběhla zpátky k zadnímu vchodu, proběhla chodbičkou a otevřela dveře do kuchyně. Nigel stál u okna a díval se ven.

„Ani hnout!“ zařvala. Nigel se prudce otočil. Toni na něj namířila. „Ruce vzhůru!“

Nigel zaváhal. Pistoli měl v kapse. Toni viděla její vyboulený obrys. „Ať vás ani nenapadne sáhnout pro pistoli,“ řekla.

Nigel zvedl pomalu ruce nad hlavu.

„Lehnout! Na břicho! Ihned!“

Nigel si klekl a pak si lehl a roztáhl ruce. Toni stála nad ním. Musela ho odzbrojit. Přehodila si pistoli do levé ruky a přitlačila mu hlaveň do týla. „Pistole je odjištěná a svrbí mě prst,“ řekla. Klekla si na koleno a sáhla mu do kapsy.

Nigel byl velmi rychlý. Převalil se na bok a máchl po ní pravou rukou. Toni promeškala vhodný okamžik, kdy mohla zmáčknout spoušť, a pak už bylo příliš pozdě. Nigel ji srazil na zem. Spadla na stranu – a upustila pistoli. Nigel ji surově kopl do boku. Toni našla ztracenou rovnováhu a podařilo se jí vyškrábat se na nohy. Nigel byl o něco pomalejší. Když se zvedl na kolena, Toni ho kopla do obličeje. Spadl na záda a chytil se za tvář, ale rychle se vzpamatoval a upřel na ni pohled plný nelíčené zuřivosti.

Toni shrábla pistoli z podlahy a opět na něj namířila. „Tak to zkusíme ještě jednou,“ řekla. „Tentokrát tu pistoli vytáhnete sám. Hezky pomalu. A dejte mi, prosím, záminku, abych vám mohla ustřelit hlavu.“ Nigel vytáhl pistoli z kapsy. „Pusťte ji na zem.“

Nigel se usmál. „Už jste někdy někoho zastřelila?“

„Pusť ji – ihned!“

„Myslím, že ne.“

Nigel hádal správně. Toni sice prošla policejním výcvikem a nosila pistoli při různých akcích, ale vždycky střílela jen do terče. Myšlenka, že by měla udělat díru do bližního svého, se jí silně příčila.

„Vy mě nezastřelíte,“ řekl.

„To za pár vteřin zjistíš.“

Pak najednou do kuchyně vstoupila její matka a řekla: „Holčičko, ještě jsme neměli snídani.“

Nigel zvedl ruku s pistolí. Toni ho střelila do ramene. Stála jen dva metry od něj, takže nebylo těžké trefit ho přesně do místa, na které mířila. Zmáčkla spoušť dvakrát rychle za sebou, jak ji to naučili v policejní akademii. Dvojitý výstřel byl ohlušující. Na růžovém svetru v místě, kde začíná paže, se objevily dvě rudé skvrny. Nigel upustil pistoli, zapotácel se a vrazil zády do ledničky.

Toni cítila, jak se jí zvedá žaludek. Nevěřila, že by to mohla dokázat.

„Ty zasraná děvko!“ zařval Nigel.

Nadávka působila jako kouzelné zaříkávadlo a vrátila jí rozvahu. „Buď rád, že jsem tě nestřelila do břicha,“ řekla. „A teď si zase lehni.“ Nigel se svalil na zem a držel se za rameno.

„Postavím vodu na čaj,“ řekla matka.

Toni zvedla Nigelovu pistoli a zajistila ji. Zastrčila si obě zbraně za kalhoty a otevřela dveře spíže.

„Co se stalo?“ zeptal se Stanley. „Je někdo zraněný?“

„Nigel,“ řekla lapidárně. Ze stojanu na nože vzala kuchyňské nůžky a přestřihla prádelní šňůru, kterou měl Stanley spoutané ruce a nohy.

Když byl volný, objal ji a pevně ji k sobě přivinul. „Děkuji,“ zamumlal jí do ucha.

Zavřela oči a na pár vzácných vteřin se k němu přitiskla. Pak se přemohla a odtrhla se od něj. Podala mu nůžky a řekla: „Osvoboďte ostatní.“ Pak vytáhla jednu z pistolí. „Kit není daleko. Musel slyšet výstřely. Je ozbrojený?“

„Myslím, že ne,“ řekl Stanley. Toni se ulevilo. Bude to snadnější.

„Rychle, tati, nebo tu zmrzneme!“ řekla Olga.

Stanley se otočil a přestřihl jí pouta.

„Nikdo ani hnout!“ zařval najednou Kit ve dveřích. V ruce držel flakónek parfému jako zbraň. Toni v ní poznala lahvičku z videa, kterou Nigel naplnil virem madoby. „V lahvičce je virus,“ řekl Kit. „Stačí zmáčknou uzávěr a jste všichni mrtví.“ Všichni stáli jako zařezaní.

Kit zíral na Toni. Mířila na něj pistolí, Kit na ni mířil rozprašovačem. „Jestli mě zastřelíte,“ řekl, „tak lahvičku upustím a na dlaždicích se rozbije.“

„Když to zmáčknete,“ řekla, „zabijete i sebe.“

„To je mi jedno,“ řekl. „Naplánoval jsem to, zradil jsem rodinu a stal jsem se součástí spiknutí s cílem zavraždit miliony lidí. Jak bych mohl po tom všem zklamat? Radši umřu.“ Když to dořekl, uvědomil si, že je to pravda. Dokonce i peníze teď ztratily význam. Teď už chtěl jen zvítězit.

Kit se podíval na Nigela, jenž seděl na zemi a držel se za krvácející levé rameno. Ta krev objasnila dva výstřely, které Kita přiměly ozbrojit se před návratem do kuchyně sprejem.

Nigel se těžce zvedl z podlahy. „Doprdele, bolí to,“ řekl.

„Proč to muselo zajít takhle daleko, Kite? „ zeptal se Stanley.

Kit pohlédl otci do očí. Spatřil v nich hněv, jak očekával, ale také bezmezný smutek. Stanley se tvářil stejně, jako když zemřela matka. Máš smůlu, pomyslel si vztekle Kit. Zavinil sis to sám.

„Položte ty pistole na stůl, Toni,“ řekl Kit. „Rychle, nebo to zmáčknu.“ Toni váhala.

„Myslím, že to myslí vážně,“ řekl Stanley.

Toni položila pistole na stůl vedle prázdné aktovky.

„Nigeli, vem je,“ řekl Kit.

Nigel uchopil levou rukou pistoli a zastrčil si ji do kapsy. Pak vzal druhou a praštil s ní Toni do obličeje. Vykřikla bolestí a padla na zem.

Kit se na Nigela vztekle rozkřičel. „Co to děláš? Na to teď není čas! Musíme jet.“

„Nerozkazuj,“ řekl Nigel hrubě. „Tahle kráva mě postřelila.“

Kit z Toniina výrazu poznal, že se loučí se životem. Ale na to, aby si vychutnal pomstu, nebyl čas. „Ta děvka mi zničila život, ale teď se nebudu zdržovat, abych si to s ní vyřídil,“ řekl Kit. „Jdeme!“

Nigel zaváhal a pak se otočil na Toni. „Co se stalo s Eltonem a Daisy?“

„Hádej.“

„Měli bysme tvýho otce a tu jeho děvku spoutat.“

„Ty zatracenej blázne, neuvědomuješ si, že ztrácíme čas?“

Nigel se podíval na Kita takovým způsobem, že ho zamrazilo v zádech. „Jak jsi mi to řekl?“

Kit si uvědomil, že Nigel chce někoho zabít a teď přemýšlí, že zastřelí jeho. Byl to hrozivý okamžik. Kit zvedl lahvičku do výšky, pohlédl Nigelovi do očí a čekal na rychlou smrt.

Pak Nigel sklopil oči a řekl: „Tak dobře. Padáme.“

9:00

Kit vyběhl ven. Motor mercedesu tiše předl a na zahřáté kapotě začal tát napadaný sníh. Kit skočil za volant a lahvičku s virem si strčil do kapsy bundy. Nigel si vlezl na sousední sedadlo a hekal přitom bolestí.

Kit zařadil a šlápl na plyn. Když se rozjel po odklizené příjezdové cestě, zaplavil ho pocit nesmírné úlevy. Minul garáž – a spatřil Daisy. Reflexivně šlápl na brzdy.

„Co děláš? „ zeptal se Nigel.

Daisy se k nim blížila. Na jedné straně ji podpíral Craig, na druhé Sophie. Daisy za sebou táhla nohu a hlavu měla celou od krve. Za nimi stálo Stanleyho nabourané ferrari. Co se tu, sakra, stalo?

„Zastav! Vezmeme ji,“ poručil mu Nigel.

Kit si vzpomněl, jak ho Daisy včera ponížila a málem utopila v otcově bazénu. Teď řídil a nehodlal se kvůli ní zdržovat. Opět šlápl na plyn.

Když mercedes vyrazil vpřed, Craig popadl pravou rukou kapuci Sophiiny bundy a strhl ji na stranu. Protože se jich Daisy držela, všichni tři spadli do závěje u cesty. Daisy zařvala vzteky a bolestí. Auto se kolem nich prořítilo a o vlásek je minulo. Craig si všiml, že za volantem sedí strýc Kit. Vůbec tomu nerozuměl.

Kit profrčel kolem nabouraného ferrari a pokračoval po točité cestě, jež vedla podél okraje útesu. Ochromený Craig sledoval, jak Daisy zvedla ruku s pistolí a namířila na odjíždějící mercedes. Přestože byla zraněná a měla tvář zkroucenou bolestí, ruku měla pevnou. Zmáčkla spoušť a Craig viděl, jak se zadní okno vozu roztříštilo.

Daisy sledovala nataženou paží dráhu mercedesu a mačkala spoušť. V boku vozu se objevila řada děr a pak se ozvala hlasitá rána. Daisy trefila přední pneumatiku, jež vybuchla a odletěl z ní pruh černé gumy. Auto jelo ještě chvilku rovně, ale pak dostalo smyk a narazilo do nízké zdi na okraji útesu. Daisy střílela dál a podařilo se jí zasáhnout přední sklo. Auto se postavilo na bok a pak se převrátilo na střechu. Chvilku po ní klouzalo a nakonec se zastavilo. Daisy přestala střílet, zavřela oči a padla na záda. Pistole jí vypadla z ruky. Sophie se rozplakala.

Craig natáhl ruku pro pistoli. Sledoval Daisyiny oči a umíral hrůzou, že je každým okamžikem otevře. Pak sevřel teplou zbraň v dlani a zvedl ji Pomalu namířil Daisy mezi oči. V tu chvíli toužil jen po tom, aby tahle stvůra už nikdy nemohla ohrožovat nikoho z jejich rodiny. Pomalu zmáčkl spoušť. Ozvalo se tiché cvaknutí. Zásobník byl prázdný.

Kit ležel na stropě převráceného auta. Byl celý pomlácený a bolel ho krk, ale mohl se hýbat. Nigel ležel vedle něj. Byl v bezvědomí, možná mrtvý. Kit se pokusil vylézt ven. Uchopil kliku a chtěl otevřít dveře, ale ani se nepohnuly. Na okamžik ztratil hlavu, ale pak si všiml roztříštěného předního skla. Chytil se za jeho okraj a podařilo se mu vysoukat se otvorem ven, i když si přitom pořezal dlaň. Zasyčel bolestí a vysál z ní prýštící krev. Pak se protáhl pod kapotou a vyhrabal se na nohy. Vítr z moře mu zuřivě fičel do obličeje. Rozhlédl se. Po cestě běžela Toni Gallová s jeho otcem a mířili k němu.

Toni se zastavila a podívala se na Daisy. Vypadalo to, že je po smrti. Craig a Sophie byli vyděšení, ale nezranění. „Co se stalo? „ zeptala se Toni.

„Střílela po nás,“ řekl Craig. „Přejel jsem ji autem.“ Toni sledovala Craigův pohled a spatřila nabourané ferrari s vymlácenými okny.

„Dobrý bože,“ řekl Stanley.

Toni přiložila ruku k Daisyině krku a snažila se nahmatat pulz. Podařilo se jí to, ale byl velmi slabý. „Je ještě naživu.“

„Mám její pistoli,“ řekl Craig. „Je prázdná.“

Toni usoudila, že děti jsou v pořádku. Podívala se na převrácený mercedes. Viděla, jak Kit vylezl ven. Rychle se pustila jeho směrem. Stanley běžel za ní.

Kit se rozeběhl k lesu, ale byl celý pobitý a natolik otřesený, že po několika krocích zavrávoral a upadl do sněhu. Zřejmě si uvědomil, že tímhle směrem se mu uniknout nepodaří. Těžce se zvedl a vydal se k útesu.

Toni doběhla k mercedesu a nahlédla dovnitř. Nigel ležel zkroucený na stropě s vytřeštěným pohledem mrtvého člověka. Teď jsou všichni tři zločinci mimo hru, napadlo Toni. Jeden spoutaný, druhý v bezvědomí a třetí mrtvý. Už zbývá jen Kit.

Kit uklouzl na umrzlé zemi, zapotácel se, našel ztracenou rovnováhu a otočil se. Vytáhl z kapsy lahvičku a držel ji jako zbraň. „Stůjte, nebo nás všechny zabiju,“ řekl. Toni a Stanley se zastavili.

Kit měl obličej zkroucený vztekem a bolestí. Toni hleděla na člověka, jenž ztratil duši. Může udělat cokoli: zavraždit svou rodinu, sebe, zničit svět.

„Tady venku to nebude fungovat, Kite,“ řekl Stanley. Toni vrtalo hlavou, zda jen neblufuje.

Kit měl stejné pochyby. „Proč ne?“

„Cítíš ten vítr? Odnese kapičky dřív, než budou moct někomu uškodit.“

„K čertu s tím,“ řekl Kit a vyhodil lahvičku vysoko do vzduchu. Pak se otočil, přeskočil zídku a začal prchat k útesu. Stanley se vrhl za ním. Toni chytila lahvičku dřív, než dopadla na zledovatělou zem.

Stanley se odrazil, skočil a skoro se mu podařilo popadnout Kita za ramena, ale sklouzly mu po nich ruce. Dopadl na zem a v posledním okamžiku chytil Kita za kotník. Kit padl na zem s hlavou a rameny nad hlubinou. Stanley na něj skočil a přišpendlil ho váhou svého těla k zemi. Kit se bránil, ale nakonec se uklidnil. Stanley se pomalu zvedl a vytáhl syna na nohy. Kit měl zavřené oči a třásl se jako při záchvatu padoucnice.

„Je konec,“ řekl Stanley, objal syna a pevně ho držel. „Už to skončilo.“ Stáli na okraji útesu a vichr jim čechral vlasy, dokud se Kit nepřestal třást. Pak ho Stanley pomalu otočil a vedl zpátky k domu.

Otřesená rodina byla v obývacím pokoji. Všichni mlčeli. Stanley mluvil s dispečerem inverburnské záchranné služby. Nellie mu přitom lízala ruce. Hugo ležel přikrytý na pohovce a Olga mu omývala rány. Miranda se starala podobným způsobem o Neda a Toma. Kit ležel na zádech na zemi a měl zavřené oči. Craig a Sophie se tiše bavili v koutě. Caroline pochytala všechny potkany a teď je měla v kleci na kolenou. Vedle ní seděla Toniina matka se štěnětem na klíně.

Toni zavolala Odettě. „Jak daleko jsou ty vrtulníky?“

„Jsou v Inverburnu a čekají na rozkazy,“ odvětila Odetta. „Proč?“

„Chytila jsem ty lupiče a mám ten virus, ale…“

„Cože? Sama?“ zeptala se ohromená Odetta.

„Na tom teď nezáleží. Důležitý je ten zákazník, který chtěl virus koupit a vraždit s jeho pomocí lidi. Když budeme jednat rychle, mohli bychom ho dopadnout. Mohla bys poslat jednu helikoptéru do Steepfallu? Je to na konci útesu, pětadvacet kilometrů severně od Inverburnu. Statek s budovami postavenými do čtverce a pilot uvidí na zahradě dvě nabouraná auta.“

„Bože, měla jsi napilno.“

„Potřebuju, aby mi pilot přivezl sledovací štěnici. Musí fungovat osmačtyřicet hodin a být tak malá, aby se vešla do uzávěru lahvičky od parfému.“

„To nebude problém. Měli by ji mít na policejní stanici v Inverburnu.“

„A ještě jedna věc – potřebuju lahvičku parfému Diablerie.“

„Tu na policii mít nebudou. Museli by se vloupat do parfumerie v High Street.“

„Nemáme moc času – moment.“ Olga jí něco říkala.

„Já vám ji dám,“ řekla Olga. „Mám ji u sebe. Je to můj oblíbený parfém.“

„Díky.“ Toni opět promluvila do sluchátka. „Takže parfém mám. Za jak dlouho tu může být ten vrtulník?“

„Za deset minut. Kam pak poletíte, až tě naloží?“

„To ti zavolám později,“ řekla Toni a ukončila hovor.

Klekla si vedle Kita. Byl bledý, měl zavřené oči, ale nespal: slabě dýchal a občas mu tělem projel třas. „Kite,“ řekla. „Na něco se vás musím zeptat. Je to velmi důležité.“ Kit otevřel oči.

„S tím kupcem jste se měli setkat v deset hodin, že?“

Všichni přítomní zmlkli a napjatě naslouchali. Kit se na Toni podíval, ale nic neřekl. „Musím vědět, kde jste se měli setkat,“ řekla.

Kit se odvrátil. „Kite, prosím.“

Pootevřel ústa. Toni se k němu naklonila. „Ne,“ zašeptal.

„Přemýšlejte o tom,“ řekla. „Mohla by to být polehčující okolnost.“ Kit se díval z jednoho člena rodiny na druhého. Toni četla jeho myšlenky a řekla: „Strašně jste všem uškodil, ale ještě vás nezavrhli. Všichni tu teď stojí. Můžete udělat první krok k nápravě.“

Stanley otevřel ústa a chystal se něco říct, ale Toni mu naznačila, aby mlčel. „Kite, prosím,“ řekla. „Udělejte po všech těch špatnostech aspoň jednu dobrou věc. Udělejte to pro sebe, abyste věděl, že ještě nejste úplně ztracený. Prozraďte nám to.“

Kit zavřel oči, ve kterých se objevily slzy. „Inverburnská letecká škola,“ řekl konečně.

„Děkuji vám,“ řekla Toni šeptem.

V deset hodin dopoledne seděla Toni v kontrolní věži inverburnské letecké školy. Společně s ní tam byli Frank Hackett, Kit Oxenford a místní policejní detektiv. V hangáru stála ukrytá vojenská helikoptéra, která je tam dopravila. Byla to honička, ale dostali se na místo.

Kit svíral v ruce tmavočervenou aktovku. Na obloze se začaly trhat mraky a na zasněženou letištní plochu dopadly první sluneční paprsky. Po vrtulníku nikde ani stopy. Toni držela v ruce Nigelův mobil a čekala, až zazvoní.

„Pilot se měl už ohlásit,“ řekla znepokojeným hlasem.

„Třeba se trochu zpozdil,“ řekl Frank. Sotva to dořekl, vrtulník se začal snášet k zemi.

Toni vytáhla mobil a zavolala Odettě do operační místnosti Scotland Yardu. „Zákazník v dohledu.“

„Nadiktuj mi číslo jeho vrtulníku,“ řekla Odetta vzrušeně.

„Momentík…“ Toni sledovala ocas vrtulníku, dokud na něm nedokázala přečíst registrační číslo. Pak ho nadiktovala Odettě. Helikoptéra dosedla asi sto metrů od kontrolní věže.

Frank pohlédl na Kita a řekl: „Jdi.“

„Udělej všechno, jak jsme ti řekli,“ řekla Toni. „Řekni jim, že jste měli potíže s počasím, ale nakonec všechno dobře dopadlo. Hlavně v klidu.“ Kit vzal tašku a sešel do přízemí.

Toni neměla žádnou záruku, že Kit bude postupovat podle plánu. Byl nevyspalý, přežil havárii a byl na pokraji zhroucení. Může udělat cokoli.

V kabině vrtulníku seděli dva muži. Druhý pilot otevřel dveře a seskočil na letištní plochu.

V ruce držel kufřík. O chvilku později vyšel z hangáru Kit a kráčel k vrtulníku. Oba muži se potkali v půli cesty. Došlo k rozhovoru. Kit ukázal na kontrolní věž. Co mu říkal?

Toni zazvonil mobil. Byla to Odetta. „Vrtulník patří londýnskému bankéři Adamu Hallanovi,“ řekla. „Oba piloti jsou jeho zaměstnanci. Do letového plánu napsali, že budou přistávat v Batterseaském heliportu – to je přes řeku od Hallanova domu v Cheyene Walku.“

„Takže velké zvíře, co?“

„Už po něm nějakou dobu jdeme.“

Druhý pilot ukázal na tmavočervenou aktovku. Kit ji otevřel a ukázal mu její obsah. Na polystyrénových kuličkách ležela lahvička parfému Diablerie. Muž položil kufr na zem a otevřel ho. Byl plný balíčků padesátilibrových bankovek. Milion, možná dva, napadlo Toni. Kit vzal jeden balíček do ruky a přesvědčil se, zda jsou v něm peníze.

„Právě došlo k výměně,“ řekla Toni Odettě. „Kit kontroluje prachy.“

Muži na letištní ploše se na sebe podívali, přikývli a potřásli si rukou. Kit podal druhému pilotovi aktovku a vzal si kufr. Muž se vrátil k vrtulníku a Kit do kontrolní věže. Jakmile druhý pilot usedl do kabiny, vrtulník se vznesl. Toni stále ještě mluvila s Odettou. „Slyšíte signál ze štěnice?“

„Zřetelně a nahlas,“ řekla Odetta. „Máme ty parchanty na lopatě.“

DRUHÝ SVÁTEK VÁNOČNÍ

19:00

V Londýně byla zima. Nesněžilo tam, ale ostrý ledový vítr bičoval staré fasády a přikrčení lidé spěchali do tepla hospod, restaurací a kin.

Toni Gallová seděla na zadním sedadle šedého audi vedle Odetty Cressyové, světlovlasé ženy zhruba jejího věku. Vepředu seděli dva detektivové. Jeden řídil a druhý sledoval na displeji navigačního systému pohyb lahvičky Diablerie a radil kolegovi, kudy má jet.

Policie sledovala lahvičku už třiatřicet hodin. Vrtulník přistál podle očekávání v jihozápadním Londýně. Pilot nastoupil do připraveného vozu a přejel Batterseaský most k domu Adama Hallana. Po celou noc lahvička stála kdesi v Hallanově elegantním domě z osmnáctého století. Odetta ještě neplánovala Hallana zatknout. Chtěla chytit do své sítě co největší počet teroristů.

Když si Toni lehla v poledne na Boží hod v Odettině londýnském bytě na pohovku, nemohla usnout. Myslela na vrtulník letící přes celou Británii a strachovala se, že malá štěnice v uzávěru lahvičky s parfémem nebude fungovat. Včera večer jela do Steepfallu za Stanleym. Drželi se za ruku a asi hodinu spolu mluvili v jeho pracovně, pak odletěla do Londýna. Dorazila do Odettina bytu v Camden Townu a celou noc spala jako zabitá.

Metropolitní policie nesledovala jen signál z lahvičky, ale i Adama Hallana a jeho dva piloty. Ráno se Toni připojila k týmu, jenž pozoroval Hallanův dům. Toni se podařilo dosáhnout hlavního cíle: Roztok se smrtonosným virem byl zpátky v laboratoři B eS-4. Ale také doufala, že se jí podaří chytit lidi, kteří byli za všechny ty hrůzy, kterými si musela projít, zodpovědní. Chtěla spravedlnost.

Dnes Hallan pořádal svatoštěpánský oběd a v jeho domě se sešlo padesát hostů nejrůznějších národností. Jeden z nich si odnášel lahvičku parfému. Toni, Odetta a další členové týmu sledovali signál do Bayswateru, kde potom celé odpoledne pozorovali studentskou ubytovnu. V sedm hodin večer se lahvička dala opět do pohybu.

Z domu vyšla mladá žena. V záři pouličního osvětlení si Toni všimla, že má lesklé černé vlasy. Na rameni se jí houpala kabelka. Zvedla si límec kabátu a šla dál po chodníku. Z béžového roveru vyklouzl detektiv v džínsech a lyžařské větrovce a začal ji sledovat.

„Myslím, že to bude ten útok,“ řekla Toni. „Jde vypustit roztok do ovzduší.“

„Chci to vidět,“ řekla Odetta. „Potřebuju svědky pro soudní proces.“

Mladá žena vešla do podzemní dráhy a ztratila se Toni a Odettě z očí. Radiový signál trochu zeslábl. Chvilku zůstal na místě a pak se dal do pohybu, když žena podle všeho nastoupila do vlakové soupravy. Sledovali slabý signál až na stanici Piccadilly Circus, kde žena vystoupila. Detektiv v džínsech ji stále sledoval. Pak Odettě zazvonil mobil a detektiv jí oznámil, že žena vešla do divadla.

„Tam chce virus vypustit,“ řekla Toni.

Ke vchodu divadla přijely dva neoznačené policejní vozy. Odetta a Toni vstoupily do foyeru a za nimi dva detektivové z druhého auta. Dívka s krásnými vlasy stála ve frontě, aby si vyzvedla předplacený lístek. Zatímco čekala, vytáhla z kabelky lahvičku parfému. Pohybem, jenž vypadal naprosto přirozeně, si postříkala vlasy a ramena voňavkou. Nikdo z návštěvníků divadla si jí nevšímal.

„To bylo dobré,“ řekla Odetta. „Ale necháme ji to udělat ještě jednou.“

V lahvičce byla obyčejná voda, ale když se Toni nadechla, otřásla se hrůzou. Kdyby lahvičky nevyměnila, ve spreji by teď byl virus madoby, a to nadechnutí by ji stálo život. Když si uvědomila, že unikli jen o vlásek strašlivé pohromě, otřásla se ještě jednou.

Žena si vyzvedla lístek a šla dál. Odetta ukázala uvaděčce policejní průkaz a prohodila s ní pár slov. Oba detektivové šli za ní. Žena došla do baru, kde se opět navoněla. Totéž udělala i na dámském záchodě. Nakonec usedla na své sedadlo a opět si postříkala vlasy parfémem.

K Odettě a Toni přišel nervózní muž ve fraku. „Jsem ředitel divadla,“ řekl. „Co se děje?“

„Právě se chystáme někoho zatknout,“ řekla Odetta. „Můžete trochu pozdržet začátek představení?“

„Doufám, že přitom nedojde k nějaké rvačce.“

„Taky doufám.“ Všichni diváci už seděli na svých místech. „Tak dobře,“ řekla Odetta dvěma detektivům. „Viděli jsme dost. Zatkněte ji, ale pokud možno v klidu.“

Detektivové se rozdělili a každý došel najeden konec řady, v níž žena seděla. Podívala se na jednoho a pak na druhého. „Slečno, prosím, pojďte s námi,“ řekl detektiv, jenž stál blíž k ní. Diváci zmlkli a sledovali, co se bude dít.

Žena zůstala sedět. Vytáhla z kabelky parfém a postříkala se. Detektiv, mladý muž v krátkém sportovním kabátě, se k ženě prodral. „Pojďte, prosím, okamžitě,“ řekl. Žena vstala a začala stříkat parfém do vzduchu. „Nechte toho,“ řekl. „Je to jen voda.“ Vzal ženu za paži, vyvedl ji z řady a odvedl do foyeru.

Toni nemohla ze zajatkyně spustit oči. Byla mladá a krásná. A právě chtěla spáchat sebevraždu. Toni vrtalo v hlavě proč.

Odetta vzala ženě lahvičku a strčila ji do igelitového sáčku jako důkaz. „Diablerie“ řekla. „Francouzské slovo. Víte, co znamená?“ Mladá žena zavrtěla hlavou. „Dílo ďábla.“

Odetta se otočila na detektiva. „Odvezte ji.“

ŠTĚDRÝ DEN

o rok později

17:50

Toni vyšla z koupelny nahá a šla přes hotelový pokoj zvednout telefon.

„Panebože, tobě to sluší,“ řekl Stanley z postele.

Usmála se na manžela. Měl na sobě krátký froté župan, jenž nezakrýval jeho dlouhé svalnaté nohy. „Ty taky nevypadáš špatně,“ řekla a zvedla sluchátko. Byla to její matka. „Veselé Vánoce,“ řekla.

„Tvůj bývalý přítel je v televizi,“ řekla matka.

„Co tam dělá? Zpívá koledy s policejním sborem?“

„Carl Osborne s ním dělá rozhovor. Vypráví o tom, jak loni o Vánocích chytil ty teroristy.“

„On je chytil?“ Toni to na okamžik rozhořčilo, ale pak si v duchu řekla: Ale co, k čertu s tím. „To víš, potřebuje publicitu. Jde mu o povýšení. Jak se má Bella?“

„Zrovna chystá večeři.“

Toni se podívala na hodinky. Na tomto karibském ostrově bylo pár minut před šestou, ale v Anglii se blížila desátá večer. U Belly se vždycky večeřelo pozdě. „Co ti dala k Vánocům?“

„Koupíme si něco až při lednových slevách. Vyjde to levněji.“

„Líbil se ti můj dárek?“ Toni dala matce růžovou kašmírovou vestu.

„Je krásná. Díky, drahoušku. Musím končit. Vnoučata lítají po pokoji a ničí své dárky.“

„Na shledanou, mami. A díky za zavolání.“

Ozvalo se zaťukání na dveře. „Kdo je tam? „ zeptal se Stanley.

„Olga. Toni mi slíbila, že mi půjčí náhrdelník.“

Toni viděla, že se Stanley chystá říct dceři, aby neotravovala, ale položila mu ruku na ústa. „Vteřinku, Olgo!“ zvolala.

Stanley se zvedl z postele a odešel do koupelny. Toni si navlékla zelený hedvábný župan a otevřela dveře.

Olga vešla dovnitř. Měla na sobě černé bavlněné večerní šaty s hlubokým výstřihem. „Říkala jsi, že mi půjčíš ten černý jantarový náhrdelník.“

„Jistě. Počkej, najdu ho.“ Z koupelny se ozvala sprcha.

Olga ztišila hlas. „Chtěla jsem se tě zeptat – viděl se s Kitem?“

„Ano. Těsně před odletem ho navštívil ve vězení.“

„Jak se s tím Kit vyrovnává?“

„Těžko. Je nešťastný a nudí se, což se dalo čekat, ale nikdo ho zatím nezmlátil ani neznásilnil a nebere heroin.“ Toni našla náhrdelník a připnula ho Olze na krk. „Sluší ti víc než mně – černá není zrovna moje barva. Proč se nezeptáš otce na Kita přímo?“

„Je tak šťastný. Nechci mu kazit náladu. Nevadí ti to, že ne.“

„Ani v nejmenším.“ Toni to naopak lichotilo. „Víš o tom, že Elton a Hamish sedí ve stejném vězení?“

„Ne – to je strašné!“

„Ale ne. Kit učí Eltona číst.“

„Bože, ty cesty osudu. Slyšela jsi o Daisy?“

„Ne.“

„Ve vězení zabila další trestankyni a odsoudili ji za vraždu. K současnému trestu dostala ještě doživotí. Bude sedět nejmíň do sedmdesáti. Škoda, že jsme zrušili trest smrti.“

Toni dovedla Olžinu nenávist pochopit. Hugo se z výprasku, který mu Daisy uštědřila obuškem, už nikdy nevzpamatoval. Na jedno oko neviděl, ale mnohem horší bylo, že ztratil svůj mužný temperament.

„Škoda, že její otec je pořád ještě nezvěstný,“ řekla Toni. Harry Mack byl obžalován jako spoluviník, ale Kitova výpověď k jeho odsouzení nestačila. Soudce ho osvobodil a Harry se vrátil ke svému zločinnému způsobu života.

„Ale slyšela jsem, že má rakovinu. Našli mu nádor na plicích, ale teď už má metastázy do celého těla. Dávají mu tři měsíce života.“

„Takže spravedlnost přece jen existuje,“ řekla Toni.

Miranda připravila pro Neda šaty: černé plátěné kalhoty a kostkovanou košili. Ned ji o to nežádal, ale kdyby to neudělala, byl by schopen přijít ke stolu ve spodkách a tričku. Nebyl neschopný, jen roztržitý. Už se s tím smířila. Musela se smířit s celou řadou jeho vlastností. Už dávno pochopila, že se vždycky bude vyhýbat konfliktům, a to i v případě, kdy by ji měl chránit, ale ve skutečné krizové situaci je pevný jako skála. Tím, jak se postavil za Torna a schytal od Daisy ránu za ranou, to jednoznačně dokázal.

Miranda už byla oblečená. Vzala si růžovou bavlněnou halenku a plisovanou sukni. Ve skládané sukni vypadala trochu širší v bocích, ale ona trochu širší v bocích skutečně byla. Ned řekl, že se mu tak líbí. Šla do koupelny. Ned seděl ve vaně a četl si Moliěrův životopis ve francouzštině. Vzala mu knihu z ruky. „Vrah je zahradník,“ řekla.

„Teď jsi mi zkazila překvapení.“ Ned vstal.

Miranda mu podala ručník. „Jdu zkontrolovat děti.“

Děda zamluvil salonek v restauraci hotelu pro deset členů Oxenfordovy rodiny. Číšník nalil šampaňské. Děda se postavil a všichni zmlkli. „K večeři bude steak,“ prohlásil. „Objednal jsem krocana, ale zřejmě jim upláchl.“ Všichni se zasmáli.

Pak pokračoval vážnějším tónem. „Posledních dvanáct měsíců bylo nejhorším a zároveň nejlepším obdobím mého života. Z toho, co se stalo před rokem ve Steepfallu, se už nikdo z nás zřejmě nikdy úplně nevzpamatuje.“

Craig se podíval na svého otce. Ten už se z toho rozhodně nevylíže. Jedno oko měl permanentně přivřené a často byl duchem někde jinde.

Děda pokračoval v přípitku. „Nebýt Toni, bůhví jak by to všechno skončilo.“

Craig pohlédl na Toni. V kaštanově hnědých hedvábných šatech, které dávaly vyniknout jejím rusým vlasům, jí to moc slušelo. Děda je do ní blázen. Nejspíš ji žere podobně jako já Sophii, napadlo Craiga.

„Celý ten horor mi připomněl,“ pokračoval děda, „že život je krátký a uvědomil jsem si, že nemůžu plýtvat časem a musím vám všem říct, co k Toni cítím. Snad nemusím zdůrazňovat, jak moc jsme dnes šťastní. Potom lékařská komise schválila můj nový lék a dnes se testuje na lidech. Tím jsem zajistil budoucnost podniku a mohl si koupit nové ferrari – a zaplatit Craigovi autoškolu.“

Všichni se zasmáli a Craig zrudl. Nikdy nikomu neřekl o tom, že auto naboural už předtím. Věděla to jen Sophie. Napadlo ho, že se k tomu možná jednou přizná, až bude opravdu starý – ve třiceti nebo tak něco.

„Ale dost už o minulosti,“ řekl děda. „Veselé Vánoce vespolek.“

Konec knížky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai