PÁD
TITÁNŮ

KEN FOLLETT

PÁD TITÁNŮ

PRVNÍ ČÁST
TRILOGIE
STOLETÍ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

FALL OF GIANTS

Copyright © 2010 by Ken Follett. All rights reserved

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2011

ISBN 978-80-242-3176-1

Památce mých rodičů
Martina a Veenie Follettových

Postavy

Americké

Rodina Dewarových

Senátor Cameron Dewar

Ursula Dewarová, jeho manželka

Gus Dewar, jejich syn

Rodina Vjalovových

Josef Vjalov, byznysmen

Lena Vjalovová, jeho manželka

Olga Vjalovová, jejich dcera

Další

Rosa Hellmanová, novinářka

Chuck Dixon, Gusův kamarád ze školy

Marga, zpěvačka z nočního klubu

Nick Forman, zloděj

Ilja, zločinec

Theo, zločinec

Norman Niall, pokoutní účetní

Brian Hall, odborářský vůdce

Skutečné historické postavy

Woodrow Wilson, dvacátý osmý prezident Spojených států

William Jennings Bryan, ministr zahraničí

Joseph Daniels, ministr válečného námořnictva

Anglické a skotské

Rodina Fitzherbertových

hrabě Fitzherbert zvaný Fitz

princezna Elizaveta zvaná Bea, jeho manželka

lady Maud Fitzherbertová, jeho sestra

lady Hermia zvaná teta Herm, jejich chudá teta

vévodkyně ze Sussexu, jejich bohatá teta

Gelert, pyrenejský horský pes

Grout, Fitzův majordomus

Sandersonová, Maudina služebná

Další

Mildred Perkinsonová, podnájemnice Ethel Williamsové

Bernie Leckwith, tajemník aldgateské
organizace Nezávislé labouristické strany

Bing Westhampton, Fitzův přítel

markýz z Lowtheru, „Lowthie“, Maudin odmítnutý nápadník

Albert Solman, Fitzův správce administrativy

doktor Greenward, dobrovolník na dětské klinice

lord „Johnny“ Remarc, vysoký úředník ministerstva války

plukovník Hervey, pobočník sira Johna Frenche

nadporučík Murray, Fitzův pobočník

Mannie Litov, majitel robotárny

Jock Reid, pokladník aldgateské
organizace Nezávislé labouristické strany

Jayne McCulleyová, manželka vojáka

Skutečné historické postavy

král Jiří V.

královna Marie

Mansfield Smith-Cumming zvaný „C“,
šéf zahraniční sekce tajné služby (později MI6)

sir Edward Grey, člen parlamentu a ministr zahraničí

sir William Tyrrell, Greyův osobní tajemník

Frances Stevensonová, milenka Lloyda George

Winston Churchill, člen parlamentu

H. H. Asquith, člen parlamentu a předseda vlády

sir John French, velitel britských expedičních sil

Francouzské

Gini, děvče z baru

plukovník Dupuys, pobočník generála Galliéniho

generál Lourceau, pobočník generála Joffrea

Skutečné historické postavy

generál Joffre, vrchní velitel francouzské armády

generál Galliéni, velitel pařížské posádky

Německé a rakouské

Rodina von Ulrichova

Otto von Ulrich, diplomat

Susanne von Ulrich, jeho manželka

Walter von Ulrich, jejich syn,
vojenský atašé na německém velvyslanectví v Londýně

Greta von Ulrich, jejich dcera

hrabě Robert von Ulrich, Walterův bratranec z druhého kolena, vojenský atašé na rakouském velvyslanectví v Londýně

Další

Gottfried von Kessel, kulturní atašé

na německém velvyslanectví v Londýně

Monika von der Helbard, Gretina nejlepší přítelkyně

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

princ Karl Lichnowsky, německý velvyslanec v Londýně

polní maršál Paul von Hindenburg

generál pěchoty Erich Ludendorff

Theobald von Bethmann-Hollweg, německý kancléř

Arthur Zimmermann, německý ministr zahraničí

Ruské

Rodina Peškovova

Grigorij Peškov, kovodělník

Lev Peškov, stájník

Putilovský závod

Konstantin, soustružník, předseda bolševické diskusní skupiny

Izák, kapitán fotbalového mužstva

Varja, nádenice, Konstantinova matka

Sergej Kanin, směnový mistr

hrabě Maklakov, ředitel

Další

Michail Pinskij, policista

Ilja Kozlov, jeho poskok

Nina, služebná princezny Bey

princ Andrej, Bein bratr

Katěrina, venkovská dívka, která přišla do města

Miška, majitel baru

Trofim, zločinec

Fjodor, úplatný policajt

Spirja, cestující na Andělu Gabrielovi

Jakov, cestující na Andělu Gabrielovi

Anton, pracovník ruského velvyslanectví

v Londýně, také německý špion

David, židovský voják

seržant Gavrik

poručík Tomčak

Skutečné historické postavy

Vladimír Iljič Lenin, vůdce bolševické strany

Lev Trockij

Velšské

Rodina Williamsových

David Williams, odborářský aktivista

Cara Williamsová, jeho manželka

Ethel Williamsová, jejich dcera

Billy Williams, jejich syn

děda, Cařin otec

Rodina Griffithsových

Len Griffiths, ateista a marxista

paní Griffithsová

Tommy Griffiths, jejich syn, nejlepší kamarád Billyho Williamse

Rodina Pontiových

paní Minnie Pontiová

Giuseppe „Joey“ Ponti, její syn

Giovanni „Johnny“ Ponti, jeho mladší bratr

Horníci

David Crampton, „Dai Ufňukánek“

Harry „Lůj“ Hewitt

John Jones Kramář

Dai Žebírko, řezníkův syn

Pat Pope, obsluha těžní klece

Micky Pope, Patův syn

Dai Poník, stájník

Bert Morgan

Vedení dolu

Perceval Jones, předseda Celtic Minerals

Maldwyn Morgan, důlní ředitel

Rhys Price, zástupce důlního ředitele

Arthur „Poďobanej“ Llewellyn, zaměstnanec v kanceláři vedoucího

Služebnictvo v Tŷ Gwyn

Peel, majordomus

paní Jevonsová, hospodyně

Morrison, sluha

Další

Dai Špína, sanitář

paní Dai Poníková

paní Roley Hughesová

paní Hywel Jonesová

vojín George Barrow, rota B

vojín Robin Mortimer, degradovaný důstojník, rota B

vojín Owen Bevin, rota B

seržant Elijah „Prorok“ Jones, rota B

podporučík James Carlton-Smith, rota B

kapitán Gwyn Evans, rota A

podporučík Roland Morgan, rota A

Skutečné historické postavy

David Lloyd George, liberální člen parlamentu

PROLOG

ZASVĚCENÍ

KAPITOLA PRVNÍ

22. června 1911

V

den, kdy byl ve Westminsterském opatství v Londýně korunován král Jiří V., Billy Williams v Aberowenu v jižním Walesu fáral do dolu.

22. června 1911 měl Billy třinácté narozeniny. Probudil ho otec. Tátův způsob buzení byl spíš účinný než laskavý. V pravidelném rytmu pleskal Billyho po tváři, rázně a vytrvale. Billy spal hlubokým spánkem a na chviličku se to pokusil ignorovat, jenže pleskání pokračovalo bez ustání. Na chvíli pocítil zlost; pak si však vzpomněl, že musí vstát, dokonce vstát chtěl, a tak otevřel oči a s trhnutím se zpříma posadil.

„Čtyři hodiny,“ oznámil táta a zase z pokoje odešel. Cestou dolů jeho boty dusaly po dřevěných schodech.

Dneska Billy zahájí svůj pracovní život tím, že se stane hornickým učněm, jako to v jeho věku učinila většina mužů ve městě. Litoval, že se necítí víc jako horník. Byl však rozhodnutý neudělat ze sebe troubu. David Crampton první den na šachtě brečel a dodneška mu lidi říkají Dai Ufňukánek, i když mu je pětadvacet a je hvězdou městského ragbyového týmu.

Bylo uprostřed léta, den po letním slunovratu, a okénkem dovnitř vnikalo jasné ranní světlo. Billy pohlédl na dědečka ležícího vedle něj. Děda měl otevřené oči. Kdykoli Billy vstával, on byl už vzhůru; říkal, že staří lidé toho moc nenaspí.

Billy vylezl z postele. Byl jen ve spodkách. Za chladného počasí si oblékal do postele košili, ale léto bylo v Británii horké a noci mírné. Zpod postele vytáhl nočník a zvedl z něj poklici.

Jeho penis, kterému říkal péro, nedoznal žádných změn. Pořád to byl ten dětský pindík jako vždycky. Doufal, že mu v noci před narozeninami začne růst, nebo že třeba spatří první černý chloupek vyrážející tam někde poblíž, jenže se dočkal zklamání. Jeho nejlepší kamarád Tommy Griffiths se narodil ve stejný den, ale byl na tom jinak; měl chraplavý hlas, tmavé chmýří na horním rtu a péro měl jako mužský. Bylo to ponižující.

Billy čural a díval se přitom z okna. Viděl jen hromadu hlušiny, tmavošedou horu vyvážky z uhelného dolu; převážně to byla jílovitá břidlice a pískovec. Takhle vypadal svět v druhý den stvoření, pomyslel si Billy, než Bůh řekl: „Zazelenej se, země, zelení.“ Lehký větřík odvál z hlušiny jemný černý prach na řady domků.

V pokoji toho bylo k vidění ještě méně. Byla to zadní ložnice, úzký prostor, kam se vešlo jediné lůžko, prádelník a dědova stará truhla. Na stěně visela dečka s vyšívaným nápisem:

VĚŘ V PÁNA

JEŽÍŠE KRISTA

A BUDEŠ SPASEN

Žádné zrcadlo tu nebylo.

Jedny dveře vedly nad schodiště, druhé do přední ložnice, kam byl přístup pouze tudy. Tato místnost byla větší a vešly se do ní dvě postele. Tady spali táta a máma a před lety také Billyho sestry. Nejstarší Ethel už z domova odešla a ostatní tři zemřely – jedna na spalničky, druhá na černý kašel a třetí na záškrt. Měl ještě staršího bratra a ten s ním sdílel postel, než přišel děda. Jmenoval se Wesley a zabil ho pod zemí vozík na uhlí, který se samovolně rozjel.

Billy si natáhl košili. Byla to ta, co měl na sobě včera do školy. Dneska byl čtvrtek a on si mění košili jenom v neděli. Měl však nové kalhoty, své první dlouhé, z pevné nepromokavé bavlněné látky zvané moleskin. Byly symbolem vstupu do světa mužů a on si je oblékal hrdě a těšil se přitom z těžkého, mužného charakteru tkaniny. Ještě si vzal široký kožený opasek a vysoké boty, které zdědil po Wesleyovi, a vydal se dolů.

Hlavní část přízemí zabíral obývací pokoj o velikosti patnácti čtverečních stop, kde uprostřed stál stůl, po jedné straně krb a na kamenné podlaze ležel podomácku utkaný kobereček. Táta seděl a četl si starý výtisk Daily Mail; na kořeni dlouhého, špičatého nosu mu trčely brýle. Máma připravovala čaj. Odložila konvici s vařící vodou, políbila Billyho na čelo a zeptala se: „Jakpak se má můj maličkej o narozeninách?“

Billy neodpověděl. „Maličkej“ bylo zraňující jednak proto, že měl malou postavu, a jednak proto, že stále ještě nebyl mužský. Šel do komory v zadní části domu, kde se mylo nádobí. Ponořil plechovou mísu do sudu s vodou, opláchl si obličej a ruce a vodu vychrstl do mělké kamenné výlevky. Na roštu, pod kterým se dalo zatopit, stál v umývárně nádobí velký hrnec, ale ten se používal jen večer v den koupele, což bývala sobota.

Slibovali jim, že už k nim brzy zavedou tekoucí vodu, a některé hornické domky ji už měly. Billymu připadalo jako zázrak, že lidé můžou získat hrnek studené čisté vody pouhým otočením kohoutku a nemusejí chodit s vědrem k hydrantu na ulici. Ovšem do domů ve Wellington Road, kde Williamsovi bydlí, se voda dosud nedostala.

Vrátil se do obývacího pokoje a sedl si ke stolu. Máma před něj postavila velký hrnek slazeného čaje s mlékem. Uřízla dva tlusté krajíce domácího chleba a ze spíže pod schody přinesla sádlo. Billy sepjal ruce, zavřel oči a pronesl: „Děkuju ti, Pane, za tohle jídlo, amen.“ Potom upil čaje a namazal si chleba sádlem.

Přes okraj novin vykoukly tátovy bleděmodré oči. „Ten chleba si osol,“ vyzval chlapce. „Dole se budeš potit.“

Billyho otec byl pracovník Hornické federace jižního Walesu, což byl nejsilnější odborový svaz v Británii, jak zdůrazňoval, kdykoli se mu naskytla příležitost. Říkalo se mu Odborovej Dai. Mnoha mužům se říkalo Dai – byla to zkrácenina jména David nebo velšského Dafydd. Billy se ve škole dozvěděl, že David je ve Walesu oblíbené jméno – protože tak se jmenuje svatý patron jejich země – jako Patrik v Irsku. Všichni Daiové se navzájem lišili nikoli příjmením – téměř každý ve městě se jmenoval Jones, Williams, Evans nebo Morgan –, ale přezdívkou. Pokud existovala humornější alternativa, skutečná jména se používala zřídka. Billy byl William Williams, a tak mu říkali Dvojitej Billy. Ženy někdy dostávaly manželovu přezdívku, tudíž máma byla paní Odborová.

Děda sešel dolů, když Billy dojídal druhý krajíc. Navzdory teplému počasí měl na sobě sako a vestu. Umyl si ruce a posadil se naproti Billymu. „Netvař se tak vyjukaně,“ vyzval ho. „Já jsem poprvé sfáral, když mi bylo deset. A mýho tátu odnesl jeho táta na zádech dolů, když mu bylo pět. Tenkrát se pracovalo od šesti ráno do sedmi večer. Od října do března táta neviděl denní světlo.“

„Já nejsem vyjukanej,“ odpověděl Billy. Nebyla to pravda. Byl vyděšený k smrti.

Děda se však choval vlídně a nijak to nerozváděl. Billy měl dědu rád. Máma zacházela s Billym jako s děckem a táta byl přísný a sarkastický, ale děda byl shovívavý a s Billym mluvil jako s dospělým.

„Tohle si poslechněte,“ vyzval je táta. Pravicový plátek Mail by nikdy nekoupil, ale někdy přinesl domů výtisk od někoho jiného a předčítal z něj opovržlivým hlasem – posmíval se hlouposti a nečestnosti vládnoucí třídy. „‚Lady Dianna Mannersová sklidila kritiku, protože přišla na dva různé plesy ve stejných šatech. Mladší dcera vévody z Rutlandu získala na plesu v hotelu Savoy ocenění za nejlepší dámské šaty – vyztužený živůtek bez ramínek s krinolínovou sukní – a převzala cenu ve výši dvě stě padesát guineí.‘“ Pohlédl přes noviny a poznamenal: „To je tvoje mzda nejmíň za pět roků, Billy.“ Četl dál: „‚Ovšem tím, že přišla ve stejných šatech také na večírek lorda Winertona a F. E. Smithe v hotelu Claridge’s, vzbudila nevoli odborníků. Říká se, že příliš dobrého škodí.‘“ Zvedl oči od novin. „Měla by sis ty šaty převlíknout, matko,“ prohodil. „Nechceš přece vzbudit nevoli odborníků.“

Mámu to nepobavilo. Měla na sobě staré hnědé vlněné šaty se záplatami na loktech a skvrnami v podpaží. „Kdybych měla dvě stě padesát guineí, vypadala bych líp než lady Diana Magorová,“ odpověděla nikoli bez hořkosti.

„To je pravda,“ potvrdil děda. „Cara byla vždycky hezounká – jako její matka.“ Máma se jmenuje Cara. Děda se obrátil k Billymu. „Tvoje babička byla Italka. Jmenovala se Maria Ferrone.“ Billy to věděl, ovšem děda s chutí vyprávěl známé historky pořád dokola. „Po ní má tvoje máma lesklý černý vlasy a krásný tmavý oči – a tvoje sestra taky. Babička byla nejkrásnější děvče v Cardiffu – a já ji dostal!“ Najednou posmutněl. „Jo, to bejvaly časy,“ dodal tiše.

Táta se nesouhlasně zamračil – takové řeči probouzejí chlípné choutky –, jenže mámu komplimenty jejího otce potěšily a s úsměvem mu naservírovala snídani. „Tak, tak,“ přisvědčila, „mě i moje sestry lidi považovali za krasavice. My bysme těm vévodům ukázaly, co je to pěkná holka, jen kdyby nám nechyběly penízky na hedvábí a krajky.“

Billyho to překvapilo. Nikdy o matce neuvažoval jako o krasavici nebo tak nějak, i když oblečená na sobotní večerní bohoslužbu vypadala opravdu překrásně, zvlášť v klobouku. Soudil, že kdysi mohla být hezké děvče, ale představit si to bylo těžké.

„Upozorňuju tě,“ pokračoval děda, „že rodina tvojí babičky měla navíc za ušima. Můj švagr byl horník, jenže řekl šachtě nazdar a otevřel si kavárnu v Tenby. Jo, to je jinačí život – dejcháš vánek od moře a celej den jen vaříš kafíčko a počítáš prašule.“

Táta přečetl další zprávu. „‚Jako součást příprav na korunovaci vydal Buckinghamský palác příručku s pokyny o dvou stech dvanácti stránkách.‘“ Zamžoural přes noviny. „Určitě se o tom zmiň dneska na šachtě, Billy. Chlapi si oddechnou, že se nic nenechává náhodě.“

Billy se o královskou rodinu příliš nezajímal. Měl rád často otiskované dobrodružné příběhy v Mailu o drsných chlapících, co vyšli ze soukromých škol, hrají ragby a loví mazané německé špiony. Podle listu takoví špioni zamořili všechna britská města, bohužel zřejmě s výjimkou Aberowenu.

Billy se zvedl. „Jdu na procházku,“ oznámil. Vyšel z domovních dveří. „Jít na procházku“ byl rodinný eufemistický výraz: znamenalo to jít na záchodky, které se nacházely o kus dál na Wellington Road. Nad hlubokou jámou stála nízká cihlová budka se střechou z vlnitého plechu. Budka byla rozdělená na dvě samostatné části, jednu pro muže a jednu pro ženy. V každé části bylo dvojité sedátko, takže lidé chodili na záchod po dvojicích. Nikdo netušil, proč stavitelé zvolili takové uspořádání, ale každý se to snažil využít co nejlépe. Muži se koukali přímo před sebe a mlčeli – ženy družně klábosily. Puch tu byl k udušení, třebaže jste si na něj zvykali každý den svého života. Billy se uvnitř vždycky snažil dýchat co nejméně, a když vycházel, lapal po dechu. Jámu pravidelně vybíral muž jménem Dai Žumpa.

Když se Billy vrátil domů, potěšilo ho, že u stolu spatřil sedět sestru Ethel. „Všechno nejlepší k narozeninám, Billy!“ zvolala. „Musela jsem ti přijít dát pusu, než poprvé sfáráš.“

Ethel bylo osmnáct a Billy neměl žádný problém s tím, aby ji považoval za krásnou. Její mahagonové vlasy se nezdolně kudrnatily a v tmavých očích jí jiskřila nezbednost. Takhle možná kdysi vypadala máma. Ethel na sobě měla obyčejné černé šaty s bílou bavlněnou čapkou služebné a moc jí to slušelo.

Billy starší sestru zbožňoval. Byla nejen hezká, ale také s ní byla legrace a byla chytrá a nebojácná a někdy se postavila i tátovi. Vyprávěla Billymu o věcech, které by mu nikdo jiný nevysvětlil, třeba o každoměsíční záležitosti, kterou ženy nazývají krámy, nebo o tom, v čem spočívalo veřejné pohoršení, kvůli němuž musel anglikánský vikář tak rychle opustit město. Ve škole byla vždycky premiantka a její kompozice na téma „Moje město či vesnice“ získala první cenu v soutěži uspořádané časopisem South Wales Echo. Vyhrála Cassellův atlas světa.

Políbila Billyho na tvář. „Řekla jsem hospodyni paní Jevonsové, že nám dochází krém na boty a že radši skočím pro nějaký do města.“ Ethel bydlela a pracovala v Tŷ Gwyn, rozlehlém sídle hraběte Fitzherberta, o míli dál směrem k vrcholku hory. Podala Billymu cosi zabaleného v čistém ubrousku. „Ukradla jsem ti kus koláče.“

„Díky, Eth!“ zaradoval se Billy. Koláče miloval.

Máma se zeptala: „Mám ti to dát do krabičky?“

„Jo, prosím.“

Máma vytáhla z kredence plechovou krabičku a koláč do ní vložila. Uřízla ještě dva krajíce chleba, namazala je sádlem, posolila a vložila do krabičky také. Plechovou „krabičku“ měli všichni horníci. Kdyby si pod zem vzali jídlo zabalené v ubrousku, myši by jim ho sežraly ještě před dopolední svačinou. Máma poznamenala: „Až mi přineseš mzdu, můžeš do krabičky dostat plátek vařený slaniny.“

Billyho výdělek zpočátku nebude nic moc, ale pro rodinu to přesto znamená přínos. Napadlo ho, kolik mu máma asi nechá jako kapesné a jestli si někdy bude moct našetřit na bicykl, po kterém toužil víc než po čemkoli jiném na světě.

Ethel seděla u stolu. Táta se jí zeptal: „Tak jak to chodí ve velkým domě?“

„Teď máme klid,“ odpověděla. „Hrabě a princezna jsou na korunovaci v Londýně.“ Pohlédla na hodiny na krbové římse. „Za chvíli budou vstávat – musejí být v opatství časně. Jí se to líbit nebude – nerada brzy vstává –, ale ke králi se opozdit nemůže.“ Manželka hraběte Bea byla velice vznešená ruská princezna.

Táta prohodil: „Určitě budou chtít sedět vpředu, aby tu slávu viděli.“

„Ne, ne, nemůžeš si sednout, kam tě napadne,“ zavrtěla hlavou Ethel. „Nechali speciálně udělat šest tisíc mahagonových židlí a každá z nich má vzadu zlatým písmem napsané jméno toho kterého hosta.“

Děda se pohoršil: „To je ale plejtvání! Co s nima udělaj potom?“

„Nevím. Možná si je všichni vezmou domů jako suvenýr.“

Táta suše řekl: „Pověz jim, ať nám jednu volnou pošlou. Nás je tu jen pět a máma přitom už musí stát.“

Když táta dělal legrácky, mohl se za nimi skrývat opravdový vztek. Ethel vyskočila. „Mami, promiň, vůbec jsem nemyslela.“

„Zůstaň, kde jsi, já mám tolik práce, že nemůžu vysedávat,“ zahnala ji zpátky máma.

Hodiny odbily pátou. Táta poznamenal: „Nejlíp, abys tam byl časně, Billy. Začni tak, jak to chceš dělat i potom.“

Billy se neochotně zvedl a uchopil plechovou krabičku.

Ethel ho znovu políbila a děda mu potřásl rukou. Táta mu dal dva šestipalcové hřeby, rezaté a trochu ohnuté. „Strč si je do kapsy.“

„K čemu?“ podivil se Billy.

„Uvidíš,“ odpověděl táta s úsměvem.

Máma podala Billymu litrovou láhev se šroubovacím uzávěrem, plnou studeného slazeného čaje s mlékem. Připomněla mu: „Nezapomínej, Billy, že Ježíš je pořád s tebou, i dole v šachtě.“

„Jo, mami.“

V jejím oku spatřil slzu a rychle se otočil, protože mu bylo také do pláče. Z věšáku si vzal čepici. „Tak se mějte,“ rozloučil se, jako by šel jen do školy, a vykročil z domovních dveří.

Léto bylo zatím horké a slunečné, ale dnes se obloha zatáhla a vypadalo to na déšť. O zeď domu se opíral Tommy a čekal. „Ahoj, Billy,“ pozdravil kamaráda.

„Ahoj, Tommy.“

Vykročili ulicí bok po boku. Aberowen bývalo tržní městečko sloužící farmářům z okolních kopců, jak se Billy dozvěděl ve škole. Z horní části Wellington Road bylo vidět staré obchodní centrum s ohradami dobytčího trhu, budovou burzy vlny a anglikánským kostelem, vše na jednom břehu řeky Owen, sotva větší než potok. Město nyní bolestně protínala železnice končící u ústí šachty. Stráně údolí byly poseté hornickými domky, stovkami šedých kamenných stavení se střechou z tmavošedé velšské břidlice. Vystavěli je v dlouhých klikatých řadách kopírujících obrysy horských strání; tyto řady protínaly kratší uličky, jež se vrhaly přímo do údolí.

„S kým myslíš, že budeš pracovat?“ zeptal se Tommy.

Billy pokrčil rameny. Noví chlapci byli pokaždé přiděleni jednomu ze zástupců vedoucího dolu. „To nikdo neví.“

„Doufám, že mě dají ke koním.“ Tommy měl koně rád. V dole žilo asi padesát poníků. Tahali po kolejích vozíky, které havíři naplnili. „Jakou práci chceš dělat ty?“

Billy doufal, že nedostane žádný úkol, který by byl příliš těžký pro jeho dětskou postavu, ale nebyl ochotný to připustit. „Promazávat kola vozejků.“

„Proč?“

„Zdá se to snadný.“

Prošli kolem školy, do které do včerejška docházeli jako žáci. Byla to viktoriánská budova s lomenými okny jako v kostele. Postavila ji rodina Fitzherbertova, jak ředitel školy žákům neúnavně připomínal. Hrabě stále ještě jmenoval učitele a určoval školní osnovy. Na stěnách visely obrazy hrdinských válečných vítězství a trvalým tématem byla velikost Británie. V hodinách náboženství, jimiž začínal každý den, se vyučovaly přísné anglikánské doktríny, třebaže skoro všechny děti pocházely z nonkonformistických rodin. Existoval také školní řídicí výbor, jehož členem byl i táta, ovšem výbor žádné pravomoci neměl – mohl pouze radit. Táta říkal, že hrabě se školou zachází jako se svým osobním majetkem.

V posledním roce se Billy a Tommy učili základům hornictví, zatímco dívky měly hodiny šití a vaření. Billy se ke svému překvapení dozvěděl, že v zemi pod ním se nacházejí různé vrstvy horniny jako naštosované sendviče. Uhelná sloj – výraz, který slýchal celý život, aniž mu skutečně rozuměl – byla jednou z těch vrstev. Také mu pověděli, že uhlí vzniklo z opadaného listí a dalších rostlinných materiálů, které se hromadily po celá tisíciletí, a pak je stlačila váha země nad nimi. Tommy, jehož otec byl ateista, tvrdil, že tohle dokazuje, že bible nemá pravdu; jenže Billyho otec říkal, že tohle je jen jeden výklad.

Škola v tuto dobu zela prázdnotou, její hřiště bylo opuštěné. Billy pocítil hrdost, že má školu už za sebou, i když si zároveň i trochu přál, aby se do ní mohl vrátit, a ne aby místo toho fáral.

Jak se přibližovali k ústí šachty, ulice se začaly zaplňovat horníky; každý si nesl plechovou krabičku a láhev čaje. Všichni byli stejně oblečení ve starém šatstvu, které si svlečou, jakmile dorazí na své pracoviště. Některé doly byly studené, ale v aberowenském bylo horko a muži pracovali ve spodním prádle a ve vysokých botách; někteří měli hrubé plátěné šortky. Všichni pořád nosili vyztužené čepice, protože chodby byly nízké a člověk si snadno narazil hlavu.

Za domy Billy spatřil tažné zařízení, věž se dvěma velkými koly, která se otáčela proti sobě a táhla lana zdvihající či spouštějící těžní klec. V údolích jižního Walesu se takové šachtové stavby tyčily nad většinou městeček, podobně jako kostelní věže dominovaly zemědělským vesnicím.

Kolem ústí šachty stály nepravidelně roztroušené další budovy: lampárna, kancelář vedení šachty, kovárna, sklady. Mezi budovami probíhaly železniční koleje. Na smetišti se povalovaly rozbité vozíky, staré shnilé dřevo, pytle od krmiva a hromady rezatého vyřazeného strojního zařízení, vše pokryté vrstvami uhelného prachu. Táta vždycky tvrdil, že kdyby horníci udržovali pořádek, bylo by méně úrazů.

Billy s Tommym vešli do kanceláře. V přední místnosti seděl Arthur „Poďobanej“ Llewellyn, úředník jen o málo starší než oni. Jeho bílá košile měla špinavý límec a manžety. Byli očekáváni – jejich otcové předem zařídili, že dnes začnou pracovat. Poďobanej zapsal jejich jména do účetní knihy a pak je odvedl k vedoucímu dolu. „Mladej Tommy Griffiths a mladej Billy Williams, pane Morgane,“ ohlásil je.

Maldwyn Morgan byl vysoký muž v černém obleku. Na manžetách žádný uhelný prach neměl. Růžové tváře postrádaly sebemenší náznak strniště, což znamenalo, že se denně holí. Na stěně visel v rámečku jeho inženýrský diplom, zatímco buřinka – další odznak jeho statusu – spočívala na stojanovém věšáku na kabáty u dveří.

K Billyho překvapení nebyl sám. Vedle něj stála ještě impozantnější postava: Perceval Jones, předseda společnosti Celtic Minerals, které patří aberowenský důl a několik dalších. Malému agresivnímu mužíčkovi říkali horníci Napoleon. Na sobě měl společenský oblek, černé frakové sako a proužkované šedé kalhoty; vysoký černý cylindr si ponechával stále na hlavě.

Jones na oba chlapce znechuceně pohlédl. „Griffithsi,“ zavrčel. „Tvůj otec je revoluční socialista.“

„Ano, pane Jonesi,“ přisvědčil Tommy.

„A ateista.“

„Ano, pane Jonesi.“

Obrátil pohled na Billyho. „A tvůj otec je funkcionář Hornické federace jižního Walesu.“

„Ano, pane Jonesi.“

„Nemám socialisty rád. Ateisti jsou odsouzený k věčnýmu zatracení. A odboráři jsou z tý sebranky vůbec nejhorší.“

Zle na ně zíral, ale protože žádnou otázku nepoložil, Billy nic neříkal.

„Nechci tu žádný buřiče,“ pokračoval Jones. „V údolí Rhondda stávkujou už třiačtyřicet tejdnů, protože je podněcujou lidi, jako jsou vaši otcové.“

Billy věděl, že stávku v údolí Rhondda nezpůsobili žádní buřiči, ale majitelé dolu Ely v Penygraigu, kteří nepustili horníky do práce. Zůstal však zticha.

„Nejste buřiči?“ Jones ukázal kostnatým prstem na Billyho a chlapec se zachvěl. „Neříkal ti otec, že se máš stavět za svý práva, když budeš u mě pracovat?“

Billy se snažil přemýšlet, třebaže to bylo nesnadné, když se Jones tvářil tak hrozivě. Táta mu toho ráno moc neřekl, ale včera večer mu nějakou radu dal. „Prosím, pane, řekl mi: ‚Na šéfy si nevyskakuj, to je moje práce.‘“

Poďobanej Llewellyn se za jeho zády zahihňal.

Percevala Jonese to nepobavilo. „Drzoun,“ odfrkl si. „Jenže když tě odmítnu, budu mít celý tohle údolí ve stávce.“

O tomhle Billy nikdy nepřemýšlel. To jsem tak důležitý? Ne – ale horníci by možná stávkovali ze zásady, že děti jejich funkcionářů nesmějí trpět. Nebyl v práci ještě ani pět minut a odbory ho už chránily.

„Odveďte je odtud,“ přikázal Jones.

Morgan přikývl. „Odveďte je ven, Llewellyne,“ vyzval Poďobaného. „Ať na ně dohlídne Rhys Price.“

Billy v duchu zaúpěl. Rhys Price patřil k nejméně oblíbeným zástupcům vedoucího. Před rokem se ucházel o Ethel, ale ta ho odmítla. Totéž udělala polovině svobodných mužů v Aberowenu, ale Price to nesl těžce.

Poďobanej pohodil hlavou. „Ven,“ přikázal a následoval je z místnosti. „Počkejte venku na pana Price.“

Billy a Tommy se venku u dveří opřeli o zeď. „Nejradši bych Napoleona nakopnul do jeho tlustýho pupku,“ ulevil si Tommy. „Pak mi něco vykládej o těch parchantech kapitalistickejch.“

„Jo,“ přitakal Billy, ačkoli nic takového v úmyslu neměl.

Rhys Price se objevil za chvíli. Jako všichni zástupci i on měl na hlavě kulatý tvrďák, který byl dražší než hornická čepice, avšak levnější než buřinka. V kapsách vesty měl notes a tužku, v ruce dřevěný metr. Priceovi se na tvářích černalo strniště a mezi předními zuby mu zela díra. Billy o něm věděl, že je chytrý, ale záludný.

„Dobrý ráno, pane Price,“ pozdravil Billy.

Price se zatvářil podezíravě. „Co že mi tak najednou přeješ dobrý ráno, Dvojitej Billy?“

„Pan Morgan říkal, že máme sfárat s váma.“

„To že říkal?“ Price měl ve zvyku vrhat pohledy doleva, doprava a někdy i za sebe, jako by očekával nějaké potíže neznámo odkud. „To se na to podíváme.“ Pohlédl nahoru na těžní věž, jako by tam hledal vysvětlení. „Nemám čas zdržovat se s klukama.“ Vešel do kanceláře.

„Doufám, že sežene někoho jinýho, aby nás odvedl dolů,“ těšil se Billy. „Naši rodinu nenávidí, protože sestra s ním nechtěla chodit.“

„Tvoje sestra si myslí, že je pro mužský z Aberowenu moc dobrá,“ prohodil Tommy; očividně opakoval něco, co slyšel.

„Ona pro ně je moc dobrá,“ zdůraznil neústupně Billy.

Price vyšel ven. „Tak jo, tudy,“ pokynul jim a rychlým krokem zamířil od budovy.

Chlapci ho následovali do lampárny. Výdejce lamp podal Billymu lesklou mosaznou bezpečnostní lampu a ten si ji zavěsil na opasek, jak to horníci dělají.

O hornických kahanech se učil ve škole. K nebezpečím uhelného dolu patří metan, hořlavý plyn unikající ze slojí. Horníci ho nazývají důlní plyn a důlní plyn byl příčinou všech podzemních výbuchů. Velšské šachty nechvalně prosluly tím, že jsou plné plynu. Lampa byla důmyslně sestrojena tak, že její plamen by třaskavý důlní plyn nezapálil. Plamen ve skutečnosti měnil tvar, prodlužoval se, a tak varoval – protože důlní plyn je bez zápachu.

Jestliže lampa zhasla, horník ji nemohl sám znovu rozžehnout. Nosit zápalky do podzemí bylo zakázáno a lampa byla zamčená, aby to odradilo před případným přestoupením předpisů. Vyhaslou lampu bylo nutné donést pro nové zažehnutí až na stanovené místo nedaleko dna šachty. To mohlo představovat třeba dvoukilometrovou chůzi, ale zabraňovalo se tím riziku podzemního výbuchu.

Ve škole chlapce poučili, že bezpečnostní lampa je jedním ze způsobů, jak majitelé dolů projevují péči a starostlivost o zaměstnance – „jako by,“ prohlašoval táta, „šéfové neměli žádný užitek z toho, že se zabrání výbuchům, zastavení práce a poškození chodeb.“

Když muži vyfasovali lampy, postavili se do fronty na výtah. Podél fronty byla šikovně umístěná nástěnka. Rukou psané nebo neuměle tištěné cedulky zvaly na kriketové zápasy, přebory v házení šipek, pátraly po ztraceném kapesním noži a oznamovaly vystoupení aberowenského mužského pěveckého sboru či přednášku o teorii historického materialismu Karla Marxe ve Svobodné knihovně. Ovšem zástupci vedoucího čekat nemuseli a Price se s oběma chlapci v závěsu protlačil dopředu.

Jako u většiny důlních jam i v Aberowenu se nacházely dvě šachty s ventilátory – jednou se vháněl vzduch dolů a druhou se vyháněl nahoru. Majitelé často dávali šachtám rozmarná jména, ve zdejším případě Pyramus a Thisbe. Tato šachta, Pyramus, vyháněla vzduch ven a Billy pocítil teplý vánek přicházející z dolu.

Loni se Billy s Tommym rozhodli, že se podívají šachtou dolů. Na Pondělí velikonoční, kdy horníci nepracovali, se vyhnuli hlídači, tajně proklouzli přes smetiště k ústí šachty a tam přelezli ochranný plot. Plášť výtahové klece nezakrýval ústí šachty úplně a oni si lehli na břicho a pohlédli přes okraj. S úděsným uchvácením zírali do té strašlivé jámy a Billy cítil, jak se mu zvedá žaludek. Ta černota mu připadala nekonečná. Pocítil vzrušení, které bylo napůl radostné, protože tam dolů nemusel, a napůl děsivé, protože jednoho dne tam půjde. Hodil dolů kámen a pak poslouchali, jak se odráží od dřevěného výtahového lešení a cihlové výztuže. Připadalo jim strašlivě dlouho, než uslyšeli slabounké vzdálené šplouchnutí, jak kámen dopadl do louže na dně jámy.

Nyní, rok poté, měl cestu toho kamene následovat.

Nabádal se, aby nebyl zbabělec. Musí se chovat jako muž, i když se jako muž necítí. Nejhorší ze všeho by bylo udělat si ostudu. Toho se bál víc než smrti.

Spatřil posuvnou mříž, která šachtu uzavírala. Za ní zel prázdný prostor, protože klec byla na cestě nahoru. Na opačné straně šachty viděl těžní stroj otáčející velká kola vysoko nahoře. Ze soustrojí tryskala pára. Tažná lana pleskala do svodidel a vydávala přitom zvuky připomínající práskání bičem. Bylo cítit horký olej.

S kovovým zařinčením se za mříží objevila prázdná klec. Dělník, který měl službu u klece na horním konci, odsunul mříž. Rhys Price nastoupil do prázdné klece a oba chlapci ho následovali. Za nimi přistoupilo ještě třináct horníků – do klece se jich vešlo celkem šestnáct. Služba zabouchla mříž.

Chvíli se nic nedělo. Billy se cítil zranitelný. Podlaha pod nohama byla pevná, ale on by se bez potíží mohl protáhnout širokými mezerami mezi kovovými tyčemi tvořícími boky klece. Klec visela na ocelovém lanu, avšak ani to nebylo zcela bezpečné: všichni věděli, že jednoho dne roku 1902 se tažné lano v Tirpentwys přetrhlo, klec se zřítila na dno jámy a zabila přitom osm mužů.

Kývl hlavou na horníka vedle sebe. Byl to Harry „Lůj“ Hewitt, chlapec s rosolovitým obličejem, který byl jen o tři roky starší, i když o třicet centimetrů vyšší. Billy si pamatoval Harryho ze školy: uvízl ve třetí třídě s desetiletými; propadl každý rok, dokud nebyl dost starý, aby mohl začít pracovat.

Zvonec oznámil, že dole byla mříž uzavřena. Muž u výtahové klece nahoře trhl táhlem a zazněl jiný zvonec. Parní stroj zasyčel a ozvalo se další buchnutí.

Klec padala do prázdna.

Billy věděl, že klec nejprve padá volným pádem a pak se včas zbrzdí, aby měkce dosedla; jenže žádné teoretické znalosti ho nemohly předem připravit na pocit ničím neomezovaného pádu do nitra země: Jeho nohy se přestaly dotýkat podlahy. Hrůzou vykřikl. Nedokázal se ovládnout.

Všichni muži se rozesmáli. Uvědomil si, že věděli, že je tu poprvé, a čekali na jeho reakci. Příliš pozdě zjistil, že se všichni drží kovových tyčí klece, aby se nevznesli. Ani to však jeho strach neutlumilo. Přestat křičet se mu podařilo jenom tím, že zaťal zuby.

Konečně zabrala brzda. Rychlost pádu se zpomalila a Billyho nohy se dotkly podlahy. Chytil se tyče a snažil se přestat třást. Po chvilce se ho místo strachu zmocnil tak silný pocit křivdy, že mu málem vytryskly slzy. Pohlédl do rozchechtaného Lojova obličeje a hlasitě vykřikl: „Zavři hubu, Hewitte, ty hovado!“ Lojův obličej se okamžitě proměnil a vypadal divoce, ale ostatní muži se smáli ještě víc. Billy se bude muset omluvit Ježíšovi, že nadával, ale necítil se už jako tak velký hlupák.

Podíval se na Tommyho, který měl bílý obličej. Křičel Tommy také? Billy se bál zeptat – co kdyby odpověď zněla ne.

Klec se zastavila, mříž byla odsunuta a Billy s Tommym roztřeseně vykročili do dolu.

Bylo tu šero. Hornické kahany vydávaly méně světla než petrolejky doma na stěnách. Tma v šachtě připomínala bezměsíčnou noc. Billy si pomyslel, že na rubání uhlí možná není zapotřebí dobře vidět. Nohy mu začvachtaly v louži, a když se podíval dolů, viděl všude vodu a bláto lesknoucí se v slabém světle plamínků lamp. V ústech měl zvláštní pachuť: vzduch byl plný uhelného prachu. Je možné, že to horníci dýchají celý den? Proto asi pořád kašlou a plivají.

Čtyři muži čekali, až budou moct nastoupit do klece a vyjet nahoru. Každý nesl kožený kufřík a Billy si uvědomil, že to jsou hasiči. Ráno, vždycky než horníci začnou pracovat, hasiči zjišťují, zda tu není plyn. Jestliže by koncentrace metanu byla nepřijatelně vysoká, nedovolili by horníkům pracovat, dokud ventilátory plyn nevyženou.

Hned vedle sebe Billy zahlédl řadu stání pro poníky a otevřené dveře do jasně osvícené místnosti s psacím stolem, patrně kanceláře zástupců vedoucího. Muži se rozešli do čtyř chodeb, které vybíhaly do stran ze dna šachty. Chodby vedly k porubním stěnám, kde se dobývalo uhlí.

Price je odvedl k jakési boudě a odemkl visací zámek. Byla to bouda na nářadí. Vybral dvě lopaty, podal je chlapcům a opět zámek zamkl.

Vydali se ke stájím. U jednoho stání nakládal muž v krátkých kalhotách a botách koňský hnůj do vozíku na uhlí. Po svalnatých zádech mu stékal pot. Price se ho zeptal: „Chceš kluka na pomoc?“

Muž se otočil a Billy poznal Daie Poníka, jednoho ze starších z modlitebny Bethesda. Dai nedal najevo, že by Billyho poznal. „Toho malýho nechci,“ odpověděl.

„Dobře,“ přikývl Price. „Ten druhej je Tommy Griffiths. Je tvůj.“

Tommy vypadal potěšeně. Splnilo se mu přání. I když bude jen kydat hnůj, bude pracovat u koní.

Price zavelel: „Tak jdem, Dvojitej Billy,“ a vykročil do jedné z chodeb.

Billy si hodil lopatu na rameno a následoval ho. Pociťoval teď větší úzkost, když už s ním nebyl Tommy. Litoval, že mu nepřikázali čistit stání pro poníky společně s kamarádem. „Co budu dělat, pane Price?“ zeptal se.

„To snad uhádneš, ne?“ odbyl ho Price. „Proč myslíš, že jsem ti dal tu zasranou lopatu?“

Nenucené použití zapovězeného slova Billyho šokovalo. Netušil, co bude dělat, ale už se na nic neptal.

Chodba byla zaoblená a stropy podepřené zakřivenou ocelovou výztuží. V nejvyšším místě nad hlavou probíhalo dvoupalcové potrubí, patrně vodovodní. Každou noc se chodby postřikovaly ve snaze snížit prašnost. Prach byl nejen nebezpečný pro plíce horníků – kdyby šlo jen o tohle, společnost Celtic Minerals by si nejspíš starosti nedělala –, ale představoval i požární nebezpečí. Postřikovací systém však byl nedostatečný. Táta namítal, že je zapotřebí potrubí o průměru šest palců, ale Perceval Jones na to odmítl vynaložit peníze.

Asi po pěti stech metrech odbočili do jiné chodby, která vedla směrem nahoru. Byla to starší, menší chodba a vzpěry tu byly spíš dřevěné než ocelové. V místech, kde se strop prohýbal, musel Price sklánět hlavu. Každých zhruba třicet metrů procházeli kolem přístupů k ortům, porubním stěnám, kde už horníci rubali uhlí.

Billy zaslechl hřmot a Price mu nakázal: „Do díry.“

„Cože?“ Billy se podíval pod nohy. Pátral po díře, ale na zemi viděl jen kolejnice pro vozíky. Zvedl hlavu a spatřil poníka klusajícího proti němu; blížil se rychle a táhl soupravu vozíků.

„Do díry!“ vykřikl Price.

Billy stále nechápal, co od něj chce, ale viděl, že chodba je sotva širší než vozíky a že ho to může rozdrtit. Pak se zdálo, že Price vešel do stěny a zmizel.

Billy odhodil lopatu, otočil se a rozběhl se zpátky, odkud přišel. Snažil se dostat před poníka, ale ten utíkal překvapivě rychle. Potom zahlédl výklenek vytesaný do stěny na celou výšku chodby a uvědomil si, že takové výklenky už viděl, aniž je bral na vědomí. Byly od sebe asi tak po pětadvaceti metrech; tohle musel mít Price na mysli. Vrhl se dovnitř a vozíky prorachotily kolem.

Když přejely, vykročil ven a ztěžka dýchal.

Price předstíral, že se zlobí, ale usmíval se. „Budeš si muset dávat víc majzla,“ prohodil. „Jinak tu přijdeš o kejhák – jako tvůj brácha.“

Billy zjistil, že většinu mužů baví upozorňovat na nevědomost chlapců a vysmívat se jí. Rozhodl se, že až vyroste, bude jiný.

Zvedl lopatu. Zůstala nepoškozená. „Máš kliku,“ poznamenal Price. „Kdyby ji vozejk přerazil, musel bys zaplatit novou.“

Šli dál a brzy dorazili na místo, kde bylo uhlí už vyrubané a kde se už nepracovalo. Pod nohama jim to méně čvachtalo a zem pokrývala silná vrstva uhelného prachu. Po několika odbočeních se Billy přestal orientovat. Před nimi se objevil starý rezatý vozík, který chodbu blokoval. „Tady to je třeba vyčistit,“ oznámil Price. Tentokrát se poprvé obtěžoval něco objasnit a Billy měl pocit, že lže. „Tvůj úkol je naházet ten sajrajt do vozejku.“

Billy se rozhlédl kolem sebe. Kam až dosáhlo světlo jeho kahanu, ležela třiceticentimetrová vrstva prachu a Billy tušil, že tohle pokračuje mnohem dál. Mohl by tu házet lopatou celý týden a skoro se to nepozná. A jaký to má smysl? Porubní stěna už byla vytěžená. Ale nezeptal se. Patrně to je nějaká zkouška.

„Za čas se vrátím a podívám se, jak pokračuješ,“ dodal Price. Vydal se stejnou cestou zpátky a Billyho zanechal samotného.

Tohle Billy neočekával. Předpokládal, že bude pracovat se staršími muži a učit se od nich. Mohl však dělat jen to, co je mu uloženo.

Odhákl lampu od opasku a rozhlédl se, kam by ji položil. Neviděl nic, co by mu posloužilo jako police. Postavil lampu na zem, ale tam nebyla skoro k ničemu. Pak si vzpomněl na hřebíky, které mu dal táta. K tomuhle tedy jsou. Vytáhl z kapsy jeden z nich. Použil lopatu jako kladivo, zatloukl hřebík do dřevěné vzpěry a lampu na něj pověsil. Teď to bylo lepší.

Vozík sahal muži po prsa, ale Billymu po ramena. Když začal pracovat, zjistil, že polovina prachu mu sklouzne z lopaty dřív, než ji přehodí přes okraj vozíku. Vymyslel si pohyb, který předčasnému vysypání prachu bránil. Za pár minut se koupal v potu a zjistil, k čemu je druhý hřebík. Zatloukl ho do další vzpěry a pověsil na něj košili a kalhoty.

Po chvíli pocítil, že ho někdo pozoruje. Koutkem oka zahlédl nejasnou postavu stojící nehybně jako socha. „Ach, Bože!“ vykřikl a otočil se tváří k postavě.

Byl to Price. „Zapomněl jsem ti zkontrolovat lampu,“ prohlásil. Vzal Billyho lampu z hřebíku a něco s ní udělal. „Není dost dobrá,“ oznámil. „Nechám ti svoji.“ Zavěsil druhou lampu a zmizel.

Byl to příšerný chlap, ale aspoň se zdálo, že se stará o Billyho bezpečí.

Billy se dal znovu do práce. Zakrátko ho začaly bolet ruce i nohy. V duchu si říkal, že je na práci s lopatou zvyklý: táta choval na smetišti za domem prase a Billy měl za úkol jednou týdně vykydat z chlívku hnůj. Jenže to mu trvalo tak čtvrt hodiny. Dokáže to dělat celý den?

Pod prachem narazil na kámen a jíl. Po nějaké době vyčistil asi čtvereční metr na šířku chodby. Vyházené svinstvo stěží pokrývalo dno vozíku, ale Billy se cítil vyčerpaný.

Pokusil se vozík odtlačit dopředu, aby nemusel s plnou lopatou chodit tak daleko, ale nepoužívaná kola zřejmě zcela zarezla.

Hodinky neměl, a tak těžko určoval, kolik času uplynulo. Začal pracovat pomaleji a šetřit síly.

Pak světlo zhaslo.

Nejprve plamínek zablikal a Billy s úzkostí pohlédl na lampu visící na hřebíku, ale věděl, že kdyby tu byl důlní plyn, plamínek by se prodloužil. Nic takového neviděl, takže se uklidnil. Potom však plamínek zhasl.

Takovou tmu v životě nezažil. Neviděl nic, ani šedé skvrny a dokonce ani různé odstíny černi. Zvedl lopatu k obličeji a přidržel si ji těsně před nosem, ale neviděl nic. Takhle to musí vypadat, když je člověk slepý.

Zůstal nehybně stát. Co má dělat? Měl by vzít lampu k výtahové šachtě, kde by mu ji znovu rozžehli, jenže on by zpáteční cestu chodbami nenašel, ani kdyby viděl. V téhle tmě by mohl bloudit celé hodiny. Neměl ponětí, kolik kilometrů se nepoužívané chodby táhnou, a nechtěl, aby za ním horníci museli vyslat pátrací skupinu.

Musí prostě čekat, dokud nepřijde Price. Zástupce vedoucího řekl, že se vrátí „za čas“. To mohlo znamenat pár minut nebo hodinu či víc. A Billy choval podezření, že to bude spíš později než dřív. Price tohle určitě zamýšlel. Bezpečnostní lampa se nedala sfouknout a ostatně tu bylo jen malé proudění vzduchu. Price sebral Billymu jeho lampu a nahradil ji svou, ve které bylo málo oleje.

Chlapce se zmocnil pocit sebelítosti a vyhrkly mu slzy. Co udělal, aby si tohle zasloužil? Pak se opět vzchopil. Je to další zkouška, jako ta klec. Ukáže jim, že je opravdový tvrďák.

Usoudil, že by měl pokračovat v práci i ve tmě. Poprvé od chvíle, kdy světlo zhaslo, učinil pohyb – položil lopatu na zem, zatlačil ji dopředu a pokusil se nabrat prach. Když ji zvedl, pomyslel si podle tíhy, že je plná. Otočil se, udělal dva kroky, pak lopatu zvedl a pokusil se ji vyklopit do vozíku. Odhadl však špatně výšku. Lopata zařinčela o bok vozíku a rázem se nadlehčila, protože se nabraný prach vysypal na zem.

Musí si zvyknout. Zkusil to znovu a zvedl lopatu výš. Když ji obrátil, nechal ji spadnout a uslyšel, jak dřevěná násada udeřila o horní okraj vozíku. Tohle vypadalo líp.

Jak ho práce odváděla od vozíku stále dál, občas chyboval i nadále, dokud nezačal nahlas počítat kroky. Dostal se do rytmu, a třebaže ho bolely svaly, dokázal pokračovat.

Práce se mu zautomatizovala a jeho myšlenky se mohly volně toulat, což tak dobré nebylo. Uvažoval, jak daleko se před ním chodba asi táhne a jak dlouho je nepoužívaná. Uvažoval o osmi stech metrech země nad hlavou a o váze, která spočívá na těch starých dřevěných vzpěrách. Vzpomněl si na bratra Wesleye a na ostatní muže, kteří v tomto dole zahynuli. Jejich duchové tu samozřejmě nebyli. Wesley je u Ježíše. Ostatní možná také. A pokud ne, jsou někde jinde.

Začal se ho zmocňovat strach a Billy usoudil, že je chyba myslet na duchy. Dostal hlad. Není čas na plechovou krabičku? Nedovedl to odhadnout, ale usoudil, že se klidně může najíst. Došmátral k pověšenému oblečení a na zemi pod ním nahmatal láhev a krabičku.

Posadil se zády ke stěně a dlouze se napil chladného, sladkého čaje. Když jedl chleba se sádlem, uslyšel slabý zvuk. Zaradoval se, že je to vrzání bot Rhyse Pricea, ale to bylo jen zbožné přání. Pištění poznal: vydávají ho krysy.

Nebál se. Ve škarpách podél všech ulic v Aberowenu jich pobíhaly spousty. Ve tmě se však zdály troufalejší a chvíli poté mu jedna přeběhla přes holé nohy. Přendal jídlo do levé ruky, popadl lopatu a bouchl s ní. Vůbec je to neodradilo a Billy znovu pocítil na kůži jejich drobné drápky. Tentokrát se mu jedna pokusila vyběhnout po paži. Zřejmě cítily jídlo. Pištění zesilovalo a Billy přemýšlel, kolik jich tam asi je.

Zvedl se a zbytek chleba nacpal do úst. Napil se ještě čaje a pak snědl koláč. Byl báječný, plný sušeného ovoce a mandlí; jenže po noze mu vybíhala krysa a on byl nucen koláč zhltnout.

Zřejmě poznaly, že jídlo je pryč, protože pištění postupně sláblo a pak úplně ustalo.

Jídlo dodalo Billymu na chvíli novou energii, a tak se vrátil k práci, i když v zádech pociťoval palčivou bolest. Pracoval pomaleji a často práci přerušoval, aby si odpočinul.

Pro povzbuzení si řekl, že je možná víc hodin, než si myslí. Třeba je už poledne. Na konci šichty ho někdo přijde vyzvednout. Muž vydávající lampy kontroluje čísla, takže vždycky poznají, jestli někdo nevyfáral. Jenže Price vzal Billyho lampu a vyměnil ji za jinou. Neplánoval, že tu nechá Billyho přes noc?

To by nešlo. Táta by rozpoutal peklo. Šéfové se táty bojí – Perceval Jones to víceméně přiznal. Dřív nebo později někdo Billyho určitě vyhledá.

Když však dostal znovu hlad, byl si jistý, že muselo uplynout mnoho hodin. Začínal být vystrašený a tentokrát se toho pocitu nemohl zbavit. Znervózňovala ho tma. Vydržel by čekat, kdyby mohl vidět. Cítil, že v té naprosté tmě přichází o rozum. Neměl představu o směru, a kdykoli se vracel od vozíku, přemýšlel, jestli nevrazí do stěny chodby. Předtím měl strach, aby neplakal jako dítě. Nyní se musel ovládat, aby nekřičel.

Potom si připomněl, co mu říkala máma: „Ježíš je vždycky s tebou, i dole v šachtě.“ Tehdy si myslel, že ho máma jen nabádá, aby se choval slušně. Ona však byla moudřejší. Ovšemže je s ním Ježíš. Ježíš je všude. Na tmě ani na plynutí času nezáleží. Billy měl někoho, kdo se o něj stará.

Aby si to připomněl, začal zpívat náboženskou píseň. Vlastní hlas se mu nelíbil, protože byl stále ještě vysoký, ale tady ho nikdo neslyšel, a tak zpíval co nejhlasitěji. Když přezpíval všechny verše a pocity strachu se začínaly vracet, představil si Ježíše, jak stojí hned na druhé straně vozíku a pozoruje ho s výrazem vážného soucitu ve vousaté tváři.

Billy zazpíval další náboženskou píseň. Chodil a házel lopatou do rytmu s melodií. Většina náboženských písní měla dobré tempo. Každou chvíli se mu vracel strach, že na něj třeba zapomněli, že šichta už možná skončila a on tu dole zůstal sám; pak si jen připomněl postavu v rouchu, která tu s ním ve tmě stojí.

Znal spoustu náboženských písní. Od doby, kdy byl dost velký, aby dokázal tiše sedět, chodil každou neděli třikrát do modlitebny Bethesda. Liturgické zpěvníky byla drahé a ne všichni členové kongregace uměli číst; proto se každý učil slova písní nazpaměť.

Když dozpíval dvanáctou píseň, počítal, že uplynula hodina. To už určitě musí šichta končit, ne? Jenže odzpíval dalších dvanáct. Pak už bylo těžké udržet si přehled. Oblíbené písně zpíval dvakrát. Pracoval stále pomaleji a pomaleji.

Zpíval právě z plných plic „Z mrtvých On vstal“, když spatřil světlo. Práce se mu tak zautomatizovala, že se nezastavil, ale nabral další lopatu a se zpěvem ji nesl k vozíku, zatímco světlo zesílilo. Když náboženská píseň dospěla ke konci, opřel se o lopatu. Rhys Price ho pozoroval s lampou na opasku a podivným výrazem v zastíněném obličeji.

Billy si nedopřál pocit úlevy. Nehodlal Priceovi ukazovat, jak se cítí. Oblékl si košili a kalhoty, pak sundal z hřebíku nesvítící lampu a zavěsil si ji na opasek.

Price se zeptal: „Co se stalo s tvojí lampou?“

„Vy víte, co se stalo,“ odpověděl Billy a jeho hlas zněl podivně dospěle.

Price se otočil a vykročil chodbou zpátky.

Billy váhal. Pohlédl na opačnou stranu. Hned vedle vozíku zahlédl vousatou tvář a bledé roucho, ale postava zmizela jako myšlenka. „Děkuju ti,“ pronesl Billy do prázdné chodby.

Jak následoval Price, nohy ho tak bolely, že málem padal, ale bylo mu skoro jedno, jestli skutečně upadne. Opět viděl a šichta skončila. Brzy bude doma a lehne si.

Dorazili ke dnu důlní jámy a nastoupili do klece s dalšími horníky se začernalými obličeji. Tommy Griffiths mezi nimi nebyl, ale Lůj Hewitt ano. Zatímco čekali na signál seshora, Billy si všiml, že po něm pokukují s potutelnými úšklebky.

Hewitt prohodil: „Tak jakýpak to bylo první den, Dvojitej Billy?“

„Fajn, díky,“ odpověděl Billy.

Hewitt vypadal záludně: bezpochyby si pamatoval, že mu Billy řekl, že je hovado. Zeptal se: „Žádnej problém?“

Billy zaváhal. Oni očividně něco vědí. Chtěl, aby jim bylo jasné, že nepodlehl strachu. „Zhasnul mi kahan,“ odpověděl a jen tak tak udržel hlas, aby se netřásl. Pohlédl na Price, ale usoudil, že bude mužnější, když ho neobviní. „Bylo trošku těžký házet lopatou celej den ve tmě,“ dodal. Byl to hodně slabý výraz – mohli by si myslet, že jeho martyrium nebylo tak hrozné –, ale bylo to lepší než přiznat strach.

Promluvil jeden starší muž. Byl to John Jones Kramář – říkalo se mu tak proto, že jeho manželka vedla u nich doma obchůdek se smíšeným zbožím. „Celej den?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčil Billy.

John Jones pohlédl na Price a obořil se na něj: „Ty parchante, mělo to bejt jen na hodinu.“

Billyho podezření se potvrdilo. Všichni věděli, co se stalo, a vypadalo to, jako by něco podobného prováděli všem novým chlapcům. Jenže Price to udělal horší než obvykle.

Lůj Hewitt se šklebil. „Nebyls vyděšenej, Billíku, sám ve tmě?“

Přemýšlel o odpovědi. Všichni se na něj dívali, čekali, co řekne. Jejich potutelné úsměvy zmizely a zdálo se, že se trochu stydí. Rozhodl se říct pravdu. „Ano, byl jsem vyděšenej, ale nebyl jsem tam sám.“

Hewitt byl zmatený. „Nebyls tam sám?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Billy. „Byl se mnou Ježíš.“

Hewitt se hlasitě zachechtal, ale nikdo se k němu nepřidal. Jeho řehot se rozlehl do ticha a rázem skončil.

Ticho trvalo několik vteřin. Pak se ozvalo zařinčení kovu, klec sebou trhla a začala stoupat. Harry se odvrátil.

Od té doby mu říkali Billy s Ježíšem.

ČÁST PRVNÍ

MRAČNA SE STAHUJÍ

KAPITOLA DRUHÁ

Leden 1914

H

rabě Fitzherbert, věk dvacet osm let, známý rodině a přátelům jako Fitz, byl devátý nejbohatší muž v Británii.

Pro získání svých obrovských příjmů neudělal vůbec nic. Prostě zdědil tisíce akrů půdy ve Walesu a Yorkshiru. Zemědělská půda vydělávala málo, ale pod ní se nacházelo uhlí a poskytnutím licencí na jeho těžbu Fitzův dědeček nesmírně zbohatl.

Bůh zcela zřejmě zamýšlel, aby Fitzherbertové panovali ostatním a aby žili patřičným stylem; Fitz měl ovšem pocit, že toho neučinil dost, aby ospravedlnil víru Boha v jeho osobu.

Jeho otec, předchozí hrabě, byl jiný. Původně námořní důstojník, po ostřelování Alexandrie v roce 1882 se stal admirálem, pak britským velvyslancem v Sankt Petěrburgu a nakonec ministrem ve vládě lorda Salisburyho. V roce 1906 konzervativci prohráli ve všeobecných volbách a Fitzův otec o pár týdnů později zemřel. Fitz si byl jistý, že jeho konec urychlilo, když viděl, jak vládu Jeho Veličenstva přebírají nezodpovědní liberálové jako David Lloyd George a Winston Churchill.

Fitz zaujal své místo ve Sněmovně lordů, horní komoře britského parlamentu, jako konzervativní peer. Mluvil dobře francouzsky a jakžtakž rusky a rád by se jednoho dne stal ministrem zahraničí své země. Liberálové naneštěstí vyhrávali ve volbách dál, tudíž šanci stát se ministrem zatím neměl.

Stejně nevýrazná byla i jeho vojenská kariéra. Studoval na Královské vojenské akademii v Sandhurstu a strávil tři roky u Velšských střelců, kde skončil jako kapitán. Po svatbě se vzdal dalšího působení v armádě, ale stal se čestným plukovníkem domobrany jižního Walesu. Čestný plukovník bohužel nikdy žádné medaile nezískal.

Ovšem něco, na co můžu být hrdý, jsem přesto dokázal, pomyslel si, když vlak supěl údolími jižního Walesu. Za dva týdny přijede do Fitzova venkovského sídla král. Jiří V. a Fitzův otec spolu v mládí sloužili na téže lodi. Nedávno král vyjádřil přání dozvědět se, co si myslí mladší muži, a Fitz zorganizoval diskrétní domácí dýchánek, na němž by se Jeho Veličenstvo s některými setkalo. Nyní byli Fitz a jeho manželka Bea na cestě do svého venkovského sídla, aby tu všechno připravili.

Fitz dodržoval tradice. Lidstvo nepoznalo nic dokonalejšího než útěšný řád s panovnickou rodinou, šlechtou, obchodníky a rolníky. Když se však nyní díval z okna vlaku, viděl hrozbu britskému způsobu života, která byla větší než cokoli, čemu země čelila za posledních sto let. Kdysi zelené stráně byly nyní poseté skvrnami řadových hornických domků připomínajícími šedočernou plíseň na rhododendronových listech. V těch špinavých chatrčích se vedou řeči o republikánství, ateismu a revoltě. Uplynulo asi tak století od doby, kdy francouzskou aristokracii sváželi na kárách pod gilotinu, a totéž by se mohlo stát tady, kdyby někteří ti umounění svalnatí horníci prosadili svou.

Já bych se ochotně vzdal příjmů z uhlí, říkal si v duchu Fitz, jen kdyby se Británie vrátila do prostších dob. Královská rodina byla silnou záštitou proti povstání. Jenže nadcházející návštěva Fitze naplňovala nejen hrdostí, ale také úzkostí. Když jde o královskou rodinu, každé přehlédnutí by mohlo být považováno za projev nedbalosti, a tudíž neúcty. Služebnictvo návštěvníků bude o každé podrobnosti tohoto víkendu vyprávět jinému služebnictvu, a tak se to dostane i ke sluchu jejich zaměstnavatelů: každá žena v londýnské společnosti se rychle dozví, jestli král dostal tvrdý polštář, shnilý brambor nebo špatnou značku šampaňského.

Na nádraží v Aberowenu čekal Fitzův rolls-royce Silver Ghost. S Beou po boku ho odvezli do jeho necelé dva kilometry vzdáleného venkovského sídla Tŷ Gwyn. Lehce, avšak vytrvale poprchávalo, jak už to ve Walesu chodívá.

„Tŷ Gwyn“ velšsky znamená Bílý dům, jenže to pojmenování znělo ironicky. Stejně jako všechno v této části světa i Fitzovo sídlo pokrývala vrstva uhelného prachu a kdysi bílé kamenné kvádry získaly tmavošedou barvu špinící sukně dam, jež se neopatrně otřou o zdi.

Byla to přesto nádherná stavba, a zatímco motor auta tiše předl po příjezdové cestě, Fitz se při pohledu na budovu dmul pýchou. Tŷ Gwyn – největší soukromé sídlo ve Walesu – mělo dvě stě místností. Když byl ještě malý, spočítal se svou sestrou Maud okna: napočítali jich pět set dvacet tři. Třípodlažní budovu, která lahodí oku, postavil jeho dědeček. Okna v přízemí byla vysoká a do rozlehlých recepčních místností vnikala spousta světla. V patře se nacházely tucty hostinských pokojů a v podkroví, jak prozrazovaly dlouhé řady vikýřových oken v příkré střeše, bezpočet malých pokojíků pro služebnictvo.

Zahrady o rozloze dvaceti hektarů patřily k Fitzovým potěšením. Osobně dohlížel na zahradníky a rozhodoval o vysazování a prořezávání stromů a keřů i o sázení rostlin do květináčů. „Dům vhodný pro královskou návštěvu,“ konstatoval, když auto zastavilo před velkolepým vchodem. Bea neodpověděla. Cestování ji přivádělo do špatné nálady.

Při vystupování z auta Fitze přivítal jeho pyrenejský norský pes Gelert – stvoření velké jako medvěd –, který mu olízal ruku a pak na oslavu příjezdu radostně poskakoval po nádvoří.

Fitz si ve své šatně svlékl cestovní oblečení a vzal si hnědý oblek z jemného tvídu. Potom prošel spojovacími dveřmi do Beiných pokojů.

Ruská služebná Nina vytahovala jehly ze zdobného kloboučku, který si Bea vzala na cestu. Fitz zahlédl Bein obličej v zrcadle u toaletního stolku a zachvělo se mu srdce. Vrátilo ho to o čtyři roky nazpět do tanečního sálu v Sankt Petěrburgu, kde poprvé spatřil tu neuvěřitelně krásnou tvář rámovanou plavými kadeřemi, jež se nedaly zcela zkrotit. Tehdy stejně jako nyní měla nasupený výraz, který ho podivně okouzloval. Vmžiku se rozhodl, že ze všech žen na světě si chce vzít právě tuto.

Nina byla ve středních letech a ruku měla nejistou – Bea služebnictvo často znervózňovala. Jak Fitz přihlížel, jedna jehlice píchla Beu do kůže na temeni a ona vykřikla.

Nina zbledla. „Je mi to strašně líto, Vaše Výsosti,“ omluvila se rusky.

Bea popadla z toaletního stolku kloboukovou jehlici a vrazila ji služebné do paže. „Abys viděla, jaké to je!“ vykřikla.

Nině vytryskly slzy a vyběhla z pokoje.

„Dovol, pomůžu ti,“ nabídl se chlácholivě Fitz.

Nenechala se ukonejšit. „Udělám to sama.“

Fitz přešel k oknu. Asi tucet zahradníků právě sestříhával keře, zarovnával okraje trávníků a uhrabával štěrkové cesty. Několik keřů kvetlo: růžová kalina, žlutý zimní jasmín, vilín a voňavý zimolez. Za zahradou se měkce klenula zelená horská stráň.

S Beou musel mít trpělivost a musel si připomínat, že je cizinka izolovaná v cizí zemi, daleko od rodiny a všeho, co je jí důvěrně známé. V prvních měsících manželství to bylo snadné, protože byl omámený tím, jak Bea vypadá a voní a jak jemnou má pleť. Nyní to od něj vyžadovalo úsilí. „Co kdyby sis odpočinula?“ navrhl. „Podívám se na Peela a paní Jevonsovou a zjistím, jak pokračují jejich plány.“ Peel byl majordomus a paní Jevonsová hospodyně. Řídit zaměstnance bylo úkolem Bey, ale králova návštěva Fitze znervózňovala, a tak uvítal výmluvu, aby se zapojil do příprav. „Až si odpočineš, všechno ti povím.“ Vytáhl z pouzdra doutník.

„Tady nekuř,“ požádala ho.

Vzal to jako souhlas a vykročil ke dveřím. Cestou se zastavil a prohodil: „Takhle se před králem a královnou chovat nebudeš, že ne? Mám na mysli, že nebudeš tlouct služebnictvo.“

„Netloukla jsem ji, jen jsem ji píchla jehlicí, aby si to pamatovala.“

Rusové takové věci dělali. Když si Fitzův otec stěžoval na lenost služebnictva na britském velvyslanectví v Sankt Petěrburgu, ruští přátelé mu vytkli, že je dost nebije.

Fitz namítl: „Panovníka by přivedlo do rozpaků, kdyby měl být svědkem něčeho takového. Jak jsem ti už říkal, v Anglii se to nedělá.“

„Když jsem byla malá, musela jsem se dívat, jak věší tři venkovany,“ odpověděla. „Matce se to nelíbilo, ale dědeček na tom trval. Říkal: ‚Tohle tě naučí trestat služebnictvo. Když je nezfackuješ nebo nezbičuješ za drobnou nedbalost a lenost, provedou nakonec větší prohřešky a skončí na šibenici.‘ Naučil mě, že shovívavost vůči nižším vrstvám je z dlouhodobého hlediska krutá.“

Fitz začal ztrácet trpělivost. Bea se vracela zpátky do dětství, kdy byla neomezeně bohatá a požitkářská, obklopená zástupy poslušných sluhů a tisíci spokojených vesničanů. Kdyby její nemilosrdný, schopný dědeček ještě žil, mohl ten život pokračovat; jenže Bein otec-alkoholik a její slabošský bratr Andrej, který pořád jen prodával dřevo a nestaral se o opětovné vysázení lesů, rodinné jmění rozházeli. „Časy se změnily,“ upozornil ji Fitz. „Žádám tě – přikazuju ti –, abys mě před králem neztrapňovala. Doufám, že se vyjadřuju naprosto jasně.“ Vyšel ven a zavřel dveře.

Ubíral se širokou chodbou a cítil se podrážděně a poněkud smutně. Když se vzali, takové rozepře mu nešly do hlavy a velmi jich litoval; nyní si na ně už zvykl. Jsou všechna manželství taková? Nevěděl.

Vysoký sluha leštící kliku se napřímil a zůstal stát zády ke stěně se sklopenýma očima, jak bylo služebnictvo v Tŷ Gwyn poučené učinit, když kolem prochází hrabě. V některých vznešených domech se zaměstnanci museli postavit čelem ke stěně, ale Fitz si myslel, že to je příliš feudální. Poznal tohoto muže, viděl ho hrát kriket při zápasu mezi zaměstnanci Tŷ Gwyn a aberowenskými horníky. Byl to dobrý pálkař-levák. „Morrisone,“ požádal ho Fitz, který si vzpomněl na jeho jméno, „povězte Peelovi a paní Jevonsové, ať za mnou přijdou do knihovny.“

„Jak si přejete, můj lorde.“

Fitz sestoupil po širokém schodišti. Beu si vzal, protože ho okouzlila, ale měl k tomu i racionální motiv. Snil o založení velké anglo-ruské dynastie, která by panovala obrovským oblastem, podobně jako po staletí panovala částem Evropy dynastie habsburská.

K tomu však potřeboval dědice. Beina nálada znamenala, že dnes večer nebude v jejím loži vítán. Mohl by si to prosadit, jenže to nikdy nebylo moc uspokojivé. Od posledně uplynulo už pár týdnů. Nepřál si za manželku ženu, která by po tom vulgárně dychtila, ale na druhou stranu dva týdny jsou moc.

Sestra Maud zůstávala ve třiadvaceti stále svobodná. Kromě toho každé její dítě by nejspíš vychovávala nějaká fanatická socialistka, která by rodinné jmění rozházela za tisk revolučních traktátů.

Oženil se před třemi roky a nyní si začínal dělat starosti. Bea otěhotněla jen jednou, loni, ale ve třetím měsíci potratila. Stalo se to po jedné hádce. Fitz zrušil plánovaný výlet do Sankt Petěrburgu a Bea se strašně rozrušila a plakala, že chce domů. Fitz si dupnul – muž koneckonců nemůže nechat manželku, aby mu diktovala –, když však potom potratila, pociťoval výčitky, že se to stalo jeho vinou. Kdyby jen znovu otěhotněla, určitě by zajistil, aby ji nic nerozčílilo, dokud se dítě nenarodí.

Odsunul tuto starost ve své mysli do pozadí a odebral se do knihovny, kde se posadil k psacímu stolu vykládanému kůží, aby si sepsal seznam úkolů.

Pár minut poté se dostavil Peel s jednou služebnou. Majordomus byl mladší syn rolníka a na jeho pihovatém obličeji a šedohnědých vlasech zůstávalo cosi venkovského, přestože celý pracovní život strávil jako sluha v Tŷ Gwyn. „Pani Jevonsový je bídně, můj lorde,“ oznámil. Fitz se už dávno nesnažil opravovat nespisovné vyjadřování velšského služebnictva. „Žaludek,“ dodal Peel truchlivě.

„Ušetřete mě podrobností.“ Fitz pohlédl na služebnou, hezkou, asi dvacetiletou dívku. Její obličej mu byl nejasně povědomý. „Kdo je tohle?“

Dívka promluvila sama. „Ethel Williamsová, můj lorde. Jsem pomocnice paní Jevonsové.“ Měla zpěvavý přízvuk obyvatel jihovelšských údolí.

„Hm, Williamsová, vypadáte moc mladá na to, abyste zastávala práci hospodyně.“

„Jestli vaše lordstvo dovolí, paní Jevonsová říkala, že patrně povoláte hospodyni z Mayfair, ale doufá, že bych vás zatím mohla uspokojit.“

Neobjevil se jí v oku ohýnek, když mluvila o jeho uspokojení? Třebaže se vyjadřovala s náležitou úctou, vypadala troufale. „Dobrá,“ přikývl Fitz.

Williamsová měla v jedné ruce tlustý zápisník a ve druhé dvě tužky. „Navštívila jsem paní Jevonsovou v jejím pokoji a ona se cítila natolik dobře, že se mnou všechno probrala.“

„Proč máte dvě tužky?“

„Pro případ, že se jedna zlomí,“ odpověděla a zamrkala.

Služebné nemají na hraběte mrkat, ale Fitz se na ni musel usmát. „Tak dobře,“ přikývl znovu. „Povězte mi, co jste si do toho notesu zapsala.“

„Tři témata,“ odpověděla. „Hosté, služebnictvo a zásobování.“

„Výborně.“

„Z dopisu vašeho lordstva jsme vyrozuměli, že hostů bude dvacet. Většinou si přivedou pár osobních sloužících, řekněme v průměru dva, to znamená dalších čtyřicet osob do pokojů pro služebnictvo. Všichni dorazí v sobotu a odjedou v pondělí.“

„Správně.“ Fitze ovládla směsice potěšení a obav podobná pocitům, jaké měl před prvním vystoupením ve Sněmovně lordů: byl vzrušený, že to dělá, a zároveň měl obavy, jestli to dělá dobře.

Williamsová pokračovala: „Jejich Veličenstva budou naprosto zřejmě ubytována v Egyptském apartmá.“

Fitz přikývl. Bylo to největší apartmá. Tapety na stěnách obsahovaly ozdobné motivy z egyptských chrámů.

„Paní Jevonsová navrhla, které další pokoje by se měly otevřít, a já jsem je tady sem napsala.“

Výraz „tady sem“ používají místní, je to nadbytečné a znamená to naprosto totéž jako „tady“. Fitz ji vyzval: „Ukažte mi to.“

Obešla psací stůl a položila před něj otevřený zápisník. Domácí služebnictvo mělo za povinnost jednou týdně se koupat, takže nepáchla tak hrozně, jak většinou zapáchají pracující vrstvy. Ve skutečnosti její teplé tělo vonělo po květinách. Možná krade Beino voňavé mýdlo. Přečetl si její seznam. „V pořádku,“ souhlasil. „Hosty do pokojů rozdělí princezna – může na to mít velmi vyhraněné názory.“

Williamsová otočila stránku. „Tady je seznam dalších potřebných posil: šest děvčat do kuchyně na čištění zeleniny a mytí nádobí; dva muži s čistýma rukama na pomoc při obsluhování u stolu; tři další pokojské a tři chlapci na čištění bot a nošení svící.“

„Víte, kde je seženeme?“

„Ovšem, můj lorde, mám seznam místních lidí, kteří tu už pracovali, a pokud by to nestačilo, požádáme je, aby doporučili další.“

„Upozorňuju vás, žádné socialisty,“ poznamenal úzkostlivě Fitz. „Mohli by se pokusit královi vykládat o zlech kapitalismu. S Velšany člověk nikdy neví.“

„Samozřejmě, můj lorde.“

„A co zásoby potravin?“

Otočila na další stránku. „Tohle potřebujeme na základě zkušeností z předchozích společenských podniků.“

Fitz pohlédl na seznam: sto bochníků chleba, dvacet tuctů vajec, deset galonů smetany, sto liber slaniny, šest pytlů brambor… Začal se nudit. „Neměli bychom to nechat, než princezna rozhodne, jaká jídla se budou podávat?“

„Tohle všechno musí přijít z Cardiffu,“ odpověděla Williamsová. „Obchody v Aberowenu by si s takovými objednávkami neporadily. Dokonce i cardiffští dodavatelé to potřebujou vědět předem, aby mohli na ten den zajistit dostatečné množství zboží.“

Měla pravdu. Byl rád, že to má na starosti právě ona. Měla schopnost plánovat dopředu – uvědomoval si, že to je vzácná vlastnost. „Někoho takového, jako jste vy, bych potřeboval u svého pluku,“ prohodil.

„Nemůžu chodit v zelené, nejde mi k pleti,“ odpověděla přidrzle.

Majordomus vypadal pohoršeně. „No tak, no tak, Williamsová, jen žádný ty vaše drzosti.“

„Prosím za prominutí, pane Peele.“

Fitz cítil, že je to jeho vina, neboť sám mluvil nejapně. Její opovážlivost mu však vůbec nevadila. Dívka se mu vlastně dost líbila.

Peel ho informoval: „Kuchař si dovolil předložit pár návrhů na menu, můj lorde.“ Podal Fitzovi upatlaný list papíru popsaný kuchařovým pečlivým, dětským písmem. „Bohužel je moc brzo na jarní jehně, ale můžeme z Cardiffu dostat spoustu čerstvejch ryb na ledu.“

„Tohle se hodně podobá tomu, co jsme měli na našem loveckém večírku v listopadu,“ poznamenal Fitz. „Na druhou stranu se při této příležitosti nebudeme pokoušet o žádné novoty – lépe držet se vyzkoušených pokrmů.“

„Přesně tak, můj lorde.“

„A teď vína.“ Zvedl se. „Pojďme do sklepa.“

Peel vypadal překvapeně. Hrabě do sklepa často nechodil.

Fitz si kdesi v duchu pohrával s myšlenkou, kterou si ani nechtěl připustit. Zaváhal a pak řekl: „Williamsová, pojďte také, uděláte si poznámky.“

Majordomus přidržel dveře a Fitz vyšel z knihovny a vydal se po zadním schodišti dolů. V suterénu se nacházela kuchyně a jídelna pro služebnictvo. Etiketa zde byla odlišná, a když Fitz procházel, služky dělaly pukrle a leštiči bot se hluboce ukláněli.

Vinný sklep se nacházel v druhém podzemním patře. Peel otevřel dveře a řekl: „S vaším dovolením půjdu napřed.“ Fitz přikývl. Peel škrtl sirkou, zapálil svíčku v lampě na stěně a pak začal sestupovat po schodech. Dole rozsvítil další lampu.

Fitz měl skromný sklep, asi dvanáct tisíc lahví, z nichž většinu sem uložili jeho otec a děd. Převládalo šampaňské, portské a rýnské, menší množství představoval klaret a bílé burgundské. Fitz nebyl žádný velký milovník vína, ale sklep měl rád, protože mu připomínal otce. „Vinný sklep vyžaduje pořádek, prozíravost a dobrý vkus,“ říkával starý pán. „To jsou ctnosti, které Británii proslavily.“

Fitz chtěl králi podávat samozřejmě nejlepší vína, ale ta bylo zapotřebí posoudit. Šampaňské bude Perrier-Jouët, nejdražší, ale který ročník? Zralé šampaňské, staré dvacet či třicet let, bylo méně šumivé a mělo výraznější chuť, ale na mladších ročnících bylo cosi přitažlivě lahodného. Namátkově vzal z police jednu láhev. Byla zašpiněná od prachu a pavučin. K otření viněty použil bílý kapesník z náprsní kapsy saka. V matném světle svíčky stále nemohl rozpoznat datum. Ukázal láhev Peelovi a ten si nasadil brýle.

„Osmnáct set padesát sedm,“ přečetl majordomus.

„Bože můj, tohle si pamatuju,“ zvolal Fitz. „První ročník, který jsem kdy ochutnal, a patrně ten nejlepší.“ Uvědomoval si přítomnost služky, která se k němu nakláněla a hleděla na láhev o mnoho let starší než ona. K jeho ohromení mu dívčina blízkost málem vyrážela dech.

„Obávám se, že sedmapadesátej ročník má nejlepší dobu už za sebou,“ soudil Peel. „Směl bych doporučit osmnáct set devadesát dva?“

Fitz pohlédl na jinou láhev, zaváhal a rozhodl se. „V tomhle světle nemůžu nic přečíst,“ prohlásil. „Přinesl byste mi lupu, Peele?“

Peel se vydal po kamenných schodech nahoru.

Fitz pohlédl na Williamsovou. Chystal se udělat něco pošetilého, ale nedokázal se zastavit. „Jste vy to ale hezké děvče,“ řekl.

„Děkuju vám, můj lorde.“

Tmavé kadeře jí vykukovaly zpod čapky. Dotkl se jejích vlasů. Věděl, že toho bude litovat. „Slyšela jste někdy o droit du seigneur?“ Slyšel chraplavé zabarvení vlastního hlasu.

„Jsem Velšanka, ne Francouzka,“ odpověděla s opovážlivým zvednutím brady, které už považoval za charakteristické.

Sjel rukou z vlasů až na její šíji a pohlédl jí do očí. Opětovala mu pohled s troufalou sebejistotou. Znamená však její výraz, že chce, aby šel ještě dál – nebo že je připravená ztropit ponižující scénu?

Uslyšel těžké kroky na sklepních schodech. Peel se vracel. Fitz od služebné odstoupil.

Překvapila Fitze zachichotáním. „Vypadáte tak provinile!“ smála se. „Jako školák.“

Peel se objevil v mdlém světle svíčky a na stříbrném tácku mu podával zvětšovací sklo se slonovinovou rukojetí.

Fitz se snažil dýchat normálně. Vzal si lupu a začal opět zkoumat láhve s vínem. Dával si pozor, aby nepohlédl Williamsové do očí.

Bože můj, pomyslel si, to je ale neobyčejné děvče!

{II}

Ethel Williamsová se cítila plná energie. S ničím si nedělala hlavu; dokázala vyřešit každý problém, poradit si s každou překážkou. Když se podívala do zrcadla, viděla, že jí pleť září a oči jiskří. Po nedělní návštěvě modlitebny to komentoval otec se svým obvyklým sarkastickým humorem. „Jsi veselá,“ poznamenal. „Přišla jsi snad k nějakým prachům?“

Po dlouhých chodbách v Tŷ Gwyn nechodila, ale běhala. Každý den plnila další stránky zápisníku nákupními seznamy, rozpisy práce služebnictva, harmonogramy sklízení ze stolů a opětného prostírání a číslicemi: počty polštářů, váz, ubrousků, svíček, lžic…

Byla to její velká příležitost. Navzdory svému mládí pracuje jako hospodyně v době královské návštěvy. Paní Jevonsová nevypadala na to, že by vstala z lůžka, a tak na Ethel spočívala veškerá odpovědnost za přípravu Tŷ Gwyn na příchod krále a královny. Vždy měla pocit, že by dokázala vyniknout, jen kdyby dostala příležitost; jenže v přísné hierarchii služebnictva se naskýtalo málo možností ukázat, že jste lepší než ostatní. Náhle se však taková příležitost objevila a Ethel byla rozhodnutá ji využít. Churavá paní Jevonsová potom třeba dostane méně náročnou práci a Ethel se stane hospodyní s dvakrát vyšší mzdou, než má dosud, a se svou vlastní ložnicí a obývacím pokojíkem v části domu vyhrazené pro služebnictvo.

Ovšem tak daleko zatím nedospěla. Hrabě byl očividně s její prací spokojen a rozhodl se, že nepovolá hospodyni z Londýna, což Ethel považovala za velký kompliment; s obavami si však uvědomovala, že je pořád ještě čas na ono drobné nedopatření, fatální chybu, která všechno zhatí: špinavý jídelní talíř, přetékající žumpa, mrtvá myš ve vaně. A pak se hrabě bude hněvat.

V sobotu ráno, kdy měl král s královnou dorazit, prošla všechny hostinské pokoje a ujistila se, že krby jsou roztopené a polštáře natřepané. V každém pokoji voněla aspoň jedna váza s květinami donesenými téhož rána ze skleníku. Na každém psacím stole ležel dopisní papír s hlavičkou Tŷ Gwyn. Na mytí byly připraveny ručníky, mýdlo a voda. Starý hrabě neměl rád moderní vodovodní rozvody a Fitz se ještě nedostal k tomu, aby nainstaloval tekoucí vodu do všech pokojů. V domě se stovkou ložnic se nacházely jen tři splachovací záchody, a tak většina pokojů potřebovala také nočníky. Na odstranění zápachu měli hosté k dispozici směs vonných látek z různých květin podle vlastního receptu paní Jevonsové.

Král s doprovodem měl dorazit v době odpoledního čaje. Hrabě na ně bude čekat na nádraží v Aberowenu. Tam se bezpochyby shromáždí davy lidí v naději, že zahlédnou krále a královnu, ale ti se s nimi v tuto chvíli nesetkají. Fitz je odveze do sídla velkým uzavřeným rolls-roycem. Králův osobní asistent sir Alan Tite a zbytek královského doprovodu budou následovat se zavazadly na řadě vozů tažených koňmi. Před Tŷ Gwyn se po obou stranách příjezdové cesty už shromažďovala čestná stráž – prapor Velšských střelců.

Královský pár se poddaným ukáže v pondělí dopoledne. Před odjezdem na nádraží plánovali cestu okolními vesnicemi v otevřeném voze se zastávkou na radnici v Aberowenu, kde se setkají se starostou a radními.

Ostatní hosté začali přijíždět kolem poledne. Peel stál v hale: určoval služky, které je odváděly do pokojů, a sluhy, kteří jim odnášeli zavazadla. Jako první dorazili Fitzův strýc a teta, vévoda a vévodkyně ze Sussexu. Vévoda byl králův bratranec a byl pozván, aby se panovník cítil uvolněněji. Vévodkyně byla Fitzova teta, a jako většina rodinných příslušníků se i ona hluboce zajímala o politiku. Její salon v londýnském sídle navštěvovali ministři.

Vévodkyně informovala Ethel, že král Jiří V. je poněkud posedlý hodinami a nesnáší, když různé hodiny v domě ukazují různý čas. Ethel v duchu zaklela: v Tŷ Gwyn je víc než sto hodin. Vypůjčila si kapesní hodinky paní Jevonsové a začala všechny hodiny v domě seřizovat na tentýž čas.

V malé jídelně narazila na hraběte. Stál u okna a vypadal rozrušeně. Ethel si ho chvíli pozorně prohlížela. Pohlednějšího muže v životě neviděla. Jeho bledý obličej v měkkém zimním slunečním světle vypadal jako vytesaný z bílého mramoru. Měl hranatou bradu, vysoké lícní kosti a rovný nos. Vlasy byly tmavé, ale oči měl zelené, což byla neobvyklá kombinace. Žádný vous, knír ani licousy neměl. Proč by se takový obličej měl zakrývat vousy, pomyslela si Ethel.

Zachytil její pohled. „Právě mi říkali, že král má v pokoji rád mísu pomerančů!“ oznámil jí. „A v tomhle zatraceném domě není ani jeden pomeranč.“

Ethel se zachmuřila. V tomto období nebude mít v Aberowenu pomeranče žádný obchodník s potravinami – jejich zákazníci by si takový přepych nemohli dovolit. Totéž platilo o každém městě v údolích jižního Walesu. „Kdybych směla použít telefon, mohla bych promluvit s pár obchodníky s ovocem a zeleninou v Cardiffu,“ nadhodila. „Mohli by i v téhle roční době pomeranče mít.“

„Jak je ale dostaneme sem?“

„Požádám obchod, aby strčili košík do vlaku.“ Pohlédla na hodiny, které seřizovala. „Při troše štěstí ty pomeranče dorazí ve stejnou dobu jako král.“

„To je ono,“ souhlasil. „Přesně tohle uděláme.“ Zadíval se jí přímo do očí. „Jste podivuhodná,“ řekl. „Nejsem si jistý, jestli jsem se někdy setkal s dívkou, jako jste vy.“

Opětovala jeho pohled. V posledních dvou týdnech takhle promluvil už několikrát, příliš důvěrně a poněkud vášnivě. Ethel z toho měla zvláštní pocit, jakousi znepokojivou radost, jako by se mělo stát něco nebezpečně vzrušujícího. Připomínalo jí to okamžik v pohádce, kdy princ vstoupí do zakletého zámku.

Kouzlo okamžiku přerušilo zaskřípání kol venku na příjezdové cestě. Pak se ozval důvěrně známý hlas. „Peele! Jak ráda vás vidím.“

Fitz vyhlédl z okna. Na tváři se mu objevil legrační výraz. „Ach ne,“ povzdechl si. „Sestra!“

„Vítejte doma, lady Maud,“ ozval se Peelův hlas. „I když jsme vás nečekali.“

„Hrabě mě zapomněl pozvat, ale já jsem stejně přijela.“

Ethel potlačila úsměv. Fitz miloval svou kurážnou sestru, ale jen těžko ji zvládal. Její politické názory byly děsivě liberální: byla sufražetka, militantní bojovnice za rozšíření hlasovacího práva na ženy. Ethel považovala Maud za úžasnou – je to přesně taková svobodomyslná žena, jakou by byla ráda i Ethel.

Fitz vyšel z místnosti a Ethel ho následovala do haly, impozantního prostoru vyzdobeného v gotickém stylu, který milovali viktoriáni, jako byl Fitzův otec: tmavé obložení, silně vzorované tapety a vyřezávaná dubová křesla připomínající středověké trůny. Maud vcházela do dveří. „Fitzi, miláčku, jak se máš?“

Maud byla vysoká jako její bratr a byli si podobní, ale ostře řezané rysy, díky nimž hrabě připomínal sochu boha, nebyly na ženě tak lichotivé a Maud byla spíš nápadná než krásná. V protikladu k obvyklé představě, že feministky vypadají jako hastroši, byla Maud elegantně oblečená – měla na sobě úzkou sukni až ke kotníkům, tmavomodrý plášť s velkým opaskem a vysokými manžetami a klobouk s dlouhým ptačím pérem přišpendleným vepředu jako plukovní prapor.

Doprovázela ji teta Herm. Lady Hermia byla další Fitzova teta. Na rozdíl od své sestry, která si vzala bohatého vévodu, Hermia se provdala za rozhazovačného barona, který zemřel mladý a na mizině. Když před deseti lety rodiče Fitze a Maud v rozpětí pár týdnů po sobě skonali, teta Herm se přistěhovala, aby se starala o třináctiletou Maud. Nadále působila jako Maudin poněkud neúčinný doprovod ve společnosti.

„Co tu děláš?“ zeptal se Fitz Maud.

„Povídala jsem ti, že se mu to nebude líbit, drahoušku,“ zamumlala teta Herm.

„Nemůžu tu nebýt, když přijede král,“ odpověděla Maud. „Bylo by to neuctivé.“

Fitzův laskavý tón předstíral rozčílení. „Nechci, abys králi vykládala něco o ženských právech.“

Ethel si pomyslela, že se Fitz nemusí znepokojovat. Maud navzdory svým radikálním politickým názorům uměla mocným mužům lichotit a flirtovat s nimi; dokonce i Fitzovi konzervativní přátelé ji měli rádi.

„Můj plášť, prosím, Morrisone,“ požádala Maud. Rozepnula knoflíky a dovolila sluhovi, aby jí z pláště pomohl. „Zdravím, Williamsová, jak se vede?“ pozdravila Ethel.

„Vítejte doma, paní,“ usmála se Etheí. „Budete si přát Gardéniové apartmá?“

„Děkuju, ten výhled miluju.“

„Nechcete se naobědvat, než pokoj připravím?“

„Ano, prosím, mám hlad jako vlk.“

„Oběd podáváme v klubovém stylu, protože hosté přijíždějí v různou dobu.“ Klubový styl znamenal, že hosté byli obslouženi, kdykoli přišli do jídelny, jako v pánském klubu nebo v restauraci, a nikoli společně. Dnes byl neokázalý oběd: teplá polévka mulligatawny, studená masa a uzená ryba, nadívaný pstruh, jehněčí žebírka, pár dezertů a sýry.

Ethel podržela dveře a následovala Maud a Hermu do velké jídelny. Právě tam obědvali bratranci von Ulrichovi. Mladší Walter von Ulrich byl pohledný a okouzlující a v Tŷ Gwyn zřejmě pobýval s potěšením. Robert byl puntičkář: v pokoji už narovnal obraz na stěně, požádal o další polštáře a zjistil, že v kalamáři na psacím stole není inkoust – přehlédnutí, jež přimělo Ethel k utrápeným úvahám, co dalšího mohla opomenout.

Když dámy vešly, oba muži se postavili. Maud šla přímo k Walterovi a oslovila ho: „Vy jste se od svých osmnácti vůbec nezměnil! Pamatujete se na mě?“

Obličej se mu rozzářil. „Pamatuju, i když vy jste se od svých třinácti změnila.“

Podali si ruce a pak ho Maud políbila na obě tváře, jako by patřil do rodiny. „V tom věku jsem k vám chovala nejhlubší holčičí city,“ pronesla s překvapující otevřeností.

Walter se usmál. „Vy jste zase velice uchvacovala mě.“

„Ovšem vždycky jste se choval, jako bych byla otravný malý dotěra!“

„Musel jsem své city skrývat před Fitzem, který vás chránil jako hlídací pes.“

Teta Herm zakašlala, aby naznačila nesouhlas s tak bezprostředními důvěrnostmi. Maud mladého muže představila: „Teti, tohle je pan Walter von Ulrich, Fitzův bývalý spolužák, a jezdíval sem na prázdniny. Nyní pracuje jako diplomat na německém velvyslanectví v Londýně.“

Walter ji doplnil: „Dovolte, abych vám představil svého bratrance hraběte Roberta von Ulricha. Je vojenským atašé na rakouském velvyslanectví.“

Ve skutečnosti byli bratranci z druhého kolena, jak Peel s vážností vysvětlil Ethel: jejich dědečkové byli bratři. Mladší si vzal jednu německou dědičku a odjel z Vídně do Berlína, a tak se stalo, že Walter je Němec, zatímco Robert je Rakušan. Peel s oblibou uváděl takové věci na pravou míru.

Všichni se posadili. Ethel přidržela židli tetě Hermě. „Budete si přát polévku mulligatawny, lady Hermie?“ zeptala se.

„Ano, prosím, Williamsová.“

Ethel kývla na sluhu, který přistoupil k příborníku, kde se ve varnici přihřívala polévka. Když se Ethel ujistila, že nově příchozím nic nechybí, tiše se odebrala připravit jim pokoje. Ještě než za sebou zavřela dveře, uslyšela Waltera von Ulricha: „Pamatuju se, jak jste měla ráda hudbu, lady Maud. Právě jsme si povídali o ruském baletu. Co si myslíte o Dagilevovi?“

Málokterý muž se zeptá ženy na její názor. Tohle se bude Maud líbit. Jak Ethel spěchala po schodech dolů, aby sehnala pár děvčat na poslední úklid pokojů, pomyslela si: ten Němec je docela šarmantní.

{III}

Před vchodem do jídelny v Tŷ Gwyn se nacházel předpokoj se sochami. Hosté se tu shromažďovali před večeří. Fitz se o umění moc nezajímal – tohle všechno nasbíral dědeček –, ale sochy poskytovaly lidem námět k hovoru, zatímco čekali na večeři.

Fitz si povídal s tetou vévodkyní a přitom se úzkostlivě rozhlížel po mužích ve fraku a ženách v dlouhých róbách a s diadémy ve vlasech. Protokol vyžadoval, aby zde byli všichni hosté dřív, než vejde král s královnou. Kde je Maud? Přece nezpůsobí žádný incident! Ne, tady je, v purpurově červených hedvábných šatech a s matčinými diamanty; živě se baví s Walterem von Ulrichem.

Fitz a Maud si vždycky byli blízcí. Otec byl vzdálený hrdina, matka jeho nešťastný následovník; obě děti dostávaly potřebnou lásku jedno od druhého. Po smrti rodičů se k sobě ve svém žalu přimkli ještě víc. Fitzovi bylo tehdy osmnáct a snažil se malou sestřičku před krutým světem chránit. Ona ho na oplátku zbožňovala. V dospělosti se stala svobodomyslnou, zatímco on věřil, že jako hlava rodiny má nad ní pravomoci. Vzájemná láska se však ukázala tak silná, že jejich rozdílné názory zatím vždy překonala.

Maud právě směrovala Walterovu pozornost na bronzového Amora. Na rozdíl od Fitze měl pro takové věci porozumění. Fitz se modlil, aby celý večer mluvila o umění, a nikoli o ženských právech. Jiří V. nenávidí liberály, to ví každý. Panovníci většinou bývali velice konzervativní, ale okolnosti tuto královu antipatii ještě vyostřily. Nastoupil na trůn uprostřed politické krize. Liberální premiér H. H. Asquith – se silnou podporou veřejného mínění – ho proti jeho vůli donutil omezit pravomoci Sněmovny lordů. Toto ponížení ho stále ještě naplňovalo hořkostí. Jeho Veličenstvo vědělo, že Fitz jako konzervativní peer ve Sněmovně lordů do posledního okamžiku proti takzvané reformě bojoval. Pokud by mu však Maud dnes večer vnucovala své názory, nikdy by to Fitzovi neodpustil.

Walter pracoval v nízké diplomatické hodnosti, avšak jeho otec patřil k nejstarším císařovým přátelům. Robert měl také dobré styky: měl blízko k arcivévodovi Františku Ferdinandovi, dědici trůnu rakousko-uherské říše. Další host, který se dostal do vysoké společnosti, byl mladý Američan, právě rozmlouvající s vévodkyní. Jmenoval se Gus Dewar a jeho otec, senátor, byl důvěrným poradcem amerického prezidenta Woodrowa Wilsona. Fitz měl pocit, že se mu skutečně podařilo shromáždit skupinu mladých mužů představujících budoucí vládnoucí elitu. Doufal, že krále potěší.

Gus Dewar byl přívětivý, ale cítil se nesvůj. Hrbil se, jako by byl raději menší a méně nápadný. Vypadal nejistě, avšak ke každému se choval mile a zdvořile. „Američani se zajímají spíš o domácí záležitosti než o zahraniční politiku,“ vykládal vévodkyni. „Ovšem prezident Wilson je liberál a jako takový rozhodně sympatizuje spíš s demokraciemi, jako je Francie a Británie, než s autoritářskými monarchiemi typu Rakouska a Německa.“

V tom okamžiku se otevřely dvoukřídlé dveře, místnost ztichla a král s královnou vešli dovnitř. Princezna Bea udělala pukrle, Fitz se uklonil a všichni ostatní následovali. Nastala chvilka poněkud rozpačitého ticha, protože nikdo nesměl promluvit, dokud někdo z královského páru něco neřekne. Nakonec král prohodil k Bee: „Víte, v tomhle domě jsem byl už před dvaceti lety,“ a lidé se začali uvolňovat.

Král je vkusný člověk, pomyslel si Fitz, když obě dvojice společensky konverzovaly. Vous a knír měl pečlivě přistřižené. Vlasy mu ustupovaly, ale přesto mu jich zůstávalo dost, aby je učesal s pěšinkou rovnou jako podle pravítka. Dokonale padnoucí večerní oblečení jeho štíhlé postavě slušelo: na rozdíl od svého otce Eduarda VII. se dobrému jídlu a pití nikterak neoddával. Odpočinek nacházel v zálibách, které vyžadovaly preciznost: rád sbíral poštovní známky a pečlivě je lepil do alb. Tímto koníčkem si vysloužil posměch neuctivých londýnských intelektuálů.

Královna byla impozantnější postava s šedivějícími kadeřemi a přísnou linkou úst. Měla nádherné poprsí, značně odhalené díky neobyčejně hlubokému výstřihu, který odpovídal současnému diktátu módy. Byla dcera německého prince. Původně byla zasnoubená se starším bratrem Jiřího Albertem, ale ten před svatbou zemřel na zápal plic. Když se Jiří stal dědicem trůnu, převzal i bratrovu snoubenku, což někteří lidé považovali za poněkud středověké řešení.

Bea se nacházela ve svém živlu. Měla na sobě svůdné šaty z růžového hedvábí a plavé kadeře měla dokonale načesané tak, aby vypadaly poněkud rozcuchaně, jako by ji někdo náhle vyrušil při tajném líbání. Živě krále bavila. Vycítila, že bezduché tlachání by Jiřího V. nijak neokouzlilo, a tak mu vykládala, jak Petr Veliký vybudoval ruské námořní síly, a král se zájmem přikyvoval.

Ve dveřích jídelny se objevil Peel s dychtivým výrazem v pihovatém obličeji. Zachytil Fitzův pohled a důrazně kývl hlavou. Fitz oslovil královnu: „Směl bych vás doprovodit ke stolu, Vaše Veličenstvo?“

Opřela se o jeho rámě. Za nimi se postavil král s Beou zavěšenou v podpaží a zbytek společnosti se seřadil do dvojic podle protokolu. Když byli všichni připraveni, vešli v průvodu do jídelny.

„To je krása,“ zamumlala královna, když spatřila stůl.

„Děkuju vám,“ řekl Fitz a v duchu si oddechl úlevou. Bea odvedla skvělou práci. Nad dlouhým stolem visely tři lustry. Jejich odraz se třpytil v křišťálových sklenicích u každého místa. Všechny příbory byly zlaté, stejně jako slánky a pepřenky a dokonce i krabičky na zápalky pro kuřáky. Na bílém ubrusu ležely růže ze skleníku a jako závěrečnou dramatickou tečku nechala Bea na lustry zavěsit křehké kapradiny, jež se spouštěly až k pyramidám hroznového vína na zlatých tácech.

Všichni se posadili, biskup pronesl modlitbu před jídlem a Fitz se uvolnil. Večeře, která dobře začala, téměř vždy pokračovala úspěšně. Víno a jídlo přivádějí lidi k jiným myšlenkám než k hledání nedostatků.

Menu začalo ruskými předkrmy, jako pozdrav Beině rodné zemi: blinčiky s kaviárem a se smetanou, trojúhelníkové toasty s uzenou rybou, krekry s nakládanými sledi, vše splachované šampaňským Perrier-Jouët 1892, které bylo vyzrálé a lahodné, jak Peel sliboval. Fitz pozoroval Peela a Peel nespouštěl oči z krále. Jakmile Jeho Veličenstvo odložilo příbor, Peel mu odnesl talíř a to byl signál pro sluhy, aby sklidili vše ostatní. Pokud některý host stále ještě hodoval, musel z úcty ke králi jídla zanechat.

Následovala polévka, hovězí se zeleninou, podávaná s jemným suchým Sherry Oloroso ze Sanlúcar de Barrameda. Rybu – mořský jazyk – doprovázel zralý Mersault Charmes; chutnal jako doušek zlata. K medailonkům z velšského jehněčího Fitz vybral Château Lafite 1870 – ročník 1875 stále ještě nebyl dost dobrý. Červené víno se podávalo i s následujícím parfaitem z husích jater a k závěrečnému masitému chodu, zapékaným křepelkám s hroznovým vínem.

Tohle všechno nesnědl nikdo. Muži si vzali, na co měli chuť, a ostatní nechali být. Ženy si ďobly do jednoho či dvou chodů. Mnoho talířů se vrátilo do kuchyně, aniž se jich někdo dotkl.

Následoval salát, zákusek, chuťovky a minidezerty. Nakonec princezna Bea diskrétně zvedla obočí na královnu, která odpověděla téměř neznatelným přikývnutím. Obě se zvedly, poté vstali i všichni ostatní, a dámy vyšly z jídelny.

Muži se opět posadili, sluhové přinesli krabice doutníků a Peel postavil králi k pravé ruce karafu s portským Fereira 1847. Fitz si vděčně zapálil doutník. Všechno proběhlo dobře. O králi bylo známo, že je nespolečenský a cítí se dobře pouze s kolegy námořníky, s nimiž sloužil na jedné lodi za starých dobrých časů u válečného námořnictva. Tohoto večera však byl okouzlující a nic špatného se nestalo. Dokonce i pomeranče dorazily.

Fitz už předtím hovořil s královým osobním tajemníkem a bývalým důstojníkem se staromódními licousy sirem Alanem Titem. Dohodli se, že zítra král stráví asi tak hodinu s každým z mužů, kteří se sešli u stolu; každý z nich má důvěrné znalosti o té či oné vládě. Dnes večer měl Fitz prolomit ledy konverzací na nějaké všeobecné politické téma. Odkašlal si a oslovil Waltera von Ulricha. „Waltře, my dva jsme kamarádi už dobrých patnáct roků – chodili jsme spolu na Eton.“ Obrátil se k Robertovi. „A tvého bratrance znám od dob, kdy jsme jako studenti sdíleli ve Vídni společný byt.“ Robert se usmál a přikývl. Fitz je měl rád oba: Robert byl tradicionalista jako Fitz; Walter, třebaže nebyl tak konzervativní, byl velmi inteligentní. „Teď zjišťujeme, že se mluví o válce mezi našimi zeměmi,“ pokračoval Fitz. „Existuje skutečně možnost takové tragédie?“

Walter odpověděl: „Kdyby řeči o válce mohly způsobit, že k ní dojde, pak ano, budeme bojovat, protože všichni se na to připravují. Je k tomu ale skutečně důvod? Já ho nevidím.“

Gus Dewar zvedl nesměle ruku. Fitz měl Dewara rád navzdory jeho liberálním politickým názorům. O Američanech se traduje, že jsou neomalení, ale tenhle byl zdvořilý a poněkud ostýchavý. Byl také překvapivě dobře informovaný. Nyní prohlásil: „Británie a Německo mají mnoho důvodů ke sporům.“

Walter se k němu obrátil: „Můžete mi uvést příklad?“

Gus vyfoukl doutníkový kouř. „Námořní soupeření.“

Walter přikývl. „Císař si nemyslí, že by německé loďstvo podle nějakého božího zákona mělo zůstávat věčně menší než britské.“

Fitz s obavami letmo pohlédl na krále. Ten miloval Královské válečné námořnictvo a mohl se snadno urazit. Na druhou stranu císař Vilém je jeho bratranec. Jiřího matka a Vilémův otec byli sourozenci, děti královny Viktorie. Fitzovi se ulevilo, když viděl, že se Jeho Veličenstvo shovívavě usmívá.

Walter pokračoval: „Tahle záležitost působila třenice v minulosti, ale poslední dva roky máme o velikostech našich námořních sil neformální dohodu.“

Dewar prohodil: „A co ekonomická rivalita?“

„Je pravda, že Německo prosperuje stále víc a víc a brzy může Británii a Spojené státy v hospodářské produkci dostihnout. Proč by to ale měl být problém? Německo je jedním z největších zákazníků Británie. Čím víc máme na utrácení, tím víc nakupujeme. Naše ekonomická síla je pro britské výrobce dobrá!“

Dewar to zkusil znovu. „Německo prý chce víc kolonií.“

Fitz opět letmo pohlédl na krále a přemýšlel, jestli mu nevadí, že konverzaci ovládají tito dva; Jeho Veličenstvo však zřejmě fascinovaně naslouchalo.

Walter odpověděl: „O kolonie se vedly války, dokonce i ve vaší vlasti, pane Deware. Dnes však jsme zřejmě schopni vyřešit takové hašteření bez výstřelů. Před třemi lety Německo, Velká Británie a Francie vedly spor o Maroko, ale ten se rozhodl bez války. A nedávno Británie a Německo dospěly k dohodě o ožehavém problému bagdádské železnice. Jestliže budeme prostě takto pokračovat i nadále, k žádné válce nedojde.“

Dewar řekl: „Odpustíte, jestli použiju termín německý militarismus?“

To byla trochu silná slova a Fitz sebou trhl. Walter zrudl, ale promluvil vyrovnaně. „Cením si vaší upřímnosti. Německé říši dominují Prusové, kteří sehrávají jakousi úlohu Angličanů ve Spojeném království Vašeho Veličenstva.“

Srovnávat Británii s Německem a Anglii s Pruskem bylo troufalé. Walter se pohybuje na samé hraně toho, co je ve zdvořilé konverzaci dovolené, pomyslel si stísněně Fitz.

Walter pokračoval: „Prusové mají silné vojenské tradice, ale bez důvodu do války nejdou.“

Dewar skepticky prohodil: „Takže Německo není agresivní.“

„Nejen to,“ potvrdil Walter. „Říkám vám, že Německo je jediná velmoc v kontinentální Evropě, která není agresivní.“

Kolem stolu to udiveně zašumělo a Fitz viděl, že král zvedl obočí. Dewar nechápavě zaklonil hlavu a zeptal se: „Jak to myslíte?“

Walterovo dokonalé chování a přívětivý tón obrousily hrany jeho provokativních slov. „Podívejte se nejprve na Rakousko,“ pokračoval. „Můj vídeňský bratranec Robert nepopře, že Rakousko-Uhersko by na jihovýchodě rádo rozšířilo své hranice.“

„Nikoli bezdůvodně,“ protestoval Robert. „Tato část světa, kterou Britové označují za Balkán, byla po staletí součástí Osmanské říše, ale osmanské panství se nyní hroutí a situace na Balkáně je nestabilní. Rakouský císař je přesvědčený, že je jeho svatou povinností udržet tam pořádek a křesťanské náboženství.“

„Přesně tak,“ přikývl Walter. „Jenže teritorium na Balkáně chce i Rusko.“

Fitz měl pocit, že má za úkol bránit ruskou vládu, možná kvůli Bee. „I oni k tomu mají dobré důvody,“ poznamenal. „Polovina jejich zahraničního obchodu směřuje přes Černé moře a pak úžinou do Středozemního moře. Rusko nemůže žádné velmoci dovolit, aby tuto úžinu ovládla tím, že získá území na východním Balkánu. Bylo by to jako smyčka utahovaná kolem hrdla ruského hospodářství.“

„Naprosto přesně,“ přikývl znovu Walter. „Když se obrátíme na západní konec Evropy, Francie má ambice sebrat Německu území Alsaska a Lotrinska.“

V tuto chvíli se naježil francouzský host Jean-Pierre Charlois. „Ukradená Francii před třiačtyřiceti roky!“

„O tom se přít nebudu,“ odpověděl Walter klidně. „Řekněme, že Alsasko-Lotrinsko bylo roku 1871 připojeno k Německu po porážce Francie za prusko-francouzské války. Ať už bylo ukradeno nebo ne, jistě připustíte, Monsieur le Comte, že Francie chce toto území zpátky.“

„Přirozeně.“ Francouz se pohodlně opřel a usrkl portského.

Walter ještě neskončil: „I Itálie by si ráda vzala od Rakouska Trentinsko –“

„Kde většina lidí mluví italsky!“ vykřikl signor Falli.

„– plus velkou část dalmatského pobřeží –“

„Plného benátských lvů, katolických kostelů a římských sloupů!“

„– a Tyrolsko, provincii s dlouhou historií samostatné vlády, kde většina lidí mluví německy.“

„Strategická nutnost.“

„Zajisté.“

Fitz si uvědomil, jak chytře Walter mluvil. Nebyl hrubý, ale byl natolik diskrétně provokativní, že přiměl zástupce každé země, aby víceméně bojovným tónem potvrdili své teritoriální ambice.

Nyní Walter dodal: „Ale která nová území žádá Německo?“ Rozhlédl se kolem stolu, avšak nikdo nepromluvil. „Žádná,“ pronesl vítězně. „A jediná další velmoc v Evropě, jež může říct totéž, je Británie!“

Gus Dewar posunul dál karafu s portským a s výrazným americkým přízvukem přitakal: „Tohle je nejspíš pravda.“

Walter se pootočil: „Proč bychom se tedy, starý kamaráde Fitzi, měli někdy pouštět do války?“

{IV}

V neděli ráno před snídaní poslala lady Maud pro Williamsovou.

Ethel musela potlačit podrážděné povzdechnutí. Měla strašně moc naspěch. Bylo časně, ale služebnictvo už pilně pracovalo. Než hosté vstanou, je zapotřebí vybrat popel ze všech kamen, znovu v nich rozdělat oheň a naplnit kbelíky uhlím. Hlavní místnosti – jídelnu, salon, kam dopadá ranní slunce, knihovnu a kuřárnu – bylo třeba uklidit a opět uvést do pořádku. Když Ethel zavolali, zrovna kontrolovala květiny v kulečníkové místnosti a zvadlé odstraňovala. Fitzovu radikální sestru měla sice moc ráda, ale doufala, že Maud pro ni nemá nějaký komplikovaný úkol.

Ethel začala v Tŷ Gwyn pracovat, když jí bylo třináct, a Fitzherbertova rodina a jejich hosté jí připadali téměř neskuteční; vypadali jako lidé z románu nebo jako příslušníci nějakého neznámého národa z Bible svaté, třeba Chetité, a ona z nich měla strach. Děsilo ji, že udělá něco špatně a přijde o práci, ale zároveň byla velice zvědavá a chtěla ta podivná stvoření vidět zblízka.

Jednou ji pomocnice v kuchyni požádala, aby šla nahoru do kulečníkové místnosti a přinesla dolů tantala. Byla příliš nervózní na to, aby se zeptala, co je to tantalus. Odběhla do té místnosti a rozhlížela se; doufala, že to bude něco očividného jako tác se špinavými talíři, ale neviděla nic, co by patřilo dolů do kuchyně. Když vešla Maud, Ethel se rozplakala.

Maud byla tehdy vytáhlá patnáctiletá dívka, žena v dívčím oblečení, nešťastná a vzdorovitá. Později dala smysl svému životu tím, že tuto nespokojenost proměnila v křížovou výpravu. Ovšem i v patnácti dokázala rychle soucítit a byla vnímavá k nespravedlnosti a útisku.

Zeptala se Ethel, co se děje. Ukázalo se, že tantalus tady říkali stříbrné skříňce s karafami koňaku a whisky. Skříňka působí služebnictvu Tantalova muka, protože má uzamykací mechanismus, který jim brání, aby si tajně lokli, vysvětlila jí Maud. Ethel dojatě děkovala. Byla to první z mnoha laskavostí a Ethel v průběhu let začala starší dívku zbožňovat.

Ethel vyšla nahoru k Maudinu pokoji, zaklepala na dveře a vešla. Gardéniové apartmá bylo vytapetované zdobným květinovým vzorem, který vyšel z módy už koncem století. Jeho arkýřové okno však poskytovalo vyhlídku na nejkouzelnější část Fitzovy zahrady – na Západní cestu – dlouhou rovnou cestičku mezi květinovými záhony k zahradnímu altánu.

Ethel si s nelibostí všimla, že se Maud obouvá. „Jdu na procházku – musíte mi dělat garde,“ oznámila. „Pomozte mi s kloboukem a povězte mi všechny drby.“

Ethel vůbec neměla čas, ale tohle ji velice zajímalo a zároveň znepokojovalo. S kým jde Maud na procházku a kde je její normální doprovod, teta Herm? A proč si bere tak krásný klobouk jen na zahradu? Nemůže v tom být nějaký muž?

Když připevňovala jehlicí klobouk k Maudiným tmavým vlasům, poznamenala: „Služebnictvo dneska ráno žije skandálem.“ Maud sbírala drby, jako král sbíral známky. „Morrison šel spát až ve čtyři ráno. Je to jeden sluha – vysoký s plavým knírkem.“

„Znám Morrisona. A vím, kde strávil noc.“ Maud zaváhala.

Ethel chvíli čekala a pak se zeptala: „Nepovíte mi to?“

„Budete šokovaná.“

Ethel se zazubila. „To zní lákavě.“

„Strávil noc s Robertem von Ulrichem.“ Maud letmo pohlédla do zrcadla na Ethel. „Nezhrozila jste se?“

Ethel to fascinovalo. „Teda, tohle bych nikdy neřekla! Věděla jsem, že Morrison není žádný miláček žen, ale nikdy bych si nepomyslela, že je jeden z těchhle, jestli mi rozumíte.“

„Tak Robert je určitě jeden z těchhle a já jsem viděla, jak Morrison při večeři několikrát zachytil jeho pohled.“

„A navíc před králem! Jak to víte o Robertovi?“

„Walter mi to prozradil.“

„Takové věci vykládá gentleman dámě! Co se teď povídá po Londýně?“

„Lidi hlavně drbou pana Lloyda George.“

David Lloyd George byl ministr financí. Velšan, plamenný levicový řečník. Táta Ethel říkal, že Lloyd George by měl být v Labouristické straně. V době hornické stávky v roce 1912 dokonce mluvil o znárodnění dolů. „Co o něm říkají?“ zeptala se Ethel.

„Má milenku.“

„Ne!“ Tentokrát byla Ethel skutečně otřesená. „Ale vychovali ho jako baptistu!“

Maud se zachechtala. „Bylo by to snad méně nepřijatelné, kdyby byl anglikán?“

„Ano!“ Ethel se zdržela dodat samozřejmě. „Kdo je ta žena?“

„Frances Stevensonová. Začala jako guvernantka jeho dcery, ale je to chytrá žena – vystudovala klasické jazyky – a nyní je jeho osobní tajemnicí.“

„To je strašné.“

„Říká jí kočičko.“

Ethel se málem začervenala. Nevěděla, co na to říct. Maud vstala a Ethel jí pomohla do kabátu. Pak se Ethel zeptala: „A co jeho manželka Margaret?“

„Zůstává s jejich čtyřmi dětmi tady ve Walesu.“

„Bylo jich pět, jenže jedno zemřelo. Chudinka.“

Maud byla připravená. Vydaly se chodbou a po širokém schodišti dolů. V hale čekal Walter von Ulrich, zahalený do dlouhého tmavého pláště. Měl malý knírek a vlahé oříškové oči. Vypadá elegantně jakýmsi odměřeným německým způsobem – jako muž, který se ukloní, cvakne podpatky a pak na vás zamrká, pomyslela si Ethel. Tak proto Maud nechtěla jako garde lady Hermii.

Maud vysvětlila Walterovi: „Williamsová sem přišla pracovat, když jsem byla děvče, a od té doby jsme přítelkyně.“

Ethel měla Maud ráda, ale tvrdit, že jsou přítelkyně, bylo příliš. Maud je laskavá, ale ony dvě jsou stále jen paní a služebná. Maud tím ve skutečnosti vyjadřovala, že Ethel lze věřit.

Walter oslovil Ethel vysoce zdvořile, jak to takoví lidé dělají, když mluví s níže postavenými. „Těší mě, že vás poznávám, Williamsová. Jak se daří?“

„Děkuju, pane. Skočím si pro kabát.“

Seběhla dolů. Vůbec se jí nechtělo jít na procházku, když je tu král – raději by byla po ruce, aby mohla dohlížet na pokojské –, ovšem odmítnout nemohla.

V kuchyni připravovala pro svou paní ruský čaj Nina, služebná princezny Bey. Ethel se obrátila k jedné pokojské. „Pan Walter už vstal,“ oznámila jí. „Můžeš uklidit Šedý pokoj.“ Jakmile se hosté objevili, pokojské musely jít uklidit pokoje, ustlat, vyprázdnit nočníky a připravit čerstvou vodu na mytí. Spatřila majordoma Peela počítajícího talíře. „Už se nahoře hýbou?“ zeptala se ho.

„Devatenáctka, dvacítka,“ odpověděl. „Pan Dewar zvonil kvůli horké vodě na holení a signor Falli si přál kávu.“

„Lady Maud chce, abych s ní šla ven.“

„To je nevhod,“ osopil se na ni Peel. „Je vás zapotřebí v domě.“

Ethel to věděla. Jízlivě se zeptala: „A co mám udělat, pane Peele, říct jí, aby se šla vycpat?“

„Žádný ty vaše hubatosti. Koukejte přijít co nejdřív.“

Když se vrátila nahoru, před hlavním vchodem pobíhal Fitzův pes Gelert a radostně funěl, protože uhádl, že je vyhlídka na procházku. Všichni vyšli ven a vydali se přes Východní trávník do lesa.

Walter se obrátil k Ethel: „Předpokládám, že lady Maud z vás udělala sufražetku.“

„Bylo to právě naopak,“ zasmála se na něj Maud. „Williamsová byla první člověk, který mě seznámil s liberálními myšlenkami.“

Ethel dodala: „Všechno jsem se to naučila od otce.“

Ethel věděla, že si s ní ve skutečnosti povídat nechtějí. Etiketa jim nedovolovala zůstávat o samotě, ale chtěli aspoň to nejlepší možné. Přivolala proto Gelerta, pak se rozběhla dopředu a hrála si se psem, aby jim poskytla soukromí, po kterém patrně toužili. Když se ohlédla, viděla, že se drží za ruce.

Maud to bere hopem, pomyslela si Ethel. Podle toho, co včera říkala, neviděla Waltera deset let. Ani tehdy nešlo o žádný milostný vztah, pouze o nevyslovenou vzájemnou přitažlivost. Včera večer se muselo něco stát. Možná si povídali dlouho do noci. Maud s každým flirtovala – tak z mužů vytahovala informace –, jenže tohle bylo zřejmě vážnější.

O chvilku později slyšela, jak Walter zanotoval úryvek jakési melodie. Maud se přidala, pak se zastavili a rozesmáli. Maud milovala hudbu a docela dobře hrála na piano, na rozdíl od Fitze, který neměl hudební sluch. Zdálo se, že Walter má hudbu také rád. Má příjemný lehký baryton, jaký by velice ocenili v modlitebně Bethesda, pomyslela si Ethel.

V úvahách se vrátila k práci. Před žádnými dveřmi ložnic neviděla vyleštěné páry bot. Potřebovala prohnat chlapce, co čistí boty, aby si pospíšili. Ustaraně přemýšlela, kolik je asi hodin. Kdyby tohle tady pokračovalo moc dlouho, musela by asi naléhat na návrat.

Letmo pohlédla za sebe, ale tentokrát Waltera ani Maud nespatřila. Zastavili se, nebo šli jinudy? Pár minut zůstala na místě, ale nemůže tu čekat celé dopoledne, a tak se začala lesem vracet.

Chvíli poté je uviděla. Pevně se objímali a vášnivě se líbali. Walter měl ruce na Maudině zadku a přitahoval ji k sobě. Ústa měli otevřená a Ethel slyšela, jak Maud sténá.

Zírala na ně. Přemýšlela, jestli ji někdy nějaký muž takhle políbí. Poďobanej Llewellyn ji políbil na pláži na výletě náboženské kongregace, ale to nebylo s otevřenými ústy a přitisknutými těly a Ethel přitom rozhodně nesténala. Malý Dai Žebírko, řezníkův syn, jí v kině Palace v Cardiffu sahal pod sukni, ale ona mu po pár vteřinách ruku odstrčila. Opravdu se jí líbil Llewellyn Davies, učitelův syn, který jí vyprávěl o liberální vládě a řekl jí, že má prsa jako teplá ptáčátka v hnízdě; odešel však na vysokou školu a nikdy jí nenapsal. S nimi ji to zaujalo, dokonce byla zvědavá co dál, ale nikdy to nebylo vášnivé. Záviděla Maud.

Pak Maud otevřela oči, zahlédla Ethel a přestala Waltera objímat.

Gelert náhle zakňučel a začal chodit v kruhu se staženým ocasem. Co se mu stalo?

Jen o chvilku později Ethel pocítila zachvění v zemi, jako by kolem projížděl rychlík, třebaže železnice končila téměř o dva kilometry dál.

Maud se zachmuřila a otevřela ústa, aby promluvila; vzápětí se ozvalo zarachocení jako při bouři.

„Co to proboha bylo?“ podivila se Maud.

Ethel to věděla.

Vykřikla a rozběhla se.

{V}

Billy Williams a Tommy Griffiths měli přestávku.

Pracovali v sloji zvané Čtyřstopová, jen necelých šest set metrů hluboko, zdaleka ne v takové hloubce, v jaké se nachází hlavní podlaží. Sloj byla rozdělená do pěti částí pojmenovaných po britských dostihových závodištích a jim dvěma přidělili práci v Ascotu, který byl nejblíže k ventilační šachtě pro odvádění vzduchu z dolu. Oba chlapci pracovali jako pomocníci starších horníků. Horník špičákem dobýval uhlí z porubné stěny a jeho pomocník ho házel lopatou do vozíku. Začali pracovat v šest ráno jako vždycky a teď si po pár hodinách udělali přestávku. Posadili se na vlhkou zem, zády ke stěně chodby, nechali se ochlazovat jemným dechem ventilačního systému a popíjeli vlažný sladký čaj z plochých láhví.

Oba se narodili téhož dne roku 1898 a od šestnáctých narozenin je dělilo šest měsíců. Rozdíly v jejich tělesném růstu, tak zahanbující pro Billyho, když mu bylo třináct, už zmizely. Nyní měli oba mladíci široká ramena a silné paže a jednou týdně se holili, ačkoli to vůbec nebylo zapotřebí. Na sobě měli krátké kalhoty a vysoké boty a jejich těla se černala směsicí potu a uhelného prachu. V matném světle kahanů se blyštěli jako ebenové sochy pohanských bohů. Výsledný dojem kazily jen jejich čepice.

Práci měli těžkou, ale byli na ni zvyklí. Nestěžovali si jako starší muži na bolesti zad či ztuhlé klouby. Energie měli habaděj a ve dnech volna si nacházeli stejně namáhavou zábavu při hraní ragby, kopání květinových záhonů či dokonce boxování bez rukavic ve stodole za hospodou U Dvou korun.

Billy nezapomněl na své zasvěcení před třemi lety – dokonce vzplanul pobouřením, kdykoli na to pomyslel. Zařekl se tehdy, že nikdy nebude s novými chlapci ošklivě zacházet. Zrovna dnes varoval malého Berta Morgana: „Ať tě nepřekvapí, jestli na tebe chlapi ušijou nějakou boudu. Třeba tě nechají hodinu potmě nebo si vymyslí jinou hloupost. Malejm mozečkům stačí malý radosti.“ Starší muži v kleci na něj hleděli nazlobeně, ale on se jim klidně díval do očí; věděl, že má pravdu, a oni to věděli také.

Máma se zlobila ještě víc než Billy. „Jen mi pověz,“ vyzývala tátu rozkročená uprostřed obýváku s rukama v bocích a tmavýma očima planoucíma spravedlivým hněvem, „jak slouží záměrům Božím trápení malejch kluků?“

„To bys nepochopila, seš ženská,“ použil táta netypicky chabou odpověď.

Billy byl přesvědčený, že svět všeobecně a aberowenský důl konkrétně by byly daleko lepší, kdyby všichni lidé žili bohabojně. Tommy, jehož otec byl ateista a stoupenec Karla Marxe, byl přesvědčený, že kapitalistický systém se za drobného přispění revoluční dělnické třídy brzy sám zničí. Oba chlapci se úporně hádali, ale stále zůstávali nejlepšími kamarády.

„Pracovat v neděli – to se ti vůbec nepodobá,“ poznamenal Tommy.

Měl pravdu. Důl zahájil mimořádné směny, aby se vyrovnal s poptávkou po uhlí, ale z úcty k náboženství vyhlásila společnost Celtic Minerals nedělní směny za dobrovolné. Billy však pracoval, navzdory své oddanosti křesťanské neděli. „Myslím, že Bůh chce, abych měl kolo,“ odpověděl.

Tommy se zachechtal, ale Billy nežertoval. Modlitebna Bethesda otevřela poboční kostelík ve vesničce vzdálené víc než patnáct kilometrů a Billy patřil k několika členům aberowenské kongregace, kteří se nabídli, že budou každou druhou neděli docházet přes kopec a pomáhat na nově otevřeném místě. Kdyby měl kolo, mohl by tam jezdit i po večerech v průběhu týdne a pomáhat při výuce Bible či při společných modlitbách. Svůj plán projednal se staršími členy kongregace a ti souhlasili – Bůh Billyho práci o několika nedělích určitě požehná.

Billy se to právě chystal Tommymu vysvětlit, když se země pod ním otřásla, ozval se rachot jako při konci světa a strašlivý vítr mu vytrhl placatku z ruky.

Srdce se mu málem zastavilo. Náhle si připomněl, že je přes půl kilometru pod zemí a nad hlavou mu leží miliony tun zeminy a skály, které zadržuje jen pár dřevěných vzpěr.

„Co to sakra bylo?“ zeptal se Tommy vyděšeným hlasem.

Billy vyskočil a třásl se strachy. Zvedl lampu a rozhlédl se chodbou na obě strany. Neviděl žádné plameny ani žádnou padající skálu a uhelného prachu nebylo o nic víc než obvykle. Když dozvuky dozněly, nastalo ticho.

„To byl výbuch,“ pronesl roztřeseně. Toho se den co den obává každý horník. K náhlému uvolnění třaskavého důlního plynu může dojít při pádu skály nebo stačí, aby se horník prokopal k vadnému místu v uhelném loži. Jestliže si nikdo nevšimne varovných signálů – nebo se koncentrace plynu prostě zvýší příliš rychle –, může plyn zapálit jiskra od poníkovy podkovy nebo od elektrického zvonku či klece, nebo může neštěstí způsobit hloupý horník, který si proti všem předpisům zapálí dýmku.

Tommy se zeptal: „Ale kde?“

„Muselo to být na hlavním podlaží – proto jsme tomu unikli.“

„Ježíši Kriste, pomoz nám.“

„Pomůže nám,“ ujistil ho Billy a jeho děs začal ustupovat. „Zvlášť jestli si pomůžeme sami.“ Po dvou hornících, pro které chlapci pracovali, nebylo ani památky – odešli strávit přestávku do části zvané Goodwood. Billy a Tommy se museli rozhodovat sami. „Měli bysme jít k šachtě.“

Oblékli se, zavěsili si lampy na opasky a rozběhli se k ventilační šachtě zvané Pyramus. Seřizovačem výtahové klece dole byl Dai Žebírko. „Klec nejede!“ volal s panikou v hlase. „A já zvoním a zvoním!“

Mužův strach byl nakažlivý a Billy musel bojovat s vlastní panikou. Po chvíli ho napadlo: „Co telefon?“ Seřizovač komunikoval se svým protějškem na povrchu pomocí signálů elektrickým zvonkem, ale nedávno instalovali nahoře i dole telefon propojený s kanceláří vedoucího dolu Maldwyna Morgana.

„Nikdo to nezvedá,“ pokrčil rameny Dai.

„Zkusím to znova.“ Telefon visel na stěně vedle klece. Billy uchopil sluchátko a vytočil číslici. „Tak to konečně zvedni!“

Ozval se roztřesený hlas. „Ano?“ Byl to pomocník vedoucího Arthur Llewellyn.

„Poďobanej, tady je Billy Williams.“ Billy do telefonu křičel. „Kde je pan Morgan?“

„Není tady. Co to bylo za ránu?“

„Dole to bouchlo, ty troubo! Kde je šéf?“

„Šel do Merthyru,“ odpověděl žalostně.

„Proč odešel – nevadí, zapomeň na to. Musíš udělat tohle. Poďobanej, posloucháš mě?“

„Jo.“ Hlas zněl silněji.

„Zaprvý, pošli někoho do metodistickýho sboru a řekni Daiovi Ufňukánkovi, ať dá dohromady záchranný družstvo.“

„Dobře.“

„Pak zavolej do nemocnice, ať pošlou k ústí dolu sanitku.“

„Někdo je zraněnej?“

„Po takovým vejbuchu určitě. Zatřetí, ať chlapi z třídírny uhlí vytáhnou požární hadice.“

„Hoří?“

„Prach bude hořet. Začtvrtý, zavolej na policejní stanici a řekni těm dobrákům, že došlo k explozi. Oni zavolají do Cardiffu.“ Nic jiného Billyho nenapadalo. „Jasný?“

„Jasný, Billy.“

Billy zavěsil sluchátko zpátky do vidlice. Nebyl si jistý, jak účinné budou jeho pokyny, ale během hovoru s Poďobaným si uspořádal myšlenky. „Na hlavním podlaží budou zraněný,“ řekl Daiovi Žebírkovi a Tommymu. „Musíme dolů.“

Dai namítl: „Nemůžem, není tu klec.“

„Na zdi šachty je přece žebřík, ne?“

„Dolů je to skoro dvě stě metrů!“

„Kdybych byl posera, nebudu horník, co?“ Jeho slova zněla statečně, ale on sám byl vyděšený. Žebřík v šachtě se používal zřídka a nemusel být v dobrém stavu. Stačí jedno sklouznutí nebo zlomená příčel a při pádu se člověk zabije.

Dai se zařinčením otevřel mříž. Šachta byla obroubená vlhkými cihlami pokrytými plísní. Kolem obruby za dřevěným ostěním klece probíhala úzká horizontální římsa. Do cihlového zdiva byly zabetonovány držáky kovového žebříku. Jeho slabé bočnice a úzké stupnice nijak uklidňujícím dojmem nepůsobily. Billy zaváhal a zalitoval svého impulzivního chvástání. Ovšem nyní vycouvat by bylo příliš ponižující. Zhluboka se nadechl, v duchu se pomodlil a pak vkročil na římsu.

Došel po ní k žebříku. Otřel si ruce do kalhot. Sevřel bočnice žebříku a postavil se na stupnice.

Začal sestupovat. Železo bylo na dotek hrubé a na rukou mu zůstávaly kousky rzi. V místech, kde se držáky uvolnily, se mu žebřík pod nohama nepříjemně houpal. Lampa zavěšená na opasku dokázala osvětlovat stupnice pod ním, ale dno šachty vidět nebylo. Nevěděl, jestli to je tak lepší, nebo horší.

Při sestupu měl bohužel čas na přemýšlení. Připomněl si všechny způsoby, jak mohou horníci zahynout. Zabití samotným výbuchem se považovalo za milosrdně rychlý konec těch nejšťastnějších. Hořením metanu vzniká dusivý oxid uhličitý a ten je jedovatý. Mnozí bývají zavaleni skálou a mohou vykrvácet dřív, než se k nim zachránci dostanou. Někteří umírají žízní, přičemž jejich druzi se pouhých pár metrů od nich zoufale snaží prokopat sutinami.

Náhle se mu chtělo vrátit se nahoru do bezpečí, nikoli postupovat dolů do té zkázy a zmatku – ale nemohl, protože těsně nad jeho hlavou lezl dolů Tommy.

„Jsi tady, Tommy?“ zavolal.

Tommy se ozval hned nad ním. „Jo!“

To Billyho posílilo na duchu. Sestupoval rychleji a vracela se mu sebedůvěra. Brzy spatřil světlo a o chvíli později uslyšel hlasy. Když se přiblížil k hlavnímu podlaží, ucítil kouř.

Nyní zaslechl strašidelný rámus, nářek a bušení a usilovně se snažil určit jejich zdroj. Hrozilo, že to podryje jeho kuráž. Sebral se: tohle musí mít nějaké racionální vysvětlení. Chvíli poté si uvědomil, že slyší zděšené ržání poníků a zvuk kopyt bušících do dřevěných boků jejich stání v zoufalé snaze uniknout. Billy sice hluku porozuměl, ale ten tím nijak neztratil na své děsivosti. Billy se cítil stejně jako oni.

Dorazil na hlavní podlaží, přetraverzoval cihlovou římsu, otevřel mříž zevnitř a s úlevou došlápl na zablácenou zem. Nejasné podzemní světlo navíc zeslabovaly stopy kouře, ale hlavní chodby Billy viděl.

Seřizovač výtahové klece na dně důlní jámy byl Patrick O’Connor, muž ve středních letech, který přišel při zhroucení stropu o ruku. Jako katolíka ho všichni znali pod přezdívkou Pat Papež. Upřel na chlapce nevěřícný pohled. „Billy s Ježíšem!“ zvolal. „Kde se tu sakra bereš?“

„Přišli jsme ze Čtyřstopový,“ odpověděl Billy. „Slyšeli jsme tu ránu.“

Tommy následoval Billyho z šachty a zeptal se: „Co se stalo, Pate?“

„Pokud tomu rozumím, k explozi muselo dojít na opačným konci tohohle podlaží, u Thisbe,“ odpověděl Pat. „Zástupce a všichni, co tu byli, se šli podívat.“ Mluvil klidně, ale v jeho pohledu bylo patrné zoufalství.

Billy šel k telefonu a vytočil číslici. Za okamžik uslyšel hlas svého otce. „Williams, kdo volá?“

Billy se nezdržoval přemýšlením, proč je odborářský funkcionář u telefonu v kanceláři vedoucího dolu – při mimořádné události se může stát cokoli. „Tati, to jsem já, Billy.“

„Díky Bohu, že jsi v pořádku,“ řekl otec a zadrhl se mu hlas; vzápětí už promluvil energicky jako obvykle. „Pověz mi, co víš, chlapče.“

„Byli jsme s Tommym ve Čtyřstopový. Po žebříku v Pyramu jsme slezli na hlavní podlaží. Myslíme, že to bouchlo poblíž Thisbe. Je tu trochu kouře, ne moc. Ale klec nejezdí.“

„Při výbuchu se poškodil navíjecí mechanismus,“ vysvětlil mu klidným hlasem táta. „Ale pracujeme na tom a za pár minut to bude v cajku. Sežeň co nejvíc chlapů na dno jámy, a hned jak bude klec opravená, začneme vás tahat nahoru.“

„Povím jim to.“

„Šachta Thisbe je úplně mimo provoz, tak zajisti, aby se nikdo nepokoušel uniknout tamtudy – mohl by je tam odříznout oheň.“

„Dobře.“

„Před kanceláří zástupců jsou dýchací přístroje.“

Billy to věděl. Byla to nedávná inovace, kterou požadovaly odbory; podle zákona o těžbě uhlí z roku 1911 byla povinná. „Vzduch tu momentálně docela ujde,“ informoval otce.

„Možná tam, kde jsi, ale o kus dál to může být horší.“

„Dobře.“ Billy zavěsil sluchátko zpátky do vidlice.

Zopakoval Tommymu a Patovi, co mu otec říkal. Pat ukázal na řadu nových uzamykatelných skříněk. „Klíč by měl bejt v kanceláři.“

Billy vběhl do kanceláře zástupců, ale žádné klíče neviděl. Pomyslel si, že je má někdo pověšené na opasku. Znovu pohlédl na řadu skříněk, z nichž každá nesla označení: „Dýchací přístroj.“ Skříňky byly plechové. „Nemáš nějaký páčidlo, Pate?“ zeptal se.

Seřizovač měl soupravu nářadí na drobnější opravy. Podal Billymu velký šroubovák a ten rychle vypáčil první skříňku.

Byla prázdná.

Billy do ní nevěřícně zíral.

Pat zvolal: „Podvedli nás!“

Tommy dodal: „Hajzlové kapitalistický!“

Billy otevřel další skříňku. I ta byla prázdná. V hněvu páčil zuřivě další a další, aby ukázal nečestnost společnosti Celtic Minerals a Percevala Jonese.

Tommy zavrčel: „Obejdem se bez nich.“

Tommy už netrpělivě chtěl vyrazit dál, ale Billy se snažil jasně uvažovat. Oko mu padlo na požární vozík. Představoval trapnou výmluvu vedení, proč tu není hasičská stříkačka: zastupoval ji vozík na uhlí naplněný vodou; na boku měl přivázanou ruční pumpu. Nebyl úplně bezcenný: Billy viděl, jak funguje, když došlo k tomu, co horníci nazývají „záblesk“. Těsně pod stropem chodby se vznítilo malé množství důlního plynu a všichni muži se vrhli k zemi. Záblesk někdy zapálí uhelný prach na stěnách chodeb a ty je zapotřebí postříkat vodou.

„Vezmem s sebou požární vozejk,“ křikl na Tommyho.

Stál už na kolejnicích a chlapci ho mohli postrkovat. Billy krátce zauvažoval, že by zapřáhli poníka, pak usoudil, že by to trvalo příliš dlouho, zejména když se všech zvířat zmocnila panika.

Pat Papež tiše pronesl: „Můj Micky pracuje v části Marigold, ale já ho nemůžu jít hledat, musím zůstat tady.“ V obličeji se mu zračilo zoufalství, ale v případě mimořádné události musí seřizovač zůstat u šachty – to bylo nezměnitelné pravidlo.

„Budu po něm koukat,“ slíbil Billy.

„Děkuju ti, Billíku.“

Oba mladíci roztlačili vozík hlavní chodbou. Vozíky neměly brzdy: jejich rychlost se zpomalovala zastrčením tlusté dřevěné hole mezi paprsky kola. Nebřzděné vozíky způsobily mnoho úmrtí a bezpočet zranění. „Ne moc rychle,“ varoval Billy.

Když urazili asi čtyři sta metrů, teplota stoupla a kouř zhoustl. Brzy uslyšeli hlasy. Odbočili za nimi do postranní chodby. V této části se v současné době pracovalo. Po obou stranách Billy viděl v pravidelných intervalech vchody na pracoviště horníků, ale také brány či díry. Hluk sílil a chlapci přestali vozík tlačit a zadívali se dopředu. V chodbě hořelo. Od stěn a podlahy šlehaly plameny. Na kraji požáru stála hrstka mužů, jejichž obrysy na pozadí záře vypadaly jako duše v pekle. Jeden držel přikrývku a neúčinně s ní tloukl do hořícího kusu dřeva, ostatní křičeli; nikdo neposlouchal. V dálce se nejasně rýsovala řada vozíků. V kouři byl cítit podivný pach pečeného masa a Billy si se sevřeným žaludkem uvědomil, že to musí pocházet od poníka, který tahal vozíky.

Billy se obrátil k jednomu z mužů. „Co se děje?“

„Jsou tam chlapi, co uvízli v dírách – ale my se k nim nemůžem dostat.“

Billy viděl, že to je Rhys Price. Žádný div, že se nic nedělá. „Přivezli jsme požární vozejk,“ oznámil.

Přistoupil k němu jiný muž a Billy s úlevou poznal rozumnějšího Johna Jonese Kramáře. „Chytrej kluk!“ zvolal Jones. „Musíme ten sajrajt postříkat.“

Billy vytáhl hadici a Tommy připojil pumpu. Billy zamířil proud na strop chodby, aby voda stékala po stěnách. Za chvíli si uvědomil, že ventilační systém, který přiváděl vzduch shora šachtou Thisbe a odváděl ho nahoru Pyramem, žene plameny a kouř proti němu. Jakmile bude mít možnost, řekne lidem nahoře, aby chod ventilátorů obrátili. Reverzní ventilátory byly nyní povinné – další požadavek zákona z roku 1911.

Navzdory potížím začal oheň ustupovat a Billy mohl pomalu pokročit dopředu. Po několika minutách byla nejbližší brána zbavená ohně. Okamžitě z ní vyběhli dva havíři a namáhavě vdechovali poměrně dobrý vzduch na chodbě. Billy poznal bratry Pontiovy, Giuseppa a Giovanniho, kterým všichni říkali Joey a Johnny.

Několik mužů vběhlo do brány. John Jones vynesl bezvládné tělo Daie Poníka, stájníka. Billy nepoznal, jestli je mrtvý, nebo jen v bezvědomí. Vyzval Jonese: „Odnes ho k Pyramu, ne k Thisbe.“

Price mu skočil do řeči: „Co jsi zač, že tu dáváš příkazy, Billy s Ježíšem?“

Billy nehodlal s Pricem ztrácet čas. Oslovil Jonese: „Mluvil jsem telefonem s hořejškem. Thisbe je šeredně poškozená, ale klec v Pyramu začne fungovat co nevidět. Mám všem říct, aby směřovali k Pyramu.“

„Dobře, vyřídím to každýmu, koho uvidím,“ ujistil ho Jones a vykročil.

Billy a Tommy dál bojovali s ohněm, hasili další brány a osvobozovali další uvízlé muže. Někteří krváceli, mnozí měli popáleniny a několik zranila padající skála. Ti, kdo mohli jít, odnášeli v chmurném procesí mrtvé a vážně zraněné.

Voda se vyčerpala příliš brzy. „Odtlačím vozejk zpátky a naplníme ho z nádrže na dně šachty,“ navrhl Billy.

Spěchali zpátky. Klec stále ještě nejezdila a už tu čekal asi tucet zachráněných horníků. Na zemi leželo několik dalších, někteří naříkali bolestí, jiní zůstávali zlověstně nehybní. Zatímco Tommy plnil vozík kalnou vodou, Billy zvedl telefon. Znovu se ozval otec. „Navíjecí zařízení začne pracovat do pěti minut,“ oznámil mu. „Jak to vypadá dole?“

„Máme pár mrtvých a zraněných. Jak budete moct, pošlete dolů vozejky s vodou.“

„A co ty?“

„Já jsem v pořádku. Poslyš, tati, měli byste obrátit chod ventilace. Foukejte dolů Pyramem a nahoru použijte Thisbe. Tím se odežene kouř a jedovatý plyny po explozi směrem od zachránců.“

„To nelze udělat,“ odpověděl otec.

„Ale vždyť na to je zákon – ventilace musí být reverzní!“

„Perceval Jones přišel na inspektory s nějakou dojemnou historkou a oni mu dali na úpravu větráků další rok.“

Kdyby byl na telefonu kdokoli jiný než otec, Billy by zaklel. „Co zapnout postřikovací zařízení – to udělat můžete?“

„Jo, to můžem,“ potvrdil táta. „Že mě to nenapadlo!“ Promluvil k někomu vedle sebe.

Billy zavěsil sluchátko. Pomáhal Tommymu plnit znovu vozík; střídali se u ruční pumpy. Načerpat ho trvalo stejně dlouho jako vyprázdnit. Oheň teď řádil nekontrolovaně, a tak se proud mužů přicházejících z postižených částí dolu zpomalil. Konečně byl vozík plný a chlapci se s ním vydali zpátky.

Postřikovače byly už zapnuté, ale když Billy s Tommym dorazili k ohni, zjistili, že proud vody z úzkého potrubí na stropě je na uhašení plamenů příliš slabý. Jones Kramář však mezitím muže zorganizoval. Nezraněné ponechával u sebe, aby pomáhali při záchranných pracích, a zraněné, kteří mohli chodit, posílal k šachtě. Jakmile Billy s Tommym napojili hadici, chopil se jí a dalšímu muži přikázal, aby pumpoval. „Vy dva se vraťte a přivezte další vozejk s vodou!“ vyzval je. „Tak budeme moct pořád stříkat.“

„Dobře,“ přikývl Billy, ale než se otočil k odchodu, cosi upoutalo jeho pohled. Skrz plameny přibíhala jakási postava a oblečení na ní hořelo. „Pane Bože!“ zašeptal Billy zděšeně. Zatímco přihlížel, běžec klopýtl a upadl.

Billy křikl na Jonese: „Stříkej na mě!“ A bez čekání na odpověď vyběhl do chodby. Ucítil, jak ho proud vody zasáhl do zad. Žár byl strašlivý. Pálil ho obličej a oblečení na něm doutnalo. Popadl havíře ležícího na břiše pod rameny a táhl ho zpátky. Neviděl mu do obličeje, ale tušil, že je to chlapec v jeho věku.

Jones mířil hadicí stále na Billyho a zmáčel mu vlasy, záda a nohy, ale přední část těla zůstávala suchá a Billy ucítil, jak se pálí kůže. Vykřikl bolestí, ale bezvládné tělo se mu podařilo udržet. V další vteřině se už ocitl mimo oheň. Otočil se a nechal se od Jonese postříkat zpředu. Voda na obličeji byla úplné požehnání: třebaže ho to stále bolelo, bolest byla snesitelná.

Jones postříkal chlapce na zemi. Billy ho obrátil a poznal, že je to Michael O’Connor, zvaný Micky Papež, Patův syn. Pat předtím žádal Billyho, aby se po něm podíval. Billy se zhrozil: „Ježíši, smiluj se nad Patem.“

Sehnul se a Mickyho zvedl. Tělo bylo bezvládné a bez života. „Odnesu ho k šachtě,“ navrhl Billy.

„Jo,“ přikývl Jones. Upřel na Billyho pohled; v očích měl podivný výraz. „Udělej to, Billíku.“

Tommy šel s Billym. Billy se cítil malátný, ale Mickyho nést mohl. V hlavní chodbě potkali záchranné družstvo s poníkem, který táhl několik vozíků s vodou. Museli dorazit seshora, to znamená, že výtahová klec už jezdí a záchranné práce jsou už řádně řízeny, pomyslel si vyčerpaně Billy.

Nemýlil se. Když došli k šachtě, právě dorazila znovu klec a z ní se vyvalili další záchranáři v ochranném oblečení a další vozíky s vodou. Sotva se nově příchozí vydali směrem k ohni, do klece začali nastupovat ranění a přinášeli s sebou mrtvé a ty, kdo byli v bezvědomí.

Když Pat Papež odeslal klec nahoru, Billy k němu přistoupil s Mickym v náručí.

Pat vytřeštil na Billyho zděšeně oči a zavrtěl hlavou, jako by tu zprávu mohl popřít.

„Je mi líto, Pate,“ zamumlal Billy.

Pat se na mrtvého nepodíval. „Ne,“ vrtěl hlavou. „To není můj Micky.“

„Vytáhl jsem ho z ohně, Pate,“ dodal Billy. „Jenže bylo pozdě, tak je to.“ Pak se rozbrečel.

{VI}

Večeře zaznamenala v každém ohledu velký úspěch. Bea byla ve skvělé náladě: královskou společnost by nejraději hostila každý týden. Fitz se odebral na její lože a ona ho podle očekávání uvítala. Zůstal u ní až do rána a vyklouzl z jejího pokoje jen těsně předtím, než Nina přinesla čaj.

Obával se, že debata těch mužů možná byla pro královskou večeři příliš kontroverzní, ale nemusel si dělat starosti. Král mu při snídani poděkoval: „Fascinující diskuse, velice poučná, přesně to, co jsem chtěl.“ Fitz zářil pýchou.

Když u doutníku po snídani o všem uvažoval, uvědomil si, že ho pomyšlení na válku nijak neděsí. Mluvil o tom bezděčně jako o tragédii, ale tak úplně špatné by to nebylo. Válka by sjednotila národ proti společnému nepříteli a zdusila ohně neklidu. Už by se nestávkovalo a řeči o republikánství by zněly nevlastenecky. Ženy by dokonce mohly přestat požadovat hlasovací právo. A z osobního hlediska v té vyhlídce nacházel podivnou přitažlivost. Válka by mohla být jeho šancí, jak se stát užitečným, prokázat odvahu, sloužit vlasti a učinit něco na oplátku za bohatství a privilegia, jimiž byl celý život zahrnován.

Zprávy přicházející dopoledne z důlní jámy připravily společnost o veselou náladu. Do Aberowenu se vypravil jen jeden z hostů – Američan Gus Dewar. Všichni měli nicméně nezvyklý pocit, že nejsou středem pozornosti. Oběd proběhl zamlkle a odpolední zábavní program byl zrušen. Fitz se obával, že se na něj král bude zlobit, třebaže on s provozem dolu nemá nic společného. Není ředitelem ani akcionářem Celtic Minerals. Pouze poskytl práva těžby této společnosti, a ta mu platila poplatky za každou vytěženou tunu. Žádný rozumný člověk mu nemůže přičítat vinu za to, co se stalo, o tom nepochyboval. Přesto není možné, aby se urozená společnost oddávala lehkovážné zábavě, zatímco pod zemí jsou uvězněni lidé – a navíc v době, kdy je tu na návštěvě král s královnou. Královský pár se určitě bude nudit.

Fitz měl vztek. Lidé umírají pořád: vojáci padnou v boji, námořníci jdou s lodí ke dnu, dochází ke katastrofám na železnici, hotely plné spících hostů vyhoří do základů. Proč se musí stát důlní neštěstí zrovna ve chvíli, kdy on hostí krále?

Krátce před večeří dorazil do Fitzova sídla Perceval Jones, starosta Aberowenu a předseda Celtic Minerals, aby hraběte informoval, a Fitz se dotázal sira Alana Titea, zda by si král nechtěl zprávu vyslechnout. Jeho Veličenstvo má zájem, přišla odpověď, a Fitzovi se ulevilo: aspoň má panovník co dělat.

Mužští hosté se shromáždili v malém salonu, neokázalé místnosti s měkkými křesly, palmami v květináčích a pianem. Jones měl na sobě černý frak, který si bezpochyby oblékl dopoledne do kostela. Malý nabubřelý mužík ve dvouřadové vestě se naparoval jako páv.

Král si vzal společenský oblek. „Dobře, že jste přišel,“ uvítal ho stručně.

Jones odpověděl: „Měl jsem čest potřást si s Vaším Veličenstvem rukou v roce 1911, když jste přijel do Cardiffu při příležitosti investitury prince waleského.“

„Jsem rád, že obnovujeme vzájemnou známost, i když je mi líto, že se to má dít za tak skličujících okolností,“ odpověděl král. „Povězte mi, co se stalo – prostými slovy, jako byste to vykládal některému z vašich kolegů ředitelů u sklenky v klubu.“

To je chytré, pomyslel si Fitz, určilo to správný tón – třebaže nikdo Jonesovi sklenku nenabídl a král ho nevyzval, aby se posadil.

„Vaše Veličenstvo je velmi laskavé,“ Jones promluvil s cardiffským přízvukem, mnohem výraznějším, než je zpěvavá mluva obyvatel údolí. „V jámě bylo dvě stě dvacet mužů, když došlo k výbuchu, míň než obyčejně, protože tohle je mimořádná nedělní směna.“

„Vy znáte přesný počet?“ zeptal se král.

„Ano, pane, zaznamenáváme si jméno každého muže, který sfárá do dolu.“

„Promiňte, že jsem vás přerušil. Pokračujte, prosím.“

„Obě šachty byly poškozeny, ale hasiči dostali oheň pod kontrolu – za pomoci našeho postřikovacího systému – a muže evakuovali.“ Pohlédl na hodinky. „Před dvěma hodinami bylo dopraveno na povrch dvě stě patnáct havířů.“

„Zdá se, že jste se s touto nepředvídanou událostí vyrovnávali velmi zdatně, Jonesi.“

„Velice vám děkuju, Vaše Veličenstvo.“

„Všech dvě stě patnáct je naživu?“

„Ne, pane. Osm je mrtvých. Dalších padesát utrpělo zranění natolik vážná, že to vyžaduje zákrok lékaře.“

„Panebože,“ povzdechl si král. „To je moc smutné.“

Zatímco Jones vysvětloval, jaké kroky byly podniknuty, aby se lokalizovalo a zachránilo posledních pět horníků, vklouzl do místnosti Peel a přistoupil k Fitzovi. Majordomus měl na sobě večerní úbor a byl připraven podávat večeři. Velice tiše promluvil: „Kdyby vás to náhodou zajímalo, můj lorde…“

Fitz zašeptal: „Ano?“

„Služebná Williamsová se právě vrátila od ústí dolu. Její bratr se zřejmě zachoval jako hrdina. Nechtěl by král náhodou slyšet ten příběh z jejích úst…?“

Fitz se na okamžik zamyslel. Williamsová bude rozrušená a mohla by říct něco nevhodného. Na druhou stranu, král by asi chtěl mluvit s někým, koho se to přímo dotklo. Rozhodl se riskovat. „Vaše Veličenstvo,“ obrátil se ke králi. „Jedna z mých služebných se právě vrátila od ústí dolu a možná má aktuálnější informace. Její bratr pracoval v dolu, když plyn vybuchl. Neměl byste zájem vyzpovídat si ji?“

„Ano, zajisté,“ přitakal král. „Pošlete ji sem, prosím.“

Chvilku poté Ethel Williamsová vešla dovnitř. Uniformu měla pošpiněnou uhelným prachem, ale obličej si už umyla. Udělala pukrle a král se zeptal: „Jaké jsou nejnovější zprávy?“

„Prosím, Vaše Veličenstvo, pět mužů v části Carnation zůstává v důsledku závalu odříznutých. Záchranné družstvo se prokopává sutinami, ale stále je ohrožuje oheň.“

Fitz si všiml, že král se v přítomnosti Ethel chová poněkud jinak. Na Percevala Jonese se předtím sotva podíval, a zatímco poslouchal, neklidně bubnoval prstem na opěradle křesla. Na Ethel však hleděl přímo a zdálo se, že ho zajímá víc. Vlídnějším hlasem se zeptal: „Co říkal váš bratr?“

„Výbuch důlního plynu zapálil uhelný prach a ten stále hoří. Oheň uvěznil mnoho mužů na jejich pracovištích a někteří se udusili. Bratr a ostatní je nemohli zachránit, protože neměli dýchací přístroje.“

„Tak to není,“ prohlásil Jones.

„Myslím, že je,“ protiřečil mu Gus Dewar. Američan se choval jako vždy poněkud neprůbojně, ale snažil se mluvit naléhavě. „Mluvil jsem s některými horníky, kteří se dostali nahoru. Říkali, že skříňky označené ‚Dýchací přístroje‘ byly prázdné.“ Zdálo se, že potlačuje hněv.

Ethel Wiliamsová ho doplnila: „A plameny nemohli uhasit, protože dole nebylo dost vody.“ Oči jí divoce planuly; Fitzovi to připadlo tak okouzlující, že se mu na okamžik zastavilo srdce.

„Je tam hasičský vůz!“ protestoval Jones.

Gus Dewar promluvil znovu. „Vozík na uhlí naplněný vodou a ruční pumpa.“

Ethel Williamsová pokračovala: „Mělo být možné obrátit chod ventilátorů, ale pan Jones dosud neupravil strojní zařízení v souladu se zákonem.“

Jones vypadal pobouřeně. „To se nedalo stihnout –“

Fitz ho přerušil. „Dobrá, Jonesi, tohle není veřejné vyšetřování, Jeho Veličenstvo chce pouze znát pocity lidí.“

„Přesně tak,“ přikývl král. „Ale v jedné věci byste mi možná mohl poradit, Jonesi.“

„Bylo by mi ctí –“

„Plánoval jsem, že zítra dopoledne navštívím Aberowen a některé okolní vesnice a že vlastně zavítám i k vám na radnici. Ovšem za těchto okolností by nic slavnostního nebylo vhodné.“

Sir Alan sedící za královým levým ramenem zavrtěl hlavou a zamumlal: „Naprosto vyloučeno.“

„Na druhou stranu,“ pokračoval král, „připadá mi nesprávné odjet, aniž bychom katastrofu vzali na vědomí. Lidé by nás mohli považovat za lhostejné.“

Fitz vytušil, že zde došlo ke střetu mezi králem a jeho poradci. Ti patrně chtěli, aby král návštěvu zrušil, neboť to považovali za nejméně riskantní řešení, jenže král cítil potřebu učinit nějaké gesto.

Nastalo ticho, zatímco Perceval zvažoval odpověď. Když promluvil, řekl jen: „To je těžká volba.“

„Smím něco navrhnout?“ ozvala se Ethel Williamsová.

Peel na ni zíral jako opařený. „Williamsová!“ sykl. „Mluvte, jen když jste oslovená!“

Fitze polekala její neomalenost před králem. Snažil se udržet klidný hlas: „Snad později, Williamsová.“

Ovšem král se usmál. K Fitzově úlevě se zdálo, že ho Ethel snad pobláznila. „Můžeme si klidně vyslechnout, co tato mladá osoba navrhuje,“ rozhodl.

Ethel nic víc nepotřebovala. Bez dalších okolků prohlásila: „Měl byste s královnou navštívit pozůstalé rodiny. Nic slavnostního, jen jeden vůz tažený černými koňmi. Pro ně by to moc znamenalo. A všichni by si mysleli, že jste úžasný.“ Kousla se do rtu a zmlkla.

Poslední věta je porušením etikety, pomyslel si Fitz s úzkostí; král nepotřebuje dělat nic pro to, aby si lidi mysleli, že je úžasný.

Sir Alan se zděsil. „Nic takového se ještě nikdy nedělalo,“ upozornil poplašeně.

Jenže krále ten nápad očividně zaujal. „Navštívit pozůstalé…,“ pronesl přemítavě. Obrátil se ke svému osobnímu asistentovi. „U Jova, myslím, že tohle je famózní, Alane. Vyjádřit účast lidu v jeho bolestech. Žádná kolona vozů, jen jeden kočár.“ Obrátil se zpátky ke služebné. „Velmi dobře, Williamsová,“ usmál se na ni. „Děkuji vám, že jste promluvila.“

Fitz si zhluboka oddechl.

{VII}

Nakonec to samozřejmě nebyl jen jeden kočár. Král s královnou jeli v prvním se sirem Alanem a jednou dvorní dámou; Fitz a Bea následovali ve druhém s biskupem; a bryčka s různými sluhy tvořila závěr. Perceval Jones chtěl být jedním z účastníků, ale Fitz tu myšlenku kategoricky odmítl. Jak Ethel upozornila, pozůstalé rodiny by mu mohly jít po krku.

Byl větrný den a studený déšť bičoval koně klusající po dlouhé cestě z Tŷ Gwyn. Ethel seděla ve třetím voze. Díky otcovu zaměstnání dobře znala každou hornickou rodinu v Aberowenu. Byla to jediná osoba z Tŷ Gwyn, která znala jména všech mrtvých a zraněných. Dala pokyny kočím a jejím úkolem bylo hlásit královu osobnímu asistentovi, kdo je kdo. Držela si palce. Byl to její nápad, a jestli dopadne špatně, budou to klást za vinu jí.

Jak vyjížděli za velkou železnou bránu, ohromila ji jako vždy ta náhlá změna. Na pozemcích uvnitř areálu panoval pořádek, půvab a krása; venku pak ošklivost skutečného světa. U silnice stála řada chatrčí zemědělských nádeníků, malých domečků o dvou místnostech, a před nimi hromady starého harampádí a špinavé děti hrající si ve škarpě. Krátce poté následovaly řadové domky horníků, lepší než rolnické chatrče, ale stále humpolácké a jednotvárné pro oči člověka jako Ethel, zhýčkaného dokonalými proporcemi oken, dveří a střech Tŷ Gwyn. Lidé tu chodili v laciném oblečení, které se brzy vytahalo a obnosilo a které bylo obarveno rychle blednoucími barvami, takže všichni muži měli na sobě nevýrazné našedlé obleky a všechny ženy nahnědlé šaty. Ethel tu záviděli její uniformu služebné, protože k ní patřila teplá vlněná sukně a nažehlená bavlněná blůza, třebaže některé dívky s oblibou prohlašovaly, že by se nikdy nesnížily, aby dělaly služky. Největší rozdíl však spočíval v samotných lidech. Tady měli špatnou pleť, špinavé vlasy a černé nehty. Muži kašlali, ženy popotahovaly a všem dětem teklo z nosu. Chudí se vlekli a kulhali, zatímco bohatí si sebejistě vykračovali.

Kočáry sjížděly z kopce k hornickému sídlišti Mafeking. Většina obyvatel lemovala chodníky. Čekali zde, ale žádné vlajky neměli ani neprovolávali slávu, jen se ukláněli a dělali pukrlata, zatímco kočáry dojížděly k číslu 19.

Ethel seskočila a tiše sdělila siru Alanovi. „Sian Evansová, pět dětí, přišla o manžela Davida Evanse, stájníka na dole.“ Davida Evanse, zvaného Dai Poník, Ethel dobře znala jako staršího z modlitebny Bethesda.

Sir Alan přikývl a Ethel rychle ustoupila, zatímco on šeptal králi do ucha. Ethel zachytila Fitzův pohled; hrabě souhlasně přikývl hlavou a ji naplnil silný pocit uspokojení. Asistuje králi – a hrabě je s ní spokojený.

Král s královnou přistoupili k domovním dveřím. Barva na nich se odlupovala, avšak schod před nimi byl naleštěný. Nikdy jsem si nepomyslela, že uvidím tohle, pomyslela si Ethel; krále, jak klepe na dveře hornického domku. Král byl ve fraku a na hlavě měl cylindr; Ethel důrazně radila siru Alanovi, že lidé v Aberowenu by neradi viděli panovníka v tvídovém obleku, jaký by si mohli obléct sami.

Dveře otevřela vdova ve svátečních šatech doplněných kloboukem. Fitz navrhoval, že by král měl lidi překvapit, ale Ethel se stavěla proti tomu a sir Alan s ní souhlasil. Při nečekané návštěvě silně rozrušené rodiny by královský pár mohl stanout tváří v tvář opilým mužům, polonahým ženám a rvoucím se dětem. Lepší bude každého předem upozornit.

„Dobrý den, já jsem král,“ pozdravil král a zvedl zdvořile klobouk. „Jste paní Evansová?“

Chvíli na něj nechápavě hleděla. Byla zvyklejší, že se jí říká paní Poníková.

„Přišel jsem vám říct, jak velice je mi líto, co se přihodilo vašemu manželu Davidovi,“ pokračoval král.

Paní Poníková byla zřejmě příliš nervózní, než aby mohla cítit nějaké dojetí. „Moc vám děkuju,“ odpověděla upjatě.

Ethel si uvědomovala, že je to příliš oficiální. Král se cítil nesvůj stejně jako vdova. Ani jeden nedokázal vyjádřit, co skutečně cítí.

Pak se královna dotkla paže paní Poníkové. „Musí to pro vás být velice těžké, má drahá,“ řekla.

„Ano, paní, to je,“ zašeptala vdova a pak jí vytryskly slzy.

Ethel si otřela slzu na vlastní tváři.

Král tonul v rozpacích, ale je třeba uznat, že vytrval a zamumlal: „Je to moc smutné, moc smutné.“

Paní Evansová neovladatelně vzlykala, ale zdálo se, že je přikovaná na místě a nemůže se ani odvrátit. Ethel viděla, že na jejím žalu není nic hezkého: paní Poníkové vyskákaly na obličeji červené skvrny, otevřená ústa prozrazovala, že už přišla o polovinu zubů, a její zoufalé vzlyky zněly chraplavě.

„Tady, prosím,“ nabídla jí královna. Vtiskla paní Poníkové do ruky kapesník. „Vezměte si to.“

Paní Poníkové nebylo ještě ani třicet, ale velké ruce měla uzlovaté a hrbolaté od artritidy jako stará žena. Otřela si obličej královniným kapesníkem. Vzlykání ustalo. „Byl to dobrej mužskej, paní,“ pronesla tiše. „Nikdy na mě nezved ruku.“

Královna nevěděla co říct o muži, jehož ctností bylo, že netloukl manželku.

„Byl hodnej i na poníky,“ dodala paní Poníková.

„Tím jsem si jistá,“ přitakala královna, neboť se opět ocitla na známé půde.

Z hlubin domu se vynořilo batole a přichytilo se matčiny sukně. Král to zkusil znovu. „Myslím, že máte pět dětí,“ prohodil.

„Ach, pane, co si počnou bez táty?“

„To je moc smutné,“ opakoval král.

Sir Alan zakašlal a král řekl: „Jdeme navštívit některé další lidi, kteří jsou ve stejně smutném postavení jako vy.“

„Ach, pane, bylo to od vás laskavý, že jste přišel. Ani nevíte, jak moc to pro mě znamená. Děkuju vám, děkuju vám.“

Král se otočil.

Královna ženu ujistila: „Dnes večer se za vás budu modlit, paní Evansová.“ Pak následovala krále.

Když nastupovali do kočáru, Fitz podal paní Poníkové obálku. Ethel věděla, že je v ní pět zlatých liber a vzkaz napsaný rukou na hlavičkovém papíru Tŷ Gwyn: „Hrabě Fitzherbert si přeje, abyste toto přijala jako znamení jeho hlubokého soucitu.“

I to vymyslela Ethel.

{VIII}

Týden po výbuchu šel Billy s tátou, mámou a dědou do kaple.

Modlitebna Bethesda byla čtvercová místnost s nabílenými stěnami, na kterých nic neviselo. Židle stály v řadách kolem čtyř stran obyčejného stolu. Na stole ležel bochník chleba na porcelánovém talíři od firmy Woolworth a džbán s levným sherry – symbolický chléb a víno. Bohoslužbě se neříkalo přijímání ani mše, ale prostě lámání chleba.

Kolem jedenácté hodiny seděla shromážděná asi stovka věřících na svých místech, muži v nejlepších oblecích, ženy s klobouky, a v zadních řadách se vrtěly do čista vydrhnuté děti. Žádný pevný rituál neexistoval: muži dělali to, k čemu je vedl Duch svatý – improvizovali modlitbu, ohlásili náboženskou píseň, přečetli pasáž z bible nebo přednesli krátké kázání. Ženy zůstávaly samozřejmě zticha.

V praxi se však jistý postup dodržoval. První modlitbu vždy proslovil některý ze starších, který pak rozlomil bochník a podal talíř nejblíže sedícímu. Každý člen kongregace, kromě dětí, si ulomil kousek a snědl ho. Pak se podávalo kolem stolu víno a všichni se ze džbánu napili, ženy malými doušky, zatímco někteří muži si dopřáli pořádný hlt. Poté všichni mlčky seděli, dokud někdo nepocítil vyzvání Ducha svatého, aby promluvil.

Když se Billy ptal otce, v jakém věku by se měl při obřadu začít nahlas projevovat, táta odpověděl: „Žádné pravidlo není. Následujeme vedení Ducha svatého.“ Billy ho vzal za slovo. Jestliže mu v nějakou chvíli vytanula na mysli počáteční slova některé náboženské písně, přijal to jako pokyn Ducha svatého, postavil se a píseň ohlásil. Věděl, že v jeho věku je to předčasné, ale kongregace to přijímala. Příběh o tom, jak se mu při zasvěcení v dole zjevil Ježíš, se vyprávěl znovu a znovu v polovině modliteben v uhelné pánvi jižního Walesu a lidé Billyho považovali za výjimečného.

Dnes dopoledne každá modlitba prosila o útěchu pro pozůstalé, zejména pro paní Poníkovou, která tu seděla v závoji s vyděšeně se tvářícím nejstarším synem vedle sebe. Táta požádal Boha o velkomyslnost při odpouštění podlým majitelům dolů, kteří nedbali na zákonná nařízení o dýchacích přístrojích a reverzní ventilaci. Billy měl pocit, že tu něco chybí. Bylo příliš jednoduché jen žádat o útěchu. On chtěl pomoc, aby porozuměl, jak výbuch zapadá do Božího plánu.

Ještě nikdy neimprovizoval modlitbu. Mnozí muži se modlili s používáním hezky znějících frází a citací z Písma, téměř jako by kázali. Billy osobně měl dojem, že na Boha nelze zapůsobit tak lehce. Vždycky ho nejvíc dojímaly prosté modlitby znějící upřímně.

Ke konci bohoslužby se mu v mysli začala formulovat slova a věty a on cítil silné nutkání nechat je zaznít. Vzal to jako vedení Ducha svatého a nakonec se postavil.

Se zavřenýma očima pronesl: „Bože, žádali jsme Tě dnes ráno, abys přinesl útěchu těm, kdo ztratili manžela, otce či syna, zejména naší sestře v Pánu paní Evansové, a my se modlíme, aby pozůstalí otevřeli svá srdce a přijali Tvé požehnání.“

Tohle už říkali druzí. Billy se odmlčel a pak pokračoval: „A nyní Tě, Pane, žádáme ještě o jedno požehnání: dar porozumění. Potřebujeme vědět, Pane, proč došlo v jámě k tomuto výbuchu. Všechny věci jsou v Tvé moci, proč jsi tedy dovolil, aby důlní plyn zaplnil hlavní patro, a proč jsi dovolil, aby se vzňal uhelný prach? Jak to, Pane, že nad námi stojí muži, ředitelé Celtic Minerals, kteří ve své hamižnosti nedbají o životy Tvých lidí? Jak slouží smrt dobrých mužů a zmrzačení těl, která jsi stvořil, Tvým posvátným záměrům?“

Znovu se odmlčel. Věděl, že je špatné vznášet k Bohu požadavky, jako když se vyjednává s vedením podniku, a tak dodal: „Víme, že utrpení lidí z Aberowenu musí hrát nějakou úlohu v Tvém věčném plánu.“ Uvažoval, že by tady měl nejspíš skončit, ale nedokázal se zdržet poznámky: „Jenže, Pane, nevidíme jakou, tak nám to prosím vysvětli.“

Skončil: „Ve jménu Pána Ježíše Krista.“

Shromáždění pronesli: „Amen.“

{IX}

Toho dne odpoledne byli obyvatelé Aberowenu pozváni k prohlídce zahrad Tŷ Gwyn. Pro Ethel to znamenalo spoustu práce.

V sobotu večer vyvěsili oznámení v hospodách a v neděli dopoledne byl vzkaz čten po bohoslužbách v kostelech a kaplích. Zahrady byly navzdory zimnímu období velice krásně upraveny pro krále a hrabě Fitzherbert si přeje podělit se o jejich krásu se svými sousedy, uvádělo se v pozvání. Hrabě bude mít černou vázanku a uvítá, budou-li mít návštěvníci na sobě podobné znamení úcty k mrtvým. Třebaže by zřejmě bylo nevhodné pořádat oslavu, občerstvení se podávat bude.

Ethel přikázala, aby na Východním trávníku vztyčili tři velké stany. V jednom připravili půl tuctu pětisetlitrových sudů světlého piva dovezených vlakem z pivovaru Crown v Pontyclunu. Pro abstinenty, kterých bylo v Aberowenu hodně, nachystali v dalším stanu skládací stolky s obrovskými varnicemi s čajem a stovkami šálků a podšálků. Ve třetím, menším stanu se nabízelo sherry pro nepatrnou střední vrstvu města, která zahrnovala anglikánského vikáře, oba doktory a ředitele dolu Maldwyna Morgana, jemuž se už říkalo Morgan, co šel do Merthyru.

Naštěstí byl slunný den, chladný, ale suchý, s ojedinělými, neškodně vypadajícími mráčky vysoko na modré obloze. Přišly čtyři tisíce lidí – skoro všichni obyvatelé města – a téměř každý měl černou kravatu, stuhu nebo pásku na paži. Návštěvníci se procházeli kolem keřů, nakukovali okny do domu a hemžili se na trávnících.

Princezna Bea zůstala ve svém pokoji: tohle nebyla společenská událost podle jejích představ. Ethel ze zkušenosti věděla, že všichni lidé z vyšší společenské třídy jsou sobečtí, ovšem Bea to povýšila na umění. Veškerou energii soustřeďovala na vlastní uspokojení a prosazení se. Dokonce i když pořádala večírky – což dělala dobře –, jejím motivem bylo hlavně předvádět svou vlastní krásu a půvab.

Fitz zůstával středem pozornosti ve viktoriánsko-gotické nádheře Velkého sálu; jako kožešinová předložka vedle něj ležel jeho obrovský pes. V hnědém tvídovém obleku vypadal přístupněji i navzdory tvrdému límečku a černé vázance. Je hezčí než jindy, pomyslela si Ethel. Po skupinkách tří či čtyř osob k němu přiváděla příbuzné mrtvých, takže mohl vyjádřit soustrast každému obyvateli Aberowenu postiženému neštěstím.

Mluvil s nimi s obvyklým šarmem a každý měl při odchodu pocit výjimečnosti.

Ethel se nyní stala hospodyní. Po králově návštěvě Bea trvala na tom, aby paní Jevonsová už nadobro skončila: na unavené staré služebnictvo neměla princezna čas. V Ethel spatřovala člověka, který bude pilně pracovat, aby splnil její přání, a povýšila ji navzdory jejímu mládí. Ethel se tak naplnila tajná tužba. Převzala pokojík po paní Jevonsové a na stěnu si pověsila fotografii rodičů ve svátečním oblečení pořízenou před modlitebnou Bethesda v den, kdy se otvírala.

Když Fitz dospěl na konec seznamu, Ethel požádala o svolení strávit pár minut s rodinou.

„Samozřejmě,“ souhlasil hrabě. „Jak dlouho chcete. Byla jste naprosto skvělá. Nevím, co bych si bez vás počal. Král vám byl za vaši pomoc také vděčný. Jak si dokážete pamatovat všechna ta jména?“

Usmála se. Nebyla si jistá, čím to, že ji jeho chvála tak rozechvívá. „Většina z těch lidí přišla někdy k nám domů, aby se poradili s otcem kvůli náhradě za zranění nebo sporu s některým šéfem. Někteří se svěřovali s obavami ohledně bezpečnostních opatření v dole.“

„Stejně si myslím, že jste pozoruhodná,“ řekl a ve tváři se mu objevil onen neodolatelný úsměv, který ho občas proměňoval v malého kluka ze sousedství. „Vyřiďte otci pozdravení.“

Vyšla ven a v báječné náladě přeběhla trávník. Tátu, mámu, Billyho i dědu našla ve stanu s čajem. Táta ve svátečním obleku s bílou košilí a tvrdým límcem vypadal důstojně. Billy měl na tváři ošklivou popáleninu. Ethel se zeptala: „Jak je ti, Billíku?“

„Jde to. Vypadá to děsně, ale doktor říkal, že bude lepší nechat to bez obvazu.“

„Všichni mluví o tom, jak jsi byl statečný.“

„Na zachránění Mickyho Papeže to stejně nestačilo.“

Na tohle se nedalo nic říct, ale Ethel se soucitně dotkla bratrovy paže.

Máma hrdě dodala: „Billy nás dneska ráno v Bethesdě vedl při modlitbě.“

„Výborně, Billy! Škoda že jsem tam nebyla.“ Ethel do kaple nešla – v domě bylo příliš mnoho práce. „Za co ses modlil?“

„Žádal jsem Boha, aby nám pomohl pochopit, proč dovolil ten výbuch v jámě.“ Billy se nervózně ohlédl po tátovi, který se neusmíval.

Táta přísně poznamenal: „Billy by udělal líp, kdyby Boha požádal, aby mu posílil víru – pak by mohl věřit, aniž by chápal.“

Očividně se kvůli tomu už pohádali. Ethel neměla trpělivost na teologické disputace, které nakonec stejně nikam nevedou. Pokusila se vylepšit náladu. „Hrabě Fitzherbert mě požádal, abych ti vyřídila pozdravení, tati,“ oznámila. „Není to od něj hezké?“

Táta neroztál. „Bylo mi líto, když jsem viděl, jak se účastníš té frašky v pondělí,“ odpověděl přísně.

„V pondělí?“ podivila se nevěřícně. „Když král navštěvoval ty rodiny?“

„Viděl jsem, jak šeptáš jména tomu poskokovi.“

„To byl sir Alan Tate.“

„Kašlu na to, jak si říká, patolízala poznám na první pohled.“

Ethel to otřáslo. Jak se může táta tak pohrdavě vyjadřovat o její velké chvíli? Bylo jí do breku. „Myslela jsem, že na mě budeš hrdý – že pomáhám králi!“

„Jak se král opovažuje vyjadřovat soucit s našima lidma? Co král ví o strádání a nebezpečí?“

Ethel potlačila slzy. „Ale tati, pro lidi to moc znamenalo, že je navštívil!“

„Odvedlo to všechnu pozornost od nebezpečných a nezákonných činů Celtic Minerals.“

„Jenže oni potřebovali útěchu.“ Jak je možné, že to nevidí?

„Král je obměkčil. V neděli odpoledne bylo tohle město připravené k revoltě. V pondělí večer všichni mluvili jen o tom, jak královna dala paní Poníkový kapesník.“

Ethel rychle přešla od hlubokého žalu do hněvu. „Je mi líto, že to cítíš takhle,“ pronesla chladně.

„Není čeho litovat –“

„Je mi to líto, protože nemáš pravdu,“ přerušila ho.

Tátu to zarazilo. Nestávalo se mu, aby mu někdo – natož děvče – řekl, že nemá pravdu.

Máma zvedla obočí: „No tak, Eth –“

„Lidi mají city, tati,“ dodala Ethel bez přemýšlení. „Ty na tohle pořád zapomínáš.“

Táta nebyl schopen slova.

Máma se pohoršila: „Tak to stačí!“

Ethel pohlédla na Billyho. I skrz slzy spatřila výraz obdivného ohromení. To ji povzbudilo. Popotáhla nosem, otřela si oči hřbetem ruky a pokračovala: „Ty a tvoje odbory, tvoje bezpečnostní předpisy a tvoje Písmo – vím, že to je důležité, tati, ale nemůžeš ze světa sprovodit lidský city. Doufám, že socialismus jednoho dne udělá ze světa lepší místo pro pracující lidi, jenže ti do tý doby potřebujou útěchu.“

Tátovi se konečně vrátil hlas. „Myslím, že jsme toho od tebe slyšeli už dost,“ prohlásil škrobeně. „Byla jsi chvíli s králem, a to ti stouplo do hlavy. Jsi nedochůdče a nemáš co poučovat starší.“

Plakala tolik, že se už nemohla s otcem přít. „Je mi to líto, tati,“ vzlykla. Po chvíli dusného mlčení dodala: „Měla bych se vrátit do práce.“ Hrabě ji vybídl, aby si dopřála tolik času, kolik bude chtít, potřebovala však být sama. Odvrátila se od otcova rozzlobeného pohledu a vydala se zpátky k domu. Oči ponechávala sklopené a doufala, že si nikdo nevšimne jejích slz.

Nechtěla s nikým mluvit, a tak vklouzla do Gardéniového apartmá. Lady Maud se už vrátila do Londýna, pokoj byl prázdný a povlečení z postele stažené. Vrhla se na matraci a plakala.

Ještě před chvílí na sebe byla tak hrdá. Jak mohl táta znectít všechno, co udělala? Chtěl snad, aby pracovala špatně? Pracuje pro šlechtu. Stejně jako každý havíř v Aberowenu. I když je zaměstnává Celtic Minerals, dobývají uhlí hraběte a ten dostává za tunu totéž jako horník, který ho vyrubal ze země – skutečnost, kterou otec nikdy nezapomínal zdůrazňovat. Jestliže je v pořádku být dobrým havířem, zdatným a výkonným, co je špatného na tom být dobrou hospodyní?

Zaslechla, jak se otevřely dveře. Rychle vyskočila. Byl to hrabě. „Co se proboha děje?“ zeptal se vlídně. „Slyšel jsem vás až na chodbu.“

„Moc se omlouvám, můj lorde, neměla jsem sem chodit.“

„To je v pořádku.“ V jeho neuvěřitelně pohledné tváři se zračilo upřímné znepokojení. „Proč pláčete?“

„Byla jsem tak hrdá, že pomáhám králi,“ odpověděla žalostně. „Jenže otec říká, že to byla fraška, všechno jen kvůli tomu, aby se lidi přestali hněvat na Celtic Minerals.“ Znovu jí vytryskly slzy.

„To je ale nesmysl,“ zavrtěl hlavou. „Každý viděl, že králova starost byla upřímná. I královnina.“ Z náprsní kapsy saka vytáhl bílý plátěný kapesník. Očekávala, že jí ho podá, ale on jí slzy z tváří jemně otřel sám. „Byl jsem na vás v pondělí pyšný, i když váš otec ne.“

„Jste moc laskavý.“

„No tak, no tak,“ zamumlal, sklonil se a políbil ji na rty.

Ohromilo ji to. Tohle bylo to poslední, co čekala. Když se narovnal, upřela na něj nechápavý pohled.

Díval se jí do očí. „Jste naprosto okouzlující,“ pronesl tiše; pak ji políbil znovu.

Tentokrát ho odstrčila. „Můj lorde, co to děláte?“ zašeptala údivem bez sebe.

„Nevím.“

„Ale co si myslíte?“

„Vůbec nemyslím.“

Zírala do jeho ostře řezaného obličeje. Zelené oči ji pozorně zkoumaly, jako by se pokoušely přečíst její myšlenky. Uvědomila si, že ho zbožňuje. Náhle ji zaplavily pocity vzrušení a touhy.

„Nemůžu si pomoct,“ přiznal.

Šťastně si vzdychla. „Tak mě polibte ještě,“ vyzvala ho.

KAPITOLA TŘETÍ

Únor 1914

V

půl jedenácté se v hale sídla hraběte Fitzherberta v londýnském Mayfairu objevila v zrcadle postava vysokého muže bezvadně oblečeného ve vycházkovém obleku Angličana z vyšší společenské třídy. Měl tvrdý límec, protože módu měkkých límečků nesnášel, a stříbrnou kravatu přidržovala jehlice s perlou. Někteří jeho přátelé se domnívali, že je ponižující oblékat se dobře. „Já ti něco povím, Fitzi, vypadáš jak zatracenej krejčí, co se ráno chystá otevřít obchod,“ vytkl mu kdysi mladý markýz z Lowtheru. Ovšem Lowthie chodil jak vagabund s drobky na vestě a doutníkovým popelem na manžetách košile a chtěl, aby všichni vypadali stejně hrozně. Fitz ušmudlanost nenáviděl; rád byl upravený jako ze škatulky.

Nasadil si na hlavu šedý cylindr. S vycházkovou holí v pravé ruce a novými šedými semišovými rukavicemi v levé vyšel z domu a vydal se směrem na jih. Na náměstí Berkeley na něj zamrkala asi čtrnáctiletá blonďatá dívka a navrhla: „Vykouřím ti ho za šilink, chceš?“

Přešel Piccadilly a vkročil do Green Parku. Ke kořenům stromů se lepilo pár sněhových vloček. Prošel kolem Buckinghamského paláce a ocitl se v nehezké čtvrti u nádraží Victoria. Na další cestu do Ashley Gardens se musel vyptat strážníka. Ukázalo se, že hledaná ulice se nachází za římskokatolickou katedrálou. Opravdu, pomyslel si Fitz, jestliže někdo zve příslušníky šlechty na návštěvu, měl by mít aspoň kancelář ve slušné čtvrti.

Pozval ho otcův starý přítel jménem Mansfield Smith-Cumming. Jako penzionovaný námořní důstojník dělal teď cosi neurčitého na ministerstvu války. Poslal Fitzovi dost stručný vzkaz. „Byl bych vděčný, kdybyste se zastavil na pár slov v záležitosti státního zájmu. Mohl byste mě navštívit zítra dopoledne, řekněme v jedenáct hodin?“ Vzkaz byl napsaný na stroji a místo podpisu pod ním stálo zeleným inkoustem jediné písmeno „C“.

Fitze popravdě potěšilo, že s ním někdo z vládních úředníků chce mluvit. Měl hrůzu z toho, že je považován za okrasu, bohatého aristokrata, který nemá žádnou jinou úlohu než zdobit společenské akce. Doufal, že bude požádán o radu, možná ohledně svého starého pluku Velšských střelců. Nebo může jít o nějaký úkol, který by mohl splnit ve spojení s domobranou jižního Walesu, jejímž byl čestným plukovníkem. Každopádně předvolání na ministerstvo války mu dávalo pocit, že není zcela nepotřebný.

Pokud tohle skutečně je ministerstvo války. Ukázalo se, že na určené adrese stojí moderní činžovní dům. Vrátný nasměroval Fitze k výtahu. Byt Smith-Cummingse vypadal zčásti jako domácnost, zčásti jako kancelář, ale rázný mladý muž s vojenským vzezřením Fitzovi oznámil, že ho „C“ ihned přijme.

C neměl vojenské vzezření. Zavalitý a plešatý, nos jako kašpar a před okem monokl. Kancelář měl zakrámovanou rozmanitými předměty: byl tu model letadla, dalekohled, kompas a obraz rolníků před popravčí četou. Fitzův otec o Smith-Cummingsovi vždy mluvil jako o „námořním kapitánovi trpícím mořskou nemocí“ a jeho kariéra na moři nebyla nikterak výstavní. Co dělá tady? „Co je tohle přesně za odbor?“ zeptal se Fitz, když se posadil.

„Tohle je zahraniční oddělení Úřadu tajné služby,“ odpověděl C.

„Nevěděl jsem, že máme Úřad tajné služby.“

„Kdyby to lidi věděli, nebylo by to tajné.“

„Rozumím.“ Fitz pocítil nával vzrušení. Lichotilo mu, že dostává důvěrné informace.

„Kdybyste byl tak laskav a nikomu se o tom nezmiňoval.“

Fitz dostává rozkaz, třebaže zdvořile formulovaný. „Samozřejmě,“ přikývl. Byl potěšen a cítil se jako člen vlivných kruhů. Neznamená to, že ho C třeba požádá, aby pracoval pro ministerstvo války?

„Gratuluju vám k úspěchu vašeho domácího večírku za účasti krále. Nepochybně jste pro setkání s Jeho Veličenstvem sestavil impozantní skupinu mladých mužů s dobrými kontakty.“

„Děkuju vám. Přesně řečeno, šlo o tichou společenskou akci, ale obávám se, že se to rozkřiklo.“

„A nyní berete manželku do Ruska.“

„Princezna je Ruska. Chce navštívit bratra. Jde o dlouho odkládanou cestu.“

„A jede s vámi Gus Dewar.“

Zdálo se, že C ví všechno. „Je na cestě kolem světa,“ vysvětlil mu Fitz. „Naše cestovní plány se kryly.“

C se pohodlně opřel zády a konverzačně prohodil: „Víte, proč byl admirál Alexejev jmenován velitelem ruské armády ve válce proti Japonsku, i když o pozemních bojích nevěděl vůbec nic?“

Fitz jako chlapec strávil v Rusku nějakou dobu a sledoval i postup rusko-japonské války v letech 1904-1905, ale tuto historku neznal. „Povězte mi to.“

„Velkovévoda Alexis se zřejmě zapletl do rvačky v jednom marseilleském bordelu a francouzská policie ho zatkla. Alexejev ho přišel zachránit a četníkům řekl, že se neslušně choval on, nikoli velkovévoda. Díky podobnosti jejich jmen to vypadalo věrohodně a velkovévodu propustili z vězení. Alexejevovou odměnou bylo velení armádě.“

„Není divu, že prohráli.“

„Rusové přesto mají největší armádu na světě – podle některých výpočtů šest milionů mužů – za předpokladu, že povolají zálohy. Bez ohledu na neschopnost velení to je impozantní síla. Jenže jak efektivní by byli, řekněme, v nějaké evropské válce?“

„Od svatby jsem tam nebyl,“ odpověděl Fitz. „Nejsem si jistý.“

„My také ne. A tady do toho vstupujete vy. Rád bych, abyste získal nějaké informace, až tam budete.“

Fitze to překvapilo. „Ale to by přece mělo udělat naše velvyslanectví.“

„Zajisté.“ C pokrčil rameny. „Jenže diplomati se vždycky víc zajímají o politiku než o vojenské záležitosti.“

„I tak, musí tam být vojenský atašé.“

„Člověk zvenčí, jako jste vy, může poskytnout svěžejší pohled – podobně jako vaše skupina v Tŷ Gwyn poskytla králi něco, co od ministerstva zahraničí získat nemůže. Jestliže však máte pocit, že nemůžete…“

„Já neodmítám,“ přerušil ho Fitz chvatně. Naopak ho potěšilo, že byl požádán, aby vykonal něco pro vlast. „Jenom mě překvapuje, že se to má dělat takhle.“

„Jsme nová sekce š malými finančními zdroji. Moji nejlepší informátoři jsou inteligentní muži na cestách, kteří mají dostatečné vojenské zkušenosti, aby pochopili, na co se dívají.“

„Rozumím.“

„Zajímalo by mě, jestli budete mít pocit, že ruské důstojnictvo od roku 1905 pokročilo. Zmodernizovali se, nebo stále lpí na starých názorech? Setkáte se se všemi vrcholnými lidmi v Sankt Petěrburgu – vaše manželka je spřízněna s polovinou z nich.“

Fitz přemýšlel o tom, jak šlo Rusko posledně do války. „Hlavním důvodem, proč prohráli s Japonskem, bylo, že ruské železnice nestačily na zásobování armády.“

„Ovšem od té doby se snaží železniční síť zlepšit – s využitím peněz půjčených od Francie, svého spojence.“

„Zajímalo by mě, jestli v tom hodně pokročili.“

„To je klíčová otázka. Budete cestovat po železnici. Jezdí vlaky na čas? Mějte oči otevřené. Jsou tratě stále ještě většinou jednokolejné, nebo dvojkolejné? Němečtí generálové mají zpracovaný plán pro případnou válku, který se zakládá na výpočtu, jak dlouho bude trvat mobilizace ruské armády. Jestliže dojde k válce, bude mnoho záviset na přesnosti této kalkulace.“

Fitz byl vzrušený jako školák, ale přinutil se mluvit důstojně. „Zjistím vše, co budu moct.“

„Děkuju vám.“ C pohlédl na hodinky.

Fitz se zvedl a potřásli si rukou.

„Kdy přesně jedete?“ zeptal se C.

„Odjíždíme zítra,“ odpověděl Fitz. „Na shledanou.“

{II}

Grigorij Peškov sledoval, jak jeho mladší bratr Lev obírá vysokého Američana o peníze. Ve Lvově přitažlivém obličeji se zračila chlapecká dychtivost, jako by jeho hlavním cílem bylo pochlubit se zručností. Grigorij pocítil dobře známý nával úzkosti. Obával se, že jednoho dne Lvovo osobní kouzlo nepostačí na to, aby ho ochránilo před průšvihem.

„Tohle je zkouška paměti,“ řekl Lev anglicky. Tato slova se naučil nazpaměť. „Vyberte si kteroukoli kartu.“ Zesílil hlas, aby ho v tom továrním randálu – uprostřed řinčení těžkých strojů, syčení páry a lidí pokřikujících pokyny a dotazy – bylo slyšet.

Návštěvník se jmenoval Gus Dewar. Měl na sobě sako, vestu a kalhoty, vše z téže jemné, šedé vlněné látky. Grigorij se zajímal právě o něj, protože Američan pocházel z Buffala.

Dewar byl příjemný mladý muž. Pokrčil rameny, vytáhl si kartu ze Lvova balíčku a podíval se na ni.

„Položte ji na ponk, lícem dolů,“ vyzval ho Lev.

Dewar položil kartu na hrubý dřevěný pracovní stůl.

Lev vytáhl z kapsy rublovou bankovku a položil ji na kartu. „Teď tam položte dolar.“ Tohle se dalo provádět jen s bohatými návštěvníky.

Grigorij věděl, že Lev mezitím kartu zaměnil. V ruce za rublovou bankovkou skrýval jinou kartu. Šikovnost – kterou Lev cvičil dlouhé hodiny – spočívala v sebrání první karty a jejím ukrytí v dlani hned po položení rublové bankovky a nové karty na stůl.

„Jste si jistý, že si můžete dovolit prohrát dolar, pane Deware?“ zeptal se Lev.

Dewar se usmál, jak to oběti podvodu v tuto chvíli dělají vždy. „Myslím, že ano,“ přisvědčil.

„Pamatujete si tu kartu?“ Lev ve skutečnosti anglicky neuměl. Tyto fráze se naučil i německy, francouzsky a italsky.

„Piková pětka,“ odpověděl Dewar.

„Špatně.“

„Jsem si dost jistý.“

„Obraťte ji.“

Dewar kartu obrátil. Byla to křížová dáma.

Lev shrábl dolarovou bankovku a svůj rubl.

Grigorij zatajil dech. Tohle je nebezpečný okamžik. Nebude si Američan stěžovat, že byl okraden, a neobviní Lva?

Dewar se posmutněle usmál a připustil: „Dostal jste mě.“

„Znám i jinou hru,“ nadhodil Lev.

To stačilo: Lev chtěl pokoušet štěstí. Třebaže mu bylo už dvacet, Grigorij ho pořád musel chránit. „S mým bratrem nehrajte,“ varoval Grigorij rusky Dewara. „Vždycky vyhraje.“

Dewar se usmál a váhavě odpověděl tímtéž jazykem. „To je dobrá rada.“

Dewar byl první ze skupinky návštěvníků, kteří si prohlíželi Putilovský závod. Byla to největší továrna v Sankt Petěrburgu, zaměstnávala třicet tisíc mužů, žen a dětí. Grigorij měl za úkol ukázat jim své malé, ale důležité pracoviště. Továrna vyráběla lokomotivy a další velké ocelové produkty. Grigorij pracoval jako předák v dílně, kde se vyrábějí železniční kola.

Grigorij toužil popovídat si s Dewarem o Buffalu. Jenže dřív než stačil položit otázku, objevil se mistr licí haly Kanin. Kvalifikovaný inženýr, vysoký hubený muž s ustupujícími vlasy.

S ním přicházel druhý návštěvník. Podle jeho oblečení Grigorij poznal, že to musí být ten britský lord. Byl oděn jako ruský šlechtic, ve fraku s cylindrem. Možná to je oblečení, jaké nosí vládnoucí třída na celém světě.

Lord se jmenoval, jak Grigorije předem informovali, hrabě Fitzherbert. Byl to nejpohlednější muž, jakého kdy Grigorij spatřil, s černými vlasy a pronikavýma zelenýma očima. Ženy v dílně na výrobu kol na něj čučely jako na boha.

Kanin promluvil na Fitzherberta rusky. „Tady teď vyrábíme dvě nové lokomotivy týdně,“ oznámil hrdě.

„Úžasné,“ prohodil anglický lord.

Grigorij chápal, proč to tyhle cizince tolik zajímá. Četl noviny a docházel na přednášky a schůzky diskusní skupiny organizované sanktpetěrburským bolševickým výborem. Lokomotivy, které se tu vyrábějí, jsou životně důležité pro obranyschopnost Ruska. Návštěvníci mohou předstírat pouhou prostou zvědavost, ale shromažďují vlastně tajné vojenské informace.

Kanin představil Grigorije. „Tady Peškov je šachový přeborník naší továrny.“ Kanin patřil k vedení, ale k pracovníkům se choval slušně.

Fitzherbert byl okouzlující. Promluvil k Varje, asi padesátileté ženě s šedivými vlasy staženými šátkem. „Jste moc hodná, že nám ukazujete své pracoviště,“ poznamenal vesele plynnou ruštinou, ovšem se silným cizím přízvukem.

Varja, až hrůzu nahánějící postava, svalnatá a s velkými prsy, se zahihňala jako školačka.

Předvádění bylo připraveno. Grigorij už předem naložil ingoty do pánve a rozpálil pec; kov byl nyní roztavený. Měl však přijít ještě jeden návštěvník: manželka hraběte, která je prý Ruska – proto umí hrabě rusky, s čímž se tu u cizinců člověk obvykle nesetká.

Grigorij se chtěl Dewara vyptávat na Buffalo, ale dřív než se mu ta možnost naskytla, vešla do dílny na výrobu železničních kol manželka hraběte. Její dlouhá sukně před sebou tlačila špínu a kovové špony jako smeták. Přes šaty měla krátký kabátek; následoval ji sluha nesoucí kožešinový plášť, služka s taškou a jeden z ředitelů továrny hrabě Maklakov, mladý muž oblečený jako Fitzherbert. Maklakova návštěvnice očividně velice zaujala, usmíval se, tiše promlouval a každou chvíli ji bral za paži. Žena byla mimořádně hezká a koketně ukláněla hlavu s plavými kadeřemi.

Grigorij ji okamžitě poznal. Byla to princezna Bea.

Srdce se mu sevřelo a začalo se mu dělat nevolno. Urputně potlačil ošklivou vzpomínku, která se vynořila z daleké minulosti. Potom jako v každé mimořádné situaci pohlédl na bratra. Nevzpomene si Lev také? Bylo mu v té době pouhých šest roků. Lev hleděl na princeznu zvědavě, jako by se ji pokoušel někam zařadit. Potom, zatímco Grigorij přihlížel, se Lvův výraz změnil a on si vzpomněl. Zbledl a zdálo se, že je mu zle, a vzápětí zrudl hněvem.

V tu chvíli už Grigorij stál vedle něj. „Zůstaň v klidu,“ zašeptal. „Nic neříkej. Pamatuj, že jedeme do Ameriky – to nesmí nic narušit!“

Lev znechuceně zachroptěl.

„Vrať se do stáje,“ vyzval ho Grigorij. Lev pracoval s koňmi, kterých se v továrně používalo mnoho.

Lev ještě chvíli upíral nasupený pohled na nic netušící princeznu. Pak se otočil a odešel; chvíle nebezpečí pominula.

Grigorij zahájil ukázku: Kývl na Izáka, muže asi stejně starého jako on, který byl kapitánem fotbalového mužstva jejich fabriky. Izák otevřel formu. Pak s Varjou zvedli naleštěný dřevěný model přírubového železničního kola. Byl velice dovedně zpracovaný, s paprsky, které měly v průřezu tvar elipsy a rozbíhaly se od středu k obvodu. Kolo bylo určené pro parní lokomotivu typu 4-6-4 a model byl skoro tak velký jako lidé, kteří ho zvedali.

Vtiskli ho do hlubokého kontejneru naplněného vlhkou pískovou odlévací směsí. Izák ho přiklopil litinovou kokilou a vytvořil otisk, přírubu a nakonec i vrchní část formy.

Pak zkompletovanou formu otevřeli a Grigorij ji zkontroloval. Žádné nepravidelnosti nebylo vidět. Postříkal odlévací písek černou olejovitou tekutinou a opět formu uzavřel. „Teď, prosím, odstupte co nejdál,“ vyzval návštěvníky. Izák nastavil výpust pánve nad nálevku na vrcholu formy. Nakonec Grigorij pánev naklopil.

Roztavená ocel pomalu stékala do formy. Z odvzdušňovacích průduchů syčela pára z vlhkého písku. Grigorij ze zkušenosti věděl, kdy má pánev zvednout a lití zastavit. „Dalším krokem je dopracování tvaru kola,“ vysvětlil návštěvníkům. „Roztavený kov vychládá velmi dlouho, a proto tady mám kolo odlité dřív.“

To už bylo upevněné na soustruhu a Grigorij dal pokyn soustružníku Konstantinovi, synovi Varji. Hubený, vyčouhlý, inteligentně působící mladík s černou hřívou byl předsedou bolševické diskusní skupiny a Grigorijovým nejlepším přítelem. Zapnul elektrický motor na nejvyšší obrátky a začal kolo obrábět.

„Držte se prosím od soustruhu dál,“ varoval Grigorij návštěvníky zvýšeným hlasem, aby přehlušil kvílení stroje. „Kdybyste se ho dotkli, můžete přijít o prst.“ Zvedl levou ruku. „Jako se to stalo mně v téhle fabrice, když mi bylo dvanáct.“ Na místě prsteníku měl ošklivý pahýl. Zachytil podrážděný pohled Maklakova, kterému se nelíbila připomínka lidských výdajů ve spojitosti s jeho zisky. V pohledu princezny Bey zaznamenal směs znechucení spolu s fascinací a napadlo ho, jestli ji nějak podivně nepřitahuje špína, bolest a utrpení. Nebylo obvyklé, že si továrnu přijde prohlédnout dáma.

Pokynul Konstantinovi a ten zastavil stroj. „Dalším krokem je kontrola rozměrů kola pomocí posuvného měřítka.“ Zvedl používaný nástroj. „Železniční kola musejí mít přesnou velikost. Jestliže se průměr liší o víc než šestnáctinu palce – což je asi šířka tuhy v tužce –, kolo se musí roztavit a odlít znovu.“

Fitzherbert se lámanou ruštinou zeptal: „Kolik kol vyrobíte za den?“

„Průměrně šest nebo sedm, závisí na počtu zmetků.“

Američan Dewar chtěl vědět: „Kolik hodin pracujete?“

„Od šesti ráno do sedmi večer. Od pondělí do soboty. V neděli máme povoleno jít do kostela.“

Do výrobny kol vběhl asi osmiletý chlapec pronásledovaný křičící ženou – patrně matkou. Grigorij po něm chňapl, aby se nedostal k peci. Chlapec mu uhnul a vrazil do princezny Bey; se slyšitelným žuchnutím ji udeřil nakrátko ostříhanou hlavou do žeber. Princezna bolestně zalapala po dechu. Chlapec se zastavil, zřejmě otřesený. Rozlícená princezna se rozmáchla a vrazila mu takovou facku, až se zakymácel; Grigorij si pomyslel, že chlapec upadne. Američan řekl anglicky cosi příkrého, znělo to překvapeně a pobouřeně. Vzápětí matka silnýma rukama chlapce popadla a odtáhla ho.

Dílenský mistr Kanin se tvářil vyděšeně, věděl, že mu to může být dáváno za vinu. Oslovil princeznu: „Vaše Nejvyšší Excelence, neublížil vám?“

Princezna Bea očividně zuřila, ale zhluboka se nadechla a odpověděla: „To nic není.“

Manžel a ruský hrabě k ní starostlivě přistoupili. Pouze Dewar stál stranou s výrazem nesouhlasu a odporu v tváři. Grigorij vytušil, že ho pobouřil ten políček, a přemýšlel, jestli jsou všichni Američani tak měkkosrdcatí. Facka nic není: Grigorij a jeho bratr dostávali jako děti v téhle fabrice nářez rákoskou.

Návštěvníci začali odcházet. Grigorij se polekal, že může ztratit příležitost, aby se vyptal mladého muže z Buffala. Troufale se dotkl Dewarova rukávu. Ruský šlechtic by reagoval pohoršeně a odstrčil by ho nebo by ho za tu opovážlivost udeřil, ale Američan se k němu jen obrátil se zdvořilým úsměvem.

„Vy jste z Buffala, ze státu New York, pane?“ zeptal se Grigorij.

„Ano.“

„Šetříme si s bratrem na cestu do Ameriky. Budeme žít v Buffalu.“

„Proč právě v tomhle městě?“

„Tady v Sankt Petěrburgu je jedna rodina, která nám sežene potřebné doklady – za poplatek, samozřejmě – a slibují nám zaměstnání u svých příbuzných v Buffalu.“

„Co je to za lidi?“

„Jmenují se Vjalovovi.“ Byl to zločinecký gang, třebaže podnikali i legálně. Nebyli to právě nejdůvěryhodnější lidé na světě, a tak si chtěl jejich tvrzení ověřit z nezávislého zdroje. „Pane, je rodina Vjalovových v Buffalu opravdu významná a bohatá?“

„Ano,“ přisvědčil Dewar. „Josef Vjalov zaměstnává ve svých hotelech a barech několik set osob.“

„Děkuju vám.“ Grigorijovi se ulevilo. „To jsem moc rád.“

{III}

Nejstarší vzpomínku z dětství má Grigorij na den, kdy do Bulovniru zavítal car. Chlapci bylo tehdy šest let.

Lidi z vesnice celé dny nemluvili skoro o ničem jiném. Všichni vstali za svítání, i když bylo zřejmé, že car bude nejdřív snídat a teprve potom vyrazí; sem se mohl dostat až později dopoledne. Grigorijův otec vynesl z jejich příbytku o jedné místnosti stůl a postavil ho u silnice. Na něj položil bochník chleba, kytici a malou slánku a staršímu synovi vysvětlil, že to jsou tradiční ruské symboly při vítání. Většina ostatních vesničanů učinila totéž. Grigorijova babička si uvázala kolem hlavy nový žlutý šátek.

Byl suchý den začátkem podzimu, před nástupem nepříjemné zimy. Venkovani posedávali na bobku a čekali. Vesničtí starší se procházeli sem tam ve svém nejlepším oblečení a vypadali důležitě, ale čekali stejně jako všichni ostatní. Grigorije to brzy omrzelo a začal si hrát v prachu u domu. Bratru Lvovi byl teprve rok a matka ho stále ještě kojila.

Minulo poledne, ale nikdo nechtěl jít dovnitř a uvařit oběd, protože měli strach, že by mohli cara propást. Grigorij se pokusil uždíbnout si kus chleba ležícího na stole. Dostal pohlavek, ale matka mu přinesla misku studené kaše.

Grigorij nevěděl přesně, kdo nebo co car je. Často se o něm mluvilo v kostele – prý miluje všechny venkovany a bdí nad nimi, zatímco oni spí; zřejmě je něco jako svatý Petr, Ježíš a archanděl Gabriel. Grigorij přemýšlel, jestli bude mít křídla nebo trnovou korunu, nebo jen vyšívaný kabát jako nějaký vesnický starší. Každopádně bylo zřejmé, že lidem se dostává požehnání při pouhém pohledu na něj, jako se to stávalo davům Ježíšových následovníků.

Pozdě odpoledne se na obzoru objevil mrak prachu. Grigorij pocítil pod plstěnými botami chvění země a brzy uslyšel i dusot kopyt. Vesničané padli na kolena. Grigorij poklekl vedle babičky. Vesničtí starší si lehli obličejem na prašnou silnici, jako to dělávali, když přijížděli princ Andrej a princezna Bea.

Objevila se přední eskorta jezdců následovaná uzavřeným kočárem, který táhlo koňské čtyřspřeží. Byli to obrovští koně, největší, jaké kdy Grigorij viděl, a vozka je hnal tak rychle, až se jim boky leskly potem a z tlamy jim kolem udidla odstřikovala pěna. Vesničtí starší si uvědomili, že se nezastaví, a tak po čtyřech odlezli z cesty, aby je koně nezdupali. Když kočár projížděl kolem, otec zavolal: „Aí žije car, otec svého lidu!“

Než to dořekl, kočár už ponechával vesnici za zády. Grigorij kvůli prachu cestující neviděl. Došlo mu, že cara nespatřil, tudíž se mu nedostane požehnání, a rozbrečel se.

Matka vzala bochník ze stolu, odlomila kus a dala mu ho sníst a on se hned cítil lépe.

{IV}

Když v Putilovském závodě v sedm hodin skončila směna, Lev si šel obyčejně zahrát karty s přáteli nebo něco vypít s pohodovými kamarádkami. Grigorij často chodil na různé schůze – byla to třeba přednáška o ateismu, socialistická diskusní skupina, laterna magica se snímky z cizích zemí nebo čtení poezie. Dnes večer však nemá nic. Půjde domů, připraví k večeři polévku, část nechá v kastrole, aby si to Lev později snědl, a půjde brzy spát.

Továrna se nacházela na jižním okraji Sankt Petěrburgu, kde na břehu Baltického moře spousty komínů a hal pokrývaly rozlehlou plochu. Mnoho dělníků žilo přímo v továrně, někteří v provizorních boudách, jiní se ukládali ke spánku vedle svých strojů. Proto tam pobíhalo tolik dětí.

Grigorij patřil k těm, kdo bydleli mimo továrnu. Věděl, že v socialistické společnosti se domy pro dělníky budou plánovat zároveň s továrnami, ale neorganizovaný ruský kapitalismus ponechával tisíce lidí bez bydliště. Grigorij dostával dobrou mzdu, bydlel však v jediné místnosti půl hodiny pěšky od továrny. V Buffalu, jak věděl, mají tovární dělníci doma elektřinu a tekoucí vodu. Slyšel, že někteří mají i svůj vlastní telefon, ale to mu připadalo absurdní, jako kdyby někdo říkal, že tam jsou ulice dlážděné zlatem.

Pohled na princeznu Beu ho vrátil do dětství. Jak se proplétal ledovými ulicemi, odmítal si připustit nesnesitelné vzpomínky, které v něm princezna vyvolala. Přesto myslel na dřevěnou chatrč, kde tehdy žil, a znovu viděl svatý koutek, v němž visely ikony, a proti němu kout na spaní, kde lehával v noci, obyčejně s kozou nebo teletem vedle sebe. Nejvýrazněji vzpomínal na něco, čeho si tenkrát sotva všiml: na zápach. Pocházel z kamen, zvířat, černého kouře petrolejky a domácího tabáku, který otec kouřil v podobě cigaret ubalených z novin. Okna zůstávala pevně zavřená, všechny škvíry kolem rámů byly neprodyšně ucpané hadry, aby dovnitř nevnikala zima, a tak tu bylo dusno. Pocítil teď ten puch ve své představivosti a zmocnila se ho teskná touha po dnech před tou strašlivou noční můrou, po poslední době ve svém životě, kdy se cítil v bezpečí.

Nedaleko od továrny cosi spatřil a zastavil se. Ve světle pouliční lucerny dva policajti v černých uniformách se zelenými výložkami zpovídali nějakou mladou ženu. Z jejího doma upředeného kabátu a způsobu, jak si uvázala na hlavě šátek s uzlem vzadu na krku, se dalo usoudit, že je to venkovanka, která právě dorazila do města. Na první pohled mu připadala asi jako šestnáctiletá – stejně stará, jako byl on, když se Lvem osiřeli.

Podsaditý policista něco zahuhlal a poplácal dívku po tváři. Cukla sebou a druhý policista se rozchechtal. Grigorij si pamatoval, že s ním jako s šestnáctiletým sirotkem zacházela každá úřední osoba špatně, a proto pocítil s tímto zranitelným děvčetem soucit. Jen aby něco řekl, nadhodil: „Jestli hledáte cestu k Putilovskému závodu, můžu vám ji ukázat.“

Podsaditý policajt se uchechtl: „Vodpal ho, Iljo.“

Jeho kumpán měl malou hlavu a nepříjemný obličej. „Zmiz, neřáde,“ zavrčel.

Grigorij se nebál. Byl vysoký a silný, svaly mu při trvalé těžké práci ztuhly. Od klukovských let se účastnil kdejaké pouliční rvačky a už mnoho let žádnou neprohrál. Lev byl úplně stejný. Nicméně s policajty je lepší nic si nezačínat. „Jsem předák ve fabrice,“ řekl dívce. „Jestli hledáte práci, můžu vám pomoct.“

Dívka na něj vrhla vděčný pohled.

„Předák je nula,“ ušklíbl se robustní policista. Když promluvil, poprvé se podíval přímo na Grigorije. Ve žlutém světle petrolejové pouliční lampy Grigorij ten kulatý obličej s výrazem stupidní útočnosti poznal. Ten muž byl Michail Pinskij, náčelník zdejšího policejního okrsku. Grigorij klesl na mysli. Pustit se do rvačky s náčelníkem okrsku je bláznovství – jenže už zašel příliš daleko, než aby teď mohl vycouvat.

Dívka promluvila a Grigorij podle hlasu poznal, že je jí spíš dvacet než šestnáct. „Děkuju vám, půjdu s váma, pane,“ odpověděla Grigorijovi. Viděl, že je hezká, má jemné rysy a široká, smyslná ústa.

Grigorij se rozhlédl kolem sebe. Naneštěstí se poblíž nikdo nenacházel: Grigorij odešel z továrny pár minut po skončení špičky kolem sedmé hodiny. Věděl, že by měl ustoupit, ale nemůže přece to děvče opustit. „Vezmu vás do kanceláře v továrně,“ navrhl, třebaže touto dobou byla zavřená.

„Ona jde se mnou – co, Katěrino?“ prohlásil Pinskij a začal ji ohmatávat; přes tenký kabát jí sevřel prsa a druhou ruku jí vrazil mezi nohy.

Odskočila od něj a vyjekla: „Dejte ty pracky pryč!“

Pinskij ji překvapivě rychle a přesně udeřil pěstí do úst.

Vykřikla a ze rtů jí vystříkla krev.

Grigorij se naštval. Odhodil veškerou opatrnost, vykročil k Pinskému, chytil ho za rameno a tvrdě ho odstrčil. Pinskij klopýtl stranou a upadl na koleno. Grigorij se obrátil k plačící Katěrině. „Upalujte odtud!“ vyzval ji a vzápětí pocítil bolestný úder do zadní části hlavy. Druhý policista Ilja použil obušek rychleji, než Grigorij čekal. Mučivá bolest ho srazila na kolena, ale vědomí neztratil.

Katěrina se otočila a dala se na útěk, ale daleko se nedostala. Pinskij se natáhl, popadl ji za nohu a dívka upadla na zem.

Grigorij se obrátil a viděl, jak na něj znovu dopadá obušek. Vyhnul se mu a s námahou se postavil. Ilja se rozmáchl a znovu minul. Grigorij napřáhl pěst a vší silou udeřil muže ze strany do hlavy. Ilja se svalil.

Grigorij se znovu otočil a spatřil Pinského, jak opakovaně kope těžkými botami do ležící Katěriny.

Od továrny přijíždělo auto. Když je míjelo, šofér prudce zabrzdil a auto se skřípěním zastavilo pod lampou.

Grigorij se dvěma skoky ocitl za Pinským. Oběma pažemi policejního náčelníka zezadu sevřel a zvedl nad zem. Pinskij kopal a máchal rukama, ale marně.

Dveře auta se otevřely a ke Grigorijovu překvapení vystoupil onen Američan z Buffala. „Co se děje?“ zeptal se. Jeho mladistvý obličej vypadal ve světle pouliční lampy rozhořčeně. Oslovil zmítajícího se Pinského: „Proč kopete bezbrannou ženu?“

Grigorij si pomyslel, že tohle je velké štěstí. Pouze cizinci mohli vznést námitku, že policista kope venkovanku.

Za Dewarem se z auta vysoukala vysoká hubená postava dílenského mistra Kanina. „Pusťte toho policistu, Peškove,“ vyzval Grigorije.

Grigorij postavil Pinského na zem a pustil ho. Otočil se na patě; Grigorij se chystal uhnout ráně, ale Pinskij se ovládl. Hlasem plným jedu varoval: „Budu si tě pamatovat, Peškove.“ Grigorij zaúpěl: ten chlap zná jeho jméno.

Katěrina se se sténáním zvedla na kolena. Dewar jí galantně pomohl na nohy se slovy: „Nebolí vás to moc, slečno?“

Kanin se tvářil rozpačitě. Žádný Rus by neoslovil vesničanku tak zdvořile.

Ilja se zvedl a vypadal otřesený.

Z auta se ozval hlas princezny Bey, mluvila anglicky a znělo to otráveně a netrpělivě.

Grigorij se obrátil k Dewarovi. „S vaším dovolením, Excelence, odvedu tu ženu k lékaři – je to jen kousek odtud.“

Dewar pohlédl na Katěrinu. „Přejete si to?“

„Ano, pane,“ přisvědčila zkrvavenými rty.

„Tak dobrá,“ přikývl.

Grigorij ji vzal pod paží a odvedl ji, dřív než mohl někdo navrhnout něco jiného.

Na rohu ulice se ohlédl. Pod lampou se oba policisté přeli s Dewarem a Kaninem.

Nepustil dívčinu paži a spěchal dál, i když Katěrina kulhala. Potřebovali se dostat od Pinského co nejdál.

Sotva zabočili za roh, řekla: „Na doktora nemám peníze.“

„Můžu vám půjčit,“ nabídl se a pocítil výčitky: jeho peníze jsou určeny na cestu do Ameriky, nikoli na ošetřování modřin hezkých děvčat.

Zkoumavě na něj pohlédla. „Já doktora nepotřebuju,“ upřesnila. „Zato potřebuju práci. Můžete mě dovést do tý kanceláře v továrně?“

Má kuráž, pomyslel si s obdivem. Právě ji zmlátil policajt a ona nemyslí na nic jiného než na to, aby si sehnala zaměstnání. „Kancelář je zavřená. Řekl jsem to, jen abych zmátl ty policajty. Ale můžu vás tam vzít ráno.“

„Nemám kde spát.“ Upřela na něj obezřetný pohled, kterému nerozuměl. Nenabízí se mu? Mnoho venkovských děvčat, která přijdou do města, takhle končí. Jenže ona to třeba myslí opačně, chce lůžko, ale není připravena platit sexuálními službami.

„V domě, kde bydlím, je pokoj, o který se dělí víc žen,“ navrhl jí. „Spí po třech i víc v posteli a vždycky se tam najde místo pro nějakou další.“

„Jak je to daleko?“

Ukázal před sebe na ulici, která vedla souběžně s železničním náspem. „Hned tamhle.“

Přikývla na souhlas a chvíli poté už vcházeli do domu.

Měl zadní pokoj v prvním patře. Úzká postel, kterou sdílel se Lvem, stála u zdi. Byla tu kamna s plotnou na vaření a vedle okna s vyhlídkou na železnici ještě stůl se dvěma židlemi. Obrácená bedna, na které stál džbán s vodou a umývadlo, sloužila zároveň za noční stolek.

Katěrina si místnost chvíli důkladně prohlížela a pak se zeptala: „Tohle všechno je vaše?“

„Ne – já nejsem bohatý! Máme to dohromady s bratrem. Ten přijde později.“

Vypadala zamyšleně. Třeba má strach, že se od ní očekává, že bude mít sex s oběma. Grigorij ji uklidnil: „Mám vás seznámit s těmi ženami?“

„Na to je spousta času.“ Posadila se na jednu ze židlí. „Nechte mě chvilku odpočinout.“

„Samozřejmě.“ V kamnech bylo připravené dřevo, stačilo zapálit: vždycky kamna nachystal ještě ráno před odchodem do práce. Přiložil zápalku k třískám.

Ozval se ohlušující rámus a Katěrina se polekala. „To je jen vlak,“ usmál se Grigorij. „Jsme hned vedle kolejí.“

Ze džbánu nalil vodu do kastrolu a postavil ho na plotnu. Sedl si proti Katěrině a zadíval se na ni. Měla rovné plavé vlasy a bledou pleť. Zpočátku ji považoval za docela hezkou, ale nyní si uvědomil, že je skutečně krásná; její lícní kosti měly orientální nádech a naznačovaly, že její předci pocházeli ze Sibiře. Obličej vypovídal o síle charakteru: široká ústa působila smyslně, ale zároveň odhodlaně, a v modrozelených očích jako by se zračila pevná cílevědomost.

Rty jí od úderu pěstí otékaly. „Jak se cítíte?“ zeptal se Grigorij.

Přejela si rukama po ramenou, žebrech, bocích a stehnech. „Jsem celá potlučená,“ odpověděla. „Ale vy jste to zvíře ode mě odtrhl dřív, než mi stačil opravdu vážně ublížit.“

Žádné sebelítosti nepropadala. Tohle se mu líbilo. Nabídl se: „Až se voda ohřeje, smyju vám tu krev.“

Jídlo uchovával v plechové krabici. Vytáhl šunkovou kost, vložil ji do kastrolu a zalil vodou ze džbánu. Očistil tuřín a začal ho krájet na plátky do kastrolu. Zachytil Katěrinin pohled a spatřil překvapený výraz. Zeptala se: „Váš otec vařil?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Grigorij a vmžiku ho to přeneslo zpátky do doby, kdy mu bylo jedenáct. Strašlivým vzpomínkám na princeznu Beu se už neubránil. Položil kastrol ztěžka na stůl, sedl si na kraj postele a v hlubokém zármutku zabořil obličej do dlaní. „Ne,“ opakoval, „otec nevařil.“

{V}

Přijeli do vesnice za úsvitu: místní okresní správce a šest vojáků na koních. Jakmile máma uslyšela dusot kopyt, popadla Lva do náručí. V šesti letech byl pořádně těžký, ale máma měla široká ramena a silné paže. Grigorije chytila za ruku a vyběhla s nimi z domu. Jezdce vedli vesničtí starší, kteří na ně museli čekat na kraji vsi. Protože dům měl jen jedny dveře, Grigorijova rodina neměla šanci se skrýt, a sotva se objevili, vojáci popohnali koně.

Máma se rozběhla kolem domu, rozehnala přitom slepice a vystrašila kozu, která přetrhla provaz a dala se na útěk také. Máma zamířila přes úhor za domem k lesu. Mohli uniknout, ale Grigorij si náhle uvědomil, že s nimi není babička. Zastavil se a vytrhl se mámě z ruky. „Zapomněli jsme babičku!“ vyvřískl.

„Ta nemůže utíkat!“ křikla na něj máma.

Grigorij to věděl. Babička sotva chodila. Přesto cítil, že ji tam nesmějí nechat.

„Griško, poběž!“ volala máma a utíkala dál a v náručí pořád nesla Lva, který teď už křičel strachy. Grigorij je následoval, ale to zdržení bylo osudné. Jezdci se přiblížili z obou stran a cestu k lesu jim odřízli. Máma v zoufalství vběhla do rybníka, ale nohy se jí zabořily do bahna, ona zpomalila a nakonec spadla do vody.

Vojáci řvali smíchy.

Svázali mámě ruce a odvedli ji zpátky. „Koukej, ať se kluci vrátěj taky,“ přikázal jí okresní správce. „Je to princův rozkaz.“

Grigorijova otce před týdnem odvlekli ještě se dvěma dalšími muži. Včera princovi tesaři postavili na severní louce šibeniční lešení. Když teď Grigorij následoval matku na louku, spatřil na lešení tři muže se svázanýma rukama a nohama a s provazem kolem krku. Vedle popraviště stál kněz.

Máma vykřikla: „Ne!“ Začala škubat provazem, který jí svazoval ruce. Jeden z vojáků vytáhl pušku z pouzdra u sedla, otočil ji a dřevěnou pažbou udeřil mámu do obličeje. Přestala se zmítat a rozvzlykala se.

Grigorij věděl, co to znamená: otec tady zemře. Už dříve viděl, jak vesničtí starší oběsili zloděje koní, i když tehdy mu to připadalo jiné, protože oběťmi byli muži, které neznal. Zmocnila se ho taková hrůza, že mu celé tělo strnulo a zesláblo.

Třeba se stane něco, co popravě zabrání. Třeba zasáhne car, jestli opravdu bdí nad svým lidem. Nebo snad nějaký anděl. Grigorijovi zvlhl obličej a on si uvědomil, že pláče.

Jeho a matku přinutili stát přímo před šibenicí, ostatní vesničané se shromáždili kolem. Manželky druhých dvou mužů sem museli přivléct tak jako mámu; ruce měly svázané a jejich děti se jich držely za sukně a kvílely hrůzou.

Na prašné cestě opodál stál uzavřený kočár a kaštanově hnědí koně ladící s jeho barvou spásali trávu u cesty. Když byli všichni na místě, z kočáru se vynořila postava s černým vousem zahalená do dlouhého tmavého pláště: princ Andrej. Otočil se a podal ruku své malé sestřičce princezně Bee, která měla přes ramínka přehozenou kožešinu proti rannímu chladu. Grigorij si nemohl nevšimnout, že princezna je krásná a má bledou pleť a plavé vlasy. Takhle si představoval, že vypadají andělé, i když ona byla zřejmě ďábel.

Princ oslovil vesničany. „Tahle louka patří princezně Bee,“ řekl. „Nikdo tu nesmí pást dobytek bez jejího svolení. Kdo to dělá, krade princezninu trávu.“

Z davu zaznělo rozhořčené mumlání. Navzdory tomu, co slýchali každou neděli v kostele, v tuto formu vlastnictví nevěřili. Vyznávali starší, venkovskou morálku, podle níž půda patří tomu, kdo ji obdělává.

Princ ukázal na tři muže na lešení. „Tihle hlupáci porušili zákon – ne jednou, ale opakovaně.“ Jeho pronikavý hlas zněl vztekle jako hlas dítěte, kterému vzali hračku. „Co hůř, vykládali dalším, že jim v tom princezna nemá právo bránit a že půda, kterou majitel nepoužívá, by měla být k dispozici chudým rolníkům.“ Grigorij často slyšel otce říkat takové věci. „A v důsledku toho lidé z jiných vesnic začali pást dobytek na půdě, která patří šlechtě. Místo toho, aby se tito tři káli ze svých hříchů, obrátili v hříšníky i své sousedy! Proto jsou odsouzeni k smrti.“ Pokynul knězi.

Kněz vylezl po provizorních schůdkách a postupně tiše promlouval ke každému muži. První bezvýrazně přikývl hlavou. Druhý se rozplakal a začal se nahlas modlit. Třetí, Grigorijův otec, plivl knězi do obličeje. Nikoho to nepobouřilo: vesničané měli o knězích nízké mínění a Grigorij slyšel otce říkat, že prozrazují policii všechno, co se dozvědí při zpovědi.

Kněz sestoupil po schůdkách a princ Andrej kývl na jednoho sluhu postávajícího vedle s dřevěnou palicí. Grigorij si poprvé všiml, že tři odsouzení muži stojí na hrubě stlučeném dřevěném stupínku, který spočívá na jediné podpěře, a s hrůzou si uvědomil, že palice má tuto podpěru vyrazit.

Teď, pomyslel si, se objeví anděl.

Vesničané skučeli žalem. Manželky začaly křičet a tentokrát je vojáci nezarazili. Malý Lev dostal hysterický záchvat. Asi nechápe, co se má stát, pomyslel si Grigorij, ale vyděsil ho matčin křik.

Táta nedával nic najevo. Měl kamenný obličej. Díval se do dálky a očekával svůj osud. Grigorij chtěl být také tak silný. Snažil se ze všech sil, aby se ovládl, třebaže cítil, že chce kvílet jako Lev. Slzy nezadržel, ale kousl se do rtu a zůstal zticha jako otec.

Sluha zvedl palici, dotkl se podpěry, aby si vypočítal rozmach, napřáhl se a udeřil. Podpěra proletěla vzduchem. Stupínek se se žuchnutím propadl. Tři muži padali dolů, pak sebou trhli, jak provaz kolem krku jejich pád zarazil.

Grigorij se nedokázal odvrátit. Zíral na otce. Táta hned nezemřel. Otevíral ústa, pokoušel se dýchat nebo křičet, ale nešlo to. Obličej mu zrudl a on zápasil s provazy, které ho poutaly. Zdálo se, že to trvá dlouho. Obličej měl stále brunátnější.

Pak mu obličej zmodral a jeho pohyby zeslábly. Nakonec se přestal hýbat.

Matka přestala křičet a rozvzlykala se.

Kněz se hlasitě modlil, ale vesničané ho nebrali na vědomí a jeden za druhým se odvraceli od tří mrtvých mužů.

Princ s princeznou nastoupili zpátky do kočáru, kočí po chvíli práskl bičem a kočár odjel.

{VI}

Ve chvíli, kdy Grigorij příběh dopovídal, byl opět klidný. Rukávem si otřel obličej, aby osušil slzy, a obrátil pozornost znovu ke Katěrině. Naslouchala mu se soucitným mlčením, ale otřesená nebyla. Podobné výjevy už určitě viděla sama: věšení, bičování a zmrzačování patřily na venkově k obvyklým trestům.

Grigorij postavil na stůl mísu s teplou vodou a našel čistý ručník. Katěrina zaklonila hlavu a Grigorij pověsil petrolejku na hák na stěně, aby lépe viděl.

Na čele měla ránu a na tváři modřinu, rty oteklé. Pohled na ni z takové blízkosti přesto vyrazil Grigorijovi dech. Hleděla na něj tak upřímně a bez obav, že ho to okouzlilo.

Smočil cíp ručníku v teplé vodě.

„Buďte jemný,“ požádala ho.

„Samozřejmě.“ Začal jí otírat čelo. Když opatrně setřel krev, viděl, že zranění je jen oděrka.

„Teď je to lepší,“ usmála se.

Při práci pozoroval její obličej. Očistil jí tváře a krk a pak ji upozornil: „Nejbolestivější část jsem nechal na konec.“

„To bude dobrý,“ nepolekala se. „Máte tak lehounký dotek.“ Přesto ucukla, když se dotkl naběhlých rtů.

„Promiňte mi,“ omluvil se.

„Pokračujte.“

Když odřeniny čistil, viděl, že se už hojí. Měla pravidelné bílé zuby mladé dívky. Otřel jí koutky širokých úst. Jak se naklonil blíž, pocítil na obličeji její teplý dech.

Když skončil, pocítil zklamání, jako by čekal na něco, co se nestalo.

Posadil se zpříma a vymáchal ručník ve vodě, která teď ztmavla od její krve.

„Děkuju vám,“ usmála se znovu. „Máte moc šikovný ruce.“

Srdce mu prudce bušilo. Už ošetřoval zranění různým lidem, ale takovou závrať nikdy nepocítil. Měl pocit, že možná udělá něco pošetilého.

Otevřel okno a mísu vylil; na sněhu na dvoře zůstala růžová skvrna.

Hlavou mu prolétla bláznivá myšlenka, že Katěrina je možná jen sen. Otočil se a napůl očekával, že židle bude prázdná. Jenže ona tam seděla, dívala se na něj těma modrozelenýma očima a on si uvědomil, že chce, aby nikdy neodešla.

Napadlo ho, že se možná zamiloval.

Tohle mu ještě nikdy nepřišlo na mysl. Obyčejně měl příliš mnoho práce s péčí o Lva, než aby běhal za děvčaty. Panic nebyl: měl sex se třemi různými ženami. Vždy to byl neradostný zážitek, možná proto, že na žádné z nich mu moc nezáleželo.

Nyní si však rozechvěle pomyslel, že víc než co jiného na světě si chce lehnout s Katěrinou do úzké postele u zdi, líbat ji na poraněný obličej a říct jí –

A říct jí, že ji miluje.

Nebuď hlupák, napomenul se v duchu. Poznal jsi ji před hodinou. Ona od tebe nechce lásku, ale půjčku, zaměstnání a místo ke spaní.

S bouchnutím zavřel okno.

Poznamenala: „Vy tedy vaříte bratrovi a máte jemný ruce, přesto dokážete jedním úderem srazit na zem policajta.“

Nevěděl, co na to říct.

„Vyprávěl jste mi, jak umřel váš otec,“ pokračovala. „Jenže matka vám umřela taky, když jste byl mladý – je to tak?“

„Jak to víte?“

Katěrina pokrčila rameny. „Protože jste se musel matkou stát.“

{VII}

Podle starého ruského kalendáře zemřela 9. ledna 1905. Byla to neděle a v následujících dnech a letech se o ní mluvilo jako o Krvavé neděli.

Grigorijovi bylo šestnáct a Lvovi jedenáct. Oba chlapci pracovali stejně jako máma v Putilovském závodě. Grigorij se učil na slévače, Lev zametal podlahy. V lednu všichni tři stávkovali společně s více než sto tisíci dalších sanktpetěrburských dělníků za osmihodinový pracovní den a právo zakládat odbory. Devátého ráno se oblékli do toho nejlepšího, co měli, vzali se za ruce a vyšli ven. V čerstvě napadaném sněhu zamířili do kostela nedaleko Putilovského závodu. Po bohoslužbě se připojili k tisícům dělníků, kteří ze všech částí města proudili k Zimnímu paláci.

„Proč tady musíme pochodovat?“ kňoural mladý Lev. Raději by v nějaké postranní uličce kopal do mičudy.

„Kvůli vašemu otci,“ odpověděla máma. „Protože princové a princezny jsou vražedné bestie. Protože musíme svrhnout cara a všechny takový, jako je on. Protože já nespočinu, dokud Rusko nebude republika.“

Byl krásný sanktpetěrburský den, chladný, ale suchý, a Grigorije hřálo do obličeje slunce, stejně jako ho u srdce hřál pocit sounáležitosti ve spravedlivé věci.

Jejich vůdce pop Gapon se svým plnovousem, biblickým jazykem a světlem slávy Boží v oku vypadal jako starozákonní prorok. Nebyl to žádný revolucionář: jeho svépomocná sdružení povolená vládou začínala každé setkání modlitbou k Bohu a končila hymnou impéria. „Teď chápu, co car zamýšlel s Gaponem,“ říkal Grigorij devět let poté Katěrině ve svém pokoji s výhledem na železnici. „Měl sehrát úlohu bezpečnostního ventilu, který uvolní tlak na reformy a převede ho na neškodné popíjení čaje a vesnické tancovačky. Jenže to nefungovalo.“

Gapon v dlouhém bílém rouchu a s krucifixem v ruce vedl procesí po Narvské třídě. Grigorij, Lev a máma kráčeli hned za ním: vybízel rodiny, aby pochodovaly vepředu, protože vojáci nikdy nebudou střílet do dětí. Dva sousedi za nimi nesli velký portrét cara. Gapon jim říkal, že car je otec svého lidu. Vyslechne jejich nářky, zvrátí rozhodnutí nemilosrdných ministrů a splní rozumné požadavky dělníků. „Pán Ježíš pravil: ‚Nechte maličkých přijíti ke mně,‘ a car říká totéž,“ vykřikoval Gapon a Grigorij mu věřil.

Přiblížili se k Narvské bráně, mohutnému triumfálnímu oblouku, a Grigorij si pamatoval, jak se podíval nahoru na sousoší dvoukolého vozu s šesti obrovskými koňmi; pak na účastníky pochodu zaútočil jízdní oddíl a málem se zdálo, že ti mědění koně nahoře na monumentu s burácením ožili.

Někteří demonstranti utekli, jiní popadali pod údery kopyt. Zděšený Grigorij zůstal jako přimrazený, stejně jako máma a Lev.

Vojáci nevytáhli zbraně, zřejmě chtěli jenom lidi vystrašit a rozehnat; dělníků tam však bylo příliš mnoho, a tak vojáci obrátili koně a odklusali.

Účastníci pokračovali v pochodu, avšak už v jiném rozpoložení. Grigorij vycítil, že tento den možná neskončí pokojně. Přemýšlel, jak mocné síly stojí proti nim: šlechta, ministři, armáda. Jak daleko půjdou, aby lidem zabránili promluvit s carem?

Odpověď dostal skoro okamžitě. Pohlédl přes hlavy před sebou a spatřil řadu pěších vojáků. Vyděšeně se zachvěl a uvědomil si, že vojáci zaujali postavení k palbě.

Průvod zpomalil, protože lidé pochopili, co je před nimi. Pop Gapon, který se nacházel na dosah ruky od Grigorije, se otočil a zavolal na své stoupence: „Car své armádě nikdy nedovolí, aby střílela do jeho milovaného lidu!“

Ozval se ohlušující rachot, jako když dopadají kroupy na plechovou střechu: vojáci vypálili salvu. Štiplavý pach střelného prachu podráždil Grigorijovi sliznice v nose a chlapci se sevřelo srdce strachem.

Kněz zvolal: „Nebojte se – střílejí do vzduchu!“

Hromadná palba zazněla znovu, ale žádná kulka zřejmě nikoho nezasáhla. Grigorijovi se přesto hrůzou stáhl žaludek.

Pak se ozvala třetí salva a tentokrát kulky nevylétly neškodně nahoru. Grigorij uslyšel výkřiky a viděl, jak lidé padají. Chvíli se zmateně rozhlížel kolem sebe, pak do něj máma divoce strčila a vykřikla: „Lehni si!“ Padl na břicho. Máma v tutéž chvíli strhla Lva na zem a dopadla na něj.

Zemřeme, pomyslel si Grigorij a bušení jeho srdce znělo náhle hlasitěji než střelba.

Ta neustále pokračovala a před jejím příšerným burácením se nedalo uniknout. Jak lidé v panice utíkali, pošlapali Grigorije těžkými botami, hlavu mu však máma chránila stejně jako Lvovi. Leželi a třásli se, zatímco střelba a křik nad nimi pokračovaly.

Pak střílení ustalo. Máma se pohnula a Grigorij zvedl hlavu, aby se rozhlédl. Lidé utíkali na všechny strany, křičeli na sebe, ale nářek utichl. „Zvedněte se, honem,“ naléhala máma. Rychle přeskakovali nehybná těla a vyhýbali se krvácejícím raněným. Vběhli do postranní uličky a zpomalili. Lev zašeptal Grigorijovi: „Počural jsem se! Neříkej to mámě!“

Máma se rozohnila. „S carem mluvit BUDEME!“ vykřikla a lidé se zastavovali a hleděli na její široký obličej venkovanky s planoucíma očima. Měla hluboký hlas, který duněl ulicí. „Nemůžou nám v tom zabránit – musíme jít k Zimnímu paláci!“ Někteří lidé jásali a další souhlasně přikyvovali. Lev se rozplakal.

Katěrina naslouchající tomuto příběhu o devět let později se podivila: „Proč to udělala? Měla odvést děti domů do bezpečí!“

„Říkávala, že nechce, aby její synové žili jako ona,“ odpověděl Grigorij. „Nejspíš cítila, že by bylo lepší, kdybychom všichni zemřeli, než abychom se vzdali naděje na lepší život.“

Katěrina vypadala zamyšleně. „Myslím, že to je statečné.“

„To je víc než statečnost,“ prohlásil pevně Grigorij. „To je hrdinství.“

„Co se stalo potom?“

Společně s tisíci dalších došli do středu města. Slunce nad zasněženým městem stoupalo a Grigorij si rozepnul kabát a rozvázal šálu. Pro Lvovy krátké nohy to byla dlouhá chůze, ale chlapec byl tak otřesený a vyděšený, že si nestěžoval.

Nakonec dorazili na Něvský prospekt, širokou třídu, která probíhá srdcem města. Tudy už proudily davy. Tramvaje a omnibusy projížděly oběma směry a koňské drožky se nebezpečně vrhaly do všech stran – v těch dnech, jak si Grigorij připomněl, tu ještě žádné autotaxi nejezdilo.

Narazili na Konstantina, soustružníka z Putilovského závodu. Zachmuřeně mámu informoval, že v jiných částech města jsou mrtví demonstranti. Ona však nezpomalila krok a dav za ní vypadal stejně rozhodně. Procházeli dál kolem obchodů, kde se prodávala německá piana, klobouky vyrobené v Paříži a speciální stříbrné vázy na skleníkové růže. Grigorij slyšel, že v klenotnictvích může šlechtic utratit za cetky pro milenku víc, než dělník v továrně vydělá za celý život. Minuli biograf Slunce, který Grigorij toužil navštívit. Pouliční prodavači dělali dobré obchody – prodávali hlavně čaj ze samovarů a barevné balónky pro děti.

Na konci ulice došli ke třem významným sanktpetěrburským památkám stojícím vedle sebe na břehu zamrzlé řeky Něvy: jezdecké soše Petra Velikého zvané Měděný jezdec, budově Admirality se zlatou špicí a Zimnímu paláci. Když ve dvanácti letech spatřil palác poprvé, odmítl uvěřit, že by v tak obrovské budově mohl někdo skutečně bydlet. Připadalo mu to neuvěřitelné jako něco z pohádek, jako kouzelný meč nebo plášť neviditelnosti.

Náměstí před palácem se bělalo sněhem. Na opačné straně se před tmavočervenou budovou řadili vojáci na koních, pěšáci s puškami a v dlouhých pláštích a stálo tu i dělo. Davy se hromadily po kraji náměstí a ze strachu před vojáky si od nich udržovaly odstup. Jenže z okolních ulic dál proudili nově příchozí jako voda z přítoků vlévajících se do Něvy a Grigorij byl stále postrkován dopředu. S překvapením si všiml, že to nejsou jen dělníci: mnozí měli na sobě teplé kabáty příslušníků středních vrstev a vypadali, jako by se vraceli domů z kostela, jiní byli snad studenti a pár jich dokonce přicházelo ve školních uniformách.

Matka oba chlapce prozíravě odvedla od zbraní do Alexandrovské zahrady, rozlehlého parku před dlouhou žluto-bílou budovou Admirality. Stejný nápad měli i jiní a dav se vzrušeně přelil za nimi. Muž, který tu obvykle poskytoval dětem ze středostavovských rodin projížďky na saních, už odešel domů. Všichni mluvili o masakrech: po celém městě demonstranty kosila střelba z pušek a zabíjely je kozácké šavle. Grigorij mluvil s chlapcem asi stejně starým jako on a pověděl mu, co se stalo u Narvské brány. Jak se demonstranti dozvídali, co se přihodilo druhým, jejich hněv rostl.

Grigorij upíral pohled na dlouhé průčelí Zimního paláce se stovkami oken. Kde je car?

„Později jsme se dozvěděli, že toho dne v Zimním paláci nebyl. Odjel do svýho paláce v Carském Selu, kde trávil víkend procházkami v přírodě a hraním domina. Tehdy to však nikdo nevěděl a my jsme ho volali a snažně prosili, aby se svým věrným poddaným ukázal.“

Dav rostl, volání po carovi nepolevovalo a někteří demonstranti si začali tropit posměch z vojáků. Všichni byli čím dál napjatější a rozhněvanější. Náhle do parku vběhl oddíl stráží a začal dav vytlačovat. Grigorij se strachem a nevěřícně sledoval, jak se bezohledně ohánějí karabáči a někteří tlučou lidi plochou stranou šavle. Pohlédl na mámu, aby rozhodla, co dál. Zvolala: „Teď to nemůžeme vzdát!“ Grigorij nevěděl přesně, co čekají, že car udělá: jenom si byl stejně jako všichni ostatní jistý, že panovník nějak napraví křivdy, které jsou na nich páchány – jen kdyby o nich věděl.

Ostatní demonstranti byli stejně odhodlaní jako máma, a třebaže ti, jež vojáci napadli, se choulili a krčili při zemi, nikdo neodešel.

Pak vojáci zaujali střelecké postavení.

Vpředu několik lidí padlo na kolena, sňalo čepice a pokřižovalo se. „Klekněte si!“ vyzvala chlapce máma a všichni tři poklekli, stejně jako to činili další lidé kolem nich, dokud převážná část davu neklečela jako při modlitbě.

Nastalo ticho a Grigorije to vyděsilo. Zíral na pušky, které na něj mířily, a vojáci bezvýrazně zírali před sebe jako sochy.

Potom Grigorij uslyšel vojenskou trubku.

To byl signál. Vojáci vystřelili. Všude kolem Grigorije začali lidé křičet a padat k zemi. Chlapec, který vylezl na sochu, aby lépe viděl, vykřikl a zhroutil se dolů. Nějaké dítě spadlo ze stromu jako střelený pták.

Grigorij viděl, jak matka padá na obličej. Pomyslel si, že se vyhýbá střelám, a udělal totéž. Když pak oba leželi na zemi, spatřil krev, jasně červenou krev kolem její hlavy.

„Ne!“ vykřikl. „Ne!“

Lev zavřeštěl děsem.

Grigorij popadl mámu za ramena a vytáhl ji nahoru. Její tělo bylo bezvládné. Nejprve ho zmátl vlastní zrak. Co to vidí? Kde mělo být čelo a oči, nacházela se teď beztvará, neurčitelná kaše.

Pravdu pochopil Lev. „Je mrtvá!“ vykřikl. „Máma je mrtvá, je mrtvá!“

Střelba ustala. Všude kolem lidé utíkali, kulhali nebo se plazili pryč. Grigorij se snažil myslet. Co má dělat? Rozhodl se, že musí dostat mámu odtud. Zvedl ji do náruče. Nebyla lehká, ale on byl silný.

Otočil se a hledal, kudy má jít domů. Zrak měl podivně zastřený a pak si uvědomil, že pláče. „Pojď,“ vyzval Lva. „Přestaň řvát. Musíme jít!“

Na kraji náměstí je zastavil stařec s vrásčitou tváří a slzícíma očima. Měl na sobě modrou halenu továrního dělníka. „Jsi mladý,“ řekl Grigorijovi. V jeho hlasu zněla úzkost a zuřivost. „Nikdy na tohle nezapomeň,“ pokračoval naléhavě. „Nikdy nezapomeň na vraždy, který tu dneska car spáchal.“

Grigorij přikývl. „Nezapomenu, pane,“ odpověděl.

„Kéž jsi dlouho živ,“ dodal stařec. „Tak dlouho, abys na carovi potřísněným krví mohl vykonat pomstu za zlo, co dneska spáchal.“

{VIII}

„Nesl jsem ji skoro dva kilometry, pak jsem se unavil a nastoupil jsem do tramvaje, stále s ní v náručí,“ vyprávěl Grigorij Katěrině.

Nespouštěla z něj oči. Její krásný, pohmožděný obličej byl bledý hrůzou.„Vy jste vezl mrtvou matku domů tramvají?“

Pokrčil rameny. „V té době jsem neměl tušení, že dělám něco divnýho. Nebo spíš všechno, co se toho dne stalo, bylo tak divný, že nic mi nepřipadalo zvláštní.“

„Co na to lidi v tramvaji?“

„Průvodčí nic neřekl. Nejspíš byl natolik otřesenej, že mě nevyhodil, a žádný jízdný ode mě nechtěl – samozřejmě bych zaplatit nemohl.“

„Tak jste se jenom tak posadil?“

„Seděl jsem tam s její mrtvolou v náručí a s naříkajícím Lvem vedle sebe. Cestující na nás jen civěli. Bylo mi jedno, co si myslí. Soustřeďoval jsem se na to, co musím udělat, a sice dostat ji domů.“

„A tak jste se v šestnácti stal hlavou rodiny.“

Grigorij přikývl. I když vzpomínky byly bolestné, měl z její soustředěné pozornosti nesmírnou radost. Upírala na něj oči a naslouchala mu s otevřenými ústy; v krásné tváři se jevila směsice uchvácení a hrůzy.

„Z tý doby si nejvíc pamatuju, že nám nikdo nepomohl,“ pokračoval a znovu se mu vrátíl panický pocit, že je v nepřátelském světě sám. Tyto vzpomínky mu pokaždé naplnily duši zuřivostí. Už to je za mnou, připomněl si v duchu; mám domov a práci a z bratra vyrostl silný a hezký muž. Zlé časy jsou za námi. Přesto se mu chtělo popadnout někoho za chřtán – nějakého vojáka, policistu, ministra nebo samotného cara – a svírat ho, dokud nepřestane dýchat. Otřásl se, zavřel oči a čekal, až ten pocit zmizí.

„Sotva bylo po pohřbu, majitel bytu nás vyhodil se slovy, že nebudeme moct platit. Sebral nám i nábytek – prej za nezaplacený nájemný, ačkoli máma se s placením nikdy neopozdila. Šel jsem do kostela a řekl jsem knězi, že nemáme kde spát.“

Katěrina se drsně zasmála. „Tuším, co se tam asi dělo.“

Překvapilo ho to. „Jak to můžete vědět?“

„Kněz vám nabídl postel – svoji postel. To se stalo mně.“

„Něco takovýho,“ přisvědčil Grigorij. „Dal mi pět kopejek, abych šel koupit pečený brambory. Tam, kam mě poslal, žádný obchod nebyl, ale já, místo abych ho hledal, jsem utíkal zpátky do kostela, protože se mi ten člověk nezdál. A taky ano, když jsem vešel do sakristie, svlíkal Lvovi kalhoty.“

Přikývla. „Tohle mi kněží dělali od mých dvanácti.“

Grigorijem to otřáslo. Předpokládal, že to byla výjimka, že špatný byl jenom tenhle konkrétní kněz. Katěrina očividně nepochybovala, že taková mravní zkaženost je normální jev. „To jsou všichni stejný?“ vybuchl rozhněvaně.

„Podle mojí zkušenosti většina ano.“

Znechuceně zavrtěl hlavou. „A víte, co mě udivilo nejvíc? Když jsem po něm skočil, ani se nezastyděl! Vypadal jen otráveně, jako bych ho vyrušil při rozjímání nad biblí.“

„Co jste udělal?“

„Řekl jsem Lvovi, ať si vytáhne kalhoty, a šli jsme pryč. Kněz žádal zpátky těch pět kopejek, ale já ho odbyl, že to je almužna pro chudý. Použil jsem je tu noc na zaplacení postele v ubytovně.“

„A potom?“

„Nakonec jsem sehnal docela dobrou práci – zalhal jsem o svým věku –, našel jsem pro nás pokoj a den po dni jsem se učil samostatnosti.“

„A teď jste šťastný?“

„Rozhodně ne. Matka chtěla, abychom měli lepší život, a já se o to postarám. Nezůstaneme v Rusku. Našetřil jsem už skoro všechny peníze na cestu. Odjíždím do Ameriky, a až tam budu, pošlu Lvovi peníze na jízdenku. V Americe nemají žádnýho cara – žádnýho císaře ani krále. Armáda tam nemůže jen tak zastřelit každýho, koho si zamane. V tý zemi vládne lid!“

Tvářila se pochybovačně. „Vy tomu vážně věříte?“

„Je to pravda!“

Ozvalo se zaťukání na okno. Katěrina se polekala – byli v patře –, ale Grigorij věděl, že je to Lev. Pozdě v noci, kdy se domovní dveře zamykaly, musel Lev přejít železniční koleje k zadnímu dvorku, vylézt na střechu prádelny a dostat se domů oknem.

Grigorij mu otevřel a Lev vskočil dovnitř. Byl elegantně oblečený v saku s perleťovými knoflíky a čepici měl lemovanou sametovou stuhou. Na vestě mu visel mosazný řetízek na hodinky. Vlasy měl učesané na pěšinku po straně hlavy a nikoli uprostřed, jako to mívají venkovani. Katěrina vypadala překvapeně a Grigorij vytušil, že neočekávala, že má tak šviháckého bratra.

Grigorij obyčejně Lva rád viděl a vždy se mu ulevilo, když byl střízlivý a nepochroumaný. Nyní litoval, že nemůže být s Katěrinou déle sám.

Představil je navzájem, a když jí Lev potřásal rukou, probleskl mu v očích zájem. Otřela si slzy z tváří. „Grigorij mi vyprávěl o smrti vaší matky,“ vysvětlila mu.

„Devět let mi dělá otce i matku,“ řekl Lev. Naklonil hlavu na stranu a začichal. „A vaří prima polívku.“

Grigorij vytáhl misky a lžíce a položil na stůl bochník černého chleba. Katěrina pověděla Lvovi o rvačce s policistou Pinským. Vyprávěla to tak, že Grigorij vypadal statečnější, než se ve skutečnosti cítil, ale byl šťastný, že je v jejích očích hrdinou.

Lva Katěrina okouzlila. Předklonil se a naslouchal, jako by v životě neslyšel nic tak úchvatného, usmíval se a přikyvoval a podle toho, co zrovna řekla, se tvářil ohromeně nebo znechuceně.

Grigorij naservíroval sběračkou polévku se zeleninou do misek a přistrčil ke stolu převrácenou bednu jako třetí židli. Jídlo bylo dobré, v hrnci povařil také cibuli a šunková kost dodala tuřínu masovou příchuť. Nálada se odlehčila, protože Lev povídal o nezávazných záležitostech, neobvyklých příhodách z továrny a legračních věcech, které někde slyšel. Katěrina se nepřestávala smát.

Když dojedli, Lev se zeptal, kde se tu Katěrina ve městě vzala.

„Otec mi umřel a matka se znovu vdala,“ odpověděla. „Bohužel můj nevlastní otec měl zřejmě radši mě než moji matku.“ Pohodila hlavou a Grigorij nepoznal, jestli se stydí nebo jestli tím vyjadřuje vzdor. „Matka si to každopádně myslela, a vyhodila mě z domu.“

Grigorij prohodil: „Polovina obyvatel Sankt Petěrburgu sem přišla z vesnice. Brzo nebude nikdo, kdo by obdělával půdu.“

Lev se zeptal: „Jak jste cestovala?“

Byl to důvěrně známý příběh o vlakových jízdenkách třetí třídy a vyprošených svezeních na koňských povozech, ale když mluvila, Grigorije její obličej hypnotizoval.

I Lev naslouchal jako u vytržení, trousil zábavné poznámky a občas se na něco zeptal.

Brzy si Grigorij všiml, že se Katěrina na židli otočila a mluví pouze ke Lvovi.

Skoro jako bych tu ani nebyl, pomyslel si Grigorij.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Březen 1914

„T

ak tedy,“ říkal Billy otci, „všechny knihy bible byly původně napsaný v různých jazycích a pak přeložený do angličtiny.“

„Jo,“ přisvědčil táta. „A římskokatolická církev se snažila překladům zabránit – nechtěli, aby si lidi jako my četli bibli sami a přeli se s kněžími.“

Když táta mluvil o katolících, choval se trochu nekřesťansky. Jako by katolictví nenáviděl ještě víc než ateismus. Ovšem rád se přel. „Tak tedy,“ dožadoval se Billy, „kde jsou ty originály?“

„Jaký originály?“

„Originály knih bible, napsaný hebrejsky a řecky. Kde jsou uložený?“

To odpoledne seděli proti sobě u čtvercového stolu v kuchyni domku na Wellington Row. Billy se právě vrátil ze šachty, jenom si umyl ruce a obličej, ale seděl ještě v pracovním oblečení. Táta si odložil sako a měl na sobě vestu a košili s dlouhými rukávy, tvrdým límcem a kravatou – po večeři půjde znovu pryč, na odborovou schůzi. Máma ohřívala na plotně dušené maso. Dědeček seděl s nimi a poslouchal rozhovor s lehkým úsměvem, jako by to všechno slyšel už dřív.

„Dobrá, skutečný originály nemáme,“ připustil táta. „Rozpadly se, už před staletími. Máme opisy.“

„Kde jsou teda ty opisy?“

„Všude možně – v klášterech, muzeích…“

„Měly by být uložený na jednom místě.“

„Jenže od každý knihy je víc kopií – a některý jsou lepší než jiný.“

„Jak může být jedna kopie lepší než druhá? Určitě se od sebe neliší.“

„Liší. V průběhu let se vloudilo selhání lidského faktoru.“

To Billyho poplašilo. „A jak teda víme, která kopie je správná?“

„Na to je vědecký obor – textová kritika – a ten srovnává různé verze a pak přichází s dohodnutým zněním.“

Billy byl otřesen. „Chceš říct, že neexistuje žádná kniha, která je nesporně skutečným slovem Božím? Lidi se o to přou a rozhodují o tom?“

„Ano.“

„Jak potom víme, že mají pravdu?“

Táta se zasvěceně usmál, což bylo neklamné znamení, že je přitlačen ke zdi. „Věříme, že pokud pracují s upřímnou pokorou, Bůh vede jejich kroky.“

„Co když tak ale nepracujou?“

Máma položila na stůl čtyři hluboké talíře. „Nehádej se s tátou,“ napomenula syna. Ukrojila z bochníku čtyři tlusté krajíce.

Vmísil se dědeček: „Nech ho, holčičko. Jen ať se kluk ptá.“

Táta odpověděl: „Věříme, že Bůh dokáže zajistit, aby k nám Jeho slovo přišlo tak, jak si On přeje.“

„Mluvíš úplně nelogicky!“

Máma ho znovu přerušila. „Takhle s otcem nemluv! Pořád jsi ještě kluk a nic nevíš.“

Billy si jí nevšímal. „Proč Bůh nevedl ruku opisovačů a nezabránil jim, aby dělali chyby, jestliže skutečně chtěl, abychom znali Jeho slovo?“

Táta se bránil: „Některé věci nám není dáno pochopit.“

To byla zatím nejméně přesvědčivá odpověď a Billy ji nebral na vědomí. „Jestliže mohli dělat chyby opisovači, tak je zřejmě mohli dělat i vědci, co ty texty srovnávají.“

„Musíme mít víru, Billy.“

„Víru ve slovo Boží, ano – ale ne víru v hromadu profesorů řečtiny!“

Máma se posadila ke stolu a odhrnula si prošedivělé vlasy z očí. „Takže ty máš pravdu a všichni ostatní se mýlí jako obvykle, je to tak?“

Tento často používaný úskok ho pokaždé ranil, protože zněl oprávněně. Nebylo možné, aby byl mpudřejší než kdokoli jiný. „Nejde o mě,“ protestoval. „Jde o logiku!“

„Ach jo, ty a tvoje logika,“ povzdechla si matka. „Jez.“

Otevřely se dveře a vešla paní Poníková. Tohle bylo na Wellington Row normální: na dveře klepali jen cizí lidé. Paní Poníková měla na sobě propínací šatovou zástěru a na nohou pánské boty. To, s čím přichází, bylo zřejmě tak naléhavé, že si před odchodem z domova ani nenasadila klobouk. Očividně rozrušená mávala listem papíru. „Vyhazujou mě!“ zvolala. „Co mám dělat?“

Táta se zvedl a nabídl jí svou židli. „Tady si sedněte a hezky zhluboka dýchejte, paní Poníková,“ odpověděl klidně. „A teď dovolte, abych si ten dopis přečetl.“ Vzal ho z její červené, uzlovaté ruky a položil ho na stůl.

Billy viděl, že je napsaný na hlavičkovém papíru Celtic Minerals.

„‚Vážená paní Evansová,‘“ četl táta nahlas. „‚Domu na výše uvedené adrese je nyní zapotřebí pro pracujícího horníka.‘“ Společnost Celtic Minerals postavila v Aberowenu většinu domů. Během let byly některé odprodány nájemníkům, včetně toho, v němž bydlí rodina Williamsových; většinou však zůstávaly horníkům pronajaté. „‚V souladu s podmínkami nájemní smlouvy Vám –,‘“ táta se odmlčel a Billy viděl, že je otřesen. „‚– vám dávám dvoutýdenní lhůtu k vyklizení domu!‘“ dokončil.

Máma se pohoršila: „Výpověď z domu – a to jejího manžela pohřbili sotva před šesti nedělema!“

Paní Poníková plakala. „Kam mám jít, s pěti dětma?“

Billy byl také otřesený. Jak může společnost tohle udělat ženě, jejíž manžel zahynul v jejich dole?

„Dole je podepsán ‚Perceval Jones, předseda správní rady‘,“ dokončil táta.

„Jaká nájemní smlouva?“ podivil se Billy. „Nevěděl jsem, že horníci mají nájemní smlouvy.“

„Žádná písemná smlouva neexistuje,“ vysvětlil mu táta, „ale podle zákona je ta smlouva nepřímo vyjádřená. Takovýhle boj jsme už svedli a prohráli jsme ho.“ Obrátil se k paní Poníkové. „Dům je teoreticky spojený se zaměstnáním, ale vdovám se obyčejně dovoluje v něm zůstat. Někdy stejně odejdou a přestěhují se jinam, třeba k rodičům. Často se znovu provdají za jiného horníka a ten muž pronájem převezme. Obyčejně mají aspoň jednoho chlapce, který se stane horníkem, hned jak na to má léta. Vyhazovat vdovy není v zájmu společnosti.“

„Tak proč se chtějí zbavit mě a mých dětí?“ kvílela paní Poníková.

„Perceval Jones spěchá,“ připomněl dědeček. „Určitě myslí na to, že ceny uhlí jdou nahoru. Proto začal s nedělníma směnama.“

Táta přikývl. „Chtějí vyšší produkci, to je jistý, ať už je důvod jakýkoli. Ale vyhazováním vdov toho nedocílí.“ Zvedl se. „Jestli v tom budu moct něco udělat, tak ne.“

{II}

Výpověď z domu dostalo devět žen, všechno vdovy po hornících, kteří zahynuli při výbuchu. Dostaly od Percevala Jonese stejný dopis, jak táta zjistil, když je s Billym téhož dne odpoledne postupně navštívil. Jejich reakce se pohybovaly od hysterického záchvatu vdovy po Hywelu Jonesovi, která nepřestávala plakat, až po chmurný fatalismus paní Hughesové prohlašující, že tato země potřebuje pro lidi typu Percevala Jonese gilotinu, jakou měli v Paříži.

Billy kypěl zlobou. Nestačilo snad, že tyto ženy ztratily na dole své muže? Musejí skončit nejen bez manželů, ale i bez domova? „Může to společnost udělat, tati?“ zeptal se, když se ubírali mezi ubohými zašedlými domky k ústí dolu.

„Jen když jim to dovolíme, chlapče. Dělnická třída je početnější než vládnoucí třída a je i silnější. Oni na nás závisejí ve všem. My jim obstaráváme jídlo, stavíme jim domy, šijeme pro ně oblečení a oni bez nás umřou. Nemůžou udělat nic, pokud jim to nedovolíme. Na to vždycky pamatuj.“

Vešli do kanceláře vedoucího a strčili čepice do kapsy. „Dobrý odpoledne, pane Williamsi,“ přivítal je Poďobanej Llewellyn nervózně. „Počkejte laskavě chvilku, zeptám se, jestli vás může pan Morgan přijmout.“

„Nemluv blbosti, chlapče, samozřejmě mě přijme,“ odbyl ho táta a bez vyčkání vstoupil do druhé místnosti. Billy ho následoval.

Maldwyn Morgan se díval do účetní knihy, ale Billy měl pocit, že to jen předstírá. Zvedl hlavu, růžové tváře hladce oholené jako vždy. „Pojďte dál, Williamsi,“ vyzval tátu zbytečně. Na rozdíl od mnoha jiných, on se táty nebál. Morgan se narodil v Aberowenu jako syn kantora a studoval strojní inženýrství. Billy si uvědomil, že jsou si s tátou podobní: inteligentní, bohorovní a paličatí.

„Vy víte, proč jsem přišel, pane Morgane,“ začal táta.

„Asi to tuším, ale stejně mi to povězte.“

„Chci, abyste vzal zpátky ty výpovědi.“

„Společnost potřebuje ty domy pro horníky.“

„Budou nepříjemnosti.“

„Vyhrožujete mi?“

„Nevyskakujte si na mě,“ usadil ho táta mírně. „Tyhle ženy ztratily manžely ve vašem dolu. Necítíte za ně odpovědnost?“

Morgan nejistě sklonil bradu. „Veřejné vyšetřování zjistilo, že příčinou výbuchu nebylo žádné zanedbání ze strany společnosti.“

Billy se ho chtěl zeptat, jak může rozumný člověk vyslovit něco takového a nepropadat se přitom hanbou.

Táta ho opravil: „Vyšetřováním se přišlo na řadu porušení předpisů dlouhou jako vlak do Paddingtonu – nezabezpečené elektroinstalace, žádné dýchací přístroje, žádná pořádná hasičská cisterna –“

„Jenže tyhle porušení nebyly příčinou výbuchu ani smrti havířů.“

„Pouze se neprokázalo, že byly příčinou výbuchu i smrti havířů.“

Morgan se na židli nervózně zavrtěl. „Nepřišel jste se sem přít ohledně vyšetřovaní.“

„Přišel jsem, abych vás přivedl k rozumu. Zatímco si tu povídáme, zpráva o těch dopisech se šíří po městě.“ Táta ukázal na okno a Billy viděl, že za horou zapadá zimní slunce. „Lidi cvičí v pěveckým sboru, popíjejí v hospodách, ubírají se ke společným modlitbám, hrajou šachy – a všichni mluví o vdovách vyhozených z domova. A můžete vzít jed na to, že zuří.“

„Musím se vás zeptat znovu: pokoušíte se společnost zastrašit?

Billy ho chtěl zaškrtit, avšak táta si jen povzdechl. „Koukněte, Maldwyne, my dva se známe už ze školy. Buďte rozumný. Víte dobře, že v odborech jsou lidi, co budou daleko útočnější než já.“ Táta mluvil o otci Tommyho Griffithse. Len Griffiths věřil v revoluci a stále doufal, že příští spor se stane jiskrou, která roznítí rozsáhlý požár. Toužil také po tátově práci. Dalo se předpokládat, že bude navrhovat drastické kroky.

Morgan se zeptal: „Chcete mi říct, že vyhlašujete stávku?“

„Chci vám říct, že lidi dostanou vztek. Nemůžu předvídat, co udělají. Ale já nechci žádný nepříjemnosti a vy je nechcete taky. Mluvíme o osmi domech z kolika, z osmi set? Přicházím se vás zeptat, stojí to za to?“

„Společnost učinila rozhodnutí,“ odpověděl Morgan a Billy podvědomě cítil, že Morgan se společností nesouhlasí.

„Požádejte, ať rozhodnutí společnosti znovu posoudí správní rada. To ničemu neuškodí.“

Billy neměl trpělivost s tátovými mírnými slovy. Nepochybně měl zvýšit hlas, ukázat prstem na Morgana a obvinit ho z bezohledné krutosti, jíž se společnost očividně dopouští! Tohle by Len Griffiths určitě udělal.

S Morganem to nepohnulo. „Jsem tu, abych rozhodnutí správní rady prováděl, ne abych je zpochybňoval.“

„To znamená, že správní rada už výpovědi schválila,“ konstatoval táta.

Morgan vypadal nervózně. „To jsem neřekl.“

Ale nepřímo to vyjádřil, pomyslel si Billy, díky tátovým chytrým otázkám. Třeba mírnost není tak špatný nápad.

Táta to zkusil jinak. „Co kdybych vám našel osm domů, kde jsou jejich uživatelé připraveni přijmout nové horníky jako podnájemníky?“

„Tihle muži mají rodiny.“

„Kdybyste byli ochotní, mohli bychom najít nějaký kompromis,“ poznamenal táta pomalu a rozvážně.

„Společnost musí mít právo rozhodovat o svých záležitostech.“

„Bez ohledu na důsledky pro ostatní?“

„Tohle je náš důl. Společnost zaplatila geologický průzkum, dohodla se s hrabětem, vyhloubila důl, koupila strojní zařízení a postavila domky, aby měli havíři kde bydlet. Tohle všechno jsme zaplatili, vlastníme to a nikdo nám nebude říkat, co s tím máme dělat.“

Táta si nasadil čepici. „Ale uhlí do země jste stejně nedali, že ne, Maldwyne?“ prohodil. „To udělal Bůh.“

{III}

Táta se pokusil rezervovat shromažďovací sál na radnici na další den na půl osmou večer, ale prostor už měli zabraný aberowenští divadelní ochotníci na zkoušku první části Jindřicha IV., a tak se táta rozhodl svolat shromáždění horníků do modlitebny Bethesda. Billy a táta, Len a Tommy Griffithsovi a několik dalších aktivních členů odborů obešli město; ohlásili schůzi ústně a v hospodách a modlitebnách připíchli rukou napsaná oznámení.

Příštího večera ve čtvrt na osm byla kaple plná lidí. Vdovy seděly v přední řadě a všichni ostatní stáli. Billy se tlačil po straně vpředu, kde viděl lidem do obličeje. Tommy Griffiths stál vedle něj.

Billy byl hrdý na tátu za jeho neohroženost, chytrost a za to, že si nasadil čepici ještě předtím, než vyšel z Morganovy kanceláře. Přesto litoval, že táta nebyl bojovnější. Měl s Morganem mluvit tak, jak promlouvá ke shromáždění věřících v Bethesdě, když předvídá pekelná muka pro ty, kdo odmítají vidět čirou pravdu.

Přesně v půl osmé vyzval táta přítomné, aby se ztišili. Autoritativním kazatelským hlasem přečetl dopis Percevala Jonese paní Poníkové. „Dopis stejného znění dostalo všech osm vdov po mužích, co zahynuli před šesti týdny při výbuchu v dole.“

Několik mužů vykřiklo: „Hanba!“

„Máme pravidlo, že mluví jenom ten, koho vyzve předseda schůze, aby mohl postupně promluvit každý, a já vám děkuju, že to pravidlo dodržujete i za takovýchto okolností, kdy začíná být velice napjatá atmosféra.“

Kdosi zvolal: „Je to zatracený svinstvo!“

„No tak, no tak, Griffe Pritcharde, jen žádný hrubosti. Tohle je modlitebna a kromě toho jsou tu ženy.“

„Souhlas, souhlas,“ přitakalo několik mužů.

Griff Pritchard, který od chvíle, kdy odpoledne skončil směnu, vysedával U Dvou korun, se omluvil: „Promiňte, pane Williams.“

„Sešel jsem se včera s vedoucím dolu a oficiálně jsem ho požádal, aby výpovědi stáhli, jenže on odmítl. Naznačil, že správní rada už rozhodla a že není v jeho moci, aby rozhodnutí měnil nebo vůbec zpochybňoval. Naléhal jsem, abychom projednali alternativy, ale on prohlásil, že společnost má právo rozhodovat o svých věcech sama bez cizího vměšování. To jsou všechny informace, co pro vás mám.“ To je moc umírněné, pomyslel si Billy. Chtěl, aby táta vyzval k revoluci. Jenže táta jen ukázal na muže, který zvedl ruku. „John Jones Kramář.“

„Celej život bydlím v Gordon Terrace dvacet tři,“ řekl Jones. „Tam jsem se narodil a žiju tam doteď. Ale když mi bylo jedenáct, umřel mi táta. Bylo to moc těžký i pro mámu, ale směla v domě zůstat. Když mi bylo třináct, nastoupil jsem na šachtu a teď platím činži já. Takhle to bylo odjakživa. O tom, že by nás někdo vyhazoval, nepadlo nikdy ani slovo.“

„Děkuju vám, Johne Jonesi. Chcete předložit nějaký návrh?“

„Ne, jenom to povídám.“

„Já mám návrh,“ ozval se nový hlas. „Stávku!“

Zazněl sborový souhlas.

Billyho otec vyvolal dalšího muže: „Dai Ufňukánek.“

„Já to vidím takhle,“ řekl kapitán městského ragbyového mužstva. „Nemůžem dovolit, aby tohle společnosti prošlo. Jestli se jim dovolí vyhodit vdovy, nebude nikdo z nás mít pocit, že naše rodiny mají nějakou jistotu. Člověk může celej život makat pro Celtic Minerals, zhebnout při práci a o dva tejdny pozdějc se může jeho rodina ocitnout na ulici. Odborovej Dai byl v kanceláři a snažil se přivíst Morgana, co šel do Merthyru, k rozumu, ale nevedlo to k ničemu, tak nám nezbejvá než jít do stávky.“

„Děkuju vám, Dai,“ řekl táta. „Mám to brát jako návrh na zahájení stávky?“

„Jo.“

Billyho překvapilo, že to táta přijal tak rychle. Věděl, že se táta chce stávce vyhnout.

„Hlasovat!“ vykřikl někdo.

Táta zareagoval: „Dřív než nechám o návrhu hlasovat, potřebujeme se rozhodnout, kdy se má stávka uskutečnit.“

Aha, pomyslel si Billy, on to nepřijímá.

„Mohli bychom uvažovat o zahájení stávky v pondělí,“ pokračoval táta. „Hrozba stávky by mezitím mohla přivést všechny ředitele k rozumu – a my bychom dosáhli toho, co chceme, a neztratili bychom přitom výdělky.“

Billy pochopil, že táta usiluje o odložení.

Jenže k témuž závěru dospěl i Len Griffiths. „Smím promluvit, pane předsedo?“ zeptal se. Tommyho otec měl pleš lemovanou střapečky černých vlasů a černý knír. Vykročil kupředu a postavil se vedle táty čelem ke shromáždění, takže to vypadalo, že oba mají stejnou autoritu. Přítomní ztichli. Len, stejně jako táta a Dai Ufňukánek, patřil mezi hrstku těch, které lidi vždy vyslechli s uctivým mlčením. „Ptám se, je moudrý poskytovat společnosti čtyřdenní odklad? A co když svůj názor nezmění – a to vypadá hodně pravděpodobně, vzhledem k tomu, jak jsou zatím neústupný. V pondělí můžem zjistit, že jsme ničeho nedosáhli, a vdovám zbyde o to míň času.“ Pro řečnický účinek zvýšil hlas. „Povídám, soudruzi: neustupujme ani o krok!“

Ozval se jásot a Billy se k němu přidal.

„Děkuju vám, Lene,“ řekl táta. „Mám tu tedy dva návrhy: stávka zítra, nebo stávka v pondělí. Hlásí se ještě někdo?“

Billy sledoval, jak otec řídí schůzi. Další vyvolaný byl Giuseppe „Joey“ Ponti, hlavní sólista aberowenského mužského pěveckého sboru, starší bratr Billyho spolužáka Johnnyho. Navzdory italskému jménu se narodil v Aberowenu a mluvil se stejným přízvukem jako všichni ostatní v místnosti. I on se vyslovil pro okamžitou stávku.

Táta pak požádal: „Abychom byli spravedliví, nechce se někdo vyslovit pro stávku v pondělí?“

Billy přemýšlel, proč táta nevrhl na misku vah svou osobní autoritu. Kdyby se pro pondělí vyslovil on, mohli by změnit názor. Pokud by však neuspěl, ocitl by se v nepříjemné situaci, protože by stál v čele stávky, proti níž se stavěl. Billy si uvědomil, že táta nemůže úplně svobodně vyjadřovat, co cítí.

Diskuse měla široký záběr. Zásoby uhlí jsou vysoké, vedení společnosti by tedy vydrželo, ovšem poptávka je také vysoká a oni chtějí prodávat, dokud mohou. Nadchází jaro, a tak se hornické rodiny brzy budou moct obejít bez bezplatného deputátního uhlí. Horníci mohli vycházet z dlouhodobé zvyklosti, ale litera zákona stála na straně vedení.

Táta nechal diskusi volný průběh a některá vystoupení začínala být jednotvárná. Billy nechápal, co tím otec sleduje, jen tušil, že doufá, že hlavy vychladnou. Nakonec však musel nechat o věci hlasovat.

„Nejprve, kdo je proti stávce.“

Ruku zvedlo jen několik mužů.

„Nyní, kdo je pro stávku od pondělka.“

Tento návrh měl silnou podporu, ale Billy si nebyl jistý, jestli to pro vítězství stačí. Vše bude záviset na počtu těch, kdo se zdrží hlasování.

„Nakonec, kdo je pro stávku od zítřka.“

Ozval se jásot a zvedl se les rukou. O výsledku nebylo pochyb.

„Návrh na zahájení stávky zítra je schválen,“ konstatoval táta. Sčítání hlasů nikdo nenavrhl.

Schůze skončila. Když vycházeli, Tommy vesele prohodil: „Tak zejtra volno.“

„Jo,“ přikývl Billy. „A žádný prachy.“

{IV}

Když šel Fitz poprvé s prostitutkou, pokusil se ji políbit – nikoli proto, že by chtěl, ale domníval se, že se to sluší. „Nelíbám,“ ohradila se příkře se strašlivým londýnským přízvukem; pak to už nikdy nezkoušel. Bing Westhampton tvrdil, že spousta prostitutek se odmítá líbat, což je podivné, vzhledem k ostatním důvěrnostem, jež mužům dovolují. Možná si tím nicotným zákazem uchovávají zbytek důstojnosti.

U dívek z Fitzovy společenské třídy se předpokládalo, že před sňatkem nikoho nepolíbí. Samozřejmě to dělaly, ale jen v zřídkavých okamžicích kratičkého soukromí, v náhle opuštěné vedlejší místnosti při plesu nebo za rododendronovým keřem na zahradě. Nikdy nebyl čas na nějakou vášeň.

Jediná žena, kterou Fitz řádně políbil, byla jeho manželka Bea. Poskytovala mu své tělo, jako kuchař nabízí speciální dort, voňavý, slaďoučký a krásně nazdobený pro jeho potěchu. Dovolila by mu všechno, ale on žádné požadavky neměl. Nabízela mu rty k polibku a otvírala ústa jeho jazyku, ale Fitz nikdy nepociťoval, že manželka hladoví po jeho doteku.

Ethel líbala, jako když jí zbývá poslední minuta života.

Stáli v Gardéniovém apartmá v pevném objetí vedle postele s přikrývkou z prachového peří. Sála mu jazyk, kousala ho do rtů a přejížděla mu jazykem po hrdle a zároveň ho hladila po vlasech, svírala mu zezadu krk a strkala ruce pod jeho vestu, aby mu mohla dlaněmi třít hruď. Když se konečně od sebe odtrhli a lapali po dechu, položila mu ruce na tváře, podržela jeho hlavu, aby se nehýbala, upřeně se na něj zadívala a řekla: „Jsi tak krásný.“

Sedl si na kraj postele a chytil Ethel za ruce; zůstala stát před ním. Věděl, že někteří muži pravidelně svádějí služebné, ale on to nedělal. Když mu bylo patnáct, zamiloval se do posluhovačky v jejich londýnském sídle: matka to během pár dní uhádla a dívku okamžitě vyhodila. Otec se tehdy usmál a prohodil: „Stejně to byla dobrá volba.“ Od té doby se žádné zaměstnankyně nedotkl. Ethel však neodolal.

„Proč ses vrátil?“ zeptala se. „Měl jsi celý květen zůstat v Londýně.“

„Chtěl jsem tě vidět.“ Viděl na ní, že je jí zatěžko mu uvěřit. „Pořád jsem na tebe myslel, celý den, každý den, a prostě jsem se musel vrátit.“

Sklonila se a znovu ho políbila. Přitiskl se jí ke rtům a pomalu se zvrátil dozadu na postel; Ethel stáhl s sebou, až na něm ležela. Byla tak štíhlá, že nevážila víc než dítě. Vlasy se jí rozpustily a Fitz zabořil prsty do jejích lesklých kadeří.

Po chvíli se z něj skutálela, zůstala ležet vedle něj a těžce oddechovala. Opřel se o loket a díval se na ni. Říkala, že je krásný, ale právě teď byla ona tím nejkrásnějším stvořením, jaké kdy viděl. Tváře měla zardělé, vlasy rozcuchané a rudé rty vlhké a rozevřené. Její tmavé oči se na něj zbožně upíraly.

Položil jí ruku na bok a pohladil ji po stehně. Přitiskla mu dlaň na ruku a zadržela ji, jako by se bála, že zajde příliš daleko. „Proč ti říkají Fitz?“ zeptala se. „Jmenuješ se přece Edward, ne?“

Byl si jistý, že Ethel mluví jen proto, aby se pokusila zchladit jejich vášeň. „Začalo to ve škole,“ odpověděl. „Každý kluk má nějakou přezdívku. Pak se mnou jednou přijel domů na prázdniny Walter von Ulrich a Maud to od něj slyšela.“

„Jak ti předtím říkali rodiče?“

„Teddy.“

„Teddy,“ opakovala a vychutnávala jméno na jazyku. „To se mi líbí víc než Fitz.“

Začal jí znovu hladit stehno a tentokrát ho nechala. Stále ji líbal a přitom jí pomalu vysoukal dlouhou sukni černých šatů hospodyně. Měla punčochy pod kolena a on jí nahá kolena hladil. Nad koleny měla dlouhé bavlněné spodky. Dotkl se jí nohou přes bavlnu, pak posunul ruku k rozkroku. Když se jí dotkl tam, zasténala a přitiskla se k němu.

„Svlékni si je,“ zašeptal.

„Ne!“

Našel v pase stahovací šňůrku. Byla zavázaná na kličku. Škubnutím ji rozvázal.

Znovu mu přiložila dlaň na ruku. „Přestaň.“

„Jen se tě tam chci dotknout.“

„Já to chci víc než ty,“ přiznala. „Ale ne.“

Klekl si na postel. „Neuděláme nic, co nechceš,“ ujistil ji. „Slibuju.“ Potom uchopil oběma rukama její spodky v pase a roztrhl je. Otřeseně zalapala po dechu, ale neprotestovala. Opět si lehl a zlehka se jí začal dotýkat rukou. Okamžitě roztáhla nohy. Oči měla zavřené a těžce dýchala, jako kdyby právě odněkud přiběhla. Tušil, že tohle jí ještě nikdo nikdy nedělal, a tenounký hlásek ho napomínal, že by neměl její nevinnosti využít, ale jeho touha byla příliš velká, než aby mu dokázal naslouchat.

Rozepnul si kalhoty a lehl si na ni.

„Ne,“ opakovala.

„Prosím.“

„Co když otěhotním?“

„Dám si pozor.“

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ odpověděl a vklouzl do ní.

Pocítil překážku. Je panna. Znovu promluvilo jeho svědomí a tentokrát jeho hlas nebyl tak slabý. Zastavil se. Jenže nyní už byla příliš daleko ona. Pevně mu stiskla boky, přitáhla ho do sebe a zároveň se lehce nadzvedla. Cítil, jak něco povolilo, a Ethel bolestně vykřikla; pak překážka zmizela. Jak se pohyboval nahoru a dolů, dychtivě se přizpůsobovala jeho rytmu. Otevřela oči a dívala se mu do obličeje. „Ach, Teddy, Teddy,“ zašeptala a on viděl, že ho miluje. Při tom pomyšlení mu málem vyhrkly slzy a zároveň se neovladatelně vzrušil; jeho vyvrcholení se dostavilo nečekaně brzy. V zoufalém chvatu z ní vyklouzl a se zasténáním, v němž se mísila milostná touha se zklamáním, jí vystříkl semeno na stehno. Položila mu ruku za hlavu, přitáhla si jeho obličej ke svému a divoce ho líbala. Pak zavřela oči a maličko vykřikla jakoby překvapením a radostí; a bylo po všem.

Doufám, že jsem to přerušil včas, blesklo mu hlavou.

{V}

Ethel se věnovala své práci jako obyčejně, ale pořád měla pocit, jako by v kapse skrývala briliant, kterého se může každou chvíli dotknout, a když se nikdo nedívá, může si osahat jeho vybroušené plošky i ostré hrany.

Ve střízlivějších chvílích se trápila, nevěděla, co tahle láska znamená a kam se ubírá, a děsila se pomyšlení, co by řekl její bohabojný socialistický otec, kdyby se to dozvěděl. Převážně však měla jen pocit, že padá vzduchem a není nic, co by její pád zastavilo. Milovala to, jak Fitz chodí, jak voní, milovala jeho oblečení, jeho zdvořilé chování, jeho autoritativní vzezření. Milovala i to, jak občas vypadá zmateně. A když vycházel z pokoje manželky s oním bolestným výrazem v tváři, bylo Ethel do pláče. Byla zamilovaná a neovládala se.

Většinou s ním mluvila alespoň jednou denně a obvykle si dokázali najít pár okamžiků o samotě na dlouhý roztoužený polibek. Zvlhla už při pouhém líbání a někdy si musela přeprat kalhotky i uprostřed dne. Dovoloval si i jiné věci, kdykoli se naskytla příležitost, a dotýkal se celého jejího těla, což ji vzrušovalo ještě víc. Ještě dvakrát měli možnost setkat se v Gardéniovém apartmá a lehnout si do postele.

Jedna věc Ethel mátla: když spolu leželi, Fitz ji pokaždé kousl, docela silně, jednou na vnitřní stranu stehna a jednou do prsu. Bolestný výkřik musela vždy spěšně zdusit. Přitom se zdálo, že jeho ten výkřik ještě víc rozvášnil. A třebaže kousnutí bolelo, vzrušilo zároveň i ji, přinejmenším při pomyšlení, že jeho touha po ní je tak neodolatelná, že ho dohání k tomu, aby ji vyjádřil tímto způsobem. Neměla tušení, jestli to je normální, a neměla se ani koho zeptat.

Největší obavy však měla z toho, že Fitz jednoho dne v klíčovém okamžiku selže a nepřeruší intimní styk včas. To napětí bylo tak silné, že se jí téměř ulevilo, když se musel vrátit s princeznou Beou do Londýna.

Než odjel, přesvědčila ho, aby nakrmil děti stávkujících havířů. „Ne rodiče, protože nemůžeš ukázat, že někomu straníš,“ zdůraznila. „Jen malé kluky a holky. Stávka trvá dva týdny a oni už nemají skoro co jíst. Nestálo by tě to moc. Odhaduju, že by jich bylo kolem pěti set. Milovali by tě za to, Teddy.“

„Můžeme postavit na trávníku velký stan,“ navrhl, když ležel na posteli v Gardéniovém apartmá s rozepnutými kalhotami a hlavou na jejím klíně.

„A všechno jídlo můžeme připravit tady v kuchyni,“ dodala nadšeně Ethel. „Dušené maso s bramborami a chleba, kolik snědí.“

„A lojový pudink s hrozinkami?“

Přemýšlela: opravdu mě miluje? V tu chvíli cítila, že by udělal, cokoli by chtěla: dal by jí šperky, vzal by ji do Paříže, koupil by jejím rodičům pěkný dům. Nic z toho nechtěla – co však skutečně chce? Nevěděla to a odmítala dopustit, aby jí nezodpověditelné otázky o budoucnosti ničily štěstí.

Několik dní poté stála o sobotním poledni na Východním trávníku a pozorovala aberowenské děti, jak do sebe ládují svůj první oběd zdarma. Fitz netušil, že tohle je lepší jídlo, než jaké dostávají, když mají jejich otcové práci. Opravdu, lojový pudink s hrozinkami! Rodiče dovnitř nesměli, ale většina matek postávala za branou a pozorovala své šťastné potomky. Letmo pohlédla tím směrem, všimla si, že na ni někdo mává, a vydala se proto po příjezdové cestě k bráně.

Skupinu u brány tvořily převážně ženy: muži děti nehlídají, ani o stávce. Shlukly se kolem Ethel a vypadaly rozčileně.

„Co se stalo?“ zeptala se.

Odpověděla jí paní Poníková. „Všechny vyhodili z domů!“

„Všechny?“ nechápala Ethel. „Koho?“

„Všechny havíře, co maj pronajatý domy od Celtic Minerals.“

„To není možný!“ Ethel se zhrozila. „Pomoz nám pánbůh.“ Otřes vystřídalo zmatení. „Ale proč? Jak to společnosti pomůže? Nezůstane jim ani jeden havíř.“

„Tyhle mužský,“ povzdechla si paní Poníková. „Když se jednou začnou rvát, zajímá je jenom to, aby vyhráli. Nevzdají se, ať to stojí, co to stojí. Všichni jsou stejný. Ne že bych nechtěla mýho Daie zpátky, kdyby to šlo.“

„To je strašné,“ přemýšlela Ethel. Jak může společnost najít dost stávkokazů, aby udržela důl v provozu? Jestliže důl zavřou, město zahyne. Obchody nebudou mít žádné zákazníky, školy žádné děti, doktoři žádné pacienty… Ani její otec nebude mít práci. Nikdo nečekal, že Perceval Jones bude tak zatvrzelý.

„Co by tomu tak řekl král, kdyby to věděl?“ nadhodila paní Poníková.

To by zajímalo Ethel také. Zdálo se, že král projevoval skutečný soucit. Jenže teď patrně neví, že vdovy vyhodili z domů.

A pak ji náhle něco napadlo. „Možná byste mu to měly povědět,“ navrhla jim.

Paní Poníková se rozesmála. „Hned jak na něj příště natrefím, tak mu to vyklopím.“

„Mohly byste mu napsat dopis.“

„Neplácej hlouposti, Eth.“

„Myslím to vážně. Měly byste to udělat.“ Rozhlédla se po skupině. „Dopis podepsaný osmi vdovami, které král navštívil, a v něm se mu oznámí, že vás vyhodili z vašich domovů a že město je ve stávce. Toho si přece bude muset všimnout, ne?“

Paní Poníková vypadala vyděšeně. „Nechtěla bych se dostat do maléru.“

Paní Minnie Pontiová, drobná blondýnka s pevnými názory, jí namítla: „Nemáš manžela, nemáš domov, nemáš kam jít – do jakýho většího maléru by ses mohla dostat?“

„To je pravda. Ale já bych nevěděla co říct. Píše se ‚Vážený králi,‘ nebo ‚Vážený Jiří V.,‘ nebo co?“

„Napíše se: ‚Vážený pane, v pokorné úctě,‘“ odpověděla Ethel, „tyhle všechny nesmysly znám z práce tady. Uděláme to hned. Pojďte do jídelny pro služebnictvo.“

„Bude to v pořádku?“

„Já jsem tady teď hospodyně, paní Poníková. Já rozhoduju, co je v pořádku a co ne.“

Ženy ji následovaly po příjezdové cestě a kolem zadní části domu do kuchyně. Posadily se k jídelnímu stolu pro služebnictvo a kuchařka jim připravila konvici čaje. Ethel měla štos čistých papírů na psaní, které používala ke korespondenci s obchodníky.

„‚Vážený pane, v pokorné úctě,‘“ říkala nahlas a psala. „Co dál?“

Paní Poníková diktovala: „‚Promiňte nám naši troufalost, že píšeme Vašemu Veličenstvu.‘“

„Ne,“ zavrtěla rozhodně hlavou Ethel. „Neomlouvejte se. Je to náš král, máme právo oficiálně se na něj obracet. Napíšeme: ‚Jsme vdovy, které Vaše Veličenstvo navštívilo po výbuchu na dole v Aberowenu.‘“

„Moc dobrý,“ pochvalovala si paní Pontiová.

Ethel pokračovala. „‚Vaše návštěva pro nás byla ctí a Vaše projevy soustrasti a laskavé soucítění Jejího Veličenstva královny nám byly útěchou.‘“

„Máš pro tohle nadání jako tvůj otec,“ poznamenala paní Poníková uznale.

„Ale toho mazání medu kolem huby už by stačilo,“ zabručela paní Pontiová.

„Dobrá. Tak tedy. Jako svého krále Vás žádáme o pomoc. Protože naši manželé jsou mrtví, vyhazují nás z domovů.‘“

„Celtic Minerals nás vyhazuje,“ vmísila se paní Pontiová.

„‚Celtic Minerals nás vyhazuje z domovů. Celý důl kvůli nám stávkuje, ale nyní je vyhazují také.‘“

„Ať to není moc dlouhý,“ varovala paní Poníková. „Třeba bude mít moc práce a nebude se mu to chtít celý číst.“

„Tak dobře. Nakonec napíšeme: ‚Má se něco takového ve Vašem království dovolit?‘“

Paní Pontiová namítla: „Je to trošku krotký.“

„Ne, je to dobrý,“ přikývla paní Poníková. „Dovolává se to jeho smyslu pro to, co je správný a co špatný.“

Ethel doplnila: „‚Je nám ctí, vážený pane, být nejpokornějšími a nejposlušnějšími služebnicemi Vašeho Veličenstva.‘“

„To musíme napsat?“ ušklíbla se paní Pontiová. „Já nejsem žádná služebnice. Nic ve zlým, Ethel.“

„To je úplně normální. Hrabě to používá, i když píše dopis do Timesů.“

„Tak jo.“

Ethel nechala dopis kolovat. „K podpisu připište svoji adresu.“

„Strašně škrábu,“ prohodila paní Pontiová. „Podepiš to za mě.“

Ethel už málem protestovala, ale pak ji napadlo, že paní Pontiová je možná negramotná, a tak se s ní nepřela a jenom napsala: „Minnie Pontiová, Wellington Row 19.“

Na obálku napsala adresu:

Jeho Veličenstvo král

Buckinghamský palác

Londýn

Obálku zalepila a opatřila známkou. „A máme to,“ usmála se. Ženy jí zatleskaly.

Téhož dne dopis odeslala.

Žádnou odpověď nikdy nedostaly.

{VI}

Poslední březnová sobota v jižním Walesu byl zasmušilý den. Nízké mraky zakrývaly vrcholky hor a na Aberowen dopadal neúnavný drobný déšť. Ethel stejně jako většina služebnictva z Tŷ Gwyn odešla – hrabě s princeznou byli v Londýně – a vydala se do města.

Z Londýna byli posláni policisté, aby havíře donutili k vystěhování; stáli v každé ulici a po těžkých nepromokavých pláštích jim stékaly dešťové kapky. „Stávka vdov“ se stala tématem celostátního zpravodajství a prvním ranním vlakem dorazili reportéři z Cardiffu i Londýna, kouřili cigarety a psali do notesů. Byla tu dokonce i velká filmová kamera na stativu.

Ethel stála se svou rodinou před jejich domem a dívala se. Tátu zaměstnával odborový svaz, nikoli Celtic Minerals, a jejich dům mu patřil; ovšem většinu sousedů z domů vyhazovali. V průběhu dopoledne lidé vynášeli svůj majetek na ulici: postele, stoly a židle, kuchyňské kastroly i nočníky, zarámovaný obraz, hodiny, krabice s nádobím a příbory, pár kousků oblečení sbalených do novin a převázaných provázkem. Před každými dveřmi ležela jako obětina hromádka téměř bezcenných věcí.

Tátův obličej byl maska potlačující zuřivost. Billy vypadal, jako by se chtěl s někým poprat. Dědeček pořád kroutil hlavou a opakoval: „Něco takovýho jsem za sedmdesát let života neviděl.“ Máma se tvářila zasmušile.

Ethel plakala a nebyla k utišení.

Někteří havíři dostali jinou práci, ale nebylo to snadné: pro havíře je těžké přizpůsobit se práci prodavače nebo průvodčího a zaměstnavatelé to věděli; proto jakmile spatřili pod nehty uhelný prach, muže odmítli. Půl tuctu se jich dostalo na moře, přijali práci topičů a před vyplutím dostali mzdu předem, aby ji mohli dát manželkám. Pár jich odešlo do Cardiffu nebo Swansea v naději, že najdou zaměstnání v ocelárnách. Mnoho se jich odstěhovalo do sousedních městeček k příbuzným. Ostatní prostě zamířili do jiných aberowenských domů, kde se hodlali s nehornickými rodinami tísnit až do vyřešení stávky.

„Král na dopis vdov vůbec neodpověděl,“ stěžovala si Ethel tátovi.

„Udělala jsi to špatně,“ vytkl jí bez obalu. „Jen koukni na tu vaši paní Pankhurstovou. Mě hlasovací právo žen nijak nebere, ale ta se umí postarat, aby si jí lidi všimli.“

„Co jsem měla udělat, měla jsem se nechat zavřít?“

„Nemusíš chodit tak daleko. Kdybych věděl, co děláš, řekl bych ti, abys poslala kopii dopisu do Western Mail.“

„To mě nenapadlo.“ Ethel zkrušilo pomyšlení, že mohla něco udělat, aby lidé nemuseli z domovů odcházet, a že selhala.

„Noviny by se zeptaly paláce, jestli tam dopis dorazil, a pro krále by bylo těžké říct, že ho hodlá ignorovat.“

„Ach, sakra, měla jsem tě požádat o radu.“

„Nesakruj,“ napomenula ji matka.

„Promiň, mami.“

Londýnští policisté zmateně přihlíželi, nechápali pošetilou pýchu a tvrdohlavost, jež vedly k tomuto stavu. Po Percevalu Jonesovi nebylo vidu ani slechu. Reportér z Daily Mail požádal tátu o rozhovor, ale noviny se stavěly k dělníkům nepřátelsky, a tak táta odmítl.

Ve městě nebylo dost ručních vozíků, a lidé se proto při odvozu svých věcí střídali. Trvalo to hodiny, ale kolem třetí odpoledne zmizela poslední hromádka věcí a ze zámků domovních dveří trčely klíče. Policisté se vrátili do Londýna.

Ethel zůstala ještě chvíli na ulici. Okna prázdných domů na ni slepě hleděla a ulicí bezcílně stékala dešťová voda. Ethel pohlédla přes mokrou šeď břidlicových tašek na střechách až dolů k budovám roztroušeným na dně údolí kolem ústí dolu. Zahlédla kočku běžící po kolejích, ale jinak se nikde nic nehýbalo. Ze strojovny nevycházel kouř a obě velká kola těžního stroje stála v jemném neustávajícím dešti nahoře ve věži nehybně a nepotřebně.

KAPITOLA PÁTÁ

Duben 1914

N

ěmecké velvyslanectví sídlilo ve velkém domě na Carlton House Terrace, jedné z nejelegantnějších londýnských ulic. Z oken vedl výhled do parku osázeného listnatými stromy, za nimiž se nacházel pánský intelektuální klub Athenaeum se sloupořadím v průčelí. Zezadu ústily stáje na Mall, širokou třídu probíhající od Trafalgarského náměstí k Buckinghamskému paláci.

Walter von Ulrich tu nebydlel – zatím. Této výsadě se těšil pouze samotný velvyslanec princ Lichnowsky. Walter, pouhý vojenský atašé, bydlel ve staromládeneckém bytě deset minut pěšky odtud na Piccadilly. Doufal však, že jednoho dne bude obývat velvyslancovo velké soukromé apartmá v budově velvyslanectví. Walter nebyl žádný princ, ale jeho otec udržoval blízké přátelství s císařem Vilémem II. Walter mluvil anglicky, jak se sluší na absolventa Etonu. Před nástupem na ministerstvo zahraničí strávil dva roky v armádě a tři roky na válečné akademii v Berlíně. Nyní ve svých osmadvaceti byl vycházející hvězdou.

Nepřitahovala ho jen prestiž a velkolepost postavení velvyslance. V hloubi duše věřil, že není vyšší poslání než sloužit vlasti. Jeho otec cítil totéž.

V ničem jiném se neshodli.

Stáli v hale velvyslanectví a hleděli na sebe. Byli stejně vysocí, ale Otto byl podsaditější, plešatý a nosil staromódní knír, zatímco Walter měl elegantní malý knírek. Dnes měli zcela stejné oblečení – černé sametové obleky s tříčtvrtečními kalhotami, hedvábné podkolenky a boty s přezkami. Oba měli mečík a dvourohý klobouk. Kupodivu to byl normální oděv při prezentaci na britském královském dvoře. „Vypadáme, jako bychom měli vylézt na jeviště,“ poznamenal Walter. „Směšný úbor.“

„Vůbec ne,“ odpověděl otec. „Je to nádherný starý zvyk.“

Otto von Ulrich strávil velkou část života v německé armádě. Jako mladý důstojník za francouzsko-pruské války vedl svou rotu přes pontonový most při bitvě u Sedanu. Později pak patřil k přátelům, k nimž se mladý císař Vilém přiklonil po rozchodu s „železným“ kancléřem Bismarckem. Nyní měl Otto zvláštní poslání, navštěvoval evropská hlavní města a jako včelka, která dosedá na květy, sál nektar diplomatických tajných informací a odnášel ho zpátky do úlu. Věřil v monarchii a pruské vojenské tradice.

Walter smýšlel stejně vlastenecky, ale myslel si, že by se Německo mělo stát moderním a rovnostářským státem. Podobně jako otec i on byl hrdý na úspěchy své země v oblasti vědy a techniky a na pracovité a zdatné Němce; soudil však, že se musejí hodně učit – demokracii od liberálních Američanů, diplomacii od důmyslných Britů a umění užívat si života od elegantních Francouzů.

Otec se synem vyšli z velvyslanectví a sestoupili po širokém schodišti na Mall. Walter měl být představen králi Jiřímu V., což byl rituál považovaný za privilegium, třebaže žádný zvláštní prospěch nepřinášel. Mladým diplomatům, jako je on, se takové pocty obvykle nedostává, ale otec bez výčitek svědomí zatahal za příslušné šňůrky, aby Walterovu kariéru postrčil.

„Kulomety udělaly ze všech ručních zbraní překonanou záležitost,“ prohlásil Walter; pokračoval ve sporu, který právě vedli. Zbraně byly jeho specializace a on soudil, že německá armáda by měla mít k dispozici všechny novinky ovlivňující palebnou sílu.

Otto měl jiný názor. „Zasekávají se, přehřívají se a nestrefují se. Muž s puškou pečlivě míří. Dej mu kulomet a on se s ním bude ohánět jako se zahradní hadicí.“

„Když máš dům v plamenech, nevylíváš na něj vodu po hrnkách, i kdyby to mělo být sebepřesnější. Potřebuješ hadici.“

Otto pohrozil prstem. „Nikdy jsi nebyl v boji – nemáš ponětí, jaké to je. Jen mě poslechni, já to znám.“

Takto jejich spory končívaly často.

Walter cítil, že otcova generace je arogantní. Chápal, co je k tomu přivedlo. Vyhráli válku, vytvořili z Pruska a skupiny menších samostatných monarchií německé císařství a pak z Německa udělali jednu z nejvíce prosperujících zemí světa. Samozřejmě si o sobě mysleli, že jsou úžasní. Chovali se však neuvážlivě.

Walter a Otto ušli po Mall pár set metrů a odbočili do Paláce sv. Jakuba. Cihlová stavba ze šestnáctého století byla starší a méně impozantní než sousední Buckinghamský palác. Udali svá jména dveřníkovi, který byl oblečený stejně jako oni.

Walter byl poněkud nervózní. Pravidla etikety lze snadno porušit – a když jde o královskou rodinu, žádné takové porušení není malé.

Otto oslovil dveřníka anglicky. „Je tu señor Díaz?“

„Ano, pane, dostavil se před chvilkou.“

Walter se zachmuřil. Juan Carlos Diego Díaz byl zástupcem mexické vlády. „Proč se zajímáš o Díaze?“ zeptal se německy, když procházeli řadou místností zdobených na stěnách meči a střelnými zbraněmi.

„Britské královské námořnictvo přestává na lodích používat jako palivo uhlí a přechází na naftu.“

Walter přikývl. Nejvyspělejší státy dělají totéž. Nafta je levnější, čistší, snadněji se s ní pracuje – jen ji napumpujete a nemusíte zaměstnávat armádu topičů s černými obličeji. „A naftu Britové dostávají z Mexika.“

„Koupili mexické naftové vrty, aby si zajistili dodávky pro válečné námořnictvo.“

„Když se ale budeme vměšovat do Mexika, co si pomyslí Američani?“

Otto se poklepal ze strany do nosu. „Poslouchej a uč se. Hlavně nic neříkej.“

Muži, kteří měli být představeni, čekali v předpokoji. Většinou měli na sobě ono sametové dvorní oblečení, i když pár jich bylo v komediálních uniformách generálů z devatenáctého století a jeden, podle všeho Skot, tu postával v národním kroji s kiltem. Walter a Otto pomalu procházeli místností a kývali na pozdrav známým tvářím z diplomatických kruhů, dokud nenarazili na Díaze, robustního muže s knírem, který se na koncích kroutil.

„Musíte být rádi, že prezident Wilson zrušil zákaz prodeje zbraní do Mexika,“ poznamenal Otto po obvyklých úvodních zdvořilostech.

„Prodeje zbraní povstalcům,“ doplnil Díaz, jako by ho opravoval.

Americký prezident, který měl vždy sklon zaujímat morální postoje, odmítal uznat generála Huertu, který se dostal k moci po zavraždění svého předchůdce. Wilson nazval Huertu vrahem, a podpořil tak povstaleckou skupinu konstitucionalistů.

Otto pokračoval. „Jestliže lze prodávat zbraně povstalcům, určitě je lze prodávat i vládě, nemám pravdu?“

Díaz vypadal vylekaně. „Chcete tím říct, že by Německo bylo ochotné tohle udělat?“

„Co potřebujete?“

„Nepochybně víte, že se nám zoufale nedostává pušek a střeliva.“

„Mohli bychom si o tom promluvit.“

Walter byl stejně vyděšený jako Díaz. To by způsobilo nepříjemnosti. „Ak, tati, Spojené státy –“ ozval se.

„Okamžik!“ Otec zvedl ruku, aby zůstal zticha.

„O tom si rozhodně promluvme,“ odpověděl Díaz. „Ale povězte mi: není v tom ještě něco?“ Tušil, že Německo bude chtít něco na oplátku.

Dveře do Trůnního sálu se otevřely a vyšel sluha se seznamem v ruce. Představování začne co nevidět. Otto však beze spěchu pokračoval. „V době války má suverénní země právo zadržet dodávky strategického materiálu.“

Díaz pochopil: „Mluvíte o naftě.“ Byla to jediná strategická surovina, kterou mohlo Mexiko dodávat.

Otto přikývl.

„Vy byste nám tedy dali zbraně –“ pokračoval Díaz.

„Prodali, nikoli dali,“ zamumlal Otto.

„Vy byste nám tedy teď prodali zbraně výměnou za slib, že bychom v případě války nedodávali Britům naftu.“ Díaz zřejmě nebyl zvyklý na složité piruety běžné diplomatické konverzace.

„To by stálo za důkladné prodiskutování.“ V diplomatickém jazyce to znamenalo ano.

Sluha vyvolal: „Monsieur Honoré de Picard de la Fontaine!“ a představování začalo.

Otto pohlédl Díazovi do očí. „Rád bych se teď od vás dozvěděl, jak by byl takový návrh přijat v Ciuadad de Mexico.“

„Věřím, že by prezidenta Huertu zajímal.“

„Kdyby se tedy německý vyslanec v Mexiku admirál Paul von Hintze pokusil oficiálně kontaktovat vašeho prezidenta, nenarazil by na odmítnutí?“

Walterovi bylo jasné, že otec je rozhodnut dostat jednoznačnou odpověď. Nechtěl, aby německá vláda riskovala ztrapnění, pokud by ji s takovou nabídkou poslali k čertu.

Walter znepokojeně soudil, že ztrapnění nepředstavuje v této diplomatické eskapádě pro Německo největší nebezpečí. Vyvstávalo riziko, že si Německo znepřátelí Spojené státy. Bylo však nepříjemně obtížné poukázat na to v Díazově přítomnosti.

„Nebude odmítnut,“ odpověděl Díaz na otázku.

„Jste si jistý?“ naléhal Otto.

„Ručím za to.“

„Tati, můžu něco –“ vmísil se Walter.

Jenže sluha vyvolal: „Herr Walter von Ulrich!“

Walter zaváhal a otec ho vyzval: „Jsi na řadě. Jdi!“

Walter se obrátil a vešel do Trůnního sálu.

Britové své hosty s oblibou ohromují. Vysoký kazetový strop přecházel diamantovým klenutím do okázalých červených stěn ověšených obrovskými portréty a nad trůnem na opačném konci sálu se vznášel dlouhý baldachýn s tmavými sametovými závěsy. Waltera potěšilo, když po králově boku spatřil důvěrně známý obličej sira Alana Titea – bezpochyby našeptával jména do královského ucha.

Walter přistoupil blíž a uklonil se. „Rád vás opět vidím, von Ulrichu,“ řekl král.

Walter si předem nacvičil, jak odpoví. „Doufám, že rozhovory v Tŷ Gwyn byly pro Vaše Veličenstvo zajímavé.“

„Velice! I když na ně samozřejmě padl strašlivý stín.“

„Důlní neštěstí. Vskutku tak tragické.“

„Těším se na naše příští setkání.“

Walter pochopil, že přijetí skončilo. Ubíral se zpátky a opakovaně se ukláněl předepsaným způsobem, dokud nedospěl ke dveřím.

Otec ho čekal v sousední místnosti.

„To bylo rychlé!“ poznamenal Walter.

„Naopak, bylo to delší než obvykle,“ vysvětlil mu Otto. „Obyčejně král řekne: ‚Rád vás v Londýně vidím,‘ a to je konec konverzace.“

Společně vyšli z paláce. „Ti Britové jsou obdivuhodní, ale změkčilí,“ prohlásil Otto, když kráčeli po St. James’s Street k Piccadilly. „Králi vládnou jeho ministři, ministři jsou podřízeni parlamentu a členy parlamentu vybírají obyčejní lidé. Co je tohle za řízení země?“

Walter na tuto provokaci neskočil. Německý politický systém s jeho slabým parlamentem, který se nedokáže postavit císaři nebo generálům, považoval za zastaralý; o tom se však s otcem přel už mnohokrát a kromě toho mu stále dělal starosti rozhovor s mexickým vyslancem. „To, co jsi říkal Díazovi, bylo riskantní,“ namítal. „Prezidentu Wilsonovi se nebude líbit, že prodáváme pušky Huertovi.“

„Co na tom, co si Wilson pomyslí?“

„Nebezpečí spočívá v tom, že si uděláme přítele ze slabého Mexika tím, že si uděláme nepřítele ze silných Spojených států.“

„V Americe žádná válka nebude.“

Walter předpokládal, že je to pravda, ale zároveň se cítil nesvůj. Představa, že jeho země bude na kordy se Spojenými státy, se mu nelíbila.

V jeho bytě si svlékli staromódní oblečení a vzali si na sebe tvídové obleky, košile s měkkým límečkem a hnědé měkké plstěné klobouky. Na Piccadilly nasedli do motorového omnibusu směřujícího na východ.

Na Ottu velmi zapůsobilo, že Waltera v lednu pozvali na setkání s králem v Tŷ Gwyn. „Hrabě Fitzherbert je dobrá konexe,“ prohlásil tehdy. „Jestli se konzervativní strana dostane k moci, může se jednoho dne stát ministrem, možná zahraničí. Tohle přátelství musíš udržovat.“

Waltera to teď inspirovalo. „Měl bych navštívit Fitzovu charitativní kliniku a věnovat jí malý dar.“

„Skvělý nápad.“

„Nechtěl bys jít se mnou?“

Otec skočil na návnadu. „Čím dál líp.“

Walter měl postranní úmysl, ale otec nic netušil.

Autobus je vezl kolem divadel na Strandu, novinářských redakcí soustředěných na Fleet Street a bank ve finanční čtvrti. Pak ulice začaly být užší a špinavější. Cylindry a buřinky ustoupily látkovým čepicím. Převládaly povozy tažené koňmi a automobilů tu projíždělo jen pár. Tohle byl East End.

Vystoupili u Aldgate. Otto se opovržlivě rozhlédl kolem sebe. „Nevěděl jsem, že mě bereš do slumů,“ postěžoval si.

„Jdeme na kliniku pro chudé,“ odpověděl Walter. „Kde jsi myslel, že bude?“

„Hrabě Fitzherbert sem chodí?“

„Mám dojem, že to jen financuje.“ Walter dobře věděl, že Fitz tady v životě nebyl. „O naší návštěvě se samozřejmě dozví.“

Postranními uličkami prokličkovali k nonkonformistické modlitebně. Na dřevěné tabuli byl nápis rukou: „Kaple Božího milosrdenství.“ Na připíchnutém listu papíru stálo:

Dětská klinika

Dnes

a každou středu

zdarma

Walter otevřel dveře a vešli dovnitř.

Otto si znechuceně odfrkl, vytáhl kapesník a přitiskl si ho k nosu. Walter tu byl už dříve, a tak ten zápach očekával, ale přesto ho nepříjemně překvapil. Hala byla plná otrhaných žen a polonahých, strašlivě špinavých dětí. Ženy seděly na lavicích a děti si hrály na podlaze. Na opačném konci místnosti se nacházely dvoje dveře s dočasně přišpendlenými cedulkami; na jedné stálo „Doktor“ a na druhé „Patronka“.

Hned u dveří do čekárny seděla Fitzova teta Herm a zapisovala jména do seznamu. Walter jí představil otce. „Lady Hermie Fitzherbertová, toto je můj otec, pan Otto von Ulrich.“

Na opačném konci místnosti se otevřely dveře označené „Doktor“ a vyšla neupravená žena s nemluvnětem v náručí a lahvičkou s lékem v ruce. Vykoukla sestra a vyzvala přítomné: „Další, prosím.“

Lady Hermia nahlédla do seznamu a zavolala: „Paní Blatská a Rosie!“

Do ordinace vešla starší žena s holčičkou.

„Tati, počkej tu okamžik, prosím. Skočím pro vedoucí,“ požádal Walter.

Rychle se vydal přes čekárnu, ale pozorně se vyhýbal batolatům na podlaze. Zaklepal na dveře označené „Patronka“ a vešel dovnitř.

Místnost byla jen o málo větší než komora a v koutě skutečně stál kbelík s mopem. Lady Maud Fitzherbertová seděla u malého stolku a zapisovala něco do účetní knihy. Na sobě měla jednoduché šaty barvy holubičí šedi a na hlavě klobouk s širokou krempou. Zvedla oči a úsměv, který jí rozzářil obličej, když návštěvníka spatřila, stačil, aby Walterovi málem vyhrkly slzy. Vyskočila ze židle a objala ho.

Na tohle se těšil celý den. Už se líbal s několika ženami, ale tahle jediná z nich se k němu dokázala takhle tisknout. Upadl do rozpaků, bál se, že Maud ucítí jeho erekci, a tak se od ní trochu odtáhl; ona ho však k sobě přitiskla ještě víc, jako by to skutečně chtěla cítit, a on se s potěšením poddal.

Maud se všemu věnovala s plnou vášní – chudobě, ženským právům, hudbě – i Walterovi. Nevycházel z údivu, že se do něj zamilovala, a bral to jako privilegium.

Odtrhla se od jeho úst a těžce dýchala. „Tetě Herm to bude podezřelé,“ upozornila.

Walter přikývl. „Venku je můj otec.“

Maud si rukou přičísla vlasy a přihladila šaty. „Dobrá.“

Walter otevřel dveře a vrátil se s ní do čekárny. Otto si přívětivě povídal s Hermií: měl rád důstojné staré dámy.

„Lady Maud Fitzherbertová, dovolte, abych vám představil svého otce, pana Otto von Ulricha.“

Otto se jí sklonil nad rukou. Naučil se necvakat podpatky: Angličani to považovali za komické.

Walter sledoval, jak se navzájem hodnotí. Maud se usmála jakoby pobaveně, a Walter vytušil, že přemýšlí, jestli takhle bude vypadat on v příštích letech. Otto souhlasně zaznamenal její drahé kašmírové šaty a elegantní klobouk. Zatím je to dobré.

Otto nevěděl, že jsou do sebe zamilovaní. Walter měl v plánu nejprve otce s Maud seznámit. Otto schvaloval dobročinnou práci bohatých žen a trval na tom, aby Walterova matka a sestra navštěvovaly chudé venkovské rodiny v Zumwaldu ve východním Prusku, kde měli statek. Otec pozná, jaká je Maud báječná a výjimečná žena, a až se dozví, že si ji Walter chce vzít, budou už všechny jeho případné námitky v troskách.

Walter věděl, že je poněkud pošetilé být tak nervózní. Je mu osmadvacet: má právo vybrat si ženu, kterou miluje. Jenže před osmi lety se zamiloval do jiné dívky. Tilde byla vášnivá a inteligentní jako Maud, ale bylo jí sedmnáct a byla katolička. Von Ulrichovi jsou protestanti. Rodiče na obou stranách se k jejich lásce stavěli odmítavě a nepřátelsky a Tilde se svému otci nedokázala vzepřít. Nyní se Walter podruhé zamiloval do nevhodné ženy. Pro otce bude těžké přijmout feministku a cizinku. Ovšem Walter je nyní už starší a obratnější v jednání a Maud je silnější a nezávislejší než Tilde.

Přesto se děsil. Něco takového necítil ještě k žádné ženě, ani k Tilde. Chtěl se s Maud oženit a strávit s ní celý život; vlastně si ani neuměl představit, že by byl bez ní. A nechtěl, aby otec kolem toho dělal problémy.

Maud se chovala naprosto skvěle. „Je od vás velmi laskavé, že jste nás navštívil, pane von Ulrichu,“ pronesla s úsměvem. „Musíte být strašně zaneprázdněný člověk. Umím si představit, že pro tak spolehlivého panovníkova důvěrníka, jakým jste pro vašeho císaře vy, práce nikdy nekončí.“

Ottovi to zalichotilo, jak zamýšlela. „Obávám se, že to je pravda,“ přitakal. „Avšak váš bratr, hrabě, je tak dávným Walterovým přítelem, že jsem přišel velice rád.“

„Dovolte, abych vás seznámila s naším doktorem.“ Maud prošla čekárnou před nimi a zaklepala na dveře ordinace. Walter byl zvědavý: s tímto lékařem se dosud nesetkal. „Smíme dál?“ zavolala.

Vkročili do místnosti s malým psacím stolem a policemi plnými úředních spisů a liturgických zpěvníků, která normálně musela sloužit jako pracovna pro pastora. Doktor, pohledný mladý muž s černým obočím a smyslnými ústy, ošetřoval ruku Rosie Blatské. Walter pocítil záchvěv žárlivosti: s tímhle přitažlivým mužem tráví Maud celé dny.

Maud k lékaři přistoupila. „Doktore Greenwarde, máme vzácnou návštěvu – pana von Ulricha.“

„Dobrý den,“ pozdravil upjatě Otto.

„Pan doktor tu pracuje zdarma,“ oznámila Maud. „Jsme mu velice vděčni.“

Greenward odměřeně kývl hlavou. Walter nechápal, co způsobilo to zřejmé napětí mezi otcem a lékařem.

Doktor se opět začal věnovat pacientce. Přes celou dlaň měla ošklivou řeznou ránu a ruka i zápěstí jí otékaly.

Pohlédl na matku a zeptal se: „Jak si to udělala?“

Dítě odpovědělo. „Máma nemluví anglicky,“ vysvětlila doktorovi. „Řízla jsem se v práci.“

„A co otec?“

„Táta umřel.“

„Klinika je určena pro děti, které nemají otce, i když neodmítneme prakticky nikoho,“ poznamenala tiše Maud.

Greenward se Rosie zeptal: „Kolik je ti roků?“

„Jedenáct.“

„Myslel jsem, že děti mladší než třináct nesmějí pracovat,“ zamumlal Walter.

„V zákonech jsou mezery,“ povzdechla si Maud.

„Jakou práci vykonáváš?“ chtěl Greenward ještě vědět.

„Uklízím v závodě na výrobu oděvů Mannieho Litova. Ve smetí byla žiletka.“

„Když se řízneš, musíš si ránu vymýt a dát na ni čistý obvaz. Ten obvaz pak musíš každý den vyměňovat, aby se moc nezašpinil.“ Greenward se choval rázně, ale nikoli nelaskavě.

Matka vyštěkla na dceru rusky otázku. Walter jí nerozuměl, ale pochopil podstatu odpovědi – dítě překládalo, co řekl doktor.

Doktor se obrátil k sestře. „Očistěte tu ránu a ovažte jí ruku, prosím.“ Rosii vysvětlil: „Dám ti mast. Kdyby ti ruka otékala dál, musíš za mnou příští týden přijít. Rozumíš?“

„Ano, pane doktore.“

„Jestli dopustíš, aby se infekce zhoršila, můžeš přijít o ruku.“

Rosii vyhrkly slzy.

„Odpusť, že jsem tě vystrašil,“ omluvil se Greenward, „ale chci, abys pochopila, jak důležité je udržovat ruku v čistotě.“

Sestra připravila misku antiseptického roztoku. „Rád bych vyjádřil obdiv a úctu vaší zdejší práci, pane doktore,“ prohodil Walter.

„Děkuju vám. Svůj čas poskytuju s radostí, ale potřebujeme kupovat zdravotní materiál. Jakékoli vaší pomoci bychom si velmi cenili.“

„Nemůžeme pana doktora zdržovat,“ upozornila Maud, „čeká tam nejméně dvacet pacientů.“

Návštěvníci vyšli z ordinace. Walter pukal pýchou. Maud projevovala víc než soucit. Když se aristokratické dámy dozvědí o dětech pracujících v robotárnách, mnohá z nich si vyšívaným kapesníčkem otře slzu; jenže Maud v sobě má odhodlanost a kuráž zajistit skutečnou pomoc.

A miluje mě, pomyslel si.

„Smím vám nabídnout malé občerstvení, pane von Ulrichu?“ navrhla Maud. „Moje kancelář je sice zakrámovaná, ale mám láhev bratrova nejlepšího sherry.“

„Jste velice laskavá, ale my musíme jít.“

Walter si pomyslel, že to je poněkud moc rychlé. Maudino osobní kouzlo přestalo na Ottu působit. Walter měl ošklivý pocit, že se něco pokazilo.

Otto vytáhl z peněženky bankovku. „Přijměte, prosím, skromný příspěvek pro vaši skvělou práci, lady Maud.“

„To je od vás velmi velkorysé!“ poděkovala.

Walter jí dal podobnou bankovku. „Doufám, že smím také něco darovat.“

„Cením si všeho, co mi můžete nabídnout,“ odpověděla. Walter doufal, že jejího šibalského výrazu při těchto slovech, jež mu adresovala, si povšiml jen on.

„Vyřiďte, prosím, uctivé pozdravení hraběti Fitzherbertovi,“ dodal Otto.

Odešli. Walterovi působila otcova reakce starosti. „Není lady Maud úžasná?“ prohodil nenuceně, když se ubírali zpátky k Aldgate. „Fitz samozřejmě všechno platí, ale Maud dělá všechnu práci.“

„Skandální,“ prohlásil Otto. „Naprosto skandální.“

Walter už předtím vycítil, že je otec podrážděný, ale tohle ho ohromilo. „Co máš proboha na mysli? Přece schvaluješ, aby urozené dámy nějak pomáhaly chudým, ne?“

„Navštívit nemocné venkovany s nějakými potravinami v košíku je jedna věc,“ odpověděl Otto. „Jsem ale konsternovaný, když vidím sestru hraběte na takovémhle místě a s židovským doktorem!“

„Ach, bože!“ zaúpěl Walter. Samozřejmě: doktor Greenward je žid. Jeho rodiče byli patrně Němci jménem Grünwaldovi. Walter se s ním dnes setkal poprvé, a jeho rasy by si nejspíš vůbec nepovšiml a bylo by mu to stejně lhostejné. Jenže Otto, jako většina lidí jeho generace, považoval takové věci za důležité. Walter namítl: „Tati, ten člověk pracuje zadarmo – lady Maud si nemůže dovolit odmítnout pomoc kvalitního lékaře jen proto, že je žid.“

Otto neposlouchal. „Děti, které nemají otce – kde vzala takové výrazy?“ odfrkl si znechuceně. „Myslí tím zplozence prostitutek.“

Walter byl sklíčený. Jeho plán strašlivě selhal. „Cožpak nevidíš, jak je šlechetná?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Otto. „Kdyby to byla moje sestra, pořádně bych ji zřezal.“

{II}

V Bílém domě vypukla krizová situace.

V časných ranních hodinách 21, dubna se Gus Dewar nacházel v Západním křídle. Tato nová budova poskytovala zoufale potřebné kancelářské prostory, aby se původní Bílý dům mohl využívat jako rezidence. Gus seděl v malém fádním kabinetu osvětleném tlumenou žárovkou, který sloužil jako prezidentova soukromá studovna a nacházel se poblíž Oválné pracovny. Na psacím stole spočíval otřískaný přenosný psací stroj Underwood, který Woodrow Wilson používal při psaní svých projevů a tiskových prohlášení.

Guse víc zajímal telefon. Jestliže zazvoní, on bude muset rozhodnout, zda má prezidenta vzbudit.

Telefonní operátor takové rozhodnutí udělat nemůže. Na druhou stranu prezidentovi služebně starší poradci se potřebují vyspat. Gus byl nejníže postavený z Wilsonových poradců, nebo nejvýše postavený z jeho řadových kancelářských pracovníků; to záviselo na úhlu pohledu. Každopádně připadlo na něj, aby seděl celou noc u telefonu a rozhodoval, zda se má vyrušit ze spánku prezident – nebo první dáma Ellen Wilsonová, trpící záhadnou nemocí. Gus byl nervózní, obával se, že může říct nebo udělat něco špatně. Celé jeho nákladné vzdělání jako by mu náhle nebylo k ničemu: ani na Harvardu ho v žádném kurzu neučili kdy budit prezidenta. Doufal, že telefon nezazvoní.

Gus tu byl díky dopisu, který napsal. Otci v něm popsal schůzku s králem v Tŷ Gwyn a diskusi, jež se uskutečnila po večeři a týkala se nebezpečí války v Evropě. Senátoru Dewarovi připadl dopis natolik zajímavý a zábavný, že ho ukázal svému příteli Woodrowu Wilsonovi, a ten prohlásil: „Toho kluka bych měl rád ve své kanceláři.“ Gus si v té době užíval roční prázdniny po skončení Harvardu a před nástupem do svého prvního zaměstnání v jedné washingtonské advokátní kanceláři. Byl vpůli cesty kolem světa, ale s nadšením cestovní plány zkrátil a vrátil se rychle domů sloužit svému prezidentovi.

Guse nejvíc ze všeho fascinovaly vztahy mezi národy – přátelství a nenávisti, spojenectví a války. Coby dospívající chlapec sledoval jako divák zasedání senátního výboru pro zahraničí – otec byl jeho členem – a shledával ho úchvatnější než představení v divadle. „Takhle země vytvářejí mír a prosperitu – nebo válku, ničení a hlad,“ říkal mu otec. „Jestliže chceš změnit svět, pak jsou zahraniční vztahy oblast, ve které můžeš nadělat nejvíc dobra – nebo zla.“

A nyní se Gus ocitl uprostřed své první mezinárodní krize.

Jakýsi nadměrně horlivý mexický činitel zadržel v přístavu Tampico osm amerických námořníků. Muži již byli propuštěni, horlivý činitel se omluvil a banální incident mohl v tomto okamžiku skončit. Velitel eskadry admirál Mayo však požadoval pozdravnou salvu z jednadvaceti děl. Prezident Huerta odmítl. Wilson vystupňoval tlak a pohrozil, že obsadí největší mexický přístav Veracruz.

A tak se Amerika ocitla na pokraji války. Gus vysoce obdivoval principiálního Woodrowa Wilsona. Prezident se nespokojoval s cynickým názorem, že jeden mexický bandita je stejný jako druhý. Huerta byl reakcionář, který zavraždil svého předchůdce, a Wilson hledal záminku pro jeho sesazení. Guse vzrušovalo, že světový vůdce říká, že je nepřijatelné, aby se lidé dostávali k moci prostřednictvím vraždy. Nenastane jednou den, kdy tuto zásadu přijmou všechny země?

Krize se zhoršila kvůli Němcům. Německá loď Ypiranga směřovala do Veracruzu s nákladem zbraní a munice pro Huertovu vládu.

Napětí bylo celý den vysoké, ale teď Gus bojoval s tím, aby neusnul. Na psacím stole před ním, ve světle lampy se zeleným stínidlem, leželo na stroji sepsané hlášení armádní zpravodajské služby o síle povstalců v Mexiku. Zpravodajská služba byla jedním z menších armádních odborů, pracovali v ní jen dva důstojníci a dva úředníci a hlášení bylo útržkovité. Gusova mysl neustále odbíhala ke Caroline Wigmoreové.

Když přijel do Washingtonu, šel navštívit profesora Wigmorea, jednoho ze svých učitelů z Harvardu, který přestoupil na Georgetownskou univerzitu. Wigmore nebyl doma, ale byla tam jeho mladá druhá manželka. Gus se s Caroline setkal již dříve při několika příležitostech v univerzitním kampusu a její klidné, ohleduplné vystupování a bystrá mysl ho silně přitahovaly. „Prý si potřebuje objednat nové košile,“ vysvětlila mu, ale Gus postřehl v jejím obličeji napětí. Pak dodala: „Jenže já vím, že šel k milence.“ Gus jí kapesníkem setřel slzy, ona ho políbila na rty a povzdechla si: „Kéž bych byla vdaná za někoho, komu můžu věřit.“

Ukázalo se, že Caroline je překvapivě vášnivá. Třebaže pohlavní styk nepřipustila, dělali všechno ostatní. Stačilo, aby ji pohladil, a měla orgasmus.

Jejich vztah trval teprve měsíc, ale Gus už věděl, že chce, aby se rozvedla s Wigmorem a vzala si jeho. Jenže o tom nechtěla ani slyšet, i když neměli žádné děti. Říkala, že by to zničilo Gusovu kariéru, a nejspíš měla pravdu. Nebylo by to možné udělat diskrétně, neboť ten skandál by byl velice pikantní – atraktivní manželka opouští známého profesora a rychle se vdává za bohatého mladšího muže. Gus přesně věděl, co by o takovém sňatku řekla jeho matka: „Lze to pochopit, jestliže byl profesor nevěrný, ale člověk se s takovou ženou samozřejmě nemůže společensky stýkat.“ Přivádělo by to do rozpaků prezidenta stejně jako takové lidi, jaké by právník chtěl získat za své klienty. Určitě by to zhatilo veškeré případné Gusovy naděje, že bude následovat otce do senátu.

Gusovi samotnému to bylo jedno. Miloval Caroline a chtěl ji vysvobodit od manžela. Měl spoustu peněz, a až zemře jeho otec, bude z něj milionář. Našel by si jinou životní dráhu. Mohl by se třeba stát novinářem, zahraničním dopisovatelem.

Zároveň pociťoval palčivou lítost. Právě dostal práci v Bílém domě, něco, o čem mladí muži sní. Vzdát se jí a všeho, k čemu mohla vést, by bylo bolestně těžké.

Telefon zazvonil a Guse jeho náhlé zadrnčení v nočním tichu Západního křídla polekalo. „Ach bože,“ vydechl a zíral na něj. „Ach bože, je to tady.“

Několik vteřin váhal, pak konečně sluchátko zvedl. Uslyšel příjemný hlas ministra zahraničí Williama Jenningse Bryana. „Mám na telefonu Josepha Danielse, Gusi.“ Daniels byl ministr válečného námořnictva. „A prezidentův tajemník poslouchá na připojeném telefonu.“

„Ano, pane ministře,“ přitakal Gus. Přiměl se promluvit klidně, ale srdce mu prudce bušilo.

„Vzbuďte pana prezidenta, prosím,“ vyzval ho ministr Bryan.

„Ano, pane.“

Gus prošel Oválnou pracovnou a vyšel na chladný noční vzduch do růžové zahrady. Přeběhl ke staré budově. Stráž ho vpustila dovnitř. Spěchal po hlavním schodišti a pak chodbou ke dveřím ložnice. Zhluboka se nadechl a zaklepal tak silně, že ho až zabolely klouby na prstech.

Po chvíli uslyšel Wilsonův hlas. „Kdo je?“

„Gus Dewar, pane prezidente,“ zvolal. „Na telefonu je ministr Bryan a ministr Daniels.“

„Okamžik.“

Prezident Wilson vyšel z ložnice; nasazoval si brýle bez obroučků a v pyžamu a županu vypadal zranitelně. Byl vysoký, třebaže ne tak jako Gus. Ve svých sedmapadesáti měl tmavošedé vlasy. Považoval se za ošklivého a příliš se nemýlil. Měl skobovitý nos a odstávající uši, avšak vystrčená brada dávala jeho obličeji odhodlaný výraz přesně odrážející sílu charakteru, jehož si Gus tolik vážil. Když mluvil, ukazoval nepěkné zuby.

„Dobré ráno, Gusi,“ pozdravil vlídně. „Copak je to za rozruch?“

„Nesdělili mi to.“

„Dobrá, měl byste možná poslouchat vedle na připojeném telefonu.“

Gus spěchal do sousední místnosti a zvedl sluchátko.

Uslyšel Bryanův sonorní hlas. „Ypiranga má vplout do doku dnes dopoledne v deset hodin.“

Gus vycítil napětí z neblahé předtuchy. Mexický prezident teď určitě ustoupí, nebo ne? Vždyť jinak dojde ke krveprolití.

Bryan přečetl telegram od amerického konzula ve Veracruzu. „‚Paroloď Ypiranga lodní společnosti Hamburg-Amerika dorazí zítra z Německa se dvěma sty kulomety a patnácti miliony nábojů; zakotví u mola číslo čtyři a v deset třicet začne vykládat.‘“

„Uvědomujete si, co to znamená, pane Bryane?“ zeptal se Wilson a Gusovi připadal jeho hlas mrzutý. „Danielsi, jste tam, Danielsi? Co myslíte?“

„Nemělo by se dovolit, aby válečný materiál dorazil k Huertovi,“ odpověděl Daniels. Guse překvapil tento tvrdý postoj od mírumilovného ministra válečného námořnictva. „Můžu telegrafovat admirálu Fletcherovi, aby tomu zabránil a obsadil celnici.“

Nastala dlouhá odmlka. Gus svíral sluchátko tak silně, že ho bolela ruka. Nakonec prezident promluvil: „Danielsi, pošlete admirálu Fletcherovi tento rozkaz: Okamžitě obsaďte Veracruz.“

„Ano, pane prezidente,“ odpověděl ministr válečného námořnictva.

A Amerika byla ve válce.

{III}

Té noci ani příštího dne nešel Gus spát.

Krátce po půl deváté přinesl ministr Daniels zprávu, že americká válečná loď zablokovala Ypiranze cestu. Německá neozbrojená nákladní loď přepnula motory na zpětný chod a zmizela ze scény. Daniels oznámil, že dopoledne se ve Veracruzu vylodí americká námořní pěchota.

Rychlý vývoj krize Guse vyděsil, ale zároveň ho vzrušovalo, že je přímo v centru dění.

Woodrow Wilson před válkou necouvl. Jeho oblíbenou divadelní hrou byl Shakespearův Jindřich V. a rád citoval králova slova: „Však je-li hříšné toužit po slávě, jsem nejhříšnější duše na světě.“

Zprávy přicházely rádiem a telegrafem a Gusovým úkolem bylo odnášet vzkazy prezidentovi. V poledne obsadila námořní pěchota veracruzskou celnici.

Krátce poté mu sdělili, že s ním chce někdo mluvit – jistá paní Wigmoreová.

Gus se znepokojeně zachmuřil. Tohle bylo indiskrétní. Něco se muselo stát.

Spěchal do vstupní haly. Caroline vypadala rozrušeně. Měla sice pěkný tvídový plášť a jednoduchý klobouk, ale vlasy měla neučesané a oči zarudlé od pláče. Guse její stav šokoval a nahnal mu obavy. „Miláčku!“ vydechl tiše. „Co se proboha stalo?“

„Tohle je konec,“ odpověděla. „Už tě nikdy neuvidím. Je mi to tak líto.“ Rozplakala se.

Gus ji chtěl obejmout, ale tady to udělat nemohl. Svou vlastní kancelář neměl. Rozhlédl se kolem sebe. Stráž u dveří na ně upřeně hleděla. Nikam do soukromí se uchýlit nedalo. Bylo to k zbláznění. „Pojď ven,“ vyzval ji a uchopil ji pod paží. „Půjdeme se projít.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, já se dám do kupy. Zůstaň tady.“

„Co tě tak rozrušilo?“

Nedokázala se na něj podívat zpříma a sklopila oči k zemi. „Musím být věrná manželovi. Mám morální závazky.“

„Dovol mi, abych byl tvým manželem já.“

Zvedla obličej a z jejího toužebného výrazu mu pukalo srdce. „Ach, kéž bych mohla.“

„Ale ty můžeš!“

„Manžela už mám.“

„Je ti nevěrný – proč bys měla být ty jemu věrná?“

Na to neodpověděla. „Přijal vedení katedry v Berkeley. Stěhujeme se do Kalifornie.“

„Neodcházej.“

„Už jsem se rozhodla.“

„Rozumím,“ vydechl Gus bezvýrazně. Měl pocit, jako by do hlavy dostal ránu pěstí. „Kalifornie,“ zašeptal. „Doprčic.“

Viděla, že přijal nevyhnutelné, a začala se uklidňovat. „Tohle je naše poslední setkání,“ prohlásila.

„Ne!“

„Prosím tě, poslouchej mě. Chci ti něco říct a tohle je moje jediná šance.“

„Dobrá.“

„Před měsícem jsem se chystala, že se zabiju. Nekoukej na mě takhle, je to pravda. Myslela jsem, že jsem tak bezcenná, že každému bude jedno, jestli zemřu. Pak ses na mém prahu objevil ty. Byl jsi tak láskyplný, tak galantní, tak pozorný, že jsem si začala myslet, že stojí za to zůstat naživu. Ty sis mě vážil.“ Po tvářích jí proudily slzy, ale ona pokračovala. „A byl jsi tak šťastný, když jsem tě políbila. Uvědomila jsem si, že nemůžu být tak úplně k ničemu, když dokážu někomu udělat takovou radost; a tohle pomyšlení mě udrželo při životě. Zachránil jsi mi život, Gusi. Žehnej ti Bůh.“

Pocítil málem hněv: „A co z toho budu mít já?“

„Vzpomínky,“ odpověděla. „Doufám, že je budeš opatrovat s láskou, stejně jako já.“

Otočila se. Gus ji následoval ke dveřím, ale Caroline se už neohlédla. Vyšla ven a on ji nechal jít.

Když zmizela z dohledu, zamířil bezmyšlenkovitě k Oválné pracovně, ale pak změnil směr: v hlavě měl příliš velký zmatek, než aby mohl jít k prezidentovi. Zašel na toaletu, potřeboval chvíli klid. Naštěstí tu nikdo nebyl. Opláchl si obličej a pak se podíval do zrcadla. Viděl hubeného muže s velkou hlavou: vypadá jak velké lízátko. Měl světle hnědé vlasy a hnědé oči a nebyl moc pohledný, ale ženy ho měly obvykle rády a Caroline ho milovala.

Přinejmenším aspoň krátce.

Neměl ji nechat odejít. Jak mohl jen tak přihlížet, že Caroline odchází? Měl ji přesvědčit, aby své rozhodnutí odložila, aby si to rozmyslela, aby s ním o tom ještě mluvila. Třeba by dokázali přijít na nějaké alternativy. Tušil, že o tom všem už uvažovala. Musela strávit bezesné noci s manželem spícím vedle ní a procházet tu situaci znovu a znovu. Rozhodla se dřív, než sem šla.

Potřeboval se soustředit na práci. Amerika je ve válce. Jak by ale mohl tohle pustit z hlavy? Když nebylo možné, aby ji viděl, trávil celý den tím, že se těšil na chvíli, kdy se to zase podaří. Nyní nedokázal přestat myslet na život bez ní. Co si počne?

Na toaletu vešel jakýsi úředník, Gus si osušil ruce ručníkem a vrátil se na své místo ve studovně vedle Oválné pracovny.

Chvíli poté mu služba přinesla telegram od amerického konzula ve Veracruzu. Gus si ho přečetl a zachvěl se: „Ach, ne!“ Stálo v něm: CTYRI NASI MUZI ZABITI STOP DVACET RANENYCH STOP VSUDE KOLEM KONZULATU SE STRILI STOP.

Čtyři mrtví, pomyslel si s hrůzou Gus; čtyři Američani, kteří měli rodiče a manželky nebo přítelkyně. Tato zpráva jako by dala jeho smutku jistou perspektivu. Aspoň jsme s Caroline naživu.

Zaklepal na dveře Oválné pracovny a podal telegram Wilsonovi. Prezident si ho přečetl a zbledl.

Gus na něj pozorně hleděl. Jak se cítí, když ví, že ti muži jsou mrtví v důsledku jeho rozhodnutí učiněného uprostřed noci?

Tohle se nemělo stát. Cožpak se Mexičané nechtějí osvobodit od tyranských vlád? Měli Američany přivítat jako osvoboditele. Co se to stalo?

O několik minut později se dostavili Bryan a Daniels a v patách za nimi následoval ministr války Lindley Garrison, muž obvykle ještě bojovnější než Wilson, a Robert Lansing, poradce ministra zahraničí. Shromáždili se v Oválné pracovně a čekali na další zprávy.

Prezident byl napjatější než houslová struna. Bledý, neklidný a nervózní přecházel sem tam. Škoda že Wilson nekouří, pomyslel si Gus – mohlo by ho to uklidnit.

Věděli jsme, že může dojít k násilí, uvažoval Gus, jenže skutečnost je nějak otřesnější, než jsme očekávali.

Občas docházely další podrobnosti a Gus vzkazy předával Wilsonovi. Všechny zprávy byly špatné. Mexické vojsko kladlo odpor a střílelo z pevnosti na námořní pěchotu. Vojáky podporovali civilisté, kteří Američany ostřelovali z oken v patrech obytných domů. Válečná loď Prairie kotvící dál od břehu zamířila v odvetu svá třípalcová děla na město a zahájila palbu.

Ztráty stoupaly: šest zabitých Američanů, osm, dvanáct – a další ranění. Byl to však beznadějně nerovný zápas a Mexičanů zahynulo více než sto.

Prezident vypadal, jako když mu to nejde na rozum. „Nechceme s Mexičany bojovat,“ kroutil hlavou. „My jim chceme sloužit, když to bude možné. Chceme sloužit lidstvu.“

Podruhé v jednom dni měl Gus pocit, že je sražen na kolena. Prezident a jeho poradci měli samé dobré úmysly. Jak to, že se vše tak zvrtlo? Je skutečně tak těžké konat v mezinárodních vztazích dobro?

Přišel vzkaz z ministerstva zahraničí. Německý velvyslanec hrabě Johann von Bernstorff dostal od císaře pokyn, aby navštívil ministra zahraničí; rád by věděl, jestli by to bylo možné zítra ráno v devět hodin. Pracovníci jeho velvyslanectví naznačili, že velvyslanec podá oficiální protest proti zastavení Ypirangy.

„Protest?“ podivil se Wilson. „O čem to k čertu mluví?“

Gus okamžitě věděl, že Němci mají na své straně mezinárodní právo. „Pane prezidente, nebyla vyhlášena žádná válka ani blokáda, tudíž přísně vzato Němci mají pravdu.“

„Cože?“ Wilson se obrátil na Lansinga. „Je to tak?“

„Samozřejmě to znovu prověříme,“ odpověděl poradce ministra zahraničí. „Jsem si ale dost jistý, že se Gus nemýlí. To, co jsme učinili, je v protikladu s mezinárodním právem.“

„Co to tedy znamená?“

„To znamená, že se budeme muset omluvit.“

„Nikdy!“ zvolal Wilson rozčileně.

Samozřejmě se omluvili.

{IV}

Maud Fitzherbertová si s překvapením uvědomila, že je do Waltera von Ulricha zamilovaná. Na druhou stranu by ji překvapilo, kdyby zjistila, že je zamilovaná do kteréhokoli muže. Jen zřídkakdy se setkala s nějakým, ve kterém by nalezla alespoň zalíbení. Sama upoutávala mnoho mužů, zejména krátce po svém uvedení do společnosti, ale většinu z nich odpudil její feminismus. Jiní plánovali, že si ji podají – jako ošuntělý markýz z Lowtheru, který Fitzovi řekl, že Maud pozná svůj omyl, až se setká s opravdu rázným mužem. Svůj vlastní omyl poznal sám chudák Lowthie.

Walter ji považoval za úžasnou takovou, jaká je. Ať dělala cokoli, on to obdivoval. Jestliže zastávala nějaká krajní stanoviska, její argumenty na něj silně působily. Když šokovala společnost tím, že pomáhala neprovdaným ženám a jejich dětem, obdivoval její odvahu; nesmírně se mu líbilo, jak odvážně se obléká.

Maud šli na nervy bohatí Angličané z vyšších vrstev, kteří považovali současný způsob uspořádání společnosti za docela uspokojivý. Walter byl jiný. Na to, že pocházel z konzervativní německé rodiny, byl překvapivě radikální. Ze svého místa na zadním sedadle v bratrově lóži v opeře viděla Waltera se skupinkou z německého velvyslanectví v první řadě v přízemí. Se svými pečlivě učesanými vlasy, přistřiženým knírkem a dokonale padnoucím večerním oblekem na žádného rebela nevypadal. I když seděl, zůstával rovný, jako by spolkl pravítko. S plným soustředěním sledoval, jak na jevišti don Giovanni, obviněný z pokusu o znásilnění obyčejné venkovské dívky, bezostyšně předstírá, že při spáchání onoho zločinu přistihl svého sluhu Leporella.

Rebel vlastně není to pravé označení pro Waltera, přemítala Maud. Třebaže je neobyčejně přístupný novým názorům, někdy přece jen bývá konvenční. Byl hrdý na velké hudební tradice německy mluvících národů a zlobil se na blazeované londýnské publikum, které přichází pozdě, baví se při představení s přáteli a mizí před koncem. Právě teď by ho podráždil Fitz kvůli poznámkám o postavě sopranistky, které pronáší ke svému kamarádovi Bingu Westhamptonovi, stejně jako by ho naštvala Bea, protože se baví s vévodkyní ze Sussexu o obchodu madame Lucille na Hanoverském náměstí, kde si koupily večerní šaty. Maud dokonce věděla, co by Walter řekl: „Hudbu poslouchají, jen když už nemají o čem drbat!“

Maud to vnímala stejně, jenže byli v menšině. Pro většinu londýnské vysoké společnosti představovala opera jen další příležitost, kde se lze pochlubit oblečením a šperky. Avšak i oni utichli ke konci prvního dějství, kdy don Giovanni hrozí, že zabije Leporella, a orchestr burácí za vydatného přispění bubnů a kontrabasů. Pak don Giovanni s charakteristickou lhostejností Leporella pustil a svižně odešel, aniž ho kdokoli dokázal zarazit; a opona šla dolů.

Walter se okamžitě zvedl, pohlédl k lóži a zamával. Fitz zamávání opětoval. „To je von Ulrich,“ vysvětlil Bingovi. „Všichni ti Němci mají pocit sebeuspokojení, protože ztrapnili Američany v Mexiku.“

Bing byl čtverácký kudrnatý prostopášník vzdáleně spřízněný s královskou rodinou. O světových záležitostech toho moc nevěděl, zajímal se hlavně o hazardní hry a pitky v různých hlavních městech Evropy. Zamračil se a zmateně se zeptal: „Co je Němcům po Mexiku?“

„Dobrá otázka,“ přikývl Fitz. „Pokud si myslí, že můžou získat kolonie v Jižní Americe, pak jsou na omylu – tohle Spojené státy nikdy nedopustí.“

Maud vyšla z lóže a zamířila k širokému schodišti. Cestou s úsměvem kývala hlavou na známé. Znala tak polovinu návštěvníků: londýnskou společnost tvořil překvapivě malý soubor lidí. Na červeném koberci podesty narazila na skupinu obklopující štíhlou elegantní postavu ministra financí Davida Lloyda George. „Dobrý večer, lady Maud,“ pozdravil se zajiskřením ve světle modrých očích, jež se tam objevilo vždy, když mluvil s přitažlivou ženou. „Slyšel jsem, že váš domácí večírek s králem proběhl úspěšně.“ Měl nosový přízvuk obyvatel severního Walesu, méně zpěvavý oproti jihowaleskému. „Ale ta tragédie na aberowenském dole!“

„Pro pozůstalé rodiny znamenaly velkou útěchu královy kondolence,“ odpověděla Maud. Ve skupině se nacházela atraktivní, asi pětadvacetiletá žena. Maud ji oslovila: „Dobrý večer, slečno Stevensonová, ráda vás zase vidím.“ Politická tajemnice a milenka Lloyda George byla rebelka a Maud to k ní přitahovalo. Kromě toho každý muž je vždy vděčný lidem, kteří jsou zdvořilí k jeho milence.

Lloyd George promluvil ke skupině. „Ta německá loď nakonec zbraně do Mexika dopravila. Prostě dopluli do jiného přístavu a vše v klidu vyložili. Devatenáct amerických vojáků tedy zemřelo pro nic za nic. Pro Woodrowa Wilsona to je strašná potupa.“

Maud se usmála. „Nevysvětlil byste mi něco, pane ministře?“

„Pokud to budu umět, má drahá,“ odpověděl benevolentně. Maud už zjistila, že většina mužů je ráda, když je někdo – zejména je-li to přitažlivá mladá žena – požádá o vysvětlení.

„Kvůli čemu je najednou takový zájem o Mexiko?“ zeptala se.

„Kvůli naftě, má drahá,“ odpověděl Lloyd George. „Kvůli naftě.“

Promluvil na něj kdosi jiný a on se odvrátil.

Maud zahlédla Waltera. Setkali se na úpatí schodiště. Sklonil se nad její rukou v rukavičce a Maud se ocitla v pokušení dotknout se jeho plavých vlasů. Láska k Walterovi v ní probudila spícího lva tělesné touhy, onu bestii, kterou jejich kradmé polibky a doteky podněcovaly a zároveň mučily.

„Jak se vám líbí představení, lady Maud?“ pronesl formálně, ale oříškové oči říkaly: kéž bychom byli sami.

„Velice – don Giovanni má úžasný hlas.“

„Podle mě to dirigent žene trochu moc rychle.“

Walter byl jediný člověk, kterého kdy poznala, jenž bral hudbu stejně vážně jako ona. „Nesouhlasím,“ zavrtěla hlavou. „Je to groteskní, takže melodie se musejí přímo řítit kupředu.“

„Ale není to jen groteskní.“

„Máte pravdu.“

„Třeba zpomalí, až se v druhém dějství začnou dít ošklivé věci.“

„Zdá se, že se vám v Mexiku podařil nějaký bravurní diplomatický kousek,“ prohodila, a změnila tak téma hovoru.

„Můj otec je…“ Hledal správná slova, což u něj bylo neobvyklé. „Radostí bez sebe,“ dodal po chvíli.

„A vy ne?“

Zachmuřil se. „Obávám se, že americký prezident si jednou bude chtít tenhle účet vyřídit.“

V tu chvíli procházel kolem Fitz a prohodil: „Zdravím, von Ulrichu, pojď si sednout k nám do lóže, máme volné místo.“

„Moc rád!“

Maud byla nadšená. Fitz se zachoval jen pohostinně: o tom, že se sestra s Walterem milují, neměl tušení. Maud ho s tím bude muset brzy obeznámit. Nebyla si jistá, jak tu novinku přijme. Jejich země mají spory, a třebaže Fitz považuje Waltera za přítele, k tomu, aby ho přivítal jako švagra, je ještě dlouhá cesta.

Ubírala se s Walterem po schodech nahoru a pak chodbou k lóži. Ve Fitzově lóži se vzadu nacházela jen dvě sedadla a navíc odtud bylo špatně vidět. Maud s Walterem se bez zaváhání posadili právě na ně.

O pár minut později se v sále setmělo. V polotmě si Maud málem dokázala představit, že je tu s Walterem sama. Druhé dějství začalo duetem dona Giovanniho s Leporellem. Maud se líbilo, jak Mozart nechává zpívat společně pány i sluhy a ukazuje složité a důvěrné vztahy mezi horními a spodními vrstvami. Mnoho dramatických děl se zabývá pouze horními vrstvami a služebnictvo zobrazuje jako součást nábytku – jak si mnozí přejí, aby tomu bylo.

Bea s vévodkyní se vrátily do lóže v průběhu tria „Ah! Taci, ingiusto core“. Všichni už zřejmě vyčerpali veškerá možná témata konverzace, protože se spolu méně bavili a víc poslouchali. Na Maud či Waltera nikdo nepromluvil, dokonce se k nim ani neobrátil, a Maud vzrušeně přemýšlela, jestli by nemohla situace využít. Odvážně se natáhla a potají uchopila Waltera za ruku. Usmál se a palcem jí pohladil prsty. Přála si ho políbit, ale to by bylo nerozumné.

Jak Zerlina zpívala v sentimentálním tříosminovém taktu árii „Vedrai, carino“, Maud pocítila neodolatelné nutkání, a když si Zerlina přitiskla Masettovu ruku k srdci, Maud položila Walterovu ruku na svůj prs. Bezděčně vzdechl, ale nikdo si toho nevšiml, protože podobné zvuky vydával Masetto, kterého don Giovanni právě zbil.

Pohnula mu rukou tak, aby cítil pod dlaní bradavku. Miloval její ňadra a dotýkal se jich, kdykoli mohl, což bylo zřídka. Přála si, aby to bylo častěji; velice po tom toužila. To bylo další zjištění. Už ji takto hladili i jiní – jeden doktor, jeden anglikánský kněz, starší dívka při lekcích tance, kdosi v tlačenici – a Maud to zneklidňovalo a zároveň jí lichotilo pomyšlení, že dokáže vzbudit chtíč druhých, ale jí samotné se to nikdy nelíbilo – až nyní. Letmo pohlédla Walterovi do obličeje a viděla, že upírá pohled na jeviště, ale na čele se mu leskne pot. Napadlo ji, jestli není nesprávné, že ho takhle vzrušuje, když mu nemůže poskytnout uspokojení; on však ruku neodtáhl, a tak usoudila, že se mu líbí, co Maud dělá. Dělala to tedy dál. Jenže, jako vždy, chtěla víc.

Co ji změnilo? Takováhle nikdy nebyla. Samozřejmě to způsobil on a spojení, které s ním cítila, tak silný důvěrný vztah, že věděla, že mu může říkat cokoli, dělat, co se jí zlíbí, a nic nepotlačovat. Čím se vlastně liší od všech ostatních mužů, kteří o ni usilovali? Muž jako Lowthie, nebo i Bing, očekával, že se žena bude chovat jako dobře vychované dítě: bude uctivě naslouchat jeho namyšleným řečem, smát se uznale jeho vtipnosti, poslouchat jeho příkazy a líbat ho, kdykoli on si zamane. Walter s ní jednal jako s dospělou. Neflirtoval, nepovyšoval se ani nevychloubal a uměl nejen povídat, ale i naslouchat.

Hudba začala být zlověstná; socha ožila a komtur vkráčel do jídelny dona Giovanniho za disharmonického akordu, v němž Maud poznala zmenšenou septimu. Toto byl dramatický vrchol opery a Maud si byla skoro jistá, že se nikdo nebude rozhlížet kolem. Možná bych přece jen mohla Walterovi uspokojení poskytnout, pomyslela si; ten nápad ji připravil o dech.

Zatímco trombóny přehlušovaly komturův bas, položila ruku Walterovi na stehno. Pod jemnou vlnou kalhot ucítila teplou kůži. Stále se na ni nedíval, ale Maud si všimla, že má otevřená ústa a těžce dýchá. Sklouzla rukou po stehnu nahoru, a když se don Giovanni odvážně chopil komturovy ruky, nahmátla Walterův ztopořelý penis a pevně ho sevřela.

Byla vzrušená a zároveň zvědavá. Tohle ještě nikdy neudělala. Prozkoumávala nález přes látku kalhot. Bylo to větší, než očekávala, a také tvrdší, spíš jako kus dřeva než část těla. To je zvláštní, pomyslela si, že k tak pozoruhodné tělesné změně postačuje pouhý dotek ženy. Když se ona vzruší, projevuje se to drobnými změnami: oním téměř neznatelným pocitem zduření a vlhkostí uvnitř. U mužů to je jako vztyčení vlajky.

Věděla, co chlapci dělají, protože špehovala Fitze, když mu bylo patnáct; a nyní, zatímeo komtur vyzýval dona Giovanniho, aby se kál, a ten opakovaně odmítal, napodobovala pohyby rukou nahoru a dolů, tedy činnost, kterou viděla provádět Fitze. Walter teď těžce oddechoval, ale orchestr hrál tak hlasitě, že ho nikdo neslyšel. Měla nesmírnou radost, že ho může tak potěšit. Pozorovala zadní části hlav ostatních v lóži, vyděšená, že by se někdo z nich mohl otočit, ale zůstávala natolik vtažená do toho, co dělá, že nedokázala přestat. Walter jí přitiskl vlastní dlaň na hřbet ruky a ukázal jí, jak to má dělat, sevřít pevněji směrem dolů a uvolnit tlak směrem nahoru, a ona ho napodobila. Zatímco byl don Giovanni vlečen do plamenů pekelných, Walter sebou na křesle trhl – jednou, dvakrát, třikrát – a pak, když don Giovanni zemřel hrůzou, Walter se vyčerpaně sesunul do křesla.

Maud si náhle uvědomila, že to, co udělala, je naprosto šílené. Rychle ruku odtáhla. Zrudla pocitem hanby. Těžce dýchala a snažila se dech zklidnit.

Na jevišti začalo finále a Maud se uvolnila. Nevěděla, co ji to posedlo, ale prošlo jí to. Uvolnění napětí ji nutilo ke smíchu. Potlačila zahihňání.

Zachytila Walterův pohled. V jeho očích spatřila hlubokou oddanost. Pocítila nával radosti. Naklonil se k ní a přiblížil rty k jejímu uchu. „Děkuju ti,“ zašeptal.

Povzdechla si a odpověděla: „Bylo mi potěšením.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Červen 1914

Z

ačátkem června měl Grigorij Peškov konečně dost peněz na zaplacení palubního lístku na loď do New Yorku. Rodina Vjalovových v Sankt Petěrburgu mu prodala lístek a doklady nezbytné pro přistěhování do Spojených států, včetně dopisu od pana Josefa Vjalova z Buffala s příslibem, že Grigorijovi poskytne zaměstnání.

Grigorij lístek políbil. Už se nemohl dočkat, až odcestuje. Bylo to jako sen a on měl strach, že by se mohl probudit dřív, než loď vypluje. Nyní se odjezd přiblížil a Grigorij toužil stále víc po okamžiku, kdy bude stát na palubě, hledět zpátky a pozorovat, jak Rusko mizí za obzorem a zároveň i navždy z jeho života.

Večer před odjezdem uspořádali jeho přátelé večírek.

Konal se v hospodě u Mišky, nedaleko Putilovského závodu. Sešlo se tu pár kamarádů z práce, většinou členů bolševické diskusní skupiny o socialismu a ateismu, a děvčata z domu, kde Grigorij a Lev bydleli. Všichni stávkovali – ve stávce byla polovina továren v Sankt Petěrburgu –, nikdo tedy neměl moc peněz, ale složili se a koupili sud piva a slanečky. Byl teplý letní večer a oni usedli na lavice na kousku úhoru vedle hospody.

Grigorij večírky příliš nemiloval. Raději by si večer zahrál šachy. Alkohol lidi ohlupuje a flirtování s manželkami nebo dívkami jiných mužů mu připadalo nesmyslné. Přítel Konstantin s bujnou hřívou, předseda diskusní skupiny, se kvůli stávce tak pohádal s agresivním fotbalistou Izákem, že na sebe oba muži nakonec řvali. Velká Varja, Konstantinova matka, vypila skoro celou láhev vodky, ubalila manželovi ránu pěstí a složila se jako špalek. Lev přivedl houf svých kamarádů – muže, které Grigorij v životě neviděl, a dívky, jež poznat ani nechtěl – a ti vypili všechno pivo a nic nezaplatili.

Grigorij celý večer smutně pozoroval Katěrinu. Byla v dobré náladě – večírky milovala. Obcházela kolem, její dlouhá sukně vířila a modrozelené oči zářily. Katěrina škádlila muže, okouzlovala ženy a její široká ústa hýřila úsměvy. Oblečení měla staré a látané, ale postavu nádhernou, takovou, jakou ruští muži milují – s plným poprsím a širokými boky. Grigorij se do ní zamiloval v den, kdy ji poprvé spatřil, a i po čtyřech měsících ji stále miluje. Jenže ona dala přednost jeho bratrovi.

Proč? Se vzhledem to nemělo nic společného. Oba bratři si byli tak podobní, že si je lidé leckdy pletli. Byli stejně vysocí, měli stejnou váhu a mohli si navzájem vyměňovat oblečení. Jenže Lev měl tolik osobního kouzla, že by ho mohl rozdávat. Byl nespolehlivý a sobecký a žil na hraně zákona, ale ženy ho zbožňovaly. Grigorij byl poctivý a spolehlivý, tvrdě pracoval, vážně přemýšlel a byl nezadaný.

Ve Spojených státech je všechno jinak. Američtí majitelé půdy nesmějí věšet rolníky. Americká policie musí postavit lidi před soud, než můžou být potrestáni. Vláda nemůže věznit ani socialisty. Není tam šlechta: všichni jsou si rovni, i židé.

Je to vůbec možné? Někdy se Amerika jeví jako příliš velká fantazie, jako historky, které lidi vyprávějí o ostrovech v jižních mořích, kde krásné dívky poskytují své tělo každému, kdo o ně požádá. Ale musí to být pravda: tisíce emigrantů už poslaly domů dopisy. V továrně skupina revolučních socialistů zahájila sérii přednášek o americké demokracii, ale policie je zakázala.

Měl pocit viny, že tu bratra nechává, ale bude to nejlepší řešení. „Dávej na sebe pozor,“ nabádal Lva ke konci večera. „Už tady nebudu, abych tě tahal z malérů.“

„Nic se mi nestane,“ mávl rukou Lev. „Sám si dávej pozor.“

„Pošlu ti peníze na lístek. Při amerických mzdách to nebude trvat dlouho.“

„Budu čekat.“

„Nestěhuj se z domu – mohli bychom ztratit kontakt.“

„Nikam nepůjdu, bráško.“

Zda časem přijede do Ameriky i Katěrina, o tom se nebavili. Grigorij nechal na Lvovi, aby tohle téma zmínil, on to však neudělal. Grigorij nevěděl, jestli má doufat, že ji Lev bude chtít s sebou přivézt, nebo jestli se toho má obávat.

Lev uchopil Katěrinu za paži a prohlásil: „Už musíme jít.“

Grigorije to překvapilo. „Kam jdete takhle pozdě v noci?“

„Mám schůzku s Trofimem.“

Trofim byl níže postaveným členem klanu Vjalovových. „Proč se s ním musíš setkávat zrovna dneska v noci?“

Lev přimhouřil oči. „To máš jedno. Do rána se vrátíme – bude ještě spousta času, než tě doprovodíme na Gutujevský ostrov.“ Tam bylo přístaviště transatlantických lodí.

„Tak dobře,“ přikývl Grigorij. „Nedělej nic nebezpečného,“ dodal, i když věděl, že to je zbytečné.

Lev vesele zamával a zmizel.

Byla skoro půlnoc. Grigorij se se všemi rozloučil. Někteří přátelé plakali, ale on nevěděl, jestli ze žalu nebo z přemíry alkoholu. Cestou domů ho doprovázelo několik dívek; na chodbě ho všechny políbily. Pak šel do svého pokoje.

Jeho kartónový kufřík koupený z druhé ruky stál na stole. I když malý, byl poloprázdný. Grigorij si bral košile, spodní prádlo a šachy. Měl jen jedny boty. Za devět let od matčiny smrti toho mnoho nenahromadil.

Než ulehl, podíval se do skříně, kam Lev ukládal svůj revolver belgické výroby Nagant M1895. S nepříjemným pocitem zjistil, že zbraň na obvyklém místě neleží.

Pootevřel okno, aby nemusel vstávat, až se Lev vrátí.

Nemohl usnout, poslouchal důvěrně známé dunění kolemjedoucích vlaků a přemýšlel, jaké to bude tisíce kilometrů odtud. Byl se Lvem celý život a nahrazoval mu rodiče. Od zítřka nebude vědět, jestli byl Lev celou noc venku a měl u sebe revolver. Uleví se mu, nebo bude mít o to větší starosti?

Grigorij se jako vždy probudil v pět. Jeho loď vyplouvá v osm a přístav je odtud hodinu chůze. Má spoustu času.

Lev se domů nevrátil.

Grigorij si umyl ruce a obličej. Postavil před sebe střep zrcadla a kuchyňskými nůžkami si přistřihl knír a vous. Pak se oblékl do toho nejlepšího, co měl. Druhý oblek tady nechá Lvovi.

Právě si na plotně ohříval kastrůlek s kaší, když uslyšel hlasité klepání na domovní dveře.

Byl si jistý, že je zle. Kamarádi vždycky stojí venku a volají; na dveře klepou jen úřední činitelé. Grigorij si nasadil čepici, vyšel na chodbu a pohlédl dolů pod schody. Domácí vpouštěla do domu dva muže v černo-zelených policejních uniformách. Když se Grigorij zadíval pozorněji, poznal kulatý obličej Michaila Pinského a malou krysí hlavu jeho pomocníka Ilji Kozlova.

Rychle přemýšlel. Někdo z domu je zřejmě podezírán ze spáchání trestného činu. Nejpravděpodobnějším pachatelem se jevil Lev. Ať už jde o Lva nebo jiného nájemníka, vyslýchat budou všechny lidi v domě. Ti dva policajti si vzpomenou na únorový incident, kdy Grigorij před nimi zachránil Katěrinu, využijí příležitosti a Grigorije zatknou.

A Grigorij nestihne loď.

Strašlivé pomyšlení ho ochromilo. Zmeškat loď! Po všem tom šetření, toužení a čekání na tento den. Ne, pomyslel si; ne, tohle nedopustím.

Policisti začali stoupat po schodech a Grigorij vklouzl zpátky do pokoje. Naléhavě je prosit by nebylo k ničemu – naopak; kdyby Pinskij zjistil, že se Grigorij chystá emigrovat, s ještě větší radostí by ho nechal za mřížemi. Grigorij by neměl ani čas lístek prodat a dostat zpátky peníze. Celé roky šetření by vyšly nazmar.

Musí utéct.

Horečně se rozhlížel po pokoji. Byly tu jedny dveře a jedno okno. Bude muset odejít cestou, kterou Lev v noci přichází. Vyhlédl ven: zadní dvorek zel prázdnotou. Sanktpetěrburská policie byla surová, ale nikdo nikdy o policistech nemohl říct, že jsou chytří; Pinského a Kozlova ani nenapadlo, že by si měli pohlídat zadní část domu. Možná věděli, že se ze dvorku nedá odejít – jenom přes koleje, ovšem železniční trať není pro zoufalého muže žádná překážka.

Grigorij uslyšel křik a nářek ze sousedního pokoje dívek; policie vpadla nejdřív tam.

Poklepal si na náprsní kapsu saka. Lodní lístek, doklady i peníze tam byly. Zbytek svých pozemských statků měl už sbalený v kartónovém kufříku.

Popadl ho a vyklonil se z okna co nejdál. Vyhodil zavazadlo; dopadlo hladce a zdálo se nepoškozené.

Dveře jeho pokoje se rozlétly.

Grigorij vlezl do okna, na zlomek vteřiny se posadil na parapet a pak skočil na střechu umývárny. Nohy mu sklouzly po taškách a on tvrdě dopadl na zadek. Po šikmé střeše sjel k okapu. Za zády zaslechl výstřel, ale neohlédl se. Seskočil ze střechy umývárny na zem, aniž si nějak ublížil.

Chňapl po kufříku a utíkal.

Zazněl výstřel a zděšený Grjgorij se rozběhl ještě rychleji. Většina policistů by netrefila ani Zimní palác ze tří metrů, ale čert nikdy nespí. Drápal se na železniční násep a uvědomoval si, že jak znovu stoupá k úrovni okna, stává se snadnějším terčem. Uslyšel charakteristický dusot lokomotivy, podíval se napravo a viděl, že se rychle blíží nákladní vlak. Ozval se další výstřel a on někde pocítil plesknutí, bolest nikoli, a tak usoudil, že střela zasáhla kufřík. Vylezl nahoru ke kolejím a uvědomil si, že se teď jeho postava rýsuje proti jasné ranní obloze. Vlak se už nacházel jen pár metrů od něj. Strojvedoucí silně a dlouze zahoukal. Zazněl třetí výstřel. Grigorij se těsně před vlakem vrhl na druhou stranu kolejí.

Lokomotiva zahučela kolem něj; ocelová kola duněla na ocelových kolejích, pára syčela a výstražné houkání doznívalo. Grigorij se vyštrachal na nohy. Nyní ho před střelbou chránil vlak otevřených vagónů s uhlím. Přeběhl zbývající koleje. Než přejely poslední vagóny, slezl na opačnou stranu náspu a přes dvůr malé továrny se dostal na ulici.

Pohlédl na kufřík. V jedné hraně zela dírka po střele. Málem ho trefili.

Kráčel svižně, těžce oddechoval a kladl si otázku, co má udělat nyní. Když se teď ocitl v bezpečí – aspoň pro tuto chvíli –, začal si dělat starosti o bratra. Potřeboval vědět, jestli Lev není v nějakém maléru, a pokud ano, pak v jakém.

Rozhodl se začít na posledním místě, kde Lva viděl, to znamená v hospodě u Mišky.

Zamířil tam a cestou se nervózně rozhlížel, jestli ho někdo nevidí. Byla by to smůla, ale nic nemožného: Pinskij může prolézat ulice. Stáhl si čepici hlouběji do čela, nevěřil ovšem, že by tím svou totožnost zamaskoval. Narazil na několik dělníků směřujících k dokům a připojil se k nim, ale s kufříkem nevypadal, že by ke skupině patřil.

K Miškovi však dorazil bez úhony. Hospoda byla zařízená podomácku vyrobenými lavicemi a stoly. Čpělo to tu pivem a tabákovým kouřem. Ráno Miška podával čaj a chléb lidem, kteří nemají žádný domov, kde by si připravili snídani, ale kvůli stávce velké obchody nenadělal a teď tu měl skoro prázdno.

Grigorij se chtěl Mišky zeptat, jestli neví, kam měl Lev namířeno, když odcházel, ale dřív než to stihl udělat, uviděl Katěrinu. Vypadala, jako by probděla celou noc. Modrozelené oči měla zarudlé, plavé vlasy rozcuchané, sukni zmačkanou a pošpiněnou. Byla očividně ztrápená, ruce se jí třásly a po umazaných tvářích jí stékaly slzy. Grigorijovi přesto připadala ještě krásnější, toužil sevřít ji v náručí a ukonejšit. Protože tohle udělat nemohl, udělal to jediné, co bylo možné – šel jí na pomoc. „Co se stalo?“ zeptal se. „Co se děje?“

„Díky bohu, že jsi tady,“ zavzlykala. „Po Lvovi jde policie.“

Grigorij zaúpěl. Takže bratr je v maléru – a zrovna dnes. „Co provedl?“ Grigorije ani nenapadlo, že by Lev mohl být nevinný.

„V noci jsme se dostali do pěkné šlamastyky. Měli jsme z jednoho člunu vyložit cigarety.“ Grigorij předpokládal, že to byly kradené cigarety. Katěrina pokračovala: „Lev je zaplatil, ale lodníkovi to bylo málo a pohádali se. Někdo začal střílet. Lev tedy střílel taky a pak jsme utekli.“

„Hlavně že se vám nic nestalo!“

„Teď nemáme cigarety ani peníze.“

„To je malér.“ Grigorij pohlédl na hodiny nad výčepem. Bylo čtvrt na sedm. Stále má spoustu času. „Pojď, posadíme se. Nechceš čaj?“ Pokynul Miškovi a požádal o dvě sklenice čaje.

„Děkuju,“ řekla Katěrina. „Lev si myslí, že jeden ze zraněných musel mluvit s policií. Teď po něm jdou.“

„A po tobě?“

„Se mnou to je v pořádku, nikdo neví, jak se jmenuju.“

Grigorij přikývl. „Musíme tedy zajistit, aby se Lev nedostal policii do rukou. Bude se muset aspoň na týden někam uklidit a pak ze Sankt Petěrburgu zmizet.“

„Nemá žádné peníze.“

„Samozřejmě.“ Lev nikdy neměl na živobytí, třebaže si vždycky mohl dovolit kupovat alkohol, uzavírat sázky o peníze a hostit dívky. „Něco mu dám.“ Grigorij bude muset sáhnout do peněz, které si našetřil na cestu. „Kde je?“

„Říkal, že za tebou přijde k lodi.“

Miška jim přinesl čaj. Grigorij měl hlad – kaši nechal na plotně – a požádal o polévku.

Katěrina se zeptala: „Kolik můžeš Lvovi dát?“

Dívala se na něj vážně a on pak měl vždycky pocit, že by udělal, cokoli by chtěla. Odvrátil pohled. „Kolik bude potřebovat,“ odpověděl.

„Jsi tak dobrý člověk.“

Grigorij pokrčil rameny. „Je to můj bratr.“

„Děkuju ti.“

Grigorije těšilo, že mu je Katěrina vděčná, ale zároveň ho to přivádělo do rozpaků. Přinesli mu polévku a on začal jíst; byl rád, že může odvést pozornost k něčemu jinému. Jídlo mu dodalo optimističtější náladu. Lev se dostával do nepříjemností každou chvíli. Z tohohle maléru vyklouzne stejně dobře jako z mnoha předchozích. Neznamená to, že Grigorij musí zmeškat loď.

Katěrina usrkávala čaj a pozorovala ho. Horečné vzezření se jí z tváře vytratilo. Lev tě přivádí do nebezpečí, pomyslel si Grigorij, já tě přicházím zachránit, ale ty stejně dáváš přednost jemu.

Lev je teď patrně v docích, krčí se za přístavním jeřábem, a zatímco čeká, nervózně se rozhlíží po policistech. Grigorij musí jít. Katěrinu však třeba už nikdy neuvidí a téměř nesnesl pomyšlení, že se s ní loučí navždy.

Dojedl polévku a pohlédl na hodiny. Bylo skoro sedm. Je už nejvyšší čas. „Musím jít,“ pronesl ztěžka.

Katěrina ho doprovodila ke dveřím. „Nebuď na Lva moc tvrdý,“ prosila.

„Byl jsem snad někdy?“

Položila mu ruce na ramena, stoupla si na špičky a krátce ho políbila na rty. „Hodně štěstí,“ rozloučila se.

Grigorij odešel.

Spěchal ulicemi jihozápadní části Sankt Petěrburgu, průmyslovou čtvrtí plnou skladů, skladových dvorů, továren a přecpaných chudinských brlohů. Ostudné nutkání k pláči ho po pár minutách opustilo. Kráčel po temných stranách ulic, s čepicí naraženou hluboko do čela a se skloněnou hlavou; přehledným místům se vyhýbal. Kdyby Pinskij rozšířil Lvův popis, některý bdělý policista by mohl Grigorije klidně zadržet.

Do doků však dorazil, aniž ho někdo zastavil. Jeho loď Anděl Gabriel bylo malé rezavé plavidlo, které převáželo náklad i cestující. Právě nakládali pevně stlučené bedny označené jménem největšího místního obchodníka s kožešinami. Zatímco přihlížel, uložili do nákladního prostoru poslední bednu a posádka uzavřela příklop na palubě.

U nástupního můstku jakási židovská rodina ukazovala lodní lístky. Podle Grigorijových zkušeností chtěli všichni židé do Ameriky. Měli pro to dokonce víc důvodů než on. V Rusku platily zákony, které jim zakazovaly vlastnit půdu, vstupovat do státní služby, stát se důstojníky v armádě a bezpočet dalších věcí. Nemohli bydlet, kde chtěli, a existovaly kvóty omezující počet židů, kteří směli studovat na vysokých školách. Byl zázrak, že si vůbec vydělali na živobytí. A pokud se jim navzdory všemu dařilo dobře, netrvalo dlouho a napadl je dav – policisti jako Pinskij na ně obyčejně házeli vejce –, zbil je, vyděsil jejich rodiny, vytloukl jim okna a stavení podpálil. Je překvapivé, že tu ještě vůbec nějací zůstávají.

Lodní siréna zahoukala signál „všichni na palubu“.

Bratra neviděl. Co se stalo? Nezměnil Lev znovu plány? Nebo ho už zatkli?

Malý chlapec zatahal Grigorije za rukáv. „Chce s váma mluvit nějakej pán,“ oznámil mu.

„Jakej pán?“

„Vypadá jako vy.“

Díky bohu, oddechl si Grigorij. „Kde je?“

„Za těma prknama.“

Na molu stála srovnaná hromada stavebního dřeva. Grigorij ji rychle obešel a našel Lva, který se za ní skrýval a nervózně kouřil cigaretu. Byl jako na jehlách a bledý – nezvyklý pohled, protože obvykle zůstával i za nepříznivých okolností veselý.

„Jsem v průšvihu,“ oznámil Lev.

„Zase.“

„Ty lodníci jsou lháři!“

„A patrně zloději.“

„Nebuď jízlivej. Nemáme čas.“

„Ne, máš pravdu. Potřebujeme tě dostat z města, dokud se ten povyk neutiší.“

Lev zavrtěl nesouhlasně hlavou a zároveň vyfoukl kouř. „Jeden z lodníků umřel. Hledají mě pro vraždu.“

„K čertu.“ Grigorij si sedl na vyčnívající trám a zabořil hlavu do dlaní. „Vražda,“ vydechl.

„Trofima šeredně zranili a policajti ho přinutili mluvit. Práskl mě.“

„Jak to všechno víš?“

„Před půlhodinou jsem viděl Fjodora.“ Fjodor byl podplacený policista, Lvův známý.

„To je špatná zpráva.“

„A to není všechno. Pinskij přísahal, že mě dostane – aby se ti pomstil.“

Grigorij přikývl. „Toho jsem se obával.“

„Co mám dělat?“

„Musíš odejít do Moskvy. Sankt Petěrburg pro tebe na dlouho nebude bezpečný, možná navždy.“

„Nevím, jestli je Moskva dost daleko, když teď má policie telegraf.“

Grigorij si uvědomil, že bratr má pravdu.

Lodní siréna znovu zahoukala. Za chvíli odstaví nástupní můstek. „Máme už jen minutu,“ řekl Grigorij. „Co hodláš udělat?“

„Mohl bych odejít do Ameriky,“ odpověděl Lev.

Grigorij na něj ohromeně zíral.

„Mohl bys mi dát svůj lístek,“ dodal Lev.

Grigorij na to nechtěl ani pomyslet.

Lev však pokračoval s neúprosnou logikou. „Mohl bych použít tvůj pas a doklady pro vstup do Spojenejch států – rozdíl nikdo nepozná.“

Grigorij viděl, že se mu sen rozplývá jako konec filmu v kině Slunce na Něvském prospektu, když se v sále rozsvítí a odhalí se fádní barvy a špína skutečného světa. „Dát svůj lístek,“ opakoval a zoufale odkládal okamžik rozhodnutí.

„Zachránil bys mi život,“ naléhal Lev.

Grigorij věděl, že to musí udělat, a to poznání ho zabolelo jako bodnutí do srdce.

Z kapsy svého nejlepšího obleku vytáhl doklady a podal je Lvovi. Dal mu všechny peníze, které si našetřil na cestu. Potom vložil bratrovi do ruky prostřelený kartónový kufřík.

„Pošlu ti peníze na novej lístek,“ sliboval nadšeně Lev. Grigorij neodpověděl, ale v obličeji se mu musela zračit skepse, protože Lev protestoval: „Opravdu pošlu, přísahám. Našetřím to.“

„Dobře,“ přikývl Grigorij.

Objali se. „Vždycky ses o mě postaral,“ dodal Lev.

„Ano, postaral.“

Lev se otočil a rozběhl se k lodi.

Námořníci odvazovali lana. Chystali se vytáhnout nástupní můstek, ale Lev na ně křikl a oni na něj ještě pár vteřin počkali.

Vyběhl na palubu.

Otočil se, opřel se o zábradlí a zamával Grigorijovi.

Grigorij se nedokázal přimět, aby zvedl ruku také. Otočil se a odcházel.

Loď zahoukala, on se však neohlédl.

Pravá paže bez zátěže kufříku působila podivně lehce. Procházel doky, díval se dolů do hluboké černé vody a hlavou se mu mihla zvláštní myšlenka, že by se do té vody mohl vrhnout. Otřásl se: tak bláznivým nápadům nepropadne. Přesto pociťoval sklíčenost a zahořklost. Život mu nikdy nerozdal dobré karty.

Vracel se stejnou cestou přes průmyslovou čtvrť a stále se nedokázal vzchopit. Kráčel se sklopenýma očima, ani se nesnažil rozhlížet se po policii: teď mu bylo skoro jedno, jestli ho zatknou.

Co bude dělat? Měl pocit, že nedokáže nalézt sílu vůbec k ničemu. Až stávka skončí, dají mu zase práci v továrně: je dobrý dělník a oni to vědí. Možná by měl jít rovnou tam a zjistit, jestli ve sporu nedošlo k nějakému pokroku – bylo mu to však lhostejné.

Po hodině zjistil, že se blíží k hospodě u Mišky. Chtěl jen projít kolem, ale nahlédl dovnitř a uviděl Katěrinu. Se sklenicí studeného čaje seděla tam, kde ji před dvěma hodinami opustil. Musí jí říct, co se stalo.

Vešel dovnitř. V hospodě bylo prázdno, jen Miška zametal podlahu.

Katěrina se zvedla, vypadala polekaně. „Jak to, že jsi tady?“ divila se. „Ujela ti loď?“

„Ne tak přesně.“ Nevěděl jak jí to říct.

„Tak co tedy?“ zeptala se. „Není Lev mrtvý?“

„Ne, nic mu není. Ale hledají ho pro vraždu.“

Upřeně se na něj zadívala. „Kde je?“

„Musel odejít.“

„Kam?“

Neexistoval žádný šetrný způsob, jak to vyjádřit. „Požádal mě, abych mu dal svůj lístek.“

„Tvůj lístek?“

„A pas. Odjel do Ameriky.“

„Ne!“ vykřikla.

Grigorij pouze přikývl hlavou.

„Ne!“ zakvílela znovu. „On by mě neopustil! Tohle neříkej, už to nikdy neříkej!“

„Zkus zůstat klidná.“

Dala Grigorijovi facku. Byla jen dívka a on skoro ani neucuknul. „Ty hajzle!“ zařvala. „Tys ho poslal pryč!“

„Udělal jsem to, abych mu zachránil život.“

„Parchante! Ničemo! Nenávidím ten tvůj ksicht!“

„Můžeš říkat, co chceš, mně už hůř nebude,“ odpověděl Grigorij, ale ona ho neposlouchala. Nevšímal si nadávek a odešel; když se ocitl za dveřmi, její hlas zeslábl.

Křik ustal a Grigorij uslyšel na ulici za sebou dupot. „Počkej!“ křičela. „Prosím, počkej, Grigoriji, neobracej se ke mně zády, je mi to moc líto.“

Otočil se.

„Grigoriji, musíš se o mě starat, když je Lev pryč.“

Zavrtěl hlavou. „Ty mě nepotřebuješ. Chlapi z města budou stát ve frontě, aby se o tebe mohli starat.“

„Ne, nebudou,“ zajíkl se. „Je tu něco, co nevíš.“

Grigorij si pomyslel: Co ještě?

Vysvětlila mu: „Lev nechtěl, abych ti to říkala.“

„Povídej.“

„Čekám dítě,“ řekla a rozplakala se.

Grigorij stál bez hnutí a snažil se to pochopit. Samozřejmě Lvovo dítě. A Lev to věděl. Přesto odjel do Ameriky. „Dítě,“ opakoval Grigorij.

S pláčem přikývla.

Bratrovo dítě. Jeho synovec nebo neteř. Jeho rodina.

Objal ji a přitáhl k sobě. Otřásala se vzlyky. Zabořila obličej do jeho saka. Pohladil ji po vlasech. „Dobrá,“ řekl. „Neboj se. Nic zlého se ti nestane. Ani miminku.“ Povzdechl si. „Postarám se o vás oba.“

{II}

Cestování na Andělu Gabrielovi bylo hrozné i pro chlapce z chudinské čtvrti Sankt Petěrburgu. Byla tu jediná cestovní třída – mezipalubí, nejlevnější prostor – a s cestujícími se zacházelo jako s nákladem. Loď byla špinavá a podmínky na ní nehygienické, zejména když se vzedmuly víny a lidé dostávali mořskou nemoc. Postěžovat si nebylo možné, protože nikdo z posádky nemluvil rusky. Lev si nebyl jistý, jaké jsou námořníci národnosti, ale se svou útržkovitou angličtinou či několika německými slůvky se s nimi nedomluvil. Někdo říkal, že jsou to Holanďani. Lev o Holanďanech ještě nikdy neslyšel.

Mezi cestujícími přesto vládla optimistická nálada. Lev cítil, že prorazil zdi carského vězení, unikl a nyní je svobodný. Je na cestě do Ameriky, kde není žádná šlechta. Když bylo moře klidné, cestující se posadili na palubě a vyprávěli si příběhy, které o Americe slýchali: z kohoutků tam teče teplá voda, i dělníci chodí v kvalitních kožených botách a hlavně tam lidi mají svobodu náboženského vyznání, můžou se sdružovat do jakýchkoli politických uskupení a vyjadřovat veřejně svůj názor a nemusejí se bát policie.

Desátého dne večer hrál Lev karty. Rozdával, ale prohrával. Prohrávali všichni kromě Spirji, nevinně vyhlížejícího chlapce starého asi jako Lev, který také cestoval sám. „Spirja vyhrává každý večer,“ zabručel jiný hráč, Jakov. Pravda však byla taková, že Spirja vyhrával, když rozdával Lev.

Plavili se pomalu mlhou. Moře bylo klidné a kromě zvuku motorů se nic neozývalo. Lev nedokázal zjistit, kdy doplují na místo. Lidé mu dávali různé odpovědi. Ti nejvíce znalí věci soudili, že to závisí na počasí. Od posádky se nedalo nic vyzvědět jako vždycky.

Když padla noc, Lev položil karty. „Oholili jste mě,“ prohlásil. Ve skutečnosti měl pod košilí ještě spoustu peněz, ale viděl, že ostatním – až na Spirju – peníze docházejí. „A je to,“ dodal. „Až dorazíme do Ameriky, budu muset jen zařídit, aby si mě všimla nějaká stará ženská, a pak budu žít jako zvířecí miláček v jejím mramorovém paláci.“

Ostatní se rozchechtali. „Ale proč by tě někdo chtěl jako pejska?“ zeptal se Jakov.

„Starejm dámám je v noci zima,“ odpověděl. „Moje vyhřívací zařízení přijde vhod.“

Hra skončila v dobré náladě a hráči se rozešli.

Spirja došel na záď lodi a díval se, jak brázda za lodí mizí v mlze. Přistoupil k němu Lev. „Můj podíl dělá přesně sedm rublů,“ řekl.

Spirja vytáhl z kapsy papírové bankovky a dal je Lvovi; postavil se přitom tak, aby transakci nikdo neviděl.

Lev zastrčil bankovky do kapsy a nacpal si dýmku.

Spirja se zadumal. „Pověz mi něco, Grigoriji.“ Lev používal bratrovy doklady, a proto lidem říkal, že se jmenuje Grigorij. „Co bys dělal, kdybych ti podíl odmítl dát?“

Taková slova byla nebezpečná. Lev pomalu odložil tabák a nezapálenou dýmku strčil do kapsy saka. Pak popadl Spirju za klopy a přirazil ho na zábradlí tak, že se ocitl zakloněný nad mořem. Spirja byl vyšší než Lev, ale nebyl zdaleka takový tvrďák. „Urazil bych ti palici,“ odpověděl Lev. „Pak bych si vzal zpátky všechny prachy, co jsi se mnou vydělal.“ Postrčil Spirju dál přes zábradlí. „A potom bych tě hodil do tý hnusný vody.“

Spirja se vyděsil. „No dobře!“ zvolal. „Pusť mě!“

Lev uvolnil sevření.

„Ježíši!“ zasípal Spirja. „Jen jsem se zeptal.“

Lev si zapálil dýmku. „A já ti odpověděl,“ řekl. „Zapamatuj si to.“

Spirja odešel.

Když se mlha zvedla, nacházeli se na dohled od země. Byla noc, ale Lev viděl světla velkého města. Kde jsou? Podle některých v Kanadě, podle jiných v Irsku, ale nevěděl to nikdo.

Světla se přibližovala a loď zpomalovala. Budou kotvit. Lev slyšel někoho říkat, že už dorazili do Ameriky! Deset dní mu připadalo jako nic. Co však on ví? Stoupl si k zábradlí s bratrovým kartónovým kufříkem. Srdce se mu rozbušilo.

Kufřík mu připomněl, že do Ameriky teď měl připlouvat Grigorij. Lev nezapomněl na slib, který Grigorijovi dal – že mu pošle peníze na lístek. Tohle je slib, který musí dodržet. Grigorij mu nejspíš zachránil život – znovu. Mám štěstí, pomyslel si Lev, že mám takového bratra.

Na lodi vydělával, ale nikoli dost rychle. Se sedmi rubly toho moc nenadělá. Potřebuje se dostat k něčemu velkému. Ovšem Amerika je země možností. Tam zbohatne.

Lva zmátlo, když objevil dírku v kufříku a v krabici s šachovými figurkami zarytou střelu. Šachy pak prodal jednomu z židů za pět kopejek. Nechápal, jak se stalo, že po Grigorijovi toho dne někdo střílel.

Zastesklo se mu po Katěrině. Moc rád se procházel s takovou dívkou zavěšenou na své paži, protože věděl, že mu ji každý muž závidí. Ale tady v Americe bude spousta dívek.

Přemýšlel, jestli už Grigorij ví o Katěrinině dítěti. Pocítil lítost: uvidí vůbec někdy svého syna nebo dceru? Rozmlouval si své starosti, že nechal Katěrinu, aby vychovávala dítě sama. Však ona si najde někoho jiného, kdo se o ni postará. Ta se nikdy nevzdává.

Loď zajela do doků teprve po půlnoci. Přístavní hráz ležela téměř ve tmě a nikoho nebylo vidět. Cestující vystoupili z lodi se svými taškami, krabicemi a lodními kufry. Důstojník z Anděla Gabriela je nasměroval do boudy s několika lavicemi. „Tady musíte počkat, dokud si pro vás ráno nepřijdou z imigračního úřadu,“ oznámil a prokázal tím, že přece jen trochu rusky mluví.

Pro lidi, kteří si na cestu sem střádali peníze celé roky, to znamenalo mírné rozčarování. Ženy usedly na lavice a děti se uložily ke spánku, zatímco muži kouřili a čekali na ráno. Po chvíli uslyšeli lodní motory. Lev vyšel ven a viděl, jak loď pomalu odplouvá od kotviště. Bedny s kožešinami se asi mají vyložit jinde.

Snažil se rozpomenout, co Grigorij jen tak mezi řečí zmiňoval o prvních krocích v nové zemi. Přistěhovalci musejí projít zdravotní prohlídkou – to bude chvíle napětí, protože nezpůsobilé posílají zpátky; jejich peníze přijdou nazmar a veškeré naděje jsou pohřbeny. Imigrační úředníci někdy změní lidem jméno, aby ho Američané mohli snadněji vyslovovat. Před doky bude čekat zástupce rodiny Vjalovových a odveze je vlakem do Buffala. Tam dostanou práci v hotelích a továrnách, které patří Josefu Vjalovovi. Lev přemýšlel, jak daleko je Buffalo od New Yorku. Bude cesta trvat hodinu, nebo týden? Litoval, že Grigorije neposlouchal pozorněji.

Slunce vystoupilo nad doky, které se táhly na kilometry daleko, a Lev znovu zakusil pocit vzrušení. Staromódní stěžně a lanoví se kupily v sousedství komínů parolodí. Přímo u vody tu stály velkolepé provozní budovy i zchátralé haly, vysoké přístavní jeřáby a připosražené navijáky, povalovaly se zde žebříky, lana a káry. Směrem do vnitrozemí Lev zahlédl husté řady železničních vagónů naložených uhlím; stovky – ne, tisíce – se jich vytrácely v nedohledné dálce. Zklamalo ho, že nevidí slavnou sochu Svobody s pochodní: tušil, že musí stát mimo dohled za nějakým mysem.

Začali se sem trousit přístavní dělníci, nejprve malé skupinky, po chvíli se už hrnuly celé davy. Lodi připlouvaly a odplouvaly. Tucet žen se pustil do vykládky pytlů brambor z malého člunu před jejich boudou. Lev přemýšlel, kdy asi přijde imigrační kontrola.

Přistoupil k němu Spirja. Zřejmě už ho netrápilo, jak mu Lev vyhrožoval. „Zapomněli na nás,“ postěžoval si.

„Vypadá to tak,“ přitakal Lev, jemuž to také nešlo do hlavy.

„Neprojdeme se kolem – jestli nenajdeme někoho, kdo mluví rusky?“

„Dobrý nápad.“

Spirja oznámil jednomu ze starších mužů: „Jdeme zjistit, co se děje.“

Muž vypadal nervózně. „Možná bychom měli zůstat tady, jak nám řekli.“

Nedbali na něj a došli k ženám vykládajícím brambory. Lev se na ně zazubil, jak nejlépe uměl, a zeptal se: „Nemluví tu někdo rusky?“ Jedna z mladších žen se na něj usmála, ale nikdo mu neodpověděl. Lva se zmocnil pocit marnosti: u lidí, kteří nerozumějí, co říká, jsou jeho podmanivé způsoby k ničemu.

Lev se Spirjou se vydali směrem, odkud přišla většina dělníků. Nikdo si jich nevšímal. Dorazili k velké bráně, prošli jí a ocitli se na rušné ulici plné obchodů a kanceláří. Vozovka byla přeplněná motorovými vozidly, elektrickými tramvajemi, koňmi a ručními kárami. Každých pár metrů Lev na někoho promluvil, ale nikdo mu nerozuměl.

Pro Lva to byla záhada. Co to je za svět, že tu smí kdokoli vystoupit z lodi a jít do města bez povolení?

Pak spatřil budovu, která ho zaujala. Vypadala trochu jako hotel, až na to, že na schodech seděli a kouřili dva špatně oblečení muži s námořnickou čapkou na hlavě. „Koukni na to,“ upozornil Spirju.

„Co má bejt?“

„Myslím, že to je námořnická misie, jako ta v Sankt Petěrburgu.“

„My nejsme námořníci.“

„Ale můžou tam bejt lidi, co znají cizí jazyky.“

Vešli dovnitř. Promluvila na ně šedovlasá žena stojící za přepážkou.

Lev jí odpověděl svým jazykem: „Nemluvíme americky.“

Odpověděla jediným slovem v tomtéž jazyce: „Rusové?“

Lev přikývl.

Pokynula jim prstem a Lvovy naděje stouply.

Následovali ji po chodbě do malé kanceláře s výhledem na moře. U psacího stolu seděl muž, který Lvovi připadal jako ruský žid, třebaže by nedokázal vysvětlit, proč si to myslí. Lev se ho zeptal: „Mluvíte rusky?“

„Jsem Rus,“ odpověděl muž. „Můžu vám nějak pomoct?“

Lev by ho nejraději objal. Místo toho se mu díval do očí a vřele se usmíval. „Někdo nás měl čekat u lodi a odvézt nás do Buffala, ale nedostavil se,“ sdělil muži přívětivě, avšak znepokojeně. „Jsou nás asi tři stovky…“ Aby získal mužův soucit, dodal: „Včetně žen a dětí. Myslíte, že byste nám mohl pomoct najít náš kontakt?“

„Buffalo?“ otázal se muž. „Kde myslíte, že jste?“

„Samozřejmě v New Yorku.“

„Tohle je Cardiff.“

Lev o Cardiffu nikdy neslyšel, ale nyní aspoň problému porozuměl. „Ten pitomec kapitán nás vysadil v nesprávném přístavu,“ zamračil se. „Jak se odtud dostaneme do Buffala?“

Muž ukázal z okna přes moře a Lva se zmocnil nepříjemný pocit, že ví, co přijde.

„Tudy,“ odpověděl muž. „Asi pět tisíc kilometrů.“

{III}

Lev se dotázal na cenu lodního lístku z Cardiffu do New Yorku. Po přepočítání na rubly to bylo desetkrát víc, než kolik peněz měl pod košilí.

Potlačil zuřivost. Všechny je podvedla rodina Vjalovových nebo kapitán lodi – nejspíš ten podvod upekli společně, protože to bylo snazší. Ti prolhaní gauneři ukradli všechny Grigorijovy těžce vydělané peníze. Kdyby se kapitán Anděla Gabriela dostal Lvovi pod ruku, uškrtil by ho a ještě by se přitom smál.

Snít o pomstě však nemělo smysl. Šlo o to nevzdat se. Najde si práci, naučí se anglicky a začne hrát karty o vysoké částky. To bude vyžadovat čas. A trpělivost. Musí se naučit být trochu jako Grigorij.

První noc spali všichni na podlaze v synagoze. Lev se připojil k ostatním. Cardiffští židé nevěděli, nebo jim možná bylo jedno, že někteří z cestujících jsou křesťané.

Poprvé v životě viděl, jak výhodné je být žid. V Rusku byli židé tak pronásledovaní, že se Lev vždycky divil, proč se jich víc nevzdá svého náboženství, nezmění oblečení a nevmísí se mezi ostatní. Zachránilo by se tak mnoho životů. Jenže nyní poznal, že když jsi žid, můžeš jít kamkoli na světě a vždy najdeš někoho, kdo se k tobě bude chovat jako ke členu rodiny.

Ukázalo se, že tohle nebyla první skupina ruských emigrantů, kteří si koupili lodní lístky do New Yorku a skončili někde jinde. Stalo se to už dřív v Cardiffu i v jiných britských přístavech, a protože mnozí z cestujících byli židé, starší ze synagogy měli už zaběhnutý postup. Příštího dne dostali uvízlí cestující teplou snídani, vyměnili si peníze za britské libry, šilinky a pence a pak byli odvedeni do penzionů a hotýlků, kde si mohli pronajmout levné pokoje.

Stejně jako v každém jiném velkém městě na světě i v Cardiffu byly tisíce stájí. Lev se naučil dostatek slov, aby mohl vyjádřit, že má zkušenosti s prací s koňmi, a pak obcházel město a žádal o zaměstnání. Lidé hned viděli, že umí se zvířaty zacházet, ale i ti zaměstnavatelé, kteří by o něj měli zájem, mu chtěli položit pár otázek – on jim však nerozuměl, nebo nedokázal odpovědět.

V zoufalství se učil ještě rychleji a po několika dnech už rozuměl cenám a uměl požádat o chléb nebo pivo. Jenže zaměstnavatelé kladli složitější otázky, patrně chtěli vědět, kde pracoval předtím a jestli neměl někdy problémy s policií.

Vrátil se do budovy námořnické misie a vysvětlil svůj problém Rusovi v malé kanceláři. Dostal od něj adresu do Butetownu, nejbližší městské čtvrti u doků, kde měl vyhledat Filipa Kowala známého jako Kowal Bidlo. Ukázalo se, že Kowal je náborář, který shání levné cizí pracovní síly a mluví maličko snad všemi evropskými jazyky. Lvovi řekl, aby se příští pondělí v deset dopoledne dostavil i se svým kufříkem před hlavní městské nádraží.

Lev byl tak rád, že se ani nezeptal, o jakou práci jde.

Před nádražím se sešlo několik stovek mužů, převážně Rusů, ale dorazili i Němci, Poláci a další Slované i jeden Afričan tmavé pleti. Lva potěšilo, že tu uviděl i Spirju a Jakova.

Nahnali je do vlaku, jízdenky zaplatil Kowal, a rozjeli se hezkou horskou krajinou směrem na sever. Mezi zelenými stráněmi se v údolích rozlévaly černé kaluže průmyslových měst. Nad každým městem se tyčila aspoň jedna těžní věž se dvěma obrovskými koly v horní části a Lev pochopil, že hlavním podnikatelským odvětvím v kraji je dobývání uhlí. Někteří muži, co s ním cestovali, byli horníci, jiní měli zkušenosti s jinými řemesly, například s obráběním kovů, ale mnozí byli jen nekvalifikovaní nádeníci.

Po hodině jízdy z vlaku vystoupili. Když vycházeli z nádraží, Lev poznal, že tohle není žádná obyčejná práce. Na náměstí na ně čekal dav několika set mužů v čepicích a dělnických halenách. Zpočátku muži hrozivě mlčeli, pak jeden z nich cosi vykřikl a ostatní se rychle přidali. Lev neměl ponětí, co říkají, ale zcela nepochybně to znělo nepřátelsky. Před davem postávalo také asi dvacet nebo třicet policistů a udržovali muže za imaginární čárou.

„Co je to za lidi?“ zeptal se vystrašeně Spirja.

„Malí svalnatí chlapi s drsným obličejem a čistýma rukama,“ odpověděl Lev. „Řekl bych, že jsou to stávkující havíři.“

„Koukaj se, jako by nás chtěli pobít. Co se sakra děje?“

„Jsme stávkokazi,“ vysvětlil mu zasmušile Lev.

„Bůh s námi!“

Kowal Bidlo zavolal v několika jazycích: „Pojďte za mnou!“ a všichni vykročili po hlavní ulici. Dav křičel dál, muži hrozili pěstmi, ale pomyslnou dělicí čáru nikdo nepřekročil. Lev byl poprvé v životě vděčný policistům. „To je hrůza,“ povzdechl si.

„Teď vidíš, jaké to je, když jsi žid,“ prohodil Jakov.

Pokřikující havíře nechali za zády a stoupali do kopce ulicemi řadových domků. Lev si všiml, že mnoho domků se zdá prázdných. Lidé na ně stále zírali, když kolem nich procházeli, ale urážky ustaly. Kowal začal mužům domky přidělovat. Lva a Spirju ohromilo, že dostali dům jen pro sebe. Před odchodem Kowal ukázal k ústí dolu – na těžní věž s dvojicí kol – a řekl jim, že tam příští den v šest ráno mají být. Ti, kdo byli havíři, budou kopat uhlí, ostatní budou udržovat chodby a zařízení nebo – jako ve Lvově případě – se budou starat o poníky.

Lev se rozhlédl po novém domově. Žádný palác, ale bylo tu čisto a sucho. Dole se nacházel jeden velký pokoj a nahoře dva – každý měl svou ložnici! Lev ještě nikdy neměl pokoj jen pro sebe. Nábytek tu nebyl, ale oni byli zvyklí spát na podlaze a v červnu nebudou potřebovat ani přikrývky.

Lvovi se nechtělo ven, ale nakonec dostali hlad. V domě žádné jídlo nenašli, a tak se zdráhavě vydali opatřit si večeři. S úzkostí vešli do první hospody, na kterou narazili, ale asi tucet hostů na ně hleděl nevraživě, a když Lev anglicky objednal: „Dvě pinty řezaného, prosím,“ výčepní ho nevzal na vědomí.

Sešli z kopce do středu města a objevili zde kavárnu. Tady aspoň zákazníci nedychtili po rvačce. Jenže seděli u stolku půl hodiny a sledovali, jak servírka obsluhuje všechny, kdo přišli po nich. Takže odešli.

Lev se obával, že život tady bude těžký. Dlouho to však trvat nebude. Jakmile si zaopatří dost peněz, odjede do Ameriky. Ovšem dokud je tady, musí jíst.

Vešli do pekařství. Tentokrát byl Lev rozhodnutý dostat, co chce. Ukázal na polici s bochníky a požádal anglicky: „Jeden chleba, prosím.“

Pekař předstíral, že nerozumí.

Lev se natáhl přes pult a popadl bochník, který chtěl. Jen ať si ho zkusí vzít zpátky, pomyslel si.

„Hej!“ vykřikl pekař, ale zůstal za pultem.

Lev se usmál a zeptal se: „Kolik to dělá, prosím?“

„Penci a čtvrt,“ odpověděl pekař zamračeně.

Lev položil mince na pult. „Moc vám děkuju,“ rozloučil se.

Rozlomil bochník, půlku dal Spirjovi a pak se za chůze do chleba pustili. Došli k nádraží, ale dav se už rozešel. Před vchodem vyvolával titulky pouliční prodavač novin. Noviny šly rychle na odbyt a Lev přemýšlel, jestli se nestalo něco významného.

Ulicí se rychle blížilo velké auto a oni mu museli uskočit z cesty. Lev se zadíval na ženu na zadním sedadle a s úžasem si uvědomil, že je to princezna Bea.

„Panebože!“ zvolal. Vmžiku ho to přeneslo do Bulovniru a k hrůznému pohledu: otec umírá na šibenici, zatímco tato žena tomu přihlíží. Hrůzu, jakou tehdy pociťoval, ještě v životě nezažil. Nikdy ho nic nevyděsilo víc, ani pouliční rvačky, ani policejní pendreky, ani namířené hlavně pušek.

Auto zastavilo před vchodem na nádraží. Princezna Bea vystoupila a Lva se zmocnila nenávist a pocit zhnusení a chtělo se mu zvracet. Chléb v ústech chutnal jako kamení a Lev ho vyplivl.

„Co se děje?“ podivil se Spirja.

Lev se sebral. „Ta ženská je ruská princezna,“ řekl. „Před čtrnácti lety nechala pověsit mýho tátu.“

„Děvka. Kde se tady proboha bere?“

„Vdala se za nějakýho anglickýho lorda. Určitě žije někde blízko. Možná ten důl patří jemu.“

Šofér a služebná odnášeli zavazadla. Lev slyšel, jak Bea promlouvá rusky k služebné a ta jí stejným jazykem odpovídá. Všichni vešli do nádražní budovy, služebná se pak vrátila ven a koupila noviny.

Lev k ní přistoupil. Smekl čepici a hluboce se uklonil. „Vy musíte být princezna Bea,“ promluvil rusky.

Rozesmála se. „Nebuďte blázen. Jsem její služebná Nina. Kdo jste vy?“

Lev představil sebe i Spirju a vysvětlil jí, jak se tu ocitli a proč nemohli dostat večeři.

„Večer se vrátím,“ řekla jim Nina. „Jedeme jen do Cardiffu. Přijďte ke kuchyňským dveřím Tŷ Gwyn a já vám dám nějaké studené maso. Jděte pořád po silnici z města na sever, dokud nenarazíte na palác.“

„Děkujeme vám, krásná paní.“

„Jsem dost stará, abych mohla být vaše matka,“ zapýřila se. „Radši půjdu odnést princezně ty noviny.“

„Co se to událo zajímavýho?“

„Ale jen zprávy ze zahraničí,“ mávla rukou. „Nějaká vražda. Princeznu to strašně rozrušilo. Rakouského arcivévodu Františka Ferdinanda zavraždili někde v Sarajevu.“

„To musí vyděsit každou princeznu.“

„To ano,“ přitakala Nina. „Ale stejně bych řekla, že takových, jako jste vy a já, se to nijak nedotkne.“

„Jistě,“ souhlasil Lev, „taky si myslím.“

KAPITOLA SEDMÁ

Začátek července 1914

V

kostele svatého Jakuba na Piccadilly se shromažďovali nejnákladněji oblečení věřící na světě. Právě sem chodila na bohoslužby s oblibou londýnská elita. Okázalé stavění se na odiv se teoreticky odsuzovalo, ale žena musela mít na hlavě klobouk a nyní bylo téměř nemožné koupit nějaký, který by nezdobila pštrosí péra, stuhy, mašle a hedvábné květiny. Ze zadní části lodi se Walter von Ulrich díval na džungli výstředních tvarů a barev. V kontrastu k tomu muži vypadali jeden jako druhý – černé kabáty a bílé stojací límečky, cylindry na klíně.

Většina těchto lidí nechápe, co se před sedmi dny stalo v Sarajevu, pomyslel si rozmrzele; někteří z nich ani nevědí, kde Bosna je. Zavraždění arcivévody jimi otřáslo, avšak neuměli si představit, co to znamená pro zbytek světa. Připadalo jim to nejasné, byli zmatení.

Walter zmatený nebyl. Věděl přesně, co vražda věští. Představuje vážnou hrozbu pro Německo a v tuto nebezpečnou chvíli zůstává na lidech, jako je Walter, aby vlast chránili.

Dnes bylo jeho prvním úkolem zjistit, co si myslí ruský car. To chtěli vědět všichni: německý velvyslanec, Walterův otec, ministr zahraničí v Berlíně i samotný císař. A Walter jako dobrý tajný agent měl zdroj informací.

Pozorně si prohlížel shromážděné věřící a pokoušel se mezi lidmi otočenými k němu zády najít svého muže; bál se, že třeba nepřišel. Anton byl úředníkem na ruském velvyslanectví. Scházeli se v anglikánských kostelech, protože Anton si mohl být jistý, že se tam s nikým z velvyslanectví nesetká: většina Rusů patřila k pravoslavné církvi a ti, kteří k ní nepatřili, nikdy nebyli zaměstnáni v diplomatických službách.

Anton měl na ruském velvyslanectví na starosti telegrafní kancelář, a tak mu procházel rukama každý příchozí i odchozí telegram. Jeho informace byly k nezaplacení. Těžko se s ním však pracovalo, což působilo Walterovi značné starosti. Anton se špionáže děsil, a když dostal strach, na schůzky se nedostavoval – často ve chvílích mezinárodního napětí, jako tomu bylo nyní, kdy ho Walter potřeboval nejvíc.

Walterovu pozornost náhle upoutalo něco jiného – zahlédl Maud. Poznal tu dlouhou půvabnou šíji stoupající z módního pánského límce-stojáčku s ohnutými růžky a srdce se mu zachvělo. Líbal ten krk, kdykoli se mu naskytla příležitost.

Když uvažoval o nebezpečí války, na mysli mu vždy vytanula nejdřív Maud a teprve pak jeho vlast. Styděl se za tohle sobectví, ale nic s tím nesvedl. Největší strach měl z toho, že by válka od něj Maud odtrhla; nebezpečí pro vlast zůstávalo až na druhém místě. Pro Německo byl ochotný zemřít – ale nebyl ochoten žít bez ženy, kterou miluje.

Ve třetí řadě se otočila jedna hlava a Walter pohlédl do Antonových očí. Muž měl řídnoucí hnědé vlasy a nerovnoměrně zbarvený vous. Walter s úlevou přešel do jižní postranní lodi, jako by hledal místo, a po chvíli váhání se posadil.

Antonova duše byla plná hořkosti. Carská policie před pěti lety obvinila z revolučních aktivit synovce, kterého miloval, a uvěznila ho do Petropavlovské pevnosti v srdci Sankt Petěrburgu, přímo na opačném břehu Něvy proti Zimnímu paláci. Chlapec byl studentem teologie, a pokud jde o podvratnou činnost, byl zcela nevinný. Jenže dřív než ho stačili pustit, dostal zápal plic a zemřel. Anton se od té doby carské vládě tiše, nesmiřitelně mstil.

Škoda že je kostel tak dobře osvětlený. Architekt Christopher Wren navrhl dlouhé řady obrovských klenutých oken. Tomuto druhu práce by lépe vyhovovalo gotické příšeří. Anton se přesto šikovně posadil na konec řady, vedle dítěte a s mohutným dřevěným sloupem za zády.

„Dobře zvolené místo,“ zašeptal Walter.

„Přesto nás lze pozorovat z ochozu,“ trápil se Anton.

Walter zavrtěl hlavou. „Všichni se budou dívat jen dopředu.“

Anton byl svobodný muž ve středních letech. Malý chlapík, až puntičkářsky upravený: pevně utažená vázanka, všechny knoflíky saka zapnuté, nablýskané boty. Obnošený oblek se po letech kartáčování a žehlení leskl. Waltera napadlo, že to je reakce na špinavost vyzvědačství. Ten muž tu koneckonců je proto, aby zrazoval svou zem. A já tu jsem proto, abych ho k tomu vybízel, pomyslel si chmurně Walter.

V tichu před zahájením obřadu Walter už nic neřekl, ale sotva zazněla první píseň, tiše se zeptal: „Jaká je nálada v Sankt Petěrburgu?“

„Rusko válku nechce,“ odpověděl Anton.

„To je dobře.“

„Car se obává, že válka povede k revoluci.“ Při zmínce o carovi se Anton tvářil, jako když si chce odplivnout. „Polovina Sankt Petěrburgu je už ve stávce. Jeho samozřejmě nenapadne, že lidi chtějí revoluci kvůli jeho vlastní pitomé brutalitě.“

„Vskutku.“ Walter si vždy musel uvyknout na skutečnost, že Antonovy názory jsou deformované nenávistí, ovšem v tomto případě se špion tak úplně nemýlil. Walter nechoval k carovi nenávist, ale měl z něj strach. Car má k dispozici největší armádu na světě. Každá diskuse o bezpečnosti Německa musí brát tuto armádu v úvahu. Německo se nacházelo v postavení muže, jehož soused má na předzahrádce obrovského medvěda uvázaného na řetězu. „Co bude car dělat?“

„To závisí na Rakousku.“

Walter potlačil netrpělivou ironickou poznámku. Na to, jak se zachová rakouský císař, čekali všichni. Musí něco udělat, protože zavražděný arcivévoda byl dědicem jeho trůnu. Walter doufal, že se o rakouských záměrech dozví ještě téhož dne od svého bratrance Roberta. Tato část rodiny byla katolická, jako veškerá rakouská elita, a Robert právě teď sedí na mši ve westminsterské katedrále, ale Walter se s ním sejde na oběd. Do té doby se potřebuje dozvědět něco víc o Rusech.

Musel počkat na další církevní píseň. Snažil se zůstat trpělivý. Pohlédl vzhůru a zkoumal výstřední pozlacení Wrenovy valené klenby.

Shromáždění začali zpívat „Skálu věků“. „Dejme tomu, že se na Balkáně bude bojovat,“ šeptal Walter Antonovi. „Zůstanou Rusové mimo?“

„Ne. Car nemůže zůstat stranou, bude-li Srbsko napadeno.“

Walter pocítil zamrazení. Přesně této eskalace se obával. „Bylo by šílenství jít kvůli tomuhle do války!“

„To je pravda. Jenže Rusové nemůžou dopustit, aby Rakousko ovládlo Balkán – musejí chránit černomořskou cestu.“

O tom nebylo sporu. Většina ruského vývozu – obilí z oblastí na jihu a nafta z vrtů v okolí Baku – se dopravovala do světa po lodích z přístavů v Černém moři.

„Na druhou stranu car také na všechny naléhá, aby si počínali opatrně,“ pokračoval Anton.

„Krátce řečeno, jen neví, jak se rozhodnout.“

„Pokud si myslíte, že vůbec něco ví…“

Walter přikývl. Car není inteligentní člověk. Jeho snem bylo vrátit Rusko do zlatého věku sedmnáctého století; byl natolik hloupý, že to považoval za možné. Jako kdyby se král Jiří V. pokoušel znovu vytvořit utopickou Anglii Robina Hooda. S ohledem na skutečnost, že car je sotva racionálně uvažující člověk, předvídat jeho kroky bylo k zbláznění obtížné.

Při poslední písni Walterův pohled zabloudil k Maud, která seděla dvě řady před ním na druhé straně. Zpívala s velkou vervou a on nespouštěl pohled z jejího profilu.

Antonova nejednoznačná zpráva ho znervóznila. Walter nyní pociťoval větší obavy než před hodinou. „Odteď vás potřebuju vidět každý den,“ prohlásil.

Anton vypadal zděšeně. „Vyloučeno!“ zavrtěl hlavou. „Příliš riskantní.“

„Jenže celkový obraz se mění z hodiny na hodinu.“

„Příští neděli dopoledne, Smith Square.“

S idealistickými špiony je potíž, pomyslel si otráveně Walter: nemáte na ně žádnou páku. Na druhou stranu mužům, co takto pracují za peníze, se nedá nikdy věřit. Povědí vám, co chcete slyšet – v naději, že dostanou mimořádnou odměnu. Jestliže však Anton řekne, že se car nedokáže rozhoupat, může si být Walter jistý, že car dosud žádné rozhodnutí neučinil.

„Tak se pojďte jednou sejít v půli týdne,“ naléhavě žádal Walter, zatímco se píseň chýlila k závěru.

Anton neodpověděl. Místo toho vyklouzl z lavice a odešel z kostela. „Sakra,“ zabručel tiše Walter a dítě sedící vedle něj ho probodlo nesouhlasným pohledem.

Po skončení bohoslužby se zastavil na dlážděném hřbitovním nádvoří a zdravil se se známými, dokud se z kostela nevynořila Maud s Fitzem a Beou. Maud v elegantních přiléhavých šatech z šedého sametu a v krepovém saku tmavšího odstínu šedi vypadala neskutečně půvabně. Možná to nebyla příliš ženská barva, ale zvýrazňovala její sošnou krásu, až se zdálo, že jí pleť úplně září. Walter si potřásl se všemi rukou a zoufale toužil zůstat s ní pár minut o samotě. Vyměnil si pár zdvořilostí s Beou oblečenou do růžovo-krémové splácaniny s krajkami a souhlasil s vážným Fitzem, že ta vražda je „zlá věc“. Fitzherbertovi se pak rozloučili a Walter se bál, že propásl příležitost; v poslední chvíli však Maud zašeptala: „Přijdu na čaj k vévodkyni.“

Walter se s úsměvem zadíval na její elegantní záda. Viděl Maud včera a uvidí ji zítra, přesto byl vyděšený, že už třeba nebude mít příležitost spatřit ji dnes znovu. Skutečně bez ní nedokáže vydržet čtyřiadvacet hodin? Nepovažoval se za slabocha, ale Maud mu učarovala. Uniknout z moci jejího kouzla však netoužil.

Přitahovala ho zejména její svobodomyslná povaha. Většina žen jeho generace jako by byla spokojená s pasivní úlohou, kterou jim společnost přiřkla – krásně se oblékat, pořádat večírky a poslouchat manžela. Waltera tyto slabošské ženy nudily. Maud se spíš podobala některým z těch žen, které poznal ve Spojených státech za pobytu na německém velvyslanectví ve Washingtonu. Byly elegantní a okouzlující, ale nikoli poníženě poslušné. Být milován takovou ženou bylo nesnesitelně vzrušující.

Ubíral se svižně po Piccadilly a zastavil se u novinového stánku. Čtení britských listů nebylo nikdy příjemné: většinou zaujímaly jedovatě protiněmecké postoje, zejména ten vzteklý plátek Daily Mail. Noviny Brity utvrzovaly v tom, že jsou obklopeni německými špiony. Jak by si Walter přál, aby to byla pravda! Měl asi tak tucet agentů v přístavních městech, kteří zaznamenávali pohyby lodí, stejně jako je měli Britové v německých přístavech; v žádném případě to však nebyly ony tisíce hlášené hysterickými redaktory.

Koupil si výtisk People. Problémy na Balkánu tu neupoutávaly velkou pozornost: Britové si dělali větší starosti kvůli Irsku. Protestantská menšina tu vládla stovky let téměř bez ohledu na katolickou většinu. Jestliže Irsko získá nezávislost, karta se obrátí. Obě strany byly značně vyzbrojené a hrozila občanská válka.

K „rakousko-srbské krizi“ se vztahoval jediný odstavec na titulní straně dole. Noviny jako obvykle neměly ponětí, co se ve skutečnosti děje.

Jak Walter vcházel do hotelu Ritz, z taxíku vyskočil Robert. Na výraz smutku za arcivévodu měl na sobě černou vestu a černou vázanku. Robert patřil do okruhu Františka Ferdinanda – podle měřítek vídeňského dvora to byli pokrokoví myslitelé, třebaže podle každých jiných měřítek šlo o konzervativce. Walter věděl, že Robert měl zavražděného muže a jeho rodinu rád a choval k nim úctu.

Cylindry odložili v šatně a odebrali se společně do jídelny. Walter měl vždy pocit, že musí Roberta chránit. Už od dětství věděl, že jeho bratranec je jiný. Lidé o takových mužích mluvili jako o zženštilcích, ale to bylo příliš kruté: Robert nebyl žena v mužském těle. Měl však hodně ženských rysů a to vedlo Waltera k tomu, že s ním jednal s nenápadnou rytířskostí.

Vypadal jako Walter, měl stejně pravidelné rysy a oříškové oči, ovšem vlasy měl delší a knír navoskovaný a nakroucený. „Co nového s lady M.?“ zeptal se, když usedali. Walter se mu svěřil: Robert věděl o zapovězené lásce vše.

„Je úžasná, ale můj otec nedokáže skousnout, že pracuje na chudinské klinice s židovským doktorem.“

„Panejo, to je drsné,“ zvážněl Robert. „Ty námitky by se daly pochopit, kdyby ona sama byla židovka.“

„Pořád jsem doufal, že ten jeho chlad vůči ní postupně roztaje, až se s ní sem tam společensky setká a uvědomí si, že Maud udržuje přátelské vztahy s nejmocnějšími muži v zemi. Jenže to nefunguje.“

„Bohužel tahle krize na Balkáně jenom zvýší napětí v“ – Robert se usmál – „promiň mi to, mezinárodních vztazích.“

Walter se nuceně zasmál. „My to vyřešíme, ať se stane cokoli.“

Robert nic neříkal, ale vypadal, jako by si tím tak jistý nebyl.

Při velšském jehněčím s bramborem a petrželovou omáčkou předal Walter Robertovi nikam nevedoucí informaci od Antona.

Robert měl svou vlastní novinku. „Zjistili jsme, že vrahové získali pistole a bomby od Srbska.“

„Zatraceně,“ zachmuřil se Walter.

Robert neskrýval hněv. „Zbraně dodal šéf srbské vojenské výzvědné služby. Vrahové se cvičili ve střelbě v jednom parku v Bělehradu.“

„Výzvědné služby někdy jednají jen po své linii,“ upozornil Walter.

„Často. A vzhledem k utajování jejich činnosti se může stát, že jim to také projde.“

„Tohle tedy nedokazuje, že zavraždění zorganizovala srbská vláda. A když to uvážíš logicky, malá země jako Srbsko, která se zoufale snaží udržet si samostatnost, by byla šílená, kdyby provokovala mocnějšího souseda.“

„Dokonce je možné, že srbská tajná služba jednala přímo proti přání vlády,“ připustil Robert. Pak však pevně dodal: „Tím se ale na věci vůbec nic nemění. Rakousko musí proti Srbsku podniknout kroky.“

Právě toho se Walter obával. Na tuto záležitost se nebude nahlížet jen jako na zločin, kterým by se zabývala policie a soudy. Vše eskalovalo a nyní velká říše musí potrestat malou zemi. Rakouský císař František Josef býval svého času velký státník, konzervativní a hluboce věřící, ale silný vůdce. Dnes mu však je osmdesát čtyři a věk mu neubral nic na autoritativnosti a nepřístupnosti vůči názorům ostatních. Takoví lidé si myslí, že všechno vědí – jen proto, že jsou staří. Walterův otec byl stejný.

Můj osud je v rukou dvou panovníků, pomyslel si Walter, cara a císaře. Jeden je bláznivý, druhý senilní; přesto vládnou nad Maudiným a mým osudem, stejně jako nad osudem bezpočtu milionů dalších Evropanů. Takový argument proti monarchii!

Zatímco jedli dezert, usilovně přemýšlel. Poté co jim přinesli kávu, optimisticky prohodil: „Předpokládám, že vaším cílem bude dát Srbsku tvrdou lekci, aniž se do toho zapletou další země.“

Robert jeho naděje rychle zmařil. „Naopak,“ zavrtěl hlavou. „Náš panovník už napsal osobní dopis vašemu císaři.“

Waltera to zarazilo. O tomhle nic neslyšel. „Kdy?“

„Byl doručen včera.“

Walter jako všichni diplomaté nesnášel, když se panovníci domlouvají přímo mezi sebou a nikoli prostřednictvím svých ministrů. Pak se může stát cokoli. „Co psal?“

„Že Srbsko musí být jako politická moc zlikvidováno.“

„Ne!“ Tohle bylo horší, než čeho se Walter obával. „Myslí to vážně?“ zeptal se otřeseně.

„Všechno závisí na odpovědi.“

Walter se zamračil. Císař František Josef žádá od císaře Viléma podporu – to je smysl toho dopisu. Obě země jsou spojenci, tudíž německý císař je nucen vyjádřit se nápomocně, ovšem jeho vyjádření může znít nadšeně nebo zdráhavě, povzbudivě nebo opatrně.

„Věřím, že Německo podpoří Rakousko, ať se náš císař rozhodne udělat cokoli,“ pronesl Robert tvrdě.

„Nemůžeš přece chtít, aby Německo napadlo Srbsko!“ protestoval Walter.

Roberta se to dotklo. „Chceme ujištění, že Německo splní své závazky jako náš spojenec.“

Walter ztratil trpělivost. „S tímhle způsobem uvažování je problém – zvyšuje se tak napětí. Povzbuzuje útočnost, jako když Rusko mumlá cosi o podpoře Srbska. My bychom měli všechny uklidnit.“

„Nejsem si jistý, jestli s tímhle souhlasím,“ pronesl Robert upjatě. „Rakousko utrpělo strašlivou ránu. Není možné, aby to císař bral na lehkou váhu. Kdo se vzpírá titánovi, musí být rozdrcen.“

„Snažme se na to dívat reálně.“

Robert zvýšil hlas. „Následník trůnu byl zavražděn!“ Host u vedlejšího stolu zvedl hlavu a zamračil se, když uslyšel němčinu zbarvenou hněvem. Robert ztišil hlas, ale výraz obličeje nezměnil. „Nevykládej mi nic o reálném pohledu.“

Walter se snažil potlačit své pocity. Od Německa by bylo hloupé a nebezpečné, kdyby se nechalo zavléct do tohoto handrkování, ale říkat to Robertovi by nebylo k ničemu. Walterovým úkolem je shromažďovat informace, a ne se hádat. „Zcela tě chápu,“ přikývl. „Tvůj názor sdílejí ve Vídni všichni?“

„Ve Vídni ano,“ přisvědčil Robert. „Tisza je proti.“ István Tisza byl předsedou maďarské vlády, ale byl podřízený rakouskému císaři. „Jeho alternativní návrh směřuje k diplomatické izolaci Srbska.“

„To je možná méně dramatické, ale zároveň méně riskantní opatření,“ poznamenal opatrně Walter.

„Příliš slabé.“

Walter požádal o účet. To, co slyšel, ho silně rozrušilo. Nechtěl však, aby mezi ním a Robertem zůstaly nějaké nepříjemné pocity. Navzájem si věřili a pomáhali si a na tom nehodlal nic měnit. Venku na chodníku podal Robertovi ruku a na znamení pevného přátelství mu stiskl loket. „Ať se stane cokoli, musíme držet spolu, bratranče,“ zdůraznil. „Jsme spojenci a vždycky jimi zůstaneme.“ Nechal na Robertovi, aby posoudil, zda mluví o nich dvou nebo o jejich zemích. Rozešli se jako kamarádi.

Rázně přešel přes Green Park. Londýňané si užívali slunečného dne, ale nad Walterovou hlavou se vznášelo chmurné mračno. Do této chvíle doufal, že Německo a Rusko zůstanou stát mimo balkánskou krizi, ovšem to, co se dnes dozvěděl, zlověstně naznačuje pravý opak. Dorazil k Buckinghamskému paláci, odbočil vlevo a došel po Mallu k zadnímu vchodu do budovy německého velvyslanectví.

Otec měl v budově kancelář: trávil tu zhruba každý třetí týden. Na stěně visel portrét císaře Viléma a na psacím stole spočívala zarámovaná fotografie Waltera v důstojnické uniformě. Otto držel v ruce jakousi nádobku. Sbíral anglickou keramiku a vášnivě rád objevoval nezvyklé kousky. Když se Walter podíval pozorněji, viděl, že tohle je porcelán se smetanovou glazurou – miska na ovoce s jemně děrovanými okraji a tvarovaná do podoby proutěného košíčku. Protože znal otcův vkus, odhadl, že to je osmnácté století.

S Ottou tu seděl Gottfried von Kessel, kulturní atašé, kterého Walter nesnášel. Gottfried měl husté tmavé vlasy sčesané po straně na pěšinku a brýle s tlustými skly. Byl stejně starý jako Walter a jeho otec také působil v diplomatických službách, ale třebaže toho měli tolik společného, přáteli nebyli. Walter považoval Gottfrieda za patolízala.

Kývl hlavou na Gottfrieda a posadil se. „Rakouský panovník poslal dopis našemu císaři.“

„My to víme,“ řekl rychle Gottfried.

Walter ho ignoroval. Gottfried se pořád snažil vyzývavě vytahovat. „Císařova odpověď bude bezpochyby přátelská,“ promluvil k otci. „Hodně však bude asi záviset na nuanci.“

„Jeho Veličenstvo se mi zatím nesvěřilo.“

„Ale udělá to.“

Otto přikývl. „Někdy mě o takové věci žádá.“

„A jestliže položí důraz na opatrnost, mohl by Rakušany přesvědčit, aby nebyli tak útoční.“

„Proč bychom to měli dělat?“ vmísil se Gottfried.

„Abychom zabránili tomu, že bude Německo zavlečeno do války kvůli tak bezcennému kusu země, jako je Srbsko!“

„Čeho se bojíte?“ namítl pohrdavě Gottfried. „Srbské armády?“

„Bojím se ruské armády a vy byste se jí měl bát taky,“ odpověděl Walter. „Je to největší armáda v dějinách –“

„To vím,“ přerušil ho Gottfried.

Walter si přerušení nevšímal. „Car může teoreticky do několika týdnů postavit na bojiště šest milionů mužů –“

„Vím –“

„– a to je víc než počet všech obyvatel Srbska.“

„Vím.“

Walter si povzdechl. „Zřejmě víte všechno, von Kessele. Víte, odkud ti vrazi získali pistole a bomby?“

„Předpokládám, že od slovanských nacionalistů.“

„Předpokládáte – od nějakých konkrétních slovanských nacionalistů?“

„Kdoví?“

„Vyrozuměl jsem, že Rakušané to vědí. Jsou přesvědčení, že zbraně pocházejí od šéfa srbské tajné služby.“

Otto překvapeně zamručel: „Proto jsou tedy Rakušané tak pomstychtiví.“

„V Rakousku stále vládne císař,“ připomněl Gottfried. „Rozhodnout o válce může nakonec jen on.“

Walter přikývl. „Ne že by některý habsburský panovník potřeboval příliš velké zdůvodnění pro svou bezohlednost a brutalitu.“

„Jakým jiným způsobem lze vládnout velké říši?“

Walter mu na vějičku neskočil. „Kromě maďarského premiéra, který nemá příliš velký vliv, zřejmě k opatrnosti nikdo nevyzývá. Ta úloha musí připadnout nám.“ Walter se zvedl. Tlumočil, co se dozvěděl, a zůstávat déle v téže místnosti s otravným Gottfriedem nechtěl. „Jestli mě omluvíš, tati, půjdu na čaj k vévodkyni ze Sussexu a poslechnu si, co se ještě v Londýně povídá.“

Gottfried se ušklíbl. „Angličané v neděli na návštěvy nechodí.“

„Mám pozvání,“ odpověděl Walter a odešel dřív, než se přestal ovládat. Propletl se přes Mayfair do Park Lane, kde měl palác vévoda ze Sussexu. Vévoda nehrál v britské vládě žádnou roli, ale vévodkyně pořádala společenská setkání za účasti politiků. Když Walter v prosinci přijel do Londýna, Fitz ho představil vévodkyni a ta zajistila, že byl všude zván.

Vešel do jejího salonu, uklonil se, potřásl její buclatou ručkou a řekl: „Celý Londýn chce vědět, co se stane v Srbsku, a tak i když je neděle, přišel jsem se vás na to zeptat, Vaše Milosti.“

„Žádná válka nebude,“ ujistila ho, aniž pochopila, že Walter žertuje. „Posaďte se a dejte si čaj. Samozřejmě co se stalo ubohému arcivévodovi a jeho manželce, je tragédie a viníci budou bezpochyby potrestáni, ale je hloupé myslet si, že velké země jako Německo a Velká Británie půjdou kvůli Srbsku do války.“

Walter litoval, že si tím nemůže být tak jistý jako ona. Posadil se do křesla poblíž Maud, která se radostně usmála, a lady Hermie, která mu pokývla hlavou. V místnosti se nacházel asi tucet lidí včetně prvního lorda admirality Winstona Churchilla. Zařízení a výzdoba salonu byly pompézně staromódní: příliš mnoho těžkého vyřezávaného nábytku, tlusté závěsy a potahy s řadou různých vzorů a všude ozdoby, fotografie v rámečku a vázy se slaměnkami. Sluha podal Walterovi šálek čaje a nabídl mu mléko a cukr.

Walter byl šťastný, že je blízko Maud, ale jako vždy chtěl víc a okamžitě začal přemýšlet, jestli by nešlo nějak vymyslet, aby se ocitli o samotě, i kdyby to mělo být jen na pár minut.

„Problémem je samozřejmě slabost Turka,“ pronesla vévodkyně.

Ta nabubřelá stará megera má pravdu, pomyslel si Walter. Osmanská říše byla v úpadku, v modernizaci jí bránilo konzervativní muslimské duchovenstvo. Turecký sultán udržoval po celá staletí pořádek na balkánském poloostrově od středomořského pobřeží Řecka až po Maďarsko na severu, ale nyní se dekádu za dekádou odtamtud stahoval. Nejbližší mocnosti – Rakousko a Rusko – se snažily vzniklé vakuum vyplnit. Mezi Rakouskem a Černým mořem se nacházely postupně Bosna, Srbsko a Bulharsko. Před pěti lety Rakousko ovládlo Bosnu. Nyní se ocitlo ve sporu se Srbskem, tedy prostřední zemí. Rusové se podívali na mapu a bylo jim jasné, že další dominovou kostkou je Bulharsko a že Rakušané nakonec mohou ovládnout západní pobřeží Černého moře a stát se hrozbou pro ruský mezinárodní obchod.

Mezitím porobené národy rakouské říše začínaly uvažovat, že by si mohly vládnout samy – proto bosenský nacionalista Gavrilo Princip v Sarajevu zastřelil arcivévodu Františka Ferdinanda.

„Pro Srbsko je to tragédie,“ prohodil Walter. „Řekl bych, že jejich premiér by se nejraději vrhl do Dunaje.“

„Myslíte do Volhy,“ opravila ho Maud.

Walter na ni pohlédl, vděčný za příležitost opájet se jejím zjevem. Změnila oblečení a nyní na sobě měla tmavomodré odpolední šaty se světle růžovou krajkovou blůzkou a růžový plstěný klobouček s modrou stuhou. „To rozhodně nemyslím, lady Maud,“ řekl.

„Bělehradem, což je hlavní město Srbska, protéká Volha,“ vysvětlila mu.

Walter chtěl znovu protestovat, ale pak zaváhal. Maud ví velice dobře, že Volha se k Bělehradu nepřibližuje ani na tisíc kilometrů. Co tím sleduje? „Zdráhám se odporovat někomu tak dobře informovanému, jako jste vy, lady Maud,“ zareagoval. „Přesto –“

„Vyhledáme si to,“ navrhla. „Můj strýc vévoda má jednu z největších knihoven v Londýně.“ Zvedla se. „Pojďte se mnou a já vám dokážu, že se mýlíte.“

Tohle bylo na dobře vychovanou mladou dámu troufalé chování a vévodkyně sešpulila rty.

Walter bezmocně pokrčil rameny a následoval Maud ke dveřím.

Na okamžik se zdálo, že snad lady Hermia půjde také, ale byla pohodlně usazená v hlubokém, sametem čalouněném křesle, s šálkem a podšálkem v ruce a talířkem na klíně; vstát by vyžadovalo příliš mnoho úsilí. „Nebuď tam dlouho,“ špitla a pustila se znovu do dortu. Pak vyšli ze salonu.

Maud šla před Walterem přes halu, kde sluhové stáli jako stráže. Zastavila se před jedněmi dveřmi a počkala, až je Walter otevře. Vešli dovnitř.

Ve velké místnosti vládlo ticho. Ocidi se sami. Maud se vrhla Walterovi do náruče. Pevně ji objal a přitiskl k sobě. Zvedla k němu obličej. „Miluju tě,“ zašeptala a hladově ho políbila.

Po minutě se udýchaně odtrhla. Walter na ni zbožně hleděl. „Jsi hrozná,“ usmál se. „Tvrdit, že Bělehradem protéká Volha!“

„Zabralo to, ne?“

Obdivně zakroutil hlavou. „V životě by mě to nenapadlo. Jsi tak chytrá.“

„Potřebujeme atlas,“ upozornila. „Pro případ, že sem někdo vejde.“

Walter obhlédl regály. Tohle byla knihovna spíš sběratele knih než čtenáře. Všechny svazky měly krásnou vazbu a většinou vypadaly, jako by je nikdy nikdo neotevřel. V koutě se skrývalo pár odborných knih; Walter vytáhl jeden atlas a nalistoval mapu Balkánu.

„Tahle krize,“ zasmušila se Maud. „Z dlouhodobého hlediska… nás nerozdělí, že ne?“

„Jestli v tom budu moct něco udělat, pak ne,“ odpověděl Walter.

Zatáhl ji za regál s knihami, aby je případný příchozí hned při vstupu nezahlédl, a znovu ji políbil. Bylo nádherné, jak po něm dnes toužila a jak ho při líbání hladila po ramenou, pažích a zádech. Odtrhla rty od jeho úst a zašeptala: „Zvedni mi sukni.“

Naprázdno polkl. O tomhle snil. Uchopil látku a vytáhl ji nahoru.

„A kombiné,“ vyzvala ho. Oběma rukama sevřel hrst jemné tkaniny. „Nezmačkej to,“ varovala ho. Pokusil se všechno zvednout, aniž hedvábí potrhá, ale látka mu prokluzovala rukama. Netrpělivě se sehnul, uchopil sukni i kombiné za lem a zvedl jí všechno k pasu. „Dotýkej se mě,“ vybídla ho a dívala se mu do očí.

Znervózňovalo ho pomyšlení, že někdo vejde, ale láska a touha ho přemohly natolik, že se nedokázal ovládat. Položil pravou ruku do jejího rozkroku – a zalapal po dechu: byla tam nahá. Uvědomil si, že musela předem plánovat, že mu tuhle rozkoš poskytne, a to ho rozvášnilo ještě víc. Jemně ji pohladil, ale Maud přirazila boky k jeho ruce a on přitlačil. „Takhle,“ přikývla. Zavřel oči, ale vyzvala ho: „Dívej se prosím na mě, miláčku,“ a on je zase otevřel. Těžce dýchala a do tváří se jí vehnala krev. Sevřela mu ruku a vedla ho, jako on vedl ji v lóži v opeře. Zašeptala: „Prst dovnitř.“ Spočinula mu hlavou na rameni. Cítil i skrz sako její teplý dech. Přirážela k němu boky znovu a znovu a znovu. Pak se jí hluboko v hrdle ozval slabý vzlyk jako tlumený výkřik snícího člověka; nakonec se na něj sesula.

Uslyšel, jak se otvírají dveře, a vzápětí se ozval hlas lady Hermie. „Pojď, Maud, už musíme jít, drahoušku.“

Walter poodstoupil a Maud si rychle uhladila sukni. Roztřeseným hlasem prohodila: „Obávám se, že jsem se zmýlila, teto Herm, a pan von Ulrich měl pravdu – Bělehradem protéká Dunaj, ne Volha. Zrovna jsme to našli v atlasu.“

Když se lady Hermia objevila na kraji dlouhého regálu, skláněli se nad knihou. „Vůbec jsem o tom nepochybovala,“ přitakala. „Muži se v takových věcech obvykle vyznají a pan von Ulrich je diplomat, který musí znát spoustu faktů, s nimiž se my ženy nemáme zapotřebí obtěžovat. Neměla ses hádat, Maud.“

„Máš nejspíš pravdu,“ přisvědčila Maud tak pokrytecky, až to bralo dech.

Společně odešli z knihovny a vydali se přes halu. Walter otevřel dveře salonu. Lady Hermia vešla první. Když Maud vcházela za ní, pohlédla mu do očí. Zvedl pravou ruku, strčil si koneček prstu k ústům a vsál ho dovnitř.

{II}

Takhle to dál nejde, pomyslel si Walter, když se vracel na velvyslanectví. Je jako školák. Maud je třiadvacet a jemu osmadvacet, a přesto se musejí uchylovat k absurdním lstem, aby spolu mohli strávit pět minut o samotě. Je načase, aby se vzali.

Bude muset požádat o svolení Fitze. Maudin otec zemřel, a tak se hlavou rodiny stal její bratr. Fitz by nepochybně viděl raději, kdyby si vzala Angličana. Nejspíš na to však přistoupí: určitě si dělá starosti, že by jeho kurážná sestra mohla zůstat na ocet.

Ne, hlavní problém bude představovat Otto. Chtěl, aby se Walter oženil s dobře vychovanou pruskou dívkou, která by s radostí strávila zbytek života plozením pokračovatelů rodu. A když Otto něco chce, udělá vše, aby toho dosáhl, a veškerou opozici nemilosrdně drtí – díky tomu se stal dobrým důstojníkem. Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by syn měl právo vybrat si nevěstu bez otcova vměšování či nátlaku. Walter by raději získal jeho podporu: na nevyhnutelnou vášnivou hádku se rozhodně netěšil. Jeho láska však byla mnohem silnější než synovská úcta.

Byl nedělní podvečer, ale Londýn zůstával neklidný. Třebaže parlament nezasedal a vysocí státní úředníci z Whitehallu se odebrali do svých předměstských domovů, politika nadále ovládala konverzaci v palácích Mayfairu, v pánských klubech kolem St. James i na velvyslanectvích. V ulicích Walter zahlédl několik členů parlamentu, pár nižších pracovníků britského ministerstva zahraničí i několik evropských diplomatů. Přemýšlel, jestli britský amatérský ornitolog a ministr zahraničí sir Edward Grey nezůstal tento víkend v Londýně, místo aby se odebral do svého milovaného venkovského domku v Hampshiru.

Walter zastihl otce u psacího stolu, kde pročítal dešifrované telegramy. „Možná teď není nejvhodnější chvíle na to, co ti chci říct,“ začal Walter.

Otto zamručel a pokračoval ve čtení.

Walter do toho skočil rovnýma nohama. „Miluju lady Maud.“

Otto zvedl zrak. „Fitzherbertovu sestru? To jsem si mohl myslet. Upřímnou soustrast.“

„Tati, mluv vážně, prosím.“

„Ne, ty mluv vážně.“ Otto odhodil na stůl papíry, kterými se probíral. „Maud Fitzherbertová je feministka, sufražetka a společensky divná ženská. Není to vhodná manželka pro nikoho, natož pro německého diplomata z dobré rodiny. Takže o tom se už nebudeme bavit.“

Walterovi se drala na rty ostrá slova, ale zaťal zuby a ovládl se. „Je to skvělá žena a já ji miluju, takže o ní radši mluv zdvořile, ať si myslíš cokoli.“

„Budu říkat, co si myslím,“ odpověděl lhostejně Otto. „Je strašná.“ Zadíval se do svých telegramů.

Walterův pohled padl na porcelánovou misku se smetanovou glazurou, kterou otec koupil. „Ne,“ zavrtěl hlavou. Zvedl misku. „Nebudeš říkat, co si myslíš.“

„Buď na to opatrný!“

Nyní měl veškerou otcovu pozornost. „Mám potřebu chránit lady Maud, tak jako ty máš potřebu chránit tenhle střep.“

„Střep? Dovol, abych tě informoval, že má cenu –“

„Samozřejmě až na to, že láska je silnější než sběratelská chamtivost.“ Walter vyhodil křehký předmět do vzduchu a chytil ho jednou rukou. Otec vyrazil nesrozumitelný úzkostný výkřik. Walter toho nedbal a pokračoval: „Takže když o ní mluvíš urážlivě, cítím se stejně jako ty, když si myslíš, že to upustím – jenže já to pociťuju ještě silněji.“

„Ty drzej –“

Walter zvýšil hlas, takže otce přehlušil. „A jestli ty budeš dál šlapat po tom, na co jsem citlivý, já rozšlapu tuhle pitomou misku.“

„Tak dobrá, vyjádřil ses jasně, tak to proboha polož.“

Walter to přijal jako rezignovaný souhlas a vrátil porcelán na odkládací stolek.

Otto škodolibě poznamenal: „Ale je tu ještě něco, co musíš vzít v úvahu… pokud to smím zmínit, aniž pošlapu to, na co jsi citlivý.“

„Prosím.“

„Je Angličanka.“

„Proboha!“ vykřikl Walter. „Urození Němci si už dávno berou anglické aristokratky. Princ Albert Sasko-Koburský-Gothajský se oženil s královnou Viktorií – jeho vnuk je dnes králem Anglie! A anglická královna se narodila jako württemberská princezna!“

Otto zvýšil hlas. „Věci se mění! Angličané jsou rozhodnutí udělat z nás mocnost druhého řádu. Přátelí se s našimi protivníky – Ruskem a Francií. Ženil by ses s nepřítelem vlasti.“

Walter věděl, že stará garda takhle smýšlí, ale příčilo se to zdravému rozumu. „Neměli bychom být nepřáteli,“ namítl podrážděně. „Není k tomu žádný důvod.“

„Nikdy nám nedovolí soutěžit za stejných podmínek.“

„To prostě není pravda!“ Walter si uvědomil, že křičí, a snažil se uklidnit. „Angličané věří ve volný obchod – dovolují nám prodávat naše průmyslové výrobky v celém Britském impériu.“

„Tak si přečti tohle.“ Otto mu přes stůl hodil telegram, který předtím četl. „Jeho Veličenstvo císař mě žádá o vyjádření.“

Walter si ho vzal. Byl to návrh odpovědi na osobní dopis rakouského panovníka. Walter ho četl s rostoucím znepokojením. Závěr zněl: „Císař František Josef si však může být jist, že Jeho Veličenstvo bude věrně stát po boku Rakousko-Uherska, jak to vyžadují závazky vyplývající z jeho spojenectví a jeho starého přátelství.“

Walter se zděsil. „Ale tohle dává Rakousku volnou ruku!“ zvolal. „Můžou dělat, co chtějí, a my je budeme podporovat!“

„Určitá omezení tu jsou.“

„Moc jich není. Už to bylo odesláno?“

„Ne, ale je to odsouhlaseno. Pošlou to zítra.“

„Nemůžeme to zastavit?“

„Ne, a ani bych nechtěl.“

„Ale to nás zavazuje podporovat Rakousko ve válce proti Srbsku.“

„Na tom není nic špatného.“

„My nechceme válku!“ protestoval Walter. „Potřebujeme vědu, výrobu a obchod. Německo se musí modernizovat, stát se liberální zemí a růst. Chceme mír a prosperitu.“ A, dodal mlčky, chceme svět, ve kterém se muž může oženit se ženou, kterou miluje, aniž je obviňován ze zrady.

„Poslouchej mě,“ naléhal Otto. „Máme na obou stranách mocné nepřátele – Francii na západě a Rusko na východě – a ti úzce spolupracují. Nemůžeme válčit na dvou frontách.“

Walter to věděl. „Proto máme Schlieffenův plán,“ odpověděl. „Když budeme nuceni jít do války, napadneme mohutnou silou Francii, během několika týdnů dosáhneme vítězství a potom, se zajištěným západem, se obrátíme na východ proti Rusku.“

„To je naše jediná naděje,“ přisvědčil Otto. „Jenže když ten plán německá armáda před devíti lety přijímala, naše tajné služby nás informovaly, že mobilizace ruské armády bude trvat čtyřicet dní. To nám poskytovalo skoro šest týdnů na dobytí Francie. Rusové ale od té doby zlepšují železnice – s penězi půjčenými od Francie!“ Otto udeřil do stolu, jako by chtěl Francii rozdrtit pěstí. „Jak se doba ruské mobilizace zkracuje, stává se Schlieffenův plán čím dál riskantnější. To znamená –“ dramaticky namířil na Waltera prst – „čím dřív tahle válka začne, tím líp pro Německo!“

„Ne!“ Jak je možné, že nevidí, jak je tohle uvažování nebezpečné! „To znamená, že při drobných sporech bychom měli hledat mírová řešení.“

„Mírová řešení?“ Otto zavrtěl zasvěceně hlavou. „Jsi mladý idealista. Myslíš si, že na každou otázku existuje odpověď.“

„Ty si ve skutečnosti přeješ válku,“ řekl nevěřícně Walter. „Ty ji opravdu chceš.“

„Nikdo nechce válku,“ odpověděl Otto. „Ale někdy je lepší než jiná možnost.“

{III}

Maud zdědila po otci pakatel – tři sta liber ročně, což sotva postačovalo na nákup šatů na společenskou sezónu. Fitz dostal titul, půdu, domy a téměř všechny peníze. Takový byl anglický systém. Tohle však Maud nerozčilovalo. Peníze pro ni mnoho neznamenaly: své tři stovky ve skutečnosti nepotřebovala. Fitz bez sebemenšího zpochybňování platil, cokoli chtěla. Být opatrný na peníze považoval za neotesané.

Velice ji roztrpčovalo, že nemá žádné vzdělání. Když jí bylo sedmnáct, oznámila, že jde na univerzitu – načež se jí všichni vysmáli. Ukázalo se, že než vás tam pustí, musíte projít dobrou školou a udělat zkoušky. Maud nikdy do školy nechodila, a i když si mohla povídat o politice s významnými státníky, řada guvernantek a soukromých učitelů ji nedokázala připravit tak, aby při jakékoli zkoušce uspěla. Celé dny plakala a zuřila, a kdykoli na to pomyslí, dodnes jí to zkazí náladu. Proto se z ní stala sufražetka: věděla, že dívkám se nedostane slušného vzdělání, dokud ženy nezískají hlasovací právo.

Často přemýšlela, proč se ženy vdávají. Uvazují se k celoživotnímu otročení a ona se ptala, co za to dostávají na oplátku. Nyní však odpověď znala. Nikdy nepociťovala nic tak silně jako svou lásku k Walterovi. A to, co dělali, aby tuto lásku projevili, jí poskytovalo ohromnou rozkoš. Moci se takhle navzájem dotýkat, kdykoli se vám zachce, by bylo božské. Nechala by se klidně zotročit trojnásobně, pokud by za to musela takto zaplatit.

Jenže otročení tady neplatí, přinejmenším nikoli ve Walterově případu. Zeptala se ho, jestli si myslí, že manželka by měla manžela ve všem poslouchat, a on odpověděl: „Rozhodně ne. Podle mě tu poslušnost nemá co dělat. Dva dospělí, kteří se milují, by měli dokázat rozhodovat společně, aniž by jeden musel poslouchat druhého.“

Strávila spoustu času přemýšlením o jejich společném životě. Pár let by ho asi překládali z jednoho velvyslanectví na druhé a oni by cestovali po světě: Paříž, Řím, Budapešť, možná ještě vzdálenější Addis Abeba, Tokio, Buenos Aires. Myslela na biblický příběh Rút: „Kamkoli půjdeš ty, půjdu i já, a kde budeš žít ty, tam budu žít i já.“ Jejich synové se budou učit zacházet se ženami jako se sobě rovnými a jejich dcery vyrostou jako nezávislé a cílevědomé ženy. Třeba se nakonec usadí v městském domě v Berlíně, aby jejich děti mohly chodit do dobrých německých škol. V jistou chvíli Walter bezpochyby zdědí otcův venkovský dům Zumwald ve východním Prusku. Až oni dva zestárnou a děti dospějí, budou s Walterem trávit víc času na venkově, ruku v ruce obcházet své pozemky, večer si vedle sebe číst a přemýšlet, jak se svět změnil od dob jejich mládí.

Maud málem nedokázala myslet na nic jiného. Sedala v kanceláři v kapli Božího milosrdenství, upírala pohled na ceník zdravotnických potřeb a vzpomínala, jak si Walter ve dveřích do salonu vévodkyně sál koneček prstu. Lidé si začínali všímat, že je duchem nepřítomná: doktor Greenward se jí ptal, jestli jí nic není, a teta Herm ji napomínala, aby se probudila.

Pokoušela se soustředit na formulář objednávky a tentokrát ji vyrušilo zaklepání na dveře. Teta Herm nakoukla dovnitř a ohlásila: „Někdo tě chce navštívit.“ Vypadala poněkud ohromeně a podala Maud navštívenku.

Generál Otto von Ulrich

Atašé

Velvyslanectví Německé říše

Carlton House Terrace, Londýn

„Walterův otec!“ podivila se Maud. „Co proboha…?“

„Co mu mám říct?“ zašeptala teta Herm.

„Zeptej se, jestli chce čaj nebo sherry, a pošli ho dál.“

Von Ulrich měl na sobě společenské oblečení – černý redingot se saténovými klopami, bílou piké vestu a kalhoty s proužkem. Zarudlý obličej se mu v letním vedru potil. Byl kulatější než Walter a nikoli tak hezký, ale oba se drželi vojensky zpříma.

Maud posbírala svou obvyklou nonšalantnost. „Milý pane von Ulrichu, snad nepřicházíte na úřední návštěvu?“

„Chci s vámi mluvit o svém synovi,“ oznámil. Jeho angličtina byla téměř tak dobrá jako Walterova, třebaže na rozdíl od Waltera měl cizí přízvuk.

„Jste laskavý, že přistupujete tak rychle k věci,“ odpověděla Maud s náznakem sarkasmu, který šel zcela mimo něj. „Prosím, posaďte se. Lady Hermia nechá přinést nějaké občerstvení.“

„Walter pochází ze staré šlechtické rodiny.“

„Stejně jako já,“ poznamenala Maud.

„Jsme lidé tradiční, konzervativní, hluboce nábožensky založení… možná trochu staromódní.“

„Stejně jako moje rodina,“ přikývla Maud.

Rozhovor se nevyvíjel, jak Otto plánoval. „Jsme Prusové,“ pronesl s nádechem podrážděnosti.

„Tak,“ přikývla Maud, jako by vynášela trumf. „Zatímco my jsme samozřejmě Anglosasové.“

Šermovala s ním, jako by šlo jen o souboj důvtipu, ale ve skrytu duše měla strach. Proč je tady? Jaký je jeho cíl? Cítila, že to nemůže být nic dobrého. Je proti ní. Sklíčeně si uvědomovala, že se Otto pokusí postavit mezi ni a Waltera.

Každopádně se nedá odbýt vtipkováním. „Německo a Velká Británie mají spory. Británie se přátelí s našimi nepřáteli – Ruskem a Francií. Tím se z Británie stává náš protivník.“

„Je mi líto, že si to myslíte. Mnoho lidí si to nemyslí.“

„K pravdě se nedospívá většinovým počtem hlasů.“ Opět v jeho hlase zaslechla ostrý tón. Byl zvyklý, že ho lidé přijímají nekriticky, zejména ženy.

Zdravotní sestra od doktora Greenwarda přinesla na tácku konvici s čajem a naplnila šálek. Otto mlčel, dokud neodešla. Pak pokračoval: „Možná se do několika týdnů ocitneme ve válce. Jestliže nebudeme bojovat kvůli Srbsku, naskytne se jiný casus belli. Dříve nebo později se Británie a Německo musejí utkat o vládu nad Evropou.“

„Je mi líto, že to vidíte tak pesimisticky.“

„Mnoho lidí si to myslí také.“

„Jenže k pravdě se nedospívá většinovým počtem hlasů.“

Otto vypadal naštvaně. Očividně očekával, že Maud bude jen sedět a mlčky poslouchat jeho naduté řeči. Neměl rád, když se mu někdo posmíval. Rozhněvaně se na ni obořil: „Měla byste mi věnovat pozornost. Povídám vám něco, co se vás dotýká. Většina Němců považuje Británii za nepřítele. Pomyslete, jaké důsledky by mělo, kdyby se Walter oženil s Angličankou.“

„Samozřejmě jsem na to myslela. S Walterem jsme to dlouze rozebírali.“

„Zaprvé by trpěl mým nesouhlasem. Anglickou snachu bych do rodiny přivítat nemohl.“

„Walter cítí, že vaše láska k synovi vám nakonec pomůže odpor ke mně překonat. Skutečně není žádná naděje?“

„Zadruhé,“ pokračoval bez ohledu na její otázku, „císař by v tom spatřoval neloajálnost. Muži jeho společenské třídy by už nebyli jeho přáteli. Domy elity by se pro něj a jeho manželku uzavřely.“

Maud začínala mít vztek. „Tohle mi připadá těžko k uvěření. Takhle omezení snad nejsou všichni Němci?“

Zdálo se, že si její hrubosti nevšímá. „A konečně zatřetí, Waltera čeká kariéra na ministerstvu zahraničí. Vynikne tam. Poslal jsem ho na střední i vysoké školy do různých zemí. Mluví dokonale anglicky a slušně rusky. Navzdory jeho nezralým idealistickým názorům ho nadřízení oceňují a nejednou ho vlídně oslovil i císař. Jednoho dne by se mohl stát ministrem zahraničí.“

„Je skvělý,“ souhlasila Maud.

„Ovšem jestliže se s vámi ožení, jeho kariéra skončí.“

„To je absurdní,“ namítla otřeseně.

„Vážená slečno, cožpak to není jasné? Muži, který si vezme příslušnici nepřátelského státu, nelze důvěřovat.“

„O tom jsme mluvili. Jeho loajálnost bude samozřejmě patřit Německu. Tolik ho miluju, že tohle přijímám.“

„Mohl by mít příliš velké starosti o manželčinu rodinu, než aby veškerou loajálnost věnoval vlasti. I kdyby toto spojení nemilosrdně ignoroval, lidé budou přesto chovat pochybnosti.“

„Přeháníte,“ poznamenala, ale začínala ztrácet jistotu.

„Rozhodně by nemohl pracovat v žádné oblasti, která vyžaduje utajení. V jeho přítomnosti by se o důvěrných záležitostech nemluvilo. Byl by vyřízen.“

„Nemusí pracovat pro vojenskou výzvědnou službu. Může přejít do jiných oblastí diplomacie.“

„Veškerá diplomacie vyžaduje utajení. A pak je tu moje postavení.“

Tohle Maud překvapilo. O Ottově kariéře s Walterem neuvažovali.

„Jsem blízký důvěrník císaře. Bude ke mně mít i nadále naprostou důvěru, jestliže se můj syn ožení s nepřátelskou cizinkou?“

„Měl by.“

„Možná by měl, pokud bych zaujal pevný pozitivní postoj a svého syna se zřekl.“

Maud zalapala po dechu. „To byste neudělal.“

Otto zvýšil hlas. „Byl bych nucen to udělat!“

Zakroutila hlavou. „Měl byste na vybranou,“ namítla zoufale. „Člověk má vždycky možnost volby.“

„Neobětuji všechno, čeho jsem dosáhl – své postavení, kariéru, úctu krajanů – kvůli nějaké dívce,“ ujistil ji pohrdavě.

Maud měla pocit, jako když dostala políček.

„Jenže Walter to samozřejmě obětuje,“ pokračoval Otto.

„Co to říkáte?“

„Kdyby si vás Walter měl vzít, ztratil by rodinu, vlast, kariéru. On to však udělá. Přihlásil se ke své lásce k vám, aniž plně domyslel důsledky, a dříve nebo později pochopí, jakou fatální chybu udělal. Ovšem nepochybně se považuje za neoficiálně zasnoubeného a od svého závazku necouvne. Je příliš velký džentlmen. Řekne mi: ‚Jen do toho, zřekni se mě.‘ Jinak by se považoval za zbabělce.“

„To je pravda,“ souhlasila Maud. Byla zmatená. Tenhle strašný stařec vidí skutečnost jasněji než ona.

Otto pokračoval: „Zasnoubení tedy musíte zrušit vy.“

Měla pocit, jako by do ní vrazil dýku. „Ne!“

„Je to jediný způsob jak ho zachránit. Musíte se ho vzdát.“

Maud otevřela ústa, aby znovu protestovala, ale Otto měl pravdu a ona nevěděla co říct.

Otto se předklonil a promluvil ještě naléhavěji. „Rozejdete se s ním?“

Maud stékaly po tvářích slzy. Věděla, co musí udělat. Nemůže zničit Walterovi život, ani z lásky. „Ano,“ vzlykla. Její důstojnost byla tatam a jí na tom nezáleželo; bolest byla příliš velká. „Ano, rozejdu se s ním.“

„Slibujete?“

„Ano, slibuju.“

Otto se zvedl. „Děkuju, že jste mě laskavě vyslechla.“ Uklonil se. „Přeju vám dobrý den.“ Vyšel ven.

Maud zabořila obličej do dlaní.

KAPITOLA OSMÁ

Polovina července 1914

V

Ethelině novém pokoji v Tŷ Gwyn stálo vysoké otočné zrcadlo. Bylo staré, dřevěný rám popraskaný a sklo zamlžené, ale viděla se v něm celá. Považovala to za velký přepych.

Podívala se na sebe ve spodničce. Od chvíle, co se zamilovala, jako by získala bujnější tvary. Kolem pasu a boků maličko přibrala a prsa vypadala plnější, možná proto, že je Fitz tolik laskal a mačkal. Když na něj pomyslela, zabolely ji bradavky.

Fitz přicestoval ráno s princeznou Beou a lady Maud a pošeptal jí, že se po obědě sejdou v Gardéniovém apartmá. S omluvou, že v Maudině obvyklém apartmá se opravuje podlaha, Ethel ubytovala Maud do Růžového pokoje.

Nyní se Ethel vrátila do svého pokoje, aby se umyla a vzala si čisté spodní prádlo. Moc ráda se na něj takhle připravovala, těšila se, jak se bude dotýkat jejího těla a líbat ji na ústa, dopředu slyšela, jak bude sténat touhou a rozkoší, a myslela na vůni jeho pleti a slastnou hebkost jeho oblečení.

Otevřela prádelník, aby si vzala nové punčochy, a oko jí padlo na štůsek čistých plátěných hadříků, které používala při menstruaci. Uvědomila si, že je neprala od doby, co se nastěhovala do tohoto pokoje. Náhle se jí v mysli zrodilo semínko strachu. Těžce dosedla na úzké lůžko. Teď je polovina července. Paní Jevonsová odešla začátkem května. To bylo před deseti týdny. Za tu dobu měla Ethel použít plátýnka nikoli jednou, ale dvakrát. „Ach, ne,“ zaúpěla. „Ach, prosím, ne!“

Přinutila se myslet klidně a znovu všechno spočítat. Králova návštěva se uskutečnila v lednu. Ethel se stala hospodyní ihned poté, ale paní Jevonsová byla tehdy příliš nemocná, než aby se mohla vystěhovat. Fitz odjel v únoru do Ruska a vrátil se v březnu a tenkrát se také poprvé milovali. V dubnu se paní Jevonsová zotavila a Fitzův správce administrativy jí přijel z Londýna vysvětlit, jak to bude mít s penzí. Odešla začátkem května a tehdy se Ethel nastěhovala do tohoto pokoje a uložila do prádelníku ten děsivý štůsek proužků bílého plátna. To bylo před deseti týdny. Ethel to jinak spočítat nedokázala.

Kolikrát se setkali v Gardéniovém apartmá? Nejméně osmkrát. Fitz si pokaždé dával pozor, ale někdy z ní vyklouzl o chvilku později a ona pocítila jeho první křečovité stahy, když byl ještě v ní. Byla přitom štěstím bez sebe a v extázi před možným nebezpečím zavírala oči.

„Ach, Bože, odpusť mi,“ pronesla nahlas.

Její přítelkyně Dilys Pughová otěhotněla. Dilys byla stejně stará jako Ethel. Pracovala jako služebná u manželky Percevala Jonese a chodila s Johnnym Bevanem. Ethel si vzpomněla, jak se Dilysina prsa zvětšila právě v době, kdy si Dilys uvědomila, že skutečně lze otěhotnět i vestoje. Teď už je vdaná.

Co se stane s Ethel? Otce svého dítěte by si vzít nemohla. Kromě jiného je už ženatý.

Byl čas odebrat se na schůzku. Dnes žádné válení v posteli nebude. Budou si muset promluvit o budoucnosti. Oblékla se do černých hedvábných šatů hospodyně.

Co tomu Fitz řekne? Žádné děti nemá: potěší ho to, nebo vyděsí? Přiroste mu dítě jeho lásky k srdci, nebo se za něj bude stydět? Bude Ethel milovat víc, že otěhotněla, nebo ji bude nenávidět?

Vyšla z pokoje v podkroví a vydala se po úzké chodbě k zadnímu schodišti do západního křídla. Důvěrně známé tapety s motivem gardénií zvyšovaly její touhu, stejně jako pohled na její kalhotky vzrušoval Fitze.

Fitz tam už byl, stál u okna, díval se na zahradu zalitou sluncem a kouřil doutník. Když ho spatřila, znovu ji ohromilo, jak je krásný. Vrhla se mu kolem krku. Jeho hnědý tvídový oblek působil na dotek hebce, protože – jak zjistila – byl z kašmíru. „Ach, Teddy, milovaný, jsem tak šťastná, že tě vidím,“ jásala. Líbilo se jí, že je jediný člověk, který ho oslovuje Teddy.

„A já, že vidím tebe,“ odpověděl, ale nezačal jí hned laskat prsa.

Políbila ho na ucho. „Musím ti něco říct,“ pronesla vážně.

„A já musím něco říct tobě! Můžu jako první?“

Málem odpověděla ne, ale vymanila se mu z objetí, o krok ustoupila a náhle se jí srdce naplnilo zlou předtuchou. „Co?“ zeptala se. „Co je to?“

„Bea čeká děťátko.“ Potáhl z doutníku a vyfoukl dým, jako by si oddechl.

Nejprve jeho slovům nedokázala porozumět. „Cože?“ opakovala zmateně otázku.

„Princezna Bea, moje manželka, je těhotná. Bude mít miminko.“

„Chceš říct, že jsi to s ní dělal a děláš ve stejnou dobu jako se mnou?“ Její hlas zněl rozhněvaně.

Vypadal poplašeně. Zřejmě neočekával, že mu to bude mít za zlé. „Musím!“ protestoval. „Potřebuju dědice.“

„Ale říkal jsi, že mě miluješ!“

„Miluju a svým způsobem budu milovat vždycky.“

„Ne, Teddy!“ vykřikla. „Takhle to neříkej – prosím, neříkej!“

„Mluv tiše!“

„Že mám mluvit tiše? Ty mě pouštíš k vodě! Co mi teď sejde na tom, jestli se to lidi dozvědí?“

„Pro mě to znamená všechno.“

Ethel byla pološílená úzkostí. „Teddy, prosím, já tě miluju.“

„Jenže to skončilo. Musím být dobrým manželem a otcem svému dítěti. Tohle musíš chápat.“

„Chápat, k čertu!“ běsnila. „Jak to můžeš říct jako by se nechumelilo? Viděla jsem tě projevovat větší dojetí nad psem, kterého bylo nutné zastřelit!“

„To není pravda,“ bránil se, ale hlas se mu zadrhl.

„Dávala jsem se ti, v tomhle pokoji, na téhle posteli.“

„A já nikdy –“ Zarazil se. V jeho obličeji, doteď ztuhlém výrazem přísného sebeovládání, náhle probleskla bolest. Odvrátil se, aby se jí nemusel dívat do očí. „A já na to nikdy nezapomenu,“ zašeptal.

Přistoupila k němu blíž, spatřila slzy na jeho tvářích a hněv z ní vyprchal. „Ach, Teddy, je mi to tak líto,“ vzlykla.

Snažil se vzpamatovat. „Moc mi na tobě záleží, ale musím plnit svou povinnost,“ řekl. Slova byla tvrdá, ale hlas zněl zmučeně.

„Ach, Bože.“ Pokoušela se přestat plakat. Ještě mu to neřekla. Otřela si oči rukávem, popotáhla a polkla naprázdno. „Povinnost?“ podivila se. „Neznáš druhou polovinu.“

„O čem mluvíš?“

„Jsem taky těhotná.“

„Ach, Bože můj.“ Mechanicky zvedl doutník ke rtům, pak spustil ruku zase dolů, aniž z něj potáhl. „Já jsem přece vždycky dával pozor!“

„Ale zřejmě ne dost.“

„Jak dlouho to víš?“

„Právě jsem si to uvědomila. Podívala jsem se do prádelníku a viděla jsem čisté hadříky.“ Svraštil obličej. Hovořit o menstruaci se mu očividně nelíbilo. Tak to se s tím bude muset vyrovnat. „Spočítala jsem si, že jsem neměla menstruaci od doby, co jsem se nastěhovala do pokoje po paní Jevonsové, a to bylo před deseti týdny.“

„Dva cykly. Tím je to jisté. Přesně tohle říkala Bea. Ach, zatraceně.“ Dotkl se doutníkem rtů, zjistil však, že zhasl; podrážděně zamručel a pustil ho na zem.

Napadla ji jízlivá poznámka. „Mohl bys mít dva dědice.“

„Nebuď směšná. Bastard nedědí.“

„Ach,“ zajíkla se. Nemyslela vážně, že by si pro své dítě dělala nějaké nároky. Na druhou stranu o něm do této chvíle neuvažovala jako o nemanželském. „Ubožátko,“ řekla. „Moje děťátko, bastard.“

Vypadal provinile. „Promiň,“ omlouval se. „Nemyslel jsem to tak. Odpusť mi.“

Viděla, že jeho lepší já se sváří se sobeckými pudy. Dotkla se jeho paže. „Ubohý Fitzi.“

„Bože chraň, aby se tohle Bea dozvěděla,“ zasípal.

Smrtelně ji to ranilo. Proč má jeho hlavní starost patřit té druhé ženě? Bee nic nechybí: je bohatá, vdaná a čeká milované a ctěné dítě klanu Fitzherbertových.

„Ten otřes by pro ni mohl být příliš velký,“ pokračoval Fitz. Ethel si vzpomněla na zvěsti, že Bea loni potratila. Všechny služky si o tom povídaly. Podle ruské služebné Niny princezna vinila z potratu Fitze, který ji rozčílil zrušením plánované cesty do Ruska.

Ethel se cítila strašlivě zavržená. „Tak tobě dělá největší starost, že by zpráva o našem miminku mohla rozrušit tvoji manželku.“

Vyjeveně na ni pohlédl. „Nechci, aby potratila – je to důležité!“

Neměl ponětí, jak je bezcitný. „K čertu s tebou,“ zašeptala Ethel.

„Co čekáš? V dítě, které Bea čeká, jsem doufal a prosil jsem o něj Boha. Tvoje dítě nechceš ty, já ani nikdo jiný.“

„Já to takhle nevidím,“ namítla tiše a opět se rozplakala.

„Musím si to promyslet,“ řekl. „Potřebuju být sám.“ Vzal ji za ramena. „Promluvíme si znovu zítra. Zatím o tom nikomu neříkej. Rozumíš?“

Přikývla.

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

„Hodné děvče,“ pochválil ji a odešel z pokoje.

Ethel se shýbla a zvedla vyhaslý doutník.

{II}

Nikomu nic neprozradila, ale nedokázala se tvářit, jako že je vše v pořádku, a tak předstírala nemoc a ulehla. Jak ležela o samotě hodinu za hodinou, žal postupně ustupoval úzkosti. Jak budou s miminkem žít?

Práci tady v Tŷ Gwyn ztratí – to bylo automatické, i kdyby její děťátko bylo někoho jiného než hraběte. Už to samo bolelo. Když se stala hospodyní, byla na sebe tolik hrdá. Dědeček s oblibou říkával, že pýcha předchází pád. V tomto případě měl pravdu.

Nebyla si jistá, jestli se může vrátit do domu rodičů: ta ostuda by otce zabila. Trápilo ji to skoro stejně jako její vlastní hanba. Jeho by to zranilo svým způsobem ještě víc než ji; je v těchhle věcech tak přísný.

Každopádně nechtěla žít jako neprovdaná matka v Aberowenu. Bydlely tu už dvě takové ženy: Maisie Owenová a Gladys Prichardová. Byly to žalostné postavy, jež ve společenském uspořádání města pozbyly řádného postavení. Byly svobodné, ale žádný muž se o ně nezajímal; byly matky, ale žily u rodičů, jako by byly ještě děti; nebyly vítány v žádném kostele, hospodě, obchodě ani klubu. Jak by mohla ona, Ethel Williamsová, která se vždy považovala za výrazně lepší než ostatní, klesnout na nejnižší úroveň ze všech?

Musí tedy odejít z Aberowenu. Toho nelitovala. S radostí se obrátí zády k řadám ponurých domků, pruderním malým modlitebnám a nekonečným rozepřím mezi havíři a vedením dolu. Kam však půjde? A bude moct vídat Fitze?

Padla tma, ale Ethel stále ještě nemohla usnout, hleděla oknem na hvězdy a nakonec vymyslela plán. Začne nový život na novém místě. Bude nosit snubní prsten a vyprávět historku o zemřelém manželovi. Najde někoho, kdo se bude o děťátko starat, sežene si práci a bude si vydělávat. Dítě pošle do škol. Cítila, že to bude holčička; bude chytrá – spisovatelka nebo lékařka, nebo možná aktivistka jako paní Pankhurstová, která bojuje za práva žen a nechává se zatknout před Buckinghamským palácem.

Myslela si, že neusne, ale rozrušení ji vysílilo a ona kolem půlnoci upadla do těžkého bezesného spánku.

Probudilo ji vycházející slunce. Posadila se na posteli a jako vždy se zaradovala z příchodu nového dne; pak si vzpomněla, že starý život skončil v troskách a ona se nachází uprostřed tragédie. Málem opět podlehla žalu, ale ubránila se tomu. Přepych, jako je pláč, si nemůže dovolit. Musí začít nový život.

Oblékla se a sestoupila dolů do jídelny pro služebnictvo, kde oznámila, že se po včerejší nevolnosti zotavila a je připravena pracovat jako obvykle.

Ještě před snídaní pro ni poslala lady Maud. Ethel připravila podnos s kávou a odnesla ho nahoru do Růžového pokoje. Maud seděla v nachovém župánku u toaletního stolku. Bylo zřejmé, že plakala. Ethel měla své vlastní problémy, ale přesto se v ní probudil soucit. „Co se stalo, má paní?“

„Ach, Williamsová, musela jsem se ho vzdát.“

Ethel si domyslila, že má na mysli pana Waltera von Ulricha. „Ale proč?“

„Navštívil mě jeho otec. Já jsem si opravdu neuvědomovala skutečnost, že Británie a Německo jsou nepřátelé a že sňatek se mnou by zničil Walterovu kariéru – a nejspíš také kariéru jeho otce.“

„Ale každý říká, že žádná válka nebude, Srbsko není tak důležité.“

„Jestliže nebude nyní, bude později. A i kdyby k ní nedošlo nikdy, její hrozba stačí.“ Toaletní stolek kolem dokola zdobil růžový krajkový kanýr; Maud ho nervózně žmoulala a trhala drahou krajku. Tohle se bude zašívat celé hodiny, pomyslela si Ethel. Maud pokračovala: „Kdyby si Walter vzal Angličanku, na německém ministerstvu zahraničí by mu nikdo nesvěřil žádné důvěrné informace.“

Ethel nalila kávu a podala šálek Maud. „Jestli vás pan von Ulrich skutečně miluje, pak se své práce vzdá.“

„Jenže já nechci, aby to udělal!“ Maud přestala trhat krajku a usrkla si kávy. „Nemůžu být člověk, který mu zničil kariéru. Jaký by to byl základ pro manželství?“

Mohl by si zvolit jinou kariéru, pomyslela si Ethel; a kdyby Maud skutečně miloval, udělal by to. Pak pomyslela na muže, kterého miluje ona sama, a na to, jak rychle jeho vášeň ochladla, když mu to přestalo vyhovovat. Nechám si své názory pro sebe, rozhodla se raději; nevím vůbec nic. „Co řekl pan Walter?“ zeptala se.

„Ještě jsem ho neviděla. Napsala jsem mu dopis. Přestala jsem chodit na místa, kde se s ním obvykle setkávám. On pak začal přicházet k nám domů a mně bylo trapné pořád vzkazovat po služebnictvu, že nejsem doma, a tak jsem odjela s Fitzem sem.“

„Proč s ním nechcete mluvit?“

„Protože vím, co se stane. On mě obejme, políbí a já podlehnu.“

Ten pocit znám, pomyslela si Ethel.

Maud si povzdechla. „Jste dneska ráno tichá, Williamsová. Asi máte své vlastní starosti. S tou stávkou to je těžké, že?“

„Ano, má paní. Celé město má málo jídla.“

„Pořád krmíte děti havířů?“

„Každý den.“

„To je dobře. Můj bratr je velmi šlechetný.“

„Ano, má paní.“ Když se mu to hodí, pomyslela si.

„Asi byste se měla věnovat své práci. Děkuju za kávu. Nejspíš vás se svými problémy otravuju.“

Ethel impulzivně uchopila Maud za ruku. „Prosím, tohle neříkejte. Vždycky jste na mě tak hodná. Je mi moc líto té záležitosti s panem Walterem a doufám, že se mi se svými nesnázemi vždycky svěříte.“

„Tak laskavá slova.“ Maud vyhrkly opět slzy. „Moc vám děkuju, Williamsová.“ Sevřela Ethel ruku, pak ji pustila.

Ethel vzala ze stolku tác a odešla. Když se vrátila do kuchyně, majordomus Peel se zeptal: „Něco jste provedla?“

Kdybyste tak věděl, pomyslela si. „Proč se ptáte?“

„Jeho lordstvo s váma chce mluvit v půl jedenáctý v knihovně.“

Tak to má být oficiální rozhovor, uvědomila si Ethel. Možná to bude takhle lepší. Budou odděleni psacím stolem a ona nebude v pokušení vrhnout se mu do náruče. To jí pomůže, aby se nerozbrečela. Bude zapotřebí, aby zůstala klidná a bez emocí. Tenhle rozhovor určí celý běh jejího dalšího života.

Věnovala se svým domácím povinnostem. Bude postrádat Tŷ Gwyn. Za roky, co tu pracovala, se zamilovala do zdejšího vkusného starého nábytku. Jak se jí bude stýskat po těch vysokých ozdobných stojanech na svícny, příbornících, almarách či nízkých stojanech na nádobí, které se postrkují na kolečkách! Jak oprašovala a leštila nábytek, všímala si vykládaného dřeva, bohatých ornamentů a nohou ve tvaru lvích tlap svírajících koule. Občas někdo jako Peel poznamenal: „To je Francie – Ludvík Patnáctý,“ a ona si uvědomovala, že každá místnost je vyzdobená a zařízená důsledně v jednom slohu – barokním, neoklasicistním nebo gotickém. Mezi takovým nábytkem se už nikdy pohybovat nebude.

Po hodině se vydala do knihovny. Knihy nasbírali Fitzovi předci. Nyní se ta místnost příliš nepoužívala: Bea četla jen francouzské romány a Fitz nečetl vůbec. Hosté sem někdy zavítali za klidem a tichem, nebo aby si na stole uprostřed knihovny zahráli šachy s figurkami ze slonoviny. Dnes ráno byly na Ethelin pokyn závěsy na oknech napůl spuštěné, aby zastínily místnost před červencovým sluncem a udržely ji příjemně chladnou. V důsledku toho panovalo v knihovně šero.

Fitz seděl v zeleném koženém křesle. K Ethelinu překvapení tu byl také Albert Solman, v černém obleku a košili s tvrdým límečkem. Solman, vzděláním právník, byl správcem Fitzovy administrativy. Staral se o jeho peníze, kontroloval příjmy za vytěžené uhlí a z nájmů, platil účty a vyplácel v hotovosti zaměstnance. Zabýval se i nájemními a dalšími smlouvami a občas podával soudní žaloby na lidi, kteří se pokusili Fitze ošidit. Ethel ho už znala a neměla ho ráda. Považovala ho za nafoukaného chytrolína. Možná jsou takoví všichni právníci, to nevěděla: on byl jediný, se kterým se kdy setkala.

Fitz se zvedl, vypadal nesvůj. „Svěřil jsem se panu Solmanovi,“ oznámil jí.

„Proč?“ nechápala Ethel. Sama musela slíbit, že to nikomu neřekne. Skutečnost, že to Fitz prozradil tomuto právníkovi, působila jako zrada.

Fitz vypadal, jako když se stydí vzácný obrázek. „Solman vám poví, co navrhuju,“ pokračoval.

„Proč?“ opakovala Ethel.

Fitz na ni prosebně pohlédl, jako by ji úpěnlivě žádal, aby mu to vše ještě neztěžovala.

Ona však žádný soucit neměla. Pro ni to snadné nebylo – proč by to mělo být snadné pro něj? „Co se mi bojíte říct sám?“ zeptala se přímo.

Ztratil všechnu nadutou sebejistotu. „Nechám ho, aby vám to vysvětlil,“ odpověděl; a k jejímu ohromení odešel z místnosti.

Když se za ním zavřely dveře, upřela pohled na Solmana a uvažovala: Jak můžu s tímhle cizím člověkem mluvit o budoucnosti svého děťátka?

Solman se na ni usmál. „Tak vy jste byla nezbedná, co?“

To ji zranilo. „Hraběte jste se na to zeptal taky?“

„Ovšemže ne!“

„Protože on dělal totéž, abyste věděl. K tomu, aby se udělalo dítě, jsou třeba dva lidi.“

„Dobrá, není třeba to rozebírat.“

„Jenom nemluvte, jako bych za to mohla jen já.“

„Dobře.“

Ethel se posadila, pak na něj pohlédla znovu. „Můžete se posadit, jestli chcete,“ vyzvala ho, jako by byla paní domu blahosklonně promlouvající ke komorníkovi.

Zrudl. Nevěděl, jestli se má posadit a vypadat, že čekal na svolení, nebo zůstat stát jako sluha. Nakonec začal přecházet sem tam. „Jeho lordstvo mi dalo pokyny, abych vám učinil nabídku,“ oznámil. Přecházení nebylo dobré, a tak se zastavil a zůstal před ní stát. „Je to šlechetná nabídka a já vám doporučuju, abyste ji přijala.“

Ethel mlčela. Fitzova bezcitnost měla jeden užitečný důsledek: uvědomila si, že vyjednává. Tohle pro ni byla důvěrně známá oblast. Její otec vyjednával neustále, přel se a dohadoval s vedením dolu, vždycky usiloval o získání vyšších mezd, kratší pracovní dobu a lepší bezpečnostní opatření. Jednou z jeho zásad bylo: „Pokud nemusíš, nemluv.“ Takže mlčela.

Solman na ni hleděl s očekáváním. Když mu došlo, že Ethel nehodlá odpovědět, zatvářil se otráveně. Pokračoval: „Jeho lordstvo je ochotné dávat vám výslužné dvacet čtyři liber ročně s tím, že platby se uskuteční každý měsíc předem. Myslím si, že to je od něj velmi slušné, že?“

Ten mizernej, všivej lakomec, pomyslela si Ethel. Jak se může ke mně zachovat takhle hanebně? Dvacet čtyři liber je mzda služky. Byla to polovina toho, co Ethel dostávala jako hospodyně, a navíc přijde o ubytování a stravování.

Proč si muži myslí, že z toho můžou takhle vyváznout? Pravděpodobně proto, že jim to obvykle projde. Žena nemá žádná práva. K tomu, aby se udělalo dítě, jsou zapotřebí dva, ale jen jeden se o něj musí starat. Jak mohly ženy dopustit, aby se dostaly do tak slabého postavení? Rozčílilo ji to.

Přesto stále nepromluvila.

Solman si přitáhl židli a posadil se blíž k ní. „Musíte se na to dívat z té lepší stránky. Budete mít deset šilinků týdně –“

„Ne tak úplně,“ prohodila rychle.

„Dobrá, řekněme, že to uděláme na šestadvacet liber ročně – to je deset šilinků týdně. Co říkáte?“

Ethel neřekla nic.

„Za dva nebo tři šilinky si můžete najít hezký pokojíček v Cardiffu a zbytek budete mít pro svou útratu.“ Poplácal ji po koleni. „A kdoví, třeba najdete jiného štědrého muže, který vám život trochu usnadní… eh? Víte, že jste velmi přitažlivá dívka.“

Předstírala, že jeho narážky nezaznamenala. Představa, že je milenkou nějakého příšerného právníka jako Solman, ji znechucovala. Skutečně si myslí, že by mohl zaujmout Fitzovo místo? Na narážky nereagovala. „Jsou nějaké podmínky?“ zeptala se chladně.

„Podmínky?“

„Spojené s nabídkou hraběte?“

Solman zakašlal. „Samozřejmě, obvyklé.“

„Obvyklé? Vy jste tedy tohle už zařizoval dřív?“

„Ne pro hraběte Fitzherberta,“ pospíšil si s odpovědí.

„Ale pro někoho jiného.“

„Držme se prosím naší záležitosti.“

„Můžete pokračovat.“

„Na rodný list dítěte nesmíte uvést jméno hraběte, ani žádným jiným způsobem nesmíte nikomu prozradit, že je jeho otcem.“

„A podle vašich zkušeností, pane Solmane, ženy tyto vaše podmínky obvykle přijímají?“

„Ano.“

Pochopitelně přijímají, pomyslela si hořce. Mají snad na vybranou? Nemají právo na nic, tak berou, co můžou dostat. Ovšemže ty podmínky přijímají. „Jsou ještě nějaké?“

„Po odchodu z Tŷ Gwyn se nesmíte žádným způsobem pokoušet vejít ve styk s jeho lordstvem.“

Tak on nechce vidět ani mě, ani své dítě, pomyslela si Ethel. Zklamání se v ní vzedmulo jako vlna slabosti: kdyby neseděla, asi by upadla. Zaťala zuby, aby jí nevytryskly slzy. Když se ovládla, zeptala se: „Ještě něco?“

„Myslím, že je to vše.“

Ethel se zvedla.

„Musíte mě kontaktovat ohledně místa, kam se mají posílat měsíční platby,“ upozornil Solman, vytáhl malou stříbrnou krabičku a z ní vyklepl navštívenku.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, když jí kartičku podával.

„Ale budete se potřebovat se mnou spojit –“

„Ne, nebudu,“ opakovala.

„Jak to myslíte?“

„Ta nabídka je nepřijatelná.“

„No tak, neblázněte, slečno Williamsová –“

„Řeknu to znovu, pane Solmane, aby nevznikla žádná mýlka. Ta nabídka je nepřijatelná. Moje odpověď zní ne. Nemám, co bych vám ještě řekla. Dobrý den.“ Vyšla z místnosti a přibouchla dveře.

Vrátila se do svého pokoje, zamkla dveře a srdceryvně se rozplakala.

Jak může být Fitz tak krutý? Opravdu ji nechce už nikdy vidět? Nebo své dítě? Myslí si, že všechno, co se mezi nimi stalo, lze zamáznout čtyřiadvaceti librami ročně?

Vážně ji už nemiluje? Miloval ji vůbec někdy? Není ona sama blázen?

Myslela si, že ji miluje. Byla si jistá, že to něco znamená. Možná to celou dobu hrál a klamal ji – ale ona si to nemyslí. Žena pozná, když muž něco předstírá.

Tak co to teď Fitz dělá? Určitě své city potlačuje. Možná to je muž s mělkými city. To je možné. Možná ji upřímně miluje, ale když se láska stane nepohodlnou, lehce na ni zapomene. Ve svém vzrušení a touze mohla tuto charakterovou slabost přehlédnout.

Jeho bezcitnost jí aspoň usnadnila vyjednávání. Nemusí brát v úvahu jeho city. Může se soustředit na získání maxima pro sebe a pro dítě. Pořád musí uvažovat, jak by to vyřídil táta. Navzdory zákonům žena úplně bezmocná není.

Tušila, že Fitz teď bude mít starosti. Určitě očekával, že Ethel nabídku přijme, nebo že v nejhorším případě usmlouvá vyšší částku; pak by měl pocit, že jeho tajemství je v bezpečí. Nyní bude zmatený a plný úzkosti.

Neposkytla Solmanovi ani možnost, aby se zeptal, co skutečně chce. Jen ať chvíli tápou ve tmě. Fitz se začne bát, že se Ethel zamýšlí pomstít tím, že poví o děťátku princezně Bee.

Podívala se z okna na hodiny na střeše stáje. Bylo za několik minut dvanáct. Na trávníku před domem se služebnictvo už připravovalo na rozdávání oběda dětem havířů. Princezna Bea kolem dvanácté obvykle ráda mluvila s hospodyní. Často měla stížnosti; nelíbí se jí květiny v hale, uniformy sluhů nejsou vyžehlené, malba na podestě se odlupuje. Hospodyně se zase potřebovala zeptat na přidělování pokojů hostům, nákup nového porcelánu a skla a na přijímání a propouštění služebných a kuchyňských pomocnic. Fitz obvykle přichází do ranního pokoje kolem půl jedné na sklenku sherry před obědem.

Pak ho Ethel vezme do presu.

{III}

Fitz sledoval, jak se děti havířů stavějí před obědem do fronty. Obličeje měly špinavé, vlasy rozcuchané a oblečení potrhané, ale vypadaly šťastně. Děti jsou podivuhodné. Tyhle patří k nejchudším v zemi a jejich otcové jsou v těžkém pracovním sporu, ale ony to vůbec nedávají najevo. Od chvíle, kdy se s Beou oženil, toužil po dítěti. Jednou potratila a on se děsil, že by se to mohlo stát znovu. Posledně dostala záchvat vzteku jen proto, že zrušil cestu do Ruska. Kdyby zjistila, že přivedl jejich hospodyni do jiného stavu, zuřila by nepříčetně.

A to strašné tajemství je v rukou služebné.

Mučily ho starosti. Tohle je strašlivý trest za jeho hřích. Za jiných okolností by ho možná potěšilo, že má s Ethel dítě. Mohl by matku i děťátko ubytovat v nějakém domečku v Chelsea a jednou týdně je navštěvovat. Jímavost tohoto snění v něm znovu vyvolala lítost a touhu. Nechtěl s Ethel zacházet tvrdě. Její láska byla líbezná: roztoužené polibky, dychtivé doteky, žár její mladé vášně. Dokonce i ve chvíli, kdy jí sděloval tu špatnou zprávu, toužil hladit její pružné tělo a cítit, jak ho vzrušují její hladové polibky na krk. Musel však své srdce zatvrdit.

Ethel byla nejen tou nejpřitažlivější ženou, jakou kdy líbal, ale byla také inteligentní, dobře informovaná a zábavná. Říkala mu, že její otec pořád mluví o aktuálních záležitostech. A hospodyně v Tŷ Gwyn směla číst noviny hraběte – poté, co s jejich četbou skončil majordomus; toto pravidlo platilo mezi služebnictvem, ovšem Fitz ho neznal. Ethel mu kladla neočekávané otázky, které nedokázal vždy zodpovědět, jako: „Kdo vládl Maďarsku před Rakušany?“ Smutně si uvědomil, že mu to bude scházet.

Nechovala se však tak, jak se od odložené milenky očekává. Solman byl z rozhovoru s ní otřesený. „Co tedy chce?“ zeptal se ho Fitz, jenže Solman to nevěděl. Fitz choval úděsné podezření, že by Ethel mohla všechno vyklopit Bee, už jen z jakési zvrácené morální potřeby nechat pravdu vyjít najevo. Bože, pomoz mi, aby se k manželce nedostala, modlil se.

Překvapilo ho, když spatřil kulatou postavičku Percevala Jonese naparující se při chůzi přes trávník v zelených pumpkách a vycházkových botách. „Dobrý den, můj lorde,“ pozdravil starosta a smekl hnědý plstěný klobouk.

„Dobrý, Jonesi.“ Jako předseda Celtic Minerals byl Jones zdrojem značné části Fitzova bohatství, ale Fitz ho přesto neměl rád.

„Ty zprávy nejsou dobré,“ spustil Jones.

„Myslíte z Vídně? Vyrozuměl jsem, že rakouský císař stále pracuje na stylizaci ultimáta Srbsku.“

„Ne, myslím zprávy z Irska. Lidi v Ulsteru nepřijmou samosprávu. Dělá to z nich menšinu pod římskokatolickou vládou. Armáda se už bouří.“

Fitz se zamračil. Nelíbilo se mu, když se mluví o vzpouře v britské armádě. Upjatě poznamenal: „Ať se v novinách píše cokoli, já nevěřím, že by britští důstojníci neuposlechli rozkazů vlády.“

„Už se stalo!“ zvolal Jones. „Co vzpoura v Curragh?“

„K žádnému neuposlechnutí rozkazu nedošlo.“

„Ale sedmapadesát důstojníků rezignovalo, když dostali rozkaz použít sílu proti ulsterským dobrovolníkům. Vy tomu možná vzpoura neříkáte, můj lorde, ale všichni ostatní ano.“

Fitz zamručel. Jones má bohužel pravdu. Angličtí důstojníci skutečně nenapadli dobrovolníky, kteří se bránili před davem irských katolíků. „Irsku se nikdy neměla slibovat nezávislost,“ zabručel otráveně.

„V tom s vámi souhlasím,“ přitakal Jones. „Já jsem si ale přišel s vámi promluvit o tomhle.“ Ukázal na děti sedící na lavicích u skládacích stolů; právě se cpaly vařenou treskou s kapustou. „Přál bych si, abyste s tím skončil.“

Fitz neměl rád, když mu společensky níže postavení lidé nařizovali, co má dělat. „Nechce se mi nechat aberowenské děti hladovět, i když je to vinou jejich otců.“

„Jen tím prodlužujete stávku.“

Skutečnost, že Fitz dostává poplatky z každé vytěžené tuny uhlí, podle jeho názoru neznamenala, že musí stát na straně majitelů dolu proti havířům. „Stávka je vaše věc, ne moje,“ namítl dotčeně.

„Peníze ale berete docela rychle.“

Fitze to pobouřilo. „Už vám nemám co říct.“ Odvrátil se od něj.

Jones se začal okamžitě chovat zkroušeně. „Prosím za prominutí, můj lorde, odpusťte mi zbrklou poznámku, krajně nerozumnou, ale ta záležitost je vrcholně otravná.“

Odmítnout omluvu bylo pro Fitze obtížné. Neuchlácholilo ho to, ale přesto se opět otočil a zdvořile promluvil. „Dobrá, ale obědy budu těm dětem dávat dál.“

„Víte, můj lorde, havíř dokáže být tvrdohlavý, když jde o něj, a pro svou pošetilou pýchu vydrží i hodně strádat. Nakonec ho ale zlomí, když vidí, že jeho děti hladoví.“

„Stejně se na dole pracuje.“

„S pomocí cizích pracovních sil třetího řádu. Většina z těch mužů nejsou havíři a jejich výkon je slabý. Používáme je hlavně k údržbě tunelů a k udržování koní naživu. Moc uhlí netěžíme.“

„Zaboha nechápu, proč jste vyhodili ty nešťastné vdovy z jejich domova. Bylo jich jen osm a o své manžely ostatně přišly v tom zatraceném dole.“

„Šlo o zásadu. Dům je vázaný na havíře. Když od té zásady ustoupíme, je nebezpečí, že skončíme jen jako majitelé slumů.“

Možná jste tedy neměli stavět slumy, pomyslel si Fitz, ale držel jazyk za zuby. Rozhovor s tímhle malým nadutým tyranem se mu nechtělo prodlužovat. Podíval se na hodiny. Bylo půl jedné: čas na sklenku sherry. „To není dobré, Jonesi,“ zavrtěl hlavou. „Za vás já bojovat nebudu. Dobrý den.“ Svižně odešel do domu.

Jones mu dělal nejmenší starosti. Jak to ale zařídit s Ethel? Musí zajistit, aby se Bea nerozrušila. Bylo by to nebezpečné pro nenarozené dítě a navíc cítil, že těhotenství by mohlo být pro jejich manželství novým začátkem. Dítě by je mohlo zase dát dohromady a znovu vytvořit ovzduší oné vřelosti a důvěrnosti, která mezi nimi panovala, když se poznali. Kdyby se však Bea dozvěděla, že takhle laškoval s hospodyní, veškeré naděje by byly zmařeny. Beu by to rozžhavilo doběla.

Byl vděčný za chlad v hale s kamennou dlažbou a dřevěným stropem. Tuto feudální výzdobu zvolil jeho otec. Jediná kniha, kterou v životě přečetl kromě bible, byl Gibbonův Úpadek a pád Římské říše. Byl přesvědčený, že ještě větší britské impérium dopadne stejně, jestliže britská šlechta nebude bojovat za uchování jeho institucí, zejména Královského válečného námořnictva, anglikánské církve a konzervativní strany.

Fitz vůbec nepochyboval, že otec měl pravdu.

Sklenka suchého sherry byla před obědem to pravé. Vždycky mu zvedla náladu a povzbudila apetit. S příjemným očekáváním vešel do ranního pokoje. Tam ke svému úděsu spatřil Ethel, jak mluví s Beou. Zarazil se ve dveřích a konsternovaně vytřeštil zrak. Co jí vykládá? Nepřišel pozdě? „Co se tu děje?“ zeptal se ostře.

Bea na něj překvapeně pohlédla a chladně odpověděla: „Probírám s hospodyní povlaky na polštáře. Čekal jsi něco dramatičtějšího?“ V jejím ruském přízvuku „R“ ve slově dramatičtějšího pořádně zadrnčelo.

Na okamžik nevěděl co říct. Uvědomil si, že zírá na manželku a milenku. Pomyšlení na intimnosti, které s nimi zažil, ho znepokojovalo. Cosi zamumlal a posadil se k psacímu stolu, zády k nim.

Ženy pokračovaly v rozhovoru. Skutečně se týkal povlaků na polštáře: jak dlouho vydrží a zda je lepší kupovat vyšívané nebo obyčejné a vyšívání zadat služkám. Fitz však byl stále v šoku. Ten malý výjev – paní domu a služebná v tichém rozhovoru – mu připomněl, jak děsivě snadné by pro Ethel bylo vyjevit Bee pravdu. Tohle nemůže pokračovat. Musí jednat.

Vzal ze zásuvky list modrého hlavičkového papíru, namočil pero do kalamáře a napsal: „Po obědě za mnou přijď.“ Osušil vzkaz a vložil ho do obálky.

Bea po několika minutách Ethel propustila. Když odcházela, Fitz promluvil, aniž otočil hlavu. „Williamsová, pojďte sem, prosím.“

Přistoupila k němu. Ucítil lehkou vůni parfémovaného mýdla – přiznala, že ho Bee krade. Navzdory svému hněvu si nepříjemně uvědomoval blízkost štíhlých, pevných stehen pod černými hedvábnými šaty hospodyně. Podal jí obálku, aniž na ni pohlédl. „Pošlete někoho do města k veterináři pro tyhle prášky pro psa. Jsou na psincový kašel.“

„Ano, můj lorde.“ Vyšla ven.

Do několika hodin situaci vyřeší.

Nalil si sherry. Nabídl sklenku Bee, ale ta odmítla. Víno ho zahřálo a uvolnilo jeho napětí. Posadil se vedle manželky a ta se na něj mile usmála. „Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Ráno se mi dělá zle,“ odpověděla. „Ale to přejde. Teď mi je dobře.“

V myšlenkách se rychle vrátil k Ethel. Má ho v hrsti. Nic neříkala, ale nepřímo hrozila, že Bee všechno poví. Je to od ní překvapivě mazané. Sžíral se bezmocí. Nejraději by tu záležitost vyřídil ještě dřív než odpoledne.

Obědvali v malé jídelně u dubového stolu na čtyřech nohách, který mohl pocházet ze středověkého kláštera. Bea mu sdělila, že se dozvěděla, že v Aberowenu jsou nějací Rusové. „Víc než stovka, říkala mi Nina.“

Fitz s námahou pustil Ethel z hlavy. „Budou mezi těmi stávkokazi, co sem dopravil Perceval Jones.“

„Zdá se, že je lidi ignorují. V obchodech a hospodách je nikdo neobslouží.“

„Musím přimět reverenda Jenkinse, aby pronesl kázání o lásce k bližnímu svému, i když je ten bližní stávkokaz.“

„Nemůžeš prostě přikázat majitelům obchodů, aby je obsluhovali?“

Fitz se usmál. „Ne, má drahá, v téhle zemi ne.“

„Mně jich je líto a ráda bych pro ně něco udělala.“

Potěšilo ho to. „To je laskavé. Co máš na mysli?“

„Myslím, že v Cardiffu je ruský pravoslavný kostel. Přivedu sem nějakého kněze, aby jim jednou v neděli udělal bohoslužbu.“

Fitz se zachmuřil. Když se vzali, Bea konvertovala k anglikánské církvi, ale on věděl, že stále pošilhává po církvi svého dětství, a považoval to za znamení, že je v přijaté vlasti nešťastná. Nechtěl jí však odporovat. „Dobrá,“ přikývl.

„Pak jim můžeme v jídelně pro služebnictvo dát oběd.“

„Je to hezký nápad, má drahá, ale můžou to být hrubiáni.“

„Nakrmíme jen ty, co přijdou na bohoslužbu. Tak vyloučíme židy a nejhorší výtržníky.“

„Chytré. Lidi z města tě za to samozřejmě nemusejí mít rádi.“

„Což nám oběma může být ukradené.“

Přikývl. „Výborně. Jones si stěžoval, že krmením dětí podporuju stávku. Když pohostíš stávkokaze, nebude aspoň moct tvrdit, že někomu straníme.“

„Děkuju ti,“ usmála se.

Těhotenství náš vztah už zlepšilo, pomyslel si Fitz.

Při obědě vypil dvě sklenice rýnského, ale když vyšel z jídelny a vydal se ke Gardéniovému apartmá, zmocnila se ho opět úzkost. Ethel má jeho osud v rukou. Měla jemnou, citlivou ženskou povahu, nicméně nebylo jí možné říkat, co má dělat. Nemůže jí v ničem zabránit a to ho děsilo.

Ona tam však nebyla. Pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na tři. Řekl „po obědě“. Ethel věděla, kdy se podává káva, a měla na něj čekat. Nespecifikoval místo, ale to si určitě mohla domyslet.

Začala se ho zmocňovat neblahá předtucha.

Po pěti minutách byl v pokušení odejít. Takhle ho ještě nikdo čekat nenechal. Nechtěl však nechávat tu záležitost nevyřešenou do dalšího dne, dokonce už ani další hodinu, a tak zůstal.

Přišla v půl třetí.

Rozhněvaně se na ni obořil: „Co to na mě zkoušíš?“

Otázku nechala bez povšimnutí. „Co sis sakra myslel, že mě přiměješ bavit se s právníkem z Londýna?“

„Doufal jsem, že v tom nebude tolik emocí.“

„Nedělej ze sebe pitomečka!“ Fitz byl otřesený. Takhle s ním naposledy někdo mluvil, když byl školák. Pokračovala: „Čekám tvoje dítě. Jak v tom můžou nebýt emoce?“

Má pravdu, byl pošetilý a její slova bolela, ale zároveň mu lahodil její zpěvný přízvuk – slova „nebýt emoce“ měla každou z pěti slabik v jiném tónu, takže to znělo jako melodie. „Omlouvám se,“ ustoupil. „Zaplatím ti dvojnásobek –“

„Nezhoršuj to, Teddy,“ napomenula ho, ale znělo to jemněji. „Nesmlouvej se mnou, jako by tady šlo o nějakou správnou cenu.“

Ukázal na ni prstem. „S mojí manželkou mluvit nebudeš, slyšíš? To nestrpím!“

„Nerozkazuj mi, Teddy. Nemám žádný důvod, abych tě poslouchala.“

„Jak se odvažuješ takhle se mnou mluvit?“

„Sklapni a poslouchej, povím ti to.“

Její tón ho doháněl k zuřivosti, ale nemohl si dovolit, aby si ji znepřátelil ještě víc. „Tak pokračuj,“ ustoupil znovu.

„Zachoval ses ke mně velice nemilujícím způsobem.“

Věděl, že je to pravda, a opět pocítil výčitky. Strašně litoval, že jí ublížil. Snažil se však, aby to nedal najevo.

Pokračovala: „Pořád ještě tě natolik miluju, že nechci zkalit tvé štěstí.“

Cítil se ještě hůř.

„Nechci ti ublížit,“ zdůraznila. Polkla naprázdno, odvrátila se a v očích se jí zaleskly slzy. Začal mluvit, ale zvedla ruku, aby mlčel. „Chceš ode mě, abych opustila své zaměstnání a domov, a tak mi musíš pomoct začít nový život.“

„Samozřejmě,“ souhlasil. „Když si to přeješ.“ Hovor o praktičtějších záležitostech jim oběma pomáhal potlačit city.

„Odejdu do Londýna.“

„Dobrý nápad.“ Nedokázal se zbavit příjemného pocitu: nikdo v Aberowenu se nedozví, že Ethel má miminko, natož kdo je jeho otec.

„Koupíš mi malý domek. Nic nóbl – úplně mi bude stačit domek v dělnické čtvrti. Chci ale šest místností, abych mohla bydlet v přízemí a vzít si nájemníka. Z činže zaplatím opravy a údržbu. Stejně budu muset pracovat.“

„Promyslela jsi to pečlivě.“

„Nejspíš uvažuješ, co to bude stát, ale nechceš se mě zeptat, protože džentlmen se nerad ptá, kolik co stojí.“

Měla pravdu.

„Dívala jsem se do novin,“ pokračovala. „Takový dům je asi za tři sta liber. Bude to nejspíš lacinější než platit mi celý život dvě libry měsíčně.“

Tři sta liber neznamenalo pro Fitze nic. Bea dokáže takovou částku utratit v Maison Paquin v Paříži za jediné odpoledne. „Ale slíbíš mi, že to zachováš v tajnosti?“ zeptal se.

„A slibuju ti, že budu tvoje dítě milovat, starat se o něj a vychovávat ho, aby bylo šťastné, zdravé a vzdělané, i když vůbec nenaznačuješ, že by ti na tom záleželo.“

Pocítil pobouření, ale bylo to tak. Na dítě skoro ani nepomyslel. „Omlouvám se,“ řekl. „Mám moc velké starosti s Beou.“

„Já vím,“ přikývla a její tón zjemněl, jako vždy, když Fitz projevil úzkost.

„Kdy odjedeš?“

„Zítra ráno. Mám stejně naspěch jako ty. Pojedu vlakem do Londýna a hned se začnu rozhlížet po nějakém domku. Až najdu ten pravý, napíšu Solmanovi.“

„Než dům najdeš, budeš muset bydlet v podnájmu.“ Z náprsní kapsy saka vytáhl peněženku a podal jí dvě bílé pětilibrové bankovky.

Usmála se. „Ty nemáš ponětí, co věci stojí, že, Teddy?“ Jednu bankovku mu vrátila. „Pět liber je dost.“

Vypadal dotčeně. „Nechci, abys měla pocit, že tě šidím.“

Její chování se změnilo a on zachytil záblesk zlosti. „Šidíš, Teddy, šidíš,“ pronesla nevlídně. „Ale ne na penězích.“

„Udělali jsme to oba,“ namítl nejistě a letmo pohlédl na postel.

„Jenže jenom jeden z nás bude mít děťátko.“

„Nebudeme se o tom přít. Povím Solmanovi, co navrhuješ.“

Podala mu ruku. „Sbohem, Teddy. Vím, že slovo dodržíš.“ Hlas měla vyrovnaný, on však viděl, že se usilovně snaží zachovat klid.

Potřásl jí rukou, i když to vypadalo divně u dvou lidí, kteří se vášnivě milovali. „Dodržím,“ potvrdil.

„Teď prosím rychle odejdi,“ vyzvala ho a odvrátila se od něj.

Ještě chvilku váhal a pak opustil apartmá.

Při odchodu s překvapením a zahanbením pocítil, že se mu do očí derou zženštilé slzy. „Sbohem, Ethel,“ zašeptal do prázdné chodby. „Bůh ti žehnej.“

{IV}

Odebrala se do skladu zavazadel v podkroví a přivlastnila si malý kufřík, starý a otlučený. Ten nebude nikdo nikdy postrádat. Patříval Fitzovu otci a měl v kůži vyražený jeho erb: pozlacení se už dávno sloupalo, ale znak byl stále patrný. Sbalila si punčochy, spodní prádlo a kousek princeznina voňavého mýdla.

Když pak v noci ležela v posteli, uvědomila si, že se jí vůbec nechce odejít do Londýna. Chtěla zůstat s rodinou. Potřebuje se vyptat matky na těhotenství. Až děťátko přijde na svět, měla by být v prostředí, které důvěrně zná. Její dítě bude potřebovat prarodiče a svého strýčka Billyho.

Ráno se oblékla do svého oblečení, šaty hospodyně nechala viset na hřebíku a časně se vyplížila z Tŷ Gwyn. Na konci příjezdové cesty se ohlédla na dům, na jeho kameny začernalé od uhelného prachu a na dlouhé řady oken, v nichž se odráželo vycházející slunce, a pomyslela na vše, co se tu naučila od chvíle, kdy sem jako třináctiletá přišla pracovat přímo po skončení školy. Nyní věděla, jak žije společenská elita. Mají podivná, složitě připravovaná jídla a vyhazují jich víc, než snědí. Všichni, dokonce i někteří cizinci mluví se stejným přiškrceným přízvukem. Do rukou se jí dostávalo krásné spodní prádlo bohatých žen, jemná bavlna a hladké hedvábí, ručně šité, vyšívané a lemované krajkami, po tuctech od každého druhu uložené v jejich prádelnících. Dokázala pohlédnout na příborník a vmžiku určit, ve kterém století byl zhotoven. Hlavně se však naučila, pomyslela si hořce, že nelze věřit lásce.

Sešla z kopce do Aberowenu a zamířila do Wellington Row. Dveře domu jejích rodičů byly jako vždy nezamčené. Vešla dovnitř. Hlavní místnost – kuchyně – byla menší než místnost v Tŷ Gwyn, která se používala na vázání kytic a aranžování květin.

Máma hnědá chlebové těsto, a sotva spatřila kufřík, nechala práce a zeptala se: „Co se stalo?“

„Přicházím domů,“ odpověděla Ethel. Odložila kufřík a sedla si ke stolu. Příliš se styděla, než aby mohla vysvětlit, co se stalo.

Máma to však vytušila. „Vyhodili tě!“

Ethel se nedokázala na matku podívat. „Jo. Je mi to líto, mami.“

Máma si otřela ruce do utěrky. „Cos provedla?“ zeptala se rozhněvaně. „Tak ven s tím!“

Ethel si povzdechla. Proč to zamlčovat? „Otěhotněla jsem,“ odpověděla.

„Ach, ne – ty zkažená holko!“

Ethel potlačovala slzy. Doufala, že najde soucit, ne odsouzení. „Jsem zkažená holka,“ Přikývla. Odložila si klobouk a snažila se zachovat klid.

„Všechno ti to stouplo do hlavy – práce ve velkým domě, setkání s králem a královnou. Zapomněla jsi kvůli tomu, jak jsme tě vychovali.“

„Asi máš pravdu.“

„Otce to zabije.“

„On rodit nemusí,“ prohodila jízlivě Ethel. „Doufám, že jemu se nic nestane.“

„Nebuď drzá. Zlomí mu to srdce.“

„Kde je?“

„Odešel na další stávkovou schůzi. Jen pomysli na jeho postavení ve městě: starší z modlitebny, zástupce havířů, tajemník Nezávislé labouristické strany – jak se bude moct podívat lidem na schůzích do očí, když budou všichni vědět, že jeho dcera je coura?“

Ethel se už nedokázala ovládat. „Je mi moc líto, že mu dělám ostudu,“ zavzlykala a rozplakala se.

Mámin výraz se změnil. „No dobře,“ zabručela. „Je to ta nejstarší historka na světě.“ Obešla stůl a přitiskla si Ethelinu hlavu na prsa. „To nic, to nic,“ konejšila ji, jako když byla Ethel malá a odřela si kolena.

Po chvíli Ethel přestala vzlykat.

Máma ji pustila a navrhla: „Dáme si radši hrnek čaje.“ Na plotně se pořád ohříval hrnec s vodou. Nasypala do konvice čajové lístky, zalila je horkou vodou a vše zamíchala dřevěnou lžící. „Kdy se to má narodit?“

„V únoru.“

„Panebože.“ Máma se u plotny otočila a pohlédla na Ethel. „Já budu babička!“

Obě se rozesmály. Máma položila na stůl šálky a nalila čaj. Ethel se trochu napila a cítila se lépe. „Rodila jsi lehce, nebo s obtížemi?“ zeptala se.

„Žádné lehké porody nejsou, ale moje máma říkala, že ty moje byly lehčí, než většinou bývají. Stejně ale mám od narození Billyho pochroumaný záda.“

Billy přišel po schodech dolů se slovy: „Kdopak to tu o mně mluví?“ Ethel si uvědomila, že Billy může spát déle, protože stávkuje. Kdykoli ho viděla, vypadal větší a mohutnější. „Ahoj, Eth,“ pozdravil a políbil ji; Ethel zašimral jeho rozježený knír. „Nač ten kufr?“ Posadil se a máma mu nalila čaj.

„Udělala jsem něco hloupého, Billy,“ začala Ethel. „Čekám miminko.“

Vytřeštil na ni oči, ale byl příliš otřesený, než aby dokázal promluvit. Pak zčervenal, bezpochyby si představil, co musela dělat, když otěhotněla. Rozpačitě sklopil oči. Pak se trochu napil. „Kdo je otec?“ zeptal se nakonec,

„Toho neznáš.“ Na tohle myslela a měla připravenou jistou historku. „Byl to komorník, který doprovázel na Tŷ Gwyn jednoho z hostů, ale teď je někde u armády.“

„Ale bude stát při tobě.“

„Ani nevím, kde je.“

„Já si toho chlapa najdu!“

Ethel mu položila ruku na paži. „Nerozčiluj se, můj milý. Když budu potřebovat tvoji pomoc, požádám tě o ni.“

Billy očividně nevěděl co říct. Hrozit pomstou zřejmě nebylo k ničemu, ale on jinou odpověď neznal. Vypadal zmateně. Bylo mu teprve šestnáct.

Ethel si ho pamatovala jako miminko. Bylo jí sotva pět roků, když se narodil, ale úplně ji uchvátil svou dokonalostí a zranitelností. Brzy budu mít sama krásného, bezmocného kojence, pomyslela si; a nevěděla, jestli má být šťastná, nebo zděšená.

Billy se zachmuřil. „Počítám, že táta bude mít řeči.“

„Právě toho se bojím,“ přiznala Ethel. „Kéž bych to kvůli němu mohla nějak napravit.“

Seshora přišel dědeček. „Vyhozená, co?“ poznamenal, když spatřil kufřík. „Bylas moc drzá, že jo?“

Máma ho krotila. „Nebuď teď krutý, papá. Čeká miminko.“

„Ach, sakra,“ povzdechl si. „Některej z těch pracháčů, co? Nepřekvapilo by mě, kdyby to byl sám hrabě.“

„Nemluv hlouposti, dědo,“ ohradila se Ethel, překvapená, že vytušil pravdu tak rychle.

„Byl to komorník, který přijel s jedním hostem,“ vysvětlil mu Billy. „A teď je v armádě. Ethel nechce, abysme po něm šli.“

„No ne?“ podivil se dědeček. Ethel bylo zřejmé, že ho to nepřesvědčilo, ale už to dál nerozebíral. Místo toho poznamenal: „To je ta italská krev v tobě, holčičko. Tvoje babička byla horkokrevná. Kdybych se s ní neoženil, dostala by se do maléru. Nechtělo se jí totiž čekat na svatbu. Vlastně –“

Máma ho přerušila: „Papá! Před dětma ne.“

„Co by je mělo děsit, po tomhle?“ namítl. „Už jsem moc starej na pohádky. Mladý holky chtějí spát s klukama a chtějí to tak moc, že to udělají, ať jsou vdaný nebo ne. Kdo předstírá něco jinýho, je trouba – včetně tvýho manžela, Caro, holčičko.“

„Dávej pozor, co říkáš,“ varovala ho máma.

„No jo, dobře,“ přikývl dědeček; odmlčel se a pil čaj.

Minutu poté vešel do kuchyně táta. Máma se na něj překvapeně zadívala. „Vrátil ses brzo!“ zvolala.

Zaslechl v jejím hlase nelibost. „Říkáš to, jako bych přišel nevhod.“

Zvedla se od stolu, aby mu udělala místo. „Uvařím ti čerstvý čaj.“

Táta se neposadil. „Schůze byla zrušená.“ Oko mu padlo na Ethelin kufřík. „Co je tohle?“

Všichni pohlédli na Ethel. V mámině obličeji viděla strach, v Billyho vzdor a v dědečkově jakousi odevzdanost. Odpověď zůstávala na Ethel. „Musím ti něco povědět, tati,“ promluvila. „Budeš se kvůli tomu zlobit a já můžu jen říct, že je mi to líto.“

Tvář mu potemněla. „Co jsi udělala?“

„Odešla jsem z práce v Tŷ Gwyn.“

„Toho není třeba litovat. Nikdy se mi nelíbilo, jak se klaníš těm parazitům a dřeš na ně.“

„Měla jsem k odchodu důvod.“

Přistoupil blíž a postavil se nad ní. „Dobrý, nebo špatný?“

„Dostala jsem se do maléru.“

Vypadal zlověstně. „Doufám, že nemáš na mysli to, co mívají dívky někdy na mysli, když tohle říkají.“

Sklopila oči a přikývla.

„Tys –“ Odmlčel se, hledal patřičná slova. „Ty ses dopustila morálního prohřešku?“

„Ano.“

„Ty zkažená holko!“

Řekl totéž co máma. Ethel se přikrčila, třebaže ve skutečnosti neočekávala, že ji uhodí.

„Podívej se na mě!“ zaburácel.

Vzhlédla k němu skrze slzy.

„Tak ty mi říkáš, že jsi spáchala hřích smilstva.“

„Je mi to líto, tati.“

„S kým?“ vykřikl.

„S jedním komorníkem.“

„Jak se jmenuje?“

„Teddy.“ Vyšlo jí to z úst bez přemýšlení.

„Teddy kdo?“

„Na tom nezáleží.“

„Nezáleží? Co tím k čertu myslíš?“

„Přišel do domu na návštěvu se svým pánem. Než jsem zjistila, že jsem v jiném stavu, odešel do armády. Ztratila jsem s ním kontakt.“

„Na návštěvu? Ztratila kontakt?“ Tátův hlas zesílil do vzteklého řevu. „Chceš říct, že s ním nejsi ani zasnoubená? Tys spáchala tenhle hřích…“ Drmolil v rozčilení, téměř nemohl ta nechutná slova ze sebe dostat. „Tys spáchala tenhle hřích jen tak?“

„No tak, nerozčiluj se, táto,“ vmísila se máma.

„Že se nemám rozčilovat? Kdy jindy by se měl člověk rozčílit?“

Dědeček se ho pokusil uklidnit. „To chce klid, Dai, chlapče. Křik není k ničemu.“

„Je mi líto, ale musím ti připomenout, dědečku, že tohle je můj dům, a o tom, co není k ničemu, tady budu rozhodovat já.“

„Tak jo, dobrá,“ přitakal dědeček smířlivě. „Ať je po tvým.“

Máma se vzdát nehodlala. „Neříkej nic, čeho bys mohl litovat, táto.“

Všechny pokusy utišit tátův hněv ho jen rozlítily ještě víc. „Mně nebudou nic nařizovat ženský ani starci!“ rozkřikl se. Ukázal prstem na Ethel. „A smilnici v domě nestrpím! Zmiz!“

Máma se rozplakala. „Ne, prosím tě, tohle neříkej!“

„Ven!“ zařval. „A nikdy se nevracej!“

„A co tvoje vnouče!“ protestovala máma.

Promluvil Billy. „Budeš se řídit slovem Božím, táto? Ježíš řekl: ‚Nepřišel jsem volat k pokání spravedlivé, ale hříšníky.‘ Evangelium podle Lukáše, kapitola pět, verš třicet dva.“

Táta se do něj pustil. „Něco ti povím, ty nevychovanej kluku. Moji prarodiče se nikdy nevzali. Nikdo neví, kdo byl můj děda. Moje babička klesla tak hluboko, jak jen žena může klesnout.“

Máma zalapala po dechu. Otřesená Ethel viděla, že Billy jen ohromeně zírá. Dědeček vypadal, jako by to už věděl.

„Ano, ano,“ pokračoval táta a snížil hlas. „Můj otec vyrostl ve vykřičeném domě, jestli víte, co to je; chodili tam námořníci, v docích v Cardiffu. Pak jednoho dne, když jeho matka ležela zpitá do němoty, Bůh zavedl jeho dětské kroky do nedělní školy v modlitebně, kde se setkal s Ježíšem. Na tomtéž místě se naučil číst a psát a nakonec vychoval své vlastní děti k počestnosti.“

„Tohle jsi mi nikdy neřekl, Davide,“ poznamenala máma tichým hlasem. Málokdy ho oslovovala křestním jménem.

„Doufal jsem, že na to už nikdy nebudu muset myslet.“ Tátův obličej byl zkřivený hanbou a hněvem. Opřel se o stůl, upřeně se zadíval Ethel do očí a ztišil hlas do šepotu. „Když jsem se ucházel o tvoji matku, drželi jsme se za ruce a já ji každý večer políbil na tvář – až do svatebního dne.“ Praštil pěstí do stolu, až se šálky zatřásly. „Díky smilování našeho Pána Ježíše Krista se moje rodina vyhrabala ze smrduté stoky.“ Hlas mu opět zesílil do křiku. „My se tam nevrátíme! Nikdy! Nikdy! Nikdy!“

Nastala dlouhá chvíle ohromeného ticha.

Táta pohlédl na mámu. „Vyhoď Ethel odtud,“ vyzval ji.

Ethel se zvedla. „Věci mám sbalené a mám i nějaké peníze. Odjedu vlakem do Londýna.“ Upřela na otce tvrdý pohled. „Nezatáhnu rodinu do stoky.“

Billy uchopil její kufřík.

„Kam se chystáš, chlapče?“ zeptal se táta.

„Doprovodím ji na nádraží,“ odpověděl Billy a vypadal vystrašeně.

„Ať si kufr odnese sama.“

Billy se shýbl, chtěl ho položit, ale pak si to rozmyslel. V obličeji se mu objevil zarputilý výraz. „Doprovodím ji na nádraží,“ opakoval.

„Uděláš, co jsem ti řekl!“ zařval táta.

Billy stále vypadal vyděšeně, ale nyní i vzdorně. „Co uděláš, táto – vyhodíš mě z domu?“

„Přehnu tě přes koleno a nařežu ti,“ zasupěl táta. „Ještě nejsi dost starý.“

Billy měl bílý obličej, ale díval se tátovi do očí. „Jsem,“ řekl. „Jsem dost starý.“ Přehodil si zavazadlo do levé ruky a pravou sevřel v pěst.

Táta udělal krok dopředu. „Já tě naučím, hrozit mi pěstí, chlapče.“

„Ne!“ vykřikla máma. Postavila se mezi ně a strčila tátu do hrudi. „To stačí! V kuchyni se mi nikdo prát nebude.“ Ukázala prstem tátovi do obličeje. „Davide Williamsi, nech toho. Pamatuj, že jsi starší z modlitebny Bethesda. Co by si pomysleli lidi?“

To ho zklidnilo.

Máma se obrátila k Ethel. „Radši jdi. Billy půjde s tebou. Tak rychle.“

Táta se posadil ke stolu.

Ethel políbila matku. „Sbohem, mami.“

„Napiš mi dopis,“ požádala máma.

„Neopovažuj se psát někomu do tohoto domu!“ varoval ji táta. „Dopisy skončí neotevřené v ohni!“

Máma se s pláčem odvrátila. Ethel vyšla ven a Billy ji následoval.

Vydali se příkrými ulicemi dolů do středu města. Ethel klopila oči k zemi, nechtěla mluvit s lidmi, které zná, a odpovídat na otázky, kam odjíždí.

Na nádraží si koupila jízdenku do Paddingtonu.

„No ne,“ zabručel Billy, když stáli na nástupišti, „dva šoky v jednom dni. Nejdřív ty, pak táta.“

„Musel to v sobě dusit celé roky,“ odpověděla Ethel. „Žádný div, že je tak přísný. Skoro bych mu odpustila, že mě vyhodil.“

„Já ne,“ zavrtěl hlavou Billy. „Naše víra spočívá ve vykoupení a smilování, ne v dušení věcí v sobě a trestání lidí.“

Do nádraží vjel vlak z Cardiffu a Ethel viděla vystupovat pana Waltera von Ulricha. Usmál se na ni a nadzvedl klobouk, což bylo od něj hezké: normálně se páni ke služebnictvu takhle nechovají. Lady Maud říkala, že ho opustila. Třeba ji přijel přemluvit. V duchu mu popřála hodně štěstí.

„Nechceš, abych ti koupil noviny?“ zeptal se Billy.

„Ne, děkuju, můj milý,“ odmítla. „Myslím, že bych se na ně nedokázala soustředit.“

Při čekání na vlak se zeptala: „Pamatuješ si naši tajnou šifru?“ V dětství si vymysleli jednoduchý způssob, jak pořizovat zápisky, kterým by rodiče nerozuměli.

Billy na okamžik vypadal zmateně, pak se mu tvář zjasnila. „Ale ano.“

„Budu ti psát šifrovaně, aby to táta nemohl číst.“

„Dobře,“ přikývl. „A posílej to přes Tommyho Griffithse.“

Vlak vsupěl do nádraží zahalen oblaky páry. Billy Ethel objal. Viděla, že se snaží nerozplakat.

„Dávej na sebe pozor,“ rozloučila se. „A dávej pozor na mámu.“

„Jo,“ přitakal a otřel si oči rukávem. „S náma to bude v pořádku. Ale ty buď v tom Londýně opatrná.“

„Budu.“

Ethel nastoupila do vlaku a posadila se u okna. Minutu poté se vlak rozjel. Pak nabral rychlost a Ethel pozorovala, jak v dálce mizí těžní věž, a přemýšlela, jestli Aberowen ještě někdy uvidí.

{V}

Maud seděla v malé jídelně v Tŷ Gwyn u pozdní snídaně s princeznou Beou. Princezna měla báječnou náladu. Obyčejně si hodně stěžovala na život v Británii – třebaže Maud si pamatovala z dob, které v dětství strávila na britském velvyslanectví, že život v Rusku byl mnohem obtížnější: studené domy, nepřívětiví lidé, nespolehlivé služby a neschopná vláda. Jenže Bea dnes žádné stížnosti neměla. Byla šťastná, že konečně otěhotněla.

Dokonce mluvila velkomyslně o Fitzovi. „Víš, zachránil mou rodinu,“ vykládala. „Vyplatil náš majetek zatížený hypotékami. Jenže zatím není nikdo, kdo by ho zdědil – můj bratr nemá děti. Byla by tragédie, kdyby všechna ta Andrejova půda, a Fitzova, měla připadnout nějakému vzdálenému bratranci.“

Maud to nedokázala vidět jako tragédii. Tím dotyčným vzdáleným bratrancem by mohl být klidně třeba její syn. Maud však nikdy neočekávala, že zdědí velké bohatství, a o takových věcech příliš nepřemýšlela.

Zatímco upíjela kávu a pohrávala si s toastem, uvědomila si, že dnes ráno není dobrou společnicí. Ve skutečnosti jí bylo bídně. Měla pocit, že na ni padají a dusí ji i tapety – ta viktoriánská záplava listových ornamentů na stěnách a stropě –, i když s nimi žije od narození.

O svém vztahu s Walterem se před nikým z rodiny nezmínila, takže se teď neměla komu svěřit s tím, že vše skončilo, a to znamená, že nemá nikoho, kdo by s ní soucítil. Ví to pouze ta čiperná mladá hospodyně Williamsová, ale ta jako by zmizela.

Maud četla v The Times zprávu o včerejším projevu Lloyda George na večeři v Mansion House, rezidenci londýnského primátora. O balkánské krizi se vyjádřil optimisticky, podle něj může být vyřešena mírovou cestou. Doufala, že se nemýlí. Třebaže se Waltera vzdala, děsilo ji pomyšlení, že by se musel navléct do uniformy a nechat se zabít nebo zmrzačit ve válce.

Přečetla si také krátkou zprávu z Vídně s titulkem SRBSKÁ HROZBA. Zeptala se Bey, jestli bude Rusko bránit Srbsko proti Rakušanům. „Doufám, že ne!“ vylekala se Bea. „Nechci, aby bratr šel do války.“

Seděly v malé jídelně. Maud vzpomínala, že tu snídávala s Walterem a Fitzem o školních prázdninách, když jí bylo dvanáct a jim sedmnáct. Pamatovala si, že chlapci měli obrovskou chuť k jídlu a každé ráno, než vyrazili na projížďku na koni nebo k jezeru, aby si zaplavali, spořádali spousty vajec a párků a hromady toastů s máslem. Walter byl přitažlivý, pohledný a navíc cizinec. Jednal s ní zdvořile, jako by byla stejně stará jako on, což mladičké dívce lichotilo – a teď viděla, že v tom bylo i nenápadné flirtování.

Zatímco vzpomínala, vešel dovnitř majordomus Peel a tím, co oznámil Bee, vzal Maud dech: „Je tu pan von Ulrich, Vaše Jasnosti.“

Walter tu přece nemůže být, přemýšlela zmateně. Není to Robert? To bylo stejně nepravděpodobné.

Okamžik poté vstoupil do jídelny Walter.

Maud byla natolik omráčená, že ani nemohla promluvit. Bea ho přivítala: „To je ale příjemné překvapení, pane von Ulrichu.“

Walter měl na sobě lehký letní oblek z šedomodrého tvídu a modrou saténovou vázanku. Maud litovala, že si neoblékla něco jiného než obyčejné krémové šaty široké v bocích a zúžené ke kotníkům, které jí připadaly na snídani se švagrovou zcela vhodné.

„Promiňte, že takhle vyrušuji, princezno,“ omluvil se Bee. „Musel jsem navštívit náš konzulát v Cardiffu – nepříjemná záležitost ohledně několika německých námořníků, kteří měli problémy s místní policií.“

Ty byl nesmysl. Walter je vojenský atašé: jeho práce není vytahovat námořníky z vězení.

„Dobré ráno, lady Maud,“ pozdravil a potřásl jí rukou. „Jak milé překvapení, že vás tady vidím.“

Další nesmysl, napadlo ji. Je tu, aby ji viděl. Odjela z Londýna, aby na ni už nemohl naléhat, ale jeho vytrvalost, jak za ní vážil cestu až sem, ji v hloubi srdce těšila. V rozrušení jen pozdravila: „Dobrý den, jak se máte?“

„Dejte si kávu, pane von Ulrichu,“ vybídla ho Bea. „Hrabě si vyjel na koni, ale brzy se vrátí.“ Přirozeně předpokládala, že Walter přišel navštívit Fitze.

„Jste moc laskavá.“ Walter se posadil.

„Zůstanete na oběd?“

„S radostí. Pak musím stihnout vlak zpátky do Londýna.“

Bea se zvedla. „Měla bych promluvit s kuchařkou.“

Walter vyskočil a odtáhl jí židli.

„Popovídejte si s lady Maud,“ prohodila Bea při odchodu z jídelny. „Rozveselte ji. Ta mezinárodní situace jí dělá vrásky.“

Při náznaku posměšného tónu v Beině hlasu Walter zvedl obočí. „Mezinárodní situace teď znepokojuje všechny uvážlivé lidi,“ poznamenal.

Maud tonula v rozpacích. Zoufale toužila něco říct, a tak ukázala na The Times. „Myslíte si, že Srbsko opravdu povolalo sedmdesát tisíc záložníků?“

„Pochybuji, že mají sedmdesát tisíc záložníků,“ odpověděl Walter vážně. „Ale snaží se licitovat. Doufají, že nebezpečí větší války přiměje Rakousko k opatrnosti.“

„Proč trvá Rakousku tak dlouho, než pošle srbské vládě své požadavky?“

„Oficiálně chtějí napřed dostat sklizeň z polí, než udělají cokoli, co by mohlo vyžadovat povolání mužů do armády. Neoficiálně vědí, že francouzský prezident a jeho ministr zahraničí jsou shodou okolností v Rusku – je nebezpečně snadné, aby se oba spojenci dohodli na společné reakci. Žádná rakouská nota se neobjeví, dokud prezident Poincaré neodjede ze Sankt Petěrburgu.“

Tak jasně mu to myslí, blesklo Maud hlavou. Tohle na něm milovala.

Jeho rezervovanost se náhle zhroutila. Maska oficiální zdvořilosti odpadla a v jeho obličeji se zračila úzkost. „Prosím tě, vrať se ke mně,“ pronesl znenadání.

Otevřela ústa, aby promluvila, ale hrdlo se jí zřejmě sevřelo dojetím a žádná slova z něj nevycházela.

Nešťastně pokračoval: „Vím, že jsi mě odvrhla pro moje dobro, ale to nebude fungovat. Příliš tě miluju.“

Maud našla slova. „Ale tvůj otec…“

„Musí být strůjcem svého vlastního osudu. Nemůžu ho uposlechnout, v tomhle ne.“ Hlas se mu ztišil do šepotu. „Ztratit tě bych nesnesl.“

„Třeba má pravdu: možná německý diplomat nemůže mít anglickou manželku, aspoň nyní ne.“

„Pak si zvolím jiné povolání. Ale jinou, jako jsi ty, nenajdu.“

Její rozhodnost roztála a vytryskly jí slzy.

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Smím promluvit s tvým bratrem?“

Schumlala bílý plátěný ubrousek a osušila si slzy. „Ještě s Fitzem nemluv,“ odpověděla. „Počkej pár dní, dokud se nepřežene ta srbská krize.“

„To může trvat déle než pár dní.“

„V tom případě to promyslíme znovu.“

„Samozřejmě udělám, co si přeješ.“

„Miluju tě, Waltře. Ať se stane cokoli, chci být tvou manželkou.“

Políbil, jí ruku. „Děkuji ti,“ pronesl vážně. „Díky tobě jsem moc šťastný.“

{VI}

V domě ve Wellington Row zavládlo napjaté ticho. Máma připravila oběd a táta, Billy a dědeček ho snědli, ale nikdo moc nemluvil. Billyho sžírala zuřivost, kterou nemohl vyjádřit. Odpoledne vystoupal do kopců a nachodil daleko od lidí dlouhé kilometry.

Příští den ráno si uvědomil, že se v mysli znovu a znovu vrací k příběhu Ježíše a ženy přistižené při cizoložství. Zatímco seděl v kuchyni ve svém nedělním oblečení a čekal na společný odchod s rodiči a dědečkem do modlitebny Bethesda na obřad lámání chleba, otevřel bibli a nalistoval osmou kapitolu v evangeliu podle Jana. Četl tu kapitolu znovu a znovu. Zdálo se, že mluví přesně o krizi, která postihla jejich rodinu.

Myslel na to dál i v modlitebně. Rozhlédl se po místnosti po svých přátelích a sousedech: paní Poníková, John Jones Kramář, paní Pontiová a její dva velcí synové, Lůj Hewit… Všem bylo známo, že Ethel včera odešla z Tŷ Gwyn a koupila si lístek na vlak do Paddingtonu; i když nevěděli proč, mohli to tušit. V duchu ji už soudili. Ježíš však nikoli.

Při zpěvu církevních písní a improvizovaných modlitbách usoudil, že ho Duch svatý vede k tomu, aby ty verše přečetl nahlas. Ke konci hodiny se postavil a otevřel bibli.

Mezi přítomnými to překvapením zašumělo. Byl trochu mladý, aby vedl shromáždění věřících. Ovšem tady žádný věkový limit neexistoval: Duch svatý může pohnout kohokoli.

„Několik veršů z evangelia podle Jana,“ oznámil. Hlas se mu poněkud třásl a Billy se snažil uklidnit.

„‚Řeknou mu: Mistře, tato žena byla přistižena při činu jako cizoložnice.‘“

Modlitebna Bethesda se náhle ztišila: nikdo se nevrtěl, nešeptal ani nekašlal.

Billy předčítal dál: „‚V zákoně nám Mojžíš přikázal takové kamenovat. Co říkáš ty? Touto otázkou ho zkoušeli, aby ho mohli obžalovat. Ježíš se sklonil a psal prstem po zemi, jako by je neslyšel. Když však na něj nepřestávali naléhat, zvedl se a řekl jim –‘“

Zde se Billy odmlčel a zvedl zrak.

S pečlivým důrazem přečetl: „‚Kdo z vás je bez hříchu, první hoď na ni kamenem!‘“

Upíraly se na něj všechny obličeje v místnosti. Nikdo se ani nepohnul.

Billy pokračoval: „‚A opět se sklonil a psal po zemi. Když to uslyšeli, vytráceli se jeden po druhém, starší nejprve, až zůstal sám s tou ženou, která stála před ním. Ježíš se zvedl a řekl jí: Ženo, kde jsou ti, kdo na tebe žalovali? Nikdo tě neodsoudil? Ona řekla: Nikdo, Pane.‘“

Billy zvedl oči od bible. Poslední verš číst nepotřeboval: znal ho nazpaměť. Pohlédl do otcova kamenného obličeje a velice pomalu promluvil. „‚A Ježíš jí řekl: Ani já tě neodsuzuji. Jdi a už nehřeš!‘“

Po dlouhé chvíli zavřel bibli s klapnutím, které v tom tichu zaznělo jako zahřmění. „Slyšeli jsme slovo Boží,“ řekl.

Nesedl si. Místo toho zamířil k východu. Shromáždění věřící na něj ohromeně zírali. Otevřel velké dřevěné dveře a vyšel ven.

Už se nikdy nevrátil.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Konec července 1914

W

alter von Ulrich neuměl hrát ragtime.

Uměl zahrát jednoduché melodie. Uměl zahrát různé akordy, často používal zejména zmenšené septakordy. Dokázal zahrát melodii i s akordy – ale jako ragtime to neznělo. Rytmus mu unikal. Jeho snažení se podobalo spíš něčemu, co můžete slyšet od kapely v berlínském parku. Pro člověka, který dokáže hrát Beethovenovy sonáty jako nic, bylo tohle frustrující.

Maud se ho to pokoušela naučit toho sobotního dopoledne v Tŷ Gwyn. Pianino Bechstein stálo mezi palmami v květináčích v malém salonu a vysokými okny na něj dopadaly letní sluneční paprsky. Seděli bok po boku na široké stoličce u piana, paže měli propletené a Maud se smála jeho snahám. Byla to chvíle vzácného štěstí.

Jeho nálada potemněla, když mu pověděla, jak ji jeho otec přemlouval, aby se s Walterem rozešla. Kdyby viděl otce toho večera, kdy se vrátil do Londýna, došlo by k výbuchu. Jenže Otto odcestoval do Vídně a Walter musel svou zuřivost spolknout. Od té doby se s otcem nesetkal.

Souhlasil s Maudiným návrhem, že by měli zasnoubení tajit, dokud neskončí balkánská krize. Ta stále pokračovala, ačkoli se mnohé zklidnilo. Od atentátu v Sarajevu uplynuly téměř čtyři týdny, ale rakouský císař stále neposlal Srbům notu, o níž tak dlouze přemítal. To otálení posilovalo Walterovu naději, že počáteční zlost zchladla a že ve Vídni převládly umírněné názory.

Seděl u malého klavíru v nevelkém obývacím pokoji svého mládeneckého bytu na Piccadilly a uvědomoval si, že Rakušané mají kromě války ještě spoustu jiných možností, jak potrestat Srbsko a ukonejšit svou zraněnou hrdost. Můžou například donutit srbskou vládu, aby zakázala vydávání protirakouských novin a vymýtila nacionalisty ze srbské armády a státní správy. Srbové by se tomu mohli podřídit: bylo by to ponižující, ale pořád lepší než válka, kterou nemůžou vyhrát.

Pak by se vůdcům velkých evropských zemí ulevilo a mohli by se soustředit na domácí problémy. Rusové by mohli potlačit generální stávku, Angličané zpacifikovat vzpurné irské protestanty a Francouzi s potěšením sledovat soudní proces s madame Caillaux, která zastřelila šéfredaktora listu Figaro, protože otiskoval milostné dopisy jejího manžela.

A Walter by se mohl oženit s Maud.

To byl nyní jeho hlavní zájem. Čím víc přemýšlel o potížích, tím víc byl rozhodnutý je překonat. Několik dní se před ním rýsovala neradostná vyhlídka na život bez ní a to ho ještě víc utvrdilo v přesvědčení, že se s ní chce oženit bez ohledu na cenu, kterou za to třeba budou muset zaplatit. Dychtivě sledoval diplomatickou hru na šachovnici Evropy a podrobně analyzoval každý tah, aby vyhodnotil jeho dopady v prvé řadě na něj a Maud a teprve potom na Německo a svět.

Dnes večer ji uvidí při večeři a na plesu vévodkyně ze Sussexu. Byl už oblečený do fraku. Má nejvyšší čas. Když však zavřel víko klavíru, zazvonil zvonek a jeho sluha ohlásil hraběte Roberta von Ulricha. Robert vypadal mrzutě. Tenhle jeho výraz Walter dobře znal. Už když spolu studovali ve Vídni, Robert byl ustaraný a nešťastný mladík. Jeho city ho neodolatelně táhly ke skupině, na kterou se podle jeho výchovy hledělo jako na dekadentní. Když se pak vracel domů po večeru stráveném s muži jako on, míval v tváři onen provinilý, ale zároveň vzdorný výraz. Časem zjistil, že homosexualita se podobně jako cizoložství oficiálně odsuzuje, ale přinejmenším v kultivovaných kruzích se neoficiálně toleruje; a smířil se s tím, kým je. Dnes však měl ten výraz z jiného důvodu.

„Právě jsem viděl císařovu notu,“ oznámil Robert okamžitě.

Walterovi poskočilo srdce nadějí. Tohle by mohlo být ono mírové řešení, jež očekává. „Co v ní stojí?“

Robert mu podal list papíru. „Hlavní část jsem opsal.“

„Už to bylo doručeno srbské vládě?“

„Ano, v šest hodin bělehradského času.“

Stálo tu deset požadavků. Walter si s úlevou všiml, že první tři se ubírají směrem, který předvídal: Srbsko musí zakázat liberální noviny, rozehnat tajnou společnost zvanou Černá ruka a zarazit nacionalistickou propagandu. Vděčně si pomyslel, že ve Vídni snad nakonec převládli umírnění.

Čtvrtý bod vypadal na první pohled rozumně – Rakušané požadovali, aby se provedla očista srbské státní správy od nacionalistů –, jenže závěr byl nepříjemný: Rakušané dodají jména. „To mi připadá trochu silné,“ poznamenal s úzkostí Walter. „Srbská vláda nemůže jen tak vyhodit každého, koho jim Rakušané označí.“

Robert pokrčil rameny. „Budou muset.“

„Nejspíš.“ Walter doufal, že to udělají, aby se zachránil mír.

Jenže to horší mělo teprve přijít.

Pátý bod obsahoval požadavek, aby Rakousko mohlo srbské vládě asistovat při potlačení podvratné činnosti, a šestý bod, jak Walter s hrůzou četl, trval na tom, že se rakouští představitelé budou podílet na srbském soudním vyšetřování vražedného atentátu. „Ale s tímhle přece Srbsko nemůže souhlasit!“ namítal Walter. „To by vedlo k tomu, že se vzdají státní suverenity.“

Robertův obličej potemněl ještě víc. „Stěží,“ zaškaredil se.

„S tím by nesouhlasila žádná země na světě.“

„Srbsko ano. Musí, nebo bude zničeno.“

„Ve válce?“

„Bude-li to nutné.“

„Ta může zachvátit celou Evropu!“

Robert zahrozil prstem. „Nikoli, jestliže budou ostatní vlády rozumné.“

Na rozdíl od tvojí vlády, pomyslel si Walter, ale ostrou odpověď si nechal pro sebe a četl dál. Zbývající body byly formulovány arogantně, ale Srbové by se s nimi patrně vyrovnali: zatčení spiklenců, prevence pašování zbraní na rakouské území a ukončení protirakouských proklamací srbských představitelů.

Byl tu však osmačtyřicetihodinový termín na odpověď.

„Bože můj, to je tvrdé,“ kroutil hlavou Walter.

„Lidé, kteří se stavějí proti rakouskému panovníkovi, musejí očekávat tvrdost.“

„Já vím, já vím, ale on jim nedává ani prostor, aby si zachránili tvář.“

„Proč by měl?“

Walter dal průchod podrážděnosti. „Proboha, copak on chce válku?“

„Panovníkova rodina, habsburská dynastie, vládne obrovským oblastem Evropy už celá staletí. Císař František Josef ví, že Bůh zamýšlí, aby on panoval nad nižšími slovanskými národy. Je k tomu předurčen.“

„Bůh nás ochraňuj před muži s předurčením,“ zamumlal Walter. „Už to dostalo naše velvyslanectví?“

„Dorazí to tam každou chvíli.“

Walter přemýšlel, jak budou reagovat jiní. Přijmou to jako Robert, nebo je to pobouří jako Waltera? Vzedme se mezinárodní vlna protestů, nebo bude následovat jen bezmocné diplomatické pokrčení rameny? Večer to zjistí. Pohlédl na hodiny na krbové římse. „Už se opožďuji na večeři. Přijdeš pak na ples vévodkyně ze Sussexu?“

„Ano, uvidíme se tam.“

Vyšli z domu a na Piccadilly se rozloučili. Walter zamířil k Fitzovu domu, kam byl pozván na večeři. Těžce dýchal, jako by ho někdo srazil pěstí. Válka, které se obával, se nebezpečně přiblížila.

Dorazil právě včas, aby se mohl poklonit princezně Bee ve světle fialových šatech ozdobených hedvábnými stuhami a potřást rukou Fitzovi, nesmírně hezkému s frakovým stojáčkem s ohnutými růžky k bílému motýlku; vzápětí zaznělo pozvání ke stolu. Potěšilo ho, že má do jídelny doprovodit Maud. Měla na sobě tmavočervené šaty z jakési hebké látky, která jí lnula k tělu tak pevně, jak by si to přál dělat Walter. Když jí přidržoval židli, prohodil: „Velice půvabné šaty.“

„Paul Poiret,“ vyslovila jméno oděvního návrháře tak slavného, že o něm slyšel i Walter. Maličko ztišila hlas: „Napadlo mě, že by se ti mohly líbit.“

Poznámka byla jen mírně důvěrná, ale přesto ho vzrušila; vzápětí se však zachvěl strachem, že by mohl tuhle okouzlující ženu ztratit.

Fitzův dům nebyl přímo palác. Jeho dlouhá jídelna na nároží měla okna do dvou ulic. Navzdory světlému letnímu podvečeru zářily elektrické lustry a jejich světla se třpytila ve sklenicích z křišťálového skla a na stříbrných příborech uložených na jednotlivých místech. Walter se rozhlédl kolem stolu po ostatních ženských hostech a znovu žasl nad tím, jak neslušně moc ze svého poprsí ukazují Angličanky z vyšších společenských vrstev při večeři.

Takové myšlenky byly pubertální. Je načase se oženit.

Sotva se posadil, Maud si vyzula botu a palcem nohy v punčoše mu přejela po kalhotách nad kotníky. Usmál se na ni, ale ona ihned poznala, že ho něco znepokojuje. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Začni konverzaci o rakouském ultimátu,“ zašeptal. „Řekni, že jsi slyšela, že ho už doručili.“

Maud oslovila Fitze v čele stolu. „Nota rakouského panovníka prý byla konečně v Bělehradě předána,“ prohodila. „Neslyšel jsi o tom něco, Fitzi?“

Fitz odložil polévkovou lžíci. „Totéž co ty. Ale nikdo neví, co v ní je.“

„Myslím, že je hodně tvrdá,“ vmísil se Walter. „Rakušané trvají na své účasti v srbském soudním řízení.“

„To ne!“ zvolal Fitz. „Kdyby s tím srbský premiér souhlasil, musel by rezignovat.“

Walter přikývl. Fitz předvídá stejné důsledky jako on. „Skoro jako by si Rakušané přáli válku.“ Ocitl se nebezpečně blízko tomu, že bude mluvit neloajálně o jednom ze spojenců Německa, ale byl natolik zneklidněný, že toho nedbal. Zachytil Maudin pohled. Byla bledá a mlčela. I ona tu hrozbu okamžitě pochopila.

„Samozřejmě že František Josef má naše sympatie,“ prohlásil Fitz. „Pokud se říše s nacionalistickou podvratnou činností nevypořádá, může ji to destabilizovat.“ Walter tušil, že Fitz myslí na irské bojovníky za nezávislost a na jihoafrické Búry hrozící britskému impériu. „Ovšem není zapotřebí jít na vrabce s kanónem,“ dokončil Fitz.

Sluhové odnesli polévkové talíře a nalili jiné víno. Walter nepil. Tohle bude dlouhý večer a on si potřebuje zachovat čistou hlavu.

Maud tiše poznamenala: „Náhodou jsem dneska viděla ministerského předsedu Asquitha. Říkal, že by to mohl být skutečný Armagedon.“ Vypadala vystrašeně. „Obávám se, že jsem mu nevěřila – ale teď vidím, že mohl mít pravdu.“

„Toho se bojíme všichni,“ dodal Fitz.

Na Waltera vždy činily silný dojem Maudiny známosti na vysokých místech. Stýkala se neformálně s nejmocnějšími muži v Londýně. Walter si pamatoval, jak jako jedenáctiletá nebo dvanáctiletá, když byl její otec ministrem konzervativní vlády, vážně zpovídala jeho kolegy z kabinetu, kdykoli zavítali na Tŷ Gwyn; dokonce i tehdy jí takoví muži pozorně naslouchali a na její otázky trpělivě odpovídali.

„Když se na to podíváme z té lepší stránky,“ pokračovala, „Asquith si myslí, že pokud bude válka, Británie se jí nemusí účastnit.“

Walterovi to zvedlo náladu. Jestliže Británie zůstane mimo, nemusí ho válka od Maud oddělit.

Fitz se však tvářil nesouhlasně. „Skutečně?“ podivil se. „I kdyby…“ Pohlédl na Waltera. „Promiň mi, von Ulrichu – i kdyby Německo obsadilo Francii?“

„Podle Asquitha bychom byli diváky,“ odpověděla Maud.

„Jak se už dávno obávám,“ pronesl Fitz velikášsky, „vláda nechápe rovnováhu sil v Evropě.“ Jako konzervativec nevěřil liberální vládě a Asquitha osobně nenáviděl, protože oslabil Sněmovnu lordů. Nejdůležitější však bylo, že vyhlídka na válku ho vůbec neděsila. Walter se obával, že Fitzovi by se pomyšlení na válku mohlo svým způsobem líbit stejně jako Ottovi. A rozhodně by válce dával přednost před jakýmkoli oslabením britské moci.

„Víš určitě, milý Fitzi,“ nadhodil Walter, „že německé vítězství nad Francií by skutečně narušilo rovnováhu sil?“ Toto téma hovoru bylo pro slavnostní večeři dost citlivé, ale záležitost byla příliš důležitá, než aby se mohla zamést pod Fitzův drahý koberec.

„S veškerou úctou k vaší vážené zemi a k císaři Vilémovi se obávám, že Británie by nemohla dovolit, aby Německo ovládlo Francii,“ odpověděl Fitz.

Tohle je jádro problému, pomyslel si Walter a usilovně se snažil nedat najevo hněv a frustraci, které pocítil při těchto nonšalantních slovech. S vynuceným úsměvem připomněl: „Před čtyřiceti třemi lety jsme porazili Francii v konfliktu, který nazýváte francouzsko-pruská válka. Velká Británie tehdy byla divákem. A naším vítězstvím jste neutrpěli.“

„Tohle říkal Asquith také,“ dodala Maud.

„Je tu jeden rozdíl,“ namítl Fitz. „V roce 1871 Francii porazilo Prusko a skupina malých německých království. Po válce se z této koalice stala jedna země, moderní Německo – a jsem si jistý, že budeš souhlasit, starý kamaráde von Ulrichu, že dnešní Německo je silnější veličina než tehdejší Prusko.“

Muži jako Fitz jsou velice nebezpeční, pomyslel si Walter. S vybranými způsoby a bezvadným chováním by zavedli svět do zkázy. Vší silou se snažil, aby jeho odpověď zněla nezávazně. „Samozřejmě máš pravdu – ale silný možná není totéž co nepřátelský.“

„Toť otázka, že?“

Na opačném konci stolu Bea vyčítavě zakašlala. Bezpochyby považovala toto téma pro vkusnou konverzaci za příliš kontroverzní. „Těšíte se na ples u vévodkyně, pane von Ulrichu?“ zeptala se rozzářeně.

Walter to pocítil jako napomenutí. „Nepochybuji, že ples bude naprosto skvostný,“ odpověděl nadšeně a Bea ho odměnila vděčným přikývnutím.

„Jste tak výborný tanečník!“ vmísila se teta Herm.

Walter se na starou paní vřele usmál. „Třeba mě poctíte prvním tancem, lady Hermie?“

Zalichotilo jí to. „Proboha, já jsem už na tancování moc stará. Kromě toho vy mladí máte kroky, které ani neexistovaly, když mě uváděli do společenského života.“

„Úplná novinka je čardáš. Je to maďarský lidový tanec. Možná bych vás ho měl naučit.“

„Nemyslíte, že by z toho mohl vzniknout diplomatický incident?“ prohodil Fitz. Nebylo to moc vtipné, ale všichni se smáli a konverzace přešla na banální, avšak bezpečná témata.

Po večeři společnost usedla do kočárů a odjela do čtyři sta metrů vzdáleného Sussex House, vévodkynina paláce na Park Lane.

Padla noc a ze všech oken zářilo světlo: vévodkyně se konečně vzdala a nechala nainstalovat elektřinu. Walter vystoupal po širokém schodišti a vešel do prvního ze tří velkých přijímacích sálů. Orchestr hrál nejpopulárnější melodii posledních let „Alexander’s Ragtime Band“. V levé ruce mu škubalo: rozhodujícím prvkem je synkopování.

Dodržel slib a jeho první tanec patřil tetě Herm. Doufal, že bude mít hodně tanečníků: chtěl, aby se unavila a zdřímla si v některé postranní místnosti; Maud by tak zůstala bez garde. Pořád vzpomínal na to, co před pár týdny dělali s Maud v knihovně tohoto domu. Jeho ruce toužily, aby se mohly dotýkat jejího těla v těch přiléhavých šatech.

Nejprve však musí pracovat. Uklonil se tetě Herm, od sluhy si vzal sklenici růžového šampaňského a začal se bavit s různými hosty. Prošel malým tanečním sálem, salonem i velkým tanečním sálem a hovořil s hosty z politických a diplomatických kruhů. Pozvání obdržel každý velvyslanec v Londýně a mnohý z nich přišel, včetně Walterova šéfa prince Lichnowského. Dostavili se i četní členové parlamentu, většinou konzervativci jako vévodkyně, ale také tu bylo pár liberálů, včetně několika ministrů. Robert byl pohroužen do hovoru s lordem Remarkem, vysokým úředníkem ministerstva války. Nebylo vidět žádného labouristického poslance: vévodkyně se považovala za tolerantní ženu, ale všechno má své meze.

Walter se dozvěděl, že Rakušané poslali kopie ultimáta všem velkým velvyslanectvím ve Vídni. V noci bude text zaslán telegraficky do Londýna a přeložen do angličtiny a ráno budou všichni znát jeho obsah. Lidé byli požadavky ultimáta většinou otřeseni, ale nikdo netušil, co s tím.

V jednu hodinu ráno už Walter věděl vše, co se mohl dozvědět, a vydal se vyhledat Maud. Sestoupil po schodišti do zahrady, kde se v pruhovaném velkém stanu nabízela pozdní večeře. Ve vysoké anglické společnosti se podává tolik jídla! Maud zastihl, jak se nimrá v hroznu vína. Tetu Herm naštěstí nikde vidět nebylo.

Walter zapomněl na starosti. „Jak můžete, vy Angličané, tolik jíst?“ dobíral si ji. „Většina z těch lidí tady měla vydatnou snídani, oběd o pěti nebo šesti chodech, svačinu se sendviči a dorty a večeři o nejméně osmi chodech. Opravdu teď potřebují polévku, nadívané křepelky, humra, broskve a zmrzlinu?“

Rozesmála se. „Myslíš si, že jsme nevkusní, že je to tak?“

Nikoli, ale předstíral to, aby ji poškádlil. „Když jde o vkus, tak jakou mají Angličané kulturu?“ Vzal ji za paži a jakoby bezcílně ji vyvedl ze stanu do zahrady. Stromy byly ověšené elektrickými svíčkami, které vydávaly slabé osvětlení. Na klikatých cestičkách mezi keři se procházelo několik dalších dvojic zabraných do hovoru, některé se v přítmí diskrétně držely za ruce. Walter znovu spatřil Roberta s lordem Remarkem a napadlo ho, jestli spolu také něco nemají. „Angličtí skladatelé?“ škádlil dál Maud. „Gilbert a Sullivan. Malíři? Zatímco francouzští impresionisté měnili způsob, jak svět sám sebe vidí, Angličané malovali růžolící děti, které si hrají se štěňaty. Opera? Jedině italská, pokud ne německá. Balet? Ruský.“

„A přesto vládneme půlce světa,“ namítla s úsměškem.

Objal ji. „A umíte hrát ragtime.“

„Když se naučíš rytmus, je to snadné.“

„Právě to mi připadá obtížné.“

„Potřebuješ lekce.“

Přiblížil ústa k jejímu uchu a zašeptal: „Budeš mě učit, prosím?“ Šepot přešel ve sten, když ho políbila; potom nějakou dobu nemluvili.

{II}

To se dělo v časných ranních hodinách v pátek 24. července. Následujícího večera, když se Walter účastnil další večeře a dalšího plesu, se všude proslýchalo, že Srbové ustoupí všem rakouským požadavkům, pouze budou žádat objasnění pátého a šestého bodu. Takovou podlézavou odpověď Rakušané přece nemůžou odmítnout, myslel si Walter radostí bez sebe. Pokud by samozřejmě nebyli rozhodnutí jít navzdory všemu do války.

Cestou domů se v sobotu k ránu zastavil na velvyslanectví, aby pořídil záznam o tom, co se v průběhu večera dozvěděl. Seděl právě u svého pracovního stolu, když se objevil sám velvyslanec princ Lichnowsky v bezvadném společenském obleku s šedým cylindrem. Překvapený Walter vyskočil, uklonil se a pozdravil: „Dobré ráno, Vaše Jasnosti.“

„Jste tu velmi časně, von Ulrichu,“ poznamenal velvyslanec. Pak si všiml Walterova večerního úboru a dodal: „Nebo spíš velmi pozdě.“ Měl pohledný, ostře řezaný obličej se zahnutým nosem a elegantním knírem.

„Právě vám píšu krátkou zprávu o tom, co se večer proslýchalo. Můžu pro Vaši Jasnost něco udělat?“

„Pozval si mě sir Edward Grey. Můžete jít se mnou a pořídit zápis, pokud máte jiný kabát.“

Walter byl nadšený. Britský ministr zahraničí patřil k nejmocnějším mužům planety. Walter se s ním v malém světě londýnské diplomacie už samozřejmě setkal, ale nikdy s ním neprohodil víc než pár slov. Nyní, díky Lichnowského typicky neplánovanému pozvání, se měl stát svědkem neoficiálního setkání dvou mužů, kteří rozhodují o osudu Evropy. Gottfried von Kessel se pomine závistí, pomyslel si Walter.

V duchu se napomenul, aby nebyl přízemní. Tohle může být klíčová schůzka. Grey si na rozdíl od rakouského mocnáře nejspíš válku nepřeje. Bude se mluvit o tom, jak jí zabránit? U Greye bylo obtížné předvídat cokoli. Kterým směrem se vydá? Jestliže se postaví proti válce, Walter využije každé příležitosti, aby mu pomohl.

Na věšáku za dveřmi měl právě pro takové mimořádné případy připravený redingot. Odložil frak a na bílou vestu si oblékl denní kabát. Uchopil poznámkový blok a vyšel s velvyslancem z budovy.

V chladu časného rána se vydali přes St. James’s Park. Walter informoval šéfa o tom, co se říká o srbské odpovědi. Velvyslanec se také něco doslechl. „Albert Ballin včera večeřel s Winstonem Churchillem,“ sdělil Walterovi. Ballin, německý lodní magnát, měl navzdory židovskému původu blízko k císaři. Churchill byl zodpovědný za Královské válečné námořnictvo. „Moc rád bych věděl, o čem se tam mluvilo,“ prohodil Lichnowsky nakonec.

Očividně se obával, že ho císař obchází a posílá Britům vzkazy prostřednictvím Ballina. „Pokusím se to zjistit,“ ujistil ho s radostí Walter.

Vešli do neoklasicistní budovy ministerstva zahraničí, která Walterovi připomínala svatební dort. Uvedli je do ministrovy honosné pracovny s vyhlídkou do parku. Zdálo se, že budova vyjadřuje: my Britové jsme nejbohatší lidé na světě a vám ostatním můžeme provádět, co se nám zlíbí.

Sir Edward Grey byl hubený muž s obličejem ledva potaženým kůží. Neměl rád cizince a téměř nikdy do ciziny necestoval: v britských očích byl proto dokonalým ministrem zahraničí. „Děkuji vám, že jste přišel,“ přivítal velvyslance zdvořile. Kromě něj a asistenta se zápisníkem zde nikdo jiný nebyl. Sotva se posadili, přistoupil k věci. „Musíme udělat, co je v našich silách, abychom zklidnili situaci na Balkáně.“

Walterovy naděje stouply. Tohle znělo mírově. Grey si válku nepřeje.

Lichnowsky přikývl. Princ byl součástí umírněné frakce v německé vládě. Do Berlína poslal ostrou depeši naléhající na zkrocení Rakouska. Nesouhlasil s Walterovým otcem a dalšími, kteří soudili, že pro Německo je válka lepší nyní než později, kdy budou Rusko s Francií možná silnější.

„Ať udělají Rakušané cokoli,“ pokračoval Grey, „nesmí to představovat pro Rusko takovou hrozbu, aby to vyvolalo carovu vojenskou odezvu.“

Přesně tak, pomyslel si vzrušeně Walter.

Lichnowsky zřejmě jeho názor sdílel. „Jestli to tak smím říct, pane ministře, uhodil jste hřebík na hlavičku.“

Grey na komplimenty nedbal. „Navrhuji, abychom vy a my, to znamená Německo a Británie, společně požádali Rakousko o prodloužení termínu odpovědi.“ Bezděky pohlédl na hodiny na stěně: bylo krátce po šesté ráno. „Žádali odpověď do šesti večer bělehradského času. Stěží můžou odmítnout a neposkytnout Srbům ještě jeden den.“

Walter byl zklamaný. Doufal, že Grey má nějaký plán na záchranu světa. Tenhle odklad je jen taková maličkost. Tím se nejspíš nic nezmění. A podle Walterova názoru jsou Rakušané tak bojovně naladění, že můžou žádost klidně odmítnout, třebaže je bezvýznamná. Nikdo se však na jeho názor neptal a on v této nebetyčně vysoké společnosti nehodlal promluvit, pokud by nebyl osloven.

„Skvělá myšlenka,“ souhlasil Lichnowsky. „Předám ji do Berlína a podpořím ji.“

„Děkuji vám,“ přikývl Grey. „Pro případ neúspěchu mám však další návrh.“

Grey tedy ve skutečnosti nevěří, že by Rakušané poskytli Srbsku víc času, pomyslel si Walter.

Grey pokračoval: „Navrhuji, aby Británie, Německo, Itálie a Francie společně jednaly jako prostředníci, setkaly se na konferenci čtyř mocností a vypracovaly řešení, které by uspokojilo Rakousko a zároveň nevzbuzovalo v Rusku pocit ohrožení.“

Tohle je lepší, pomyslel si vzrušeně Walter.

„Rakousko by samozřejmě nesouhlasilo předem, že pro ně rozhodnutí konference bude závazné,“ pokračoval Grey. „Ovšem to není nutné. Mohli bychom rakouského panovníka požádat, aby se alespoň zdržel dalších akcí, dokud nevyslechne, co z konference vzejde.“

Walter se zaradoval. Pro Rakousko by bylo těžké odmítnout plán, který přichází od jeho spojenců i protivníků.

Lichnowsky vypadal také potěšeně. „Doporučím to Berlínu Co nejdůrazněji.“

„Bylo od vás laskavé, že jste mě přišel navštívit tak časně ráno,“ řekl Grey.

Lichnowsky to přijal jako ukončení rozhovoru a zvedl se. „Bylo mi potěšením,“ odpověděl. „Vyrazíte dneska do Hampshiru?“

Greyovou zálibou bylo chytání ryb na mušku a pozorování ptáků v přírodě a nejšťastnější se cítil ve svém venkovském domku u řeky Itchen v Hampshiru.

„Doufám, že dnes večer,“ usmál se Grey. „Tohle je skvělé počasí na ryby.“

„Přeji vám klidnou neděli,“ rozloučil se Lichnowsky a odešli.

Cestou zpátky přes park Lichnowsky prohodil: „Ti Angličané jsou úžasní. Evropa je na pokraji války a ministr zahraničí jde na ryby.“

Walter byl nadšený. Grey možná nemá smysl pro naléhavost, ale je to první člověk, který přichází se schůdným řešením. Walter mu byl vděčný. Pozvu ho na svatbu, pomyslel si, a ve své řeči mu poděkuju.

Když se vrátili na velvyslanectví, s úlekem tam spatřil otce.

Otto pokynem ruky pozval Waltera do své kanceláře. U psacího stolu stál Gottfried von Kessel. Walter hořel nedočkavostí, aby se na otce mohl obořit kvůli Maud, ale o takových věcech nebude mluvit před von Kesselem, a tak se jen zeptal: „Kdy jsi přijel?“

„Před pár minutami. Jel jsem do přístavu vlakem z Paříže. Cos dělal s velvyslancem?“

„Byli jsme pozvaní k siru Edwardu Greyovi.“ Waltera potěšilo, když spatřil, jak se von Kesselovým obličejem mihl výraz závisti.

„A co chtěl?“ zeptal se Otto.

„Navrhl konferenci čtyř mocností, která by dělala prostředníka mezi Rakouskem a Srbskem.“

„Ztráta času,“ sykl von Kessel.

Walter ho nebral na vědomí a zeptal se otce: „Co si o tom myslíš?“

Otto přimhouřil oči. „Zajímavé,“ uznal. „Grey je prohnaný.“

Walter neskrýval nadšení. „Myslíš, že by rakouský panovník mohl souhlasit?“

„V žádném případě.“

Von Kessel se zahihňal.

Waltera to zdrtilo. „Ale proč?“

„Dejme tomu, že konference navrhne nějaké řešení a Rakousko ho odmítne,“ odpověděl Otto.

„Grey tuto možnost zmínil. Řekl, že Rakousko by nebylo vázáno doporučení konference přijmout.“

Otto zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne – ale co potom? Jestliže se Německo zúčastní konference, která předloží mírové návrhy, a Rakousko naše návrhy odmítne, jak bychom potom mohli Rakušany podporovat, až půjdou do války?“

„To bychom nemohli.“

„Takže Greyovým záměrem při tomto návrhu je vrazit klín mezi Rakousko a Německo.“

„Hm.“ Walter se cítil hloupě. Tohle si vůbec neuvědomil. Jeho optimismus dostal trhlinu. Zasmušile se zeptal: „My tedy Greyův mírový plán podporovat nebudeme?“

„Ani náhodou,“ odpověděl otec.

{III}

Návrh sira Edwarda Greye vyšel naprázdno a Walter s Maud sledovali, jak se Evropa hodinu od hodiny řítí do záhuby.

Následujícího dne, v neděli, se Walter setkal s Antonem. Všichni si opět zoufale přáli vědět, co udělají Rusové. Srbové vyhověli téměř všem rakouským požadavkům, pouze žádali víc času na projednání dvou nejtvrdších klauzulí; Rakušané však prohlásili, že to je nepřijatelné, a Srbsko začalo mobilizovat svou malou armádu. Bude se bojovat; vloží se však do toho Rusko?

Walter se odebral do kostela svatého Martina V polích, který nestál v polích, ale na Trafalgarském náměstí, nejrušnějším dopravním uzlu v Londýně. Kostel byla stavba z osmnáctého století v palladiánském stylu a Walter si uvědomil, že schůzky s Antonem mu přinášejí nejen informace o ruských záměrech, ale také poučení o dějinách anglické architektury.

Vystoupal po schodech a prošel mezi vysokými sloupy do hlavní lodi. Nervózně se rozhlédl kolem sebe: často se obával, že se Anton třeba neukáže, ale tohle by byl ten úplně nejhorší okamžik, kdyby k tomu mělo dojít. Vnitřek byl jasně osvětlen velkým benátským oknem na východním konci a Walter spatřil Antona okamžitě. S úlevou si k pomstychtivému špehovi přisedl; několik vteřin poté začala bohoslužba.

Jako vždy si během církevních písní vyměňovali informace. „V pátek se sešla vláda,“ oznámil Anton.

Tohle Walter věděl. „Co rozhodli?“

„Nic. Pouze dávají doporučení. Rozhoduje car.“

I tohle Walter věděl. Ovládl svou netrpělivost. „Promiňte. Co doporučili?“

„Povolit čtyřem ruským vojenským obvodům, aby se připravily na mobilizaci.“

„Ne!“ Walter bezděky vykřikl a nejblíže sedící návštěvníci kostela přestali zpívat a upřeli na něj pohled. Tohle byla předehra války. Vší silou se zklidnil a zeptal se: „Car souhlasil?“

„Včera to rozhodnutí ratifikoval.“

Walter, který už ztratil naději, se ještě dotázal: „Které obvody?“

„Moskevský, kazaňský, oděský a kyjevský.“

V průběhu modliteb si Walter představil mapu Ruska. Moskva a Kazaň se nacházejí uprostřed této obrovské země, více než tisíc kilometrů od jejích evropských hranic, ale Oděsa a Kyjev jsou na jihozápadě, nedaleko Balkánu. Při další písni poznamenal: „Mobilizují proti Rakousku.“

„To není mobilizace – to je příprava na mobilizaci.“

„Rozumím,“ přisvědčil trpělivě Walter. „Jenže včera jsme mluvili o Rakousku, které napadá Srbsko, tedy o menším balkánském konfliktu. Dnes mluvíme o Rakousku a Rusku a o velké evropské válce.“

Píseň skončila a Walter netrpělivě čekal na další. Vychovala ho zbožná protestantská matka a on měl vždy výčitky svědomí, že používá bohoslužby jako zástěrku pro své tajné schůzky. Krátce se pomodlil za odpuštění.

Když shromáždění věřící začali opět zpívat, Walter položil další otázku: „Proč s těmi válečnými přípravami tolik spěchají?“

Anton pokrčil rameny. „Generálové říkají carovi: ‚Každý den vašeho otálení poskytuje nepříteli výhodu.‘ Vždycky je to stejné.“

„Cožpak oni nevidí, že těmi přípravami se vypuknutí války stává pravděpodobnější?“

„Vojáci se nechtějí válkám vyhýbat, chtějí je vyhrávat.“

Píseň skončila a obřad se chýlil ke konci. Když se Anton zvedl, Walter mu sevřel paži. „Musím vás vidět častěji,“ naléhal.

Anton se zatvářil vyděšeně. „Tohle jsme si už vyříkali –“

„To je mi jedno. Evropa je na pokraji války. Říkáte, že Rusové připravují v několika obvodech mobilizaci. Co když povolí tuto přípravu dalším obvodům? Kdy se příprava přemění ve skutečnou mobilizaci? Musím mít zprávy každý den. Lepší by bylo každou hodinu.“

„Tohle riskovat nemůžu.“ Anton se pokusil vymanit paži z Walterova sevření.

Walter stisk zesílil. „Setkáme se každé ráno ve Westminsterském opatství, než půjdete na velvyslanectví. Kout básníků v jižním transeptu. Katedrála je tak velká, že si nás nikdo nevšimne.“

„V žádném případě.“

Walter si povzdechl. Bude muset pohrozit, což dělá nerad, už proto, že tím riskuje úplnou ztrátu spolupracovníka. Musí však to riziko podstoupit. „Jestli tam zítra nebudete, přijdu na vaše velvyslanectví a budu s vámi chtít mluvit tam.“

Anton zbledl. „To nemůžete udělat! Oni mě zabijou!“

„Musím získat informace! Snažím se zabránit válce.“

„Doufám, že válka bude,“ rozlítil se malý úředník. Ztišil hlas do sykotu. „Doufám, že německá armáda moji vlast zničí a srovná se zemí.“ Walter na něj udiveně zíral. „Doufám, že cara zabijou, brutálně zavraždí, a s ním celou jeho rodinu. A doufám, že všichni půjdou do pekla, jak si zaslouží.“

Otočil se na podpatku a kvapně zamířil z kostela do lomozu Trafalgarského náměstí.

{IV}

Princezna Bea přijímala návštěvy každé úterý při odpoledním čaji. Tehdy přicházely její přítelkyně, aby si popovídaly o večírcích, kterých se zúčastnily, a aby se pochlubily novými modely šatů. Pro Maud byla účast povinná, stejně jako pro tetu Herm – obě byly chudé příbuzné, které žijí z Fitzovy štědrosti. Dnešní konverzace připadala Maud obzvlášť ubíjející, protože ona nechtěla mluvit o ničem jiném než o tom, jestli nebude válka.

Ranní pokoj domu v Mayfair byl moderní. Bea dbala na trendy v zařizování interiéru. Bambusová křesílka a pohovky stály uspořádány do malých seskupení napomáhájících pohodlné konverzaci a zároveň tu zbývala spousta prostoru, aby se návštěvníci mohli volně pohybovat. Čalounění mělo příjemný světle fialový vzor a koberec byl světle hnědý. Stěny nebyly vytapetované, ale vymalované uklidňující béžovou barvou. Tradiční viktoriánskou změť zarámovaných fotografií, okrasných předmětů, polštářů a váz byste tu hledali marně. Moderní člověk nepotřebuje stavět na odiv bohatství tím, že si celý byt zakrámuje. S tímhle Maud souhlasila.

Bea si povídala s vévodkyní ze Sussexu, vyměňovaly si klípky o premiérově milence Venetii Stanleyové. Bea by si měla dělat starosti, pomyslela si Maud; jestli vstoupí Rusko do války, její bratr princ Andrej bude muset jít bojovat. Bea však vypadala bezstarostně. Ve skutečnosti jí dnes připadala obzvlášť milá. Možná má milence. To nebylo nic neobvyklého v nejvyšších společenských kruzích, kde je mnoho manželství předem domluveno. Někteří lidé cizoložníky odsuzovali – vévodkyně by takovou ženu navždy vyškrtla ze seznamu zvaných –, ale jiní se tvářili, že nic nevidí. Ovšem Maud si ve skutečnosti nemyslela, že Bea je tento typ.

Fitz přišel na čaj – unikl na hodinu ze Sněmovny lordů – a vzápětí po něm se dostavil Walter. Oba vypadali v šedém obleku a dvouřadové vestě elegantně. Maud si je bezděčně představila ve vojenských uniformách. Jestli se válka rozšíří, oba budou možná muset bojovat – téměř určitě na opačných stranách. Byli by důstojníky, ale ani jeden by si nezařídil bezpečné místečko na štábu: chtěli by vést své muže na frontě. Oba muži, které miluje, by mohli nakonec střílet jeden na druhého. Otřásla se. Na to se nedá ani pomyslet.

Maud se vyhýbala Walterovu pohledu. Měla pocit, že intuitivnější ženy z Beina okruhu si všimly, jak moc času tráví hovorem s ním. Jejich podezření jí nevadilo – brzy se dozvědí pravdu –, ale nechtěla, aby zvěsti dostihly Fitze dřív, než mu to sdělí oficiálně sama. Těžce by ho to urazilo. Proto se snažila nedávat své city najevo.

Fitz seděl vedle ní. Vymýšlela nějaké téma hovoru, které by se nedotýkalo Waltera; vzpomněla na Tŷ Gwyn a zeptala se: „Copak se stalo s tvou velšskou hospodyní Williamsovou? Zmizela, a když jsem se ptala ostatního služebnictva, mluvili všichni mlhavě.“

„Musel jsem se jí zbavit,“ odpověděl Fitz.

„Ach!“ Maud to překvapilo. „Měla jsem nějak dojem, že ji máš rád.“

„Nijak zvlášť.“ Vypadal rozpačitě.

„Co provedla, že se ti znelíbila?“

„Postihly ji důsledky necudnosti.“

„Fitzi, nemluv takhle okázale!“ rozesmála se Maud. „Chceš říct, že otěhotněla?“

„Mluv tiše, prosím. Víš, jaká je vévodkyně.“

„Chudák Williamsová. Kdo je otec?“

„Má milá, ty si myslíš, že jsem se ptal?“

„Ne, ovšemže ne. Doufám, že ji podrží, jak se říká.“

„Nemám tušení. Proboha, vždyť je to služebná.“

„Normálně nejsi ke služebnictvu tvrdý.“

„Nemravnost nelze odměňovat.“

„Já měla Williamsovou ráda. Byla inteligentnější a zajímavější než většina těchhle žen z lepší společnosti.“

„Nemluv nesmysly.“

Maud to vzdala. Fitz z nějakého důvodu předstírá, že mu je Williamsová lhostejná. On však nikdy nevysvětloval rád své kroky a naléhat na něj bylo zbytečné.

Přistoupil k nim Walter a balancoval s šálkem na podšálku a talířkem s dortem v jedné ruce. Usmál se na Maud, ale promluvil na Fitze. „Ty znáš Churchilla, že?“

„Malého Winstona?“ zeptal se Fitz. „Samozřejmě. Začal v naší straně, ale přešel k liberálům. Myslím, že srdcem je pořád u nás konzervativců.“

„V pátek večeřel s Albertem Ballinem. Zajímalo by mě, co mu asi Ballin říkal.“

„Tohle ti můžu objasnit – Winston to vykládá na potkání. Ballin mu řekl, že jestli vypukne válka a Británie zůstane mimo, Německo slíbí, že nechá Francii nedotčenou, žádné další území si nevezme – na rozdíl od posledně, kdy si nechali Alsasko a Lotrinsko.“

„Hm,“ zamručel spokojeně Walter. „Děkuju ti. Už celé dny se to snažím zjistit.“

„Vaše velvyslanectví to neví?“

„Tenhle vzkaz měl zřejmě jít mimo normální diplomatické kanály.“

Maud to silně zaujalo. Vypadalo to jako nadějný recept na udržení Británie stranou jakékoli války v Evropě. Nakonec možná Fitz a Walter nebudou muset na sebe střílet. „Jak Winston reagoval?“ zeptala se.

„Nezávazně,“ odpověděl Fitz. „Informoval o rozhovoru kabinet, ale nediskutovalo se o tom.“

Maud se chtěla pobouřeně zeptat, proč ne, když se objevil Robert von Ulrich; vypadal otřeseně, jako by se právě dozvěděl o smrti někoho milovaného. „Co se proboha Robertovi stalo?“ podivila se Maud, zatímco se ukláněl Bee.

Obrátil se ke všem v místnosti. „Rakousko vyhlásilo Srbsku válku,“ oznámil.

Maud měla na chvíli pocit, jako by se všechno zastavilo. Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil. Upírala pohled na Robertova ústa pod zakrouceným knírem a přála si, aby ta slova vzal zpátky. Pak odbily hodiny na krbové římse a místností se začal šířit zděšený šum.

Maud se oči zalily slzami. Walter jí nabídl pečlivě složený bílý kapesník. Obrátila se k Robertovi: „Budete muset jít bojovat.“

„Určitě budu,“ přisvědčil Robert. Pronesl to úsečně, jako by říkal něco samozřejmého, ale vypadal vystrašeně.

Fitz se zvedl. „Raději se vrátím do sněmovny a zjistím, co se děje.“

Několik dalších lidí se rovněž mělo k odchodu. Ve všeobecném rozruchu se Walter tiše obrátil k Maud. „Návrh Alberta Ballina je rázem desetkrát významnější.“

Maud si to myslela také. „Můžeme nějak pomoci?“

„Potřebuju vědět, co si o tom britská vláda skutečně myslí.“

„Zkusím to zjistit.“ Byla ráda, že má příležitost něco udělat.

„Musím se vrátit na velvyslanectví.“

Maud sledovala, jak Walter odchází, a přála si políbit ho na rozloučenou. Ve stejnou dobu odešla většina hostů a Maud vyklouzla nahoru do svého pokoje.

Svlékla se a lehla si do postele. Při pomyšlení na Waltera odcházejícího do války propukla v bezmocný pláč. Po nějaké době ji pláč vyčerpal a ona usnula.

Když se probudila, byl čas vyrazit ven. Lady Glenconnerová ji pozvala na hudební večírek. Byla v pokušení zůstat doma, pak si uvědomila, že by u Glenconnerů mohlo být pár ministrů. Třeba se dozví něco užitečného pro Waltera. Vstala a oblékla se.

S tetou Herm se vydaly Fitzovým kočárem přes Hyde Park ke Queen Anne’s Gate, kde Glenconnerovi bydleli. Mezi hosty byl i Maudin přítel Johnny Remarc, vysoký úředník ministerstva války; důležitější však bylo, že se dostavil sir Edward Grey. Rozhodla se, že s ním promluví o Albertu Ballinovi.

Hudba začala dřív, než k tomu Maud dostala příležitost. Posadila se proto a poslouchala. Campell Mclnnes zpíval výběr z Händela – německého skladatele, který převážnou část života strávil v Londýně, jak si Maud trpce připomněla. Během recitálu skrytě sira Edwarda pozorovala. Neměla ho moc ráda: patřil k politickému uskupení zvanému liberální imperialisté, tradičnějšímu a konzervativnějšímu než většina strany. Jisté sympatie k němu však pociťovala. Nikdy nebyl veselý, ale dnes večer byl jeho vyzáblý obličej mrtvolně bledý, jako by mu na bedrech spočívala veškerá tíha světa – jak tomu také samozřejmě bylo.

Mclnnes zpíval dobře a Maud s lítostí napadlo, jak moc by se to asi líbilo Walterovi, kdyby měl čas přijít.

Sotva hudba skončila, Maud odchytila ministra zahraničí. „Pan Churchill mi říkal, že vám předal zajímavý vzkaz od Alberta Ballina,“ prohodila. Viděla, že Greyovi ztuhl obličej, ale přesto pokračovala. „Jestliže zůstaneme mimo jakoukoli evropskou válku, Němci slibují, že se nezmocní žádného francouzského území.“

„Něco takového,“ přisvědčil Grey chladně.

Očividně zvolila odpudivé téma hovoru. Etiketa požadovala, aby toho okamžitě zanechala. Jenže tohle nebyl pouhý diplomatický manévr: šlo o to, jestli Fitz a Walter nebudou muset jít do války. Nenechala se odradit: „Domnívala jsem se, že naší hlavní starostí je, aby se v Evropě neporušila rovnováha sil, a myslela jsem, že návrh pana Ballina by nás mohl uspokojit. Mýlila jsem se?“

„Určitě jste se mýlila,“ odpověděl. „Je to hanebný návrh.“ Téměř se rozčílil.

Maud to sklíčilo. Jak to může odmítat? Nabízelo to záblesk naděje! „Nemohl byste vysvětlit obyčejné ženě, která nechápe tyto věci tak rychle jako vy, proč to říkáte tak rozhodně?“ požádala ho.

„Udělat to, co navrhoval Ballin, by znamenalo zamést cestu k obsazení Francie Německem. Stali bychom se spoluviníky. Byla by to nízká zrada přítele.“

„Aha,“ přikývla. „Myslím, že rozumím. Jako by někdo řekl: ‚Vloupám se do domu tvého souseda, ale ty zůstaň stranou a do ničeho se nemíchej, a já slibuju, že mu ten dům nevypálím.‘ Je to tak?“

Grey poněkud roztál. „Dobrá analogie,“ odpověděl s úsměvem kostlivce. „Příležitostně ji použiju.“

„Děkuju vám,“ přikývla znovu Maud. Pociťovala strašlivé zklamání a věděla, že je to na ní vidět, ale nedokázala si pomoct. Zachmuřeně poznamenala: „Tím se bohužel ocitáme nebezpečně blízko války.“

„Obávám se, že je to tak,“ přisvědčil ministr zahraničí.

{V}

Britský parlament, jako většina parlamentů na světě, má dvě komory. Fitz patřil do Sněmovny lordů, kterou tvořila vyšší aristokracie, biskupové a vysocí soudci. Dolní sněmovna sestávala z volených zástupců zvaných členové parlamentu. Obě komory se scházely ve Westminsterském paláci, stavbě s hodinovou věží vybudované k tomuto účelu ve slohu viktoriánské gotiky. Hodiny se nazývají Big Ben, třebaže Fitz rád zdůrazňoval, že takhle se ve skutečnosti jmenuje velký zvon.

Když Big Ben odbíjel ve středu 29. července poledne, Fitz s Walterem si objednali před obědem sherry na terase vedle páchnoucí řeky Temže. Fitz se jako vždy díval na palác s uspokojením: byl neobyčejně velký, bohatý a solidní, jako říše, které se vládne z jeho chodeb a sálů. Budova vypadala, že by mohla vydržet tisíc roků – ale přežije to říše? Fitz se zachvěl, když pomyslel na vše, co ji ohrožuje: odborářští štváči, stávkující horníci, německý císař, labouristická strana, Irové, militantní feministky – dokonce jeho vlastní sestra.

Takové vážné myšlenky však nahlas nevyslovil, zejména když jeho host je cizinec. „Tohle je jako společenský klub,“ poznamenal bezstarostně. „Jsou tu bary, jídelny i velice dobrá knihovna; a dovnitř smějí jen ti správní lidé.“ V tu chvíli kolem nich prošel jeden labouristický člen parlamentu s liberálním peerem a Fitz dodal: „I když někdy se kolem portýra protáhne lecjaká sebranka.“

Walter už nemohl vydržet, aby se nepodělil o novinku. „Už jsi to slyšel?“ vyhrkl. „Německý císař udělal obrat o sto osmdesát stupňů.“

Fitz nic neslyšel. „V jakém smyslu?“

„Říká, že srbská odpověď neponechává žádný další důvod k válce a že Rakušané se musejí zastavit v Bělehradu.“

Fitz byl vůči mírovým plánům podezíravý. Jeho hlavní starostí bylo, aby si Británie zachovala postavení nejmocnější země na světě. Obával se, že liberální vláda by si mohla nechat toto postavení uniknout – z jakéhosi pošetilého přesvědčení, že všechny národy mají stejnou svrchovanost. Sir Edward Grey byl dostatečně rozumný, ale může ho vytlačit levicové křídlo strany – vedené s největší pravděpodobností Lloydem Georgem – a pak by se mohlo stát cokoli.

„Zastavit v Bělehradu,“ opakoval přemítavě. Hlavní město leží na hranicích: aby se ho rakouská armáda zmocnila, stačilo by jí proniknout na srbské území jen do hloubky pár kilometrů. Rusy by bylo možné přesvědčit, aby to považovali za lokální policejní akci, která je neohrožuje. „Zvláštní.“

Fitz si válku nepřál, ale kdesi v hloubi se mu vyhlídka na ni přece jen zamlouvala. Dostal by šanci prokázat odvahu. Jeho otec se vyznamenal při námořních akcích, ale Fitz se v boji nikdy neocitl. Jsou určité věci, které člověk musí udělat, než se skutečně může nazývat mužem, a bojovat za krále a vlast patří mezi ně.

Přistoupil k nim poslíček ve dvorním úboru – sametových tříčtvrtečních kalhotách pod kolena a bílých hedvábných punčochách. „Dobrý den, hrabě Fitzherberte,“ pozdravil. „Vaši hosté už dorazili a odebrali se přímo do jídelny, můj lorde.“

Když odešel, Walter se zeptal: „Proč je takhle oblékáte?“

„Tradice,“ odpověděl Fitz.

Dopili aperitiv a vešli dovnitř. Na chodbě ležel tlustý červený koberec a stěny byly zdobené látkovými tapetami. Mířili do jídelny peerů. Maud a teta Herm již seděly u stolu.

Tento oběd navrhla Maud: poukázala na skutečnost, že Walter ještě nikdy nenahlédl do nitra Westminsterského paláce. Když se Walter ukláněl a Maud se na něj vřele usmívala, proběhla Fitzovi hlavou rušivá myšlenka: nemají ti dva něco spolu? Ne, to je směšné. Maud by samozřejmě byla schopná čehokoli, ale Walter je příliš rozumný, než aby v téhle napjaté době uvažoval o anglicko-německém manželství. Kromě toho ti dva jsou jako bratr a sestra.

Posadili se a Maud se obrátila k Fitzovi: „Dneska ráno jsem byla na tvojí dětské klinice.“

Zvedl obočí. „Ona je to moje klinika?“

„Ty ji platíš.“

„Pokud si vzpomínám, navrhla jsi mi, že by v East Endu měla být klinika pro matky s dětmi, co nemají žádného muže, který by jim byl oporou, a já jsem přisvědčil, že by tam vskutku být měla, a pak už vím jen to, že mi začaly přicházet účty k proplacení.“

„Jsi tak velkorysý.“

Fitzovi to nevadilo. Muž v jeho postavení musí přispívat na charitu a je užitečné, že Maud vykonává všechnu práci. Neroztruboval skutečnost, že většina matek nebyla nikdy vdaná: nechtěl, aby se to dotklo tety-vévodkyně.

„Nikdy bys neuhádl, kdo tam dopoledne přišel,“ pokračovala Maud. „Williamsová, hospodyně z Tŷ Gwyn.“ Fitz ztuhl. Maud vesele dodala: „Zrovna včera večer jsme o ní mluvili!“

Fitz se snažil zachovat výraz kamenné lhostejnosti. Maud, jako většina žen, ho uměla docela dobře přečíst. Nechtěl, aby vytušila, jak moc se s Ethel zapletl: bylo to příliš trapné.

Věděl, že Ethel je v Londýně. Našla si domek v Aldgate a Fitz dal Solmanovi pokyny, aby ho koupil na její jméno. Fitz se obával nepříjemného náhodného setkání s Ethel na ulici, ale nenarazil na ni on, nýbrž Maud.

Proč přišla na kliniku? Doufal, že jí nic není. „Chci věřit, že není nemocná,“ prohodil, aby to znělo jen jako zdvořilý zájem.

„Nic vážného,“ potvrdila Maud.

Fitz věděl, že těhotné ženy mívají drobné zdravotní problémy. Bea trochu krvácela a on si dělal starosti, ale profesor Rathbone ho uklidnil: takové věci se asi tak ve třetím měsíci stávají a obvykle to nic neznamená, i když by se neměla nadměrně přepínat – ne že by hrozilo zvláštní nebezpečí, že Bea něco takového udělá.

„Pamatuju se na Williamsovou,“ vmísil se Walter do hovoru, „kudrnaté vlasy a troufalý úsměv. Kdo je její manžel?“

„Jeden komorník, který před několika měsíci navštívil Tŷ Gwyn se svým pánem. Jmenuje se Teddy Williams,“ odpověděla Maud.

Fitz cítil, jak mu mírně rudnou tváře. Tak ona nazývá svého fiktivního manžela Teddy! Litoval, že se s ní Maud setkala. Chtěl na Ethel zapomenout. Jenže ona neodešla. Aby zakryl rozpaky, předstíral, že se rozhlíží po číšníkovi.

V duchu se napomenul, aby nebyl tak citlivý. Ethel je služebná, on je hrabě. Muži jako on si často dopřejí potěšení, kdekoli to je možné. Takhle to chodí už stovky, možná tisíce let. Je pošetilé být kvůli tomu nějak sentimentální.

Rozhodl se změnit téma hovoru a zopakoval dámám Walterovu informaci o německém císaři.

„Já to slyšela taky,“ přitakala Maud. „Jenom doufám, že tomu Rakušané budou naslouchat,“ dodala vroucně.

Fitz se na ni tázavě zadíval. „Proč taková vášeň?“

„Protože nechci, aby na tebe stříleli!“ odpověděla. „A nechci, aby Walter byl naším nepřítelem.“ Hlas se jí zadrhával. Ženy jsou tak emocionální.

„Nevíte náhodou, lady Maud, jak se na císařův návrh dívají Asquith a Grey?“ nadhodil Walter.

Maud se sebrala. „Grey říká, že v kombinaci s jeho návrhem na konferenci čtyř mocností by se tím válce zabránit dalo.“

„Skvělé!“ zaradoval se Walter. „Přesně v to jsem doufal.“ Promluvil s chlapeckou dychtivostí a výraz v jeho obličeji připomněl Fitzovi společné školní časy. Takhle Walter vypadal, když při slavnostním udílení školních cen dostal cenu za hru na piano.

„Četli jste, že tu příšernou madame Caillaux neshledali vinnou?“ upozornila teta Herm.

Fitze to udivilo. „Ona je nevinná? Vždyť toho člověka zastřelila! Šla do obchodu, koupila si revolver, nabila ho, odjela do redakce Le Figaro, požádala o rozhovor s šéfredaktorem a zastřelila ho – jak by mohla nebýt vinna?“

„Řekla: ‚Tyhle zbraně spouštějí samy.‘ Opravdu!“ odpověděla teta Herm.

Maud se rozesmála.

„Musela se porotě líbit,“ prohlásil Fitz. Maudin smích ho zlobil. Nevypočitatelné poroty jsou hrozbou spořádané společnosti. Není dobré brát vraždu na lehkou váhu. „Jak francouzské!“ odfrkl si znechuceně.

„Já madame Caillaux obdivuju,“ prohlásila Maud.

Fitz nesouhlasně zamručel. „Jak můžeš říct něco takového o vražedkyni?“

„Myslím, že by víc lidí mělo střílet šéfredaktory,“ odpověděla vesele. „Mohla by se tím zlepšit úroveň tisku.“

{VI}

Když šel Walter příští den, ve čtvrtek, navštívit Roberta, byl stále ještě plný naděje.

Německý císař váhal navzdory tlaku ze strany takových mužů, jako byl Otto. Ministr války Erich von Falkenhayn požadoval vyhlášení Zustand drohender Kriegsgefahr, předběžného opatření, které mohlo roznítit válku – ale císař odmítl v přesvědčení, že všeobecnému konfliktu by se dalo zabránit, jestliže se Rakušané zastaví u Bělehradu. A poté co ruský car přikázal mobilizaci armády, Vilém mu poslal osobní depeši s prosbou, ať to znovu uváží.

Oba panovníci byli bratranci. Matka německého císaře a carova tchyně byly sestry – dcery královny Viktorie. Císař a car spolu komunikovali anglicky a oslovovali se „Nicky“ a „Willy“. Cara Nikolaje bratrancův telegram dojal a on rozkaz k mobilizaci odvolal.

Kdyby oba pevně stáli na svém, pak by pro Waltera a Maud i pro miliony dalších lidí, kteří chtěli jen žít v míru, byla budoucnost nadějná.

Rakouské velvyslanectví patřilo k majestátnějším domům na prestižním Belgrave Square. Waltera uvedli do Robertovy kanceláře. Vždycky si vyměňovali novinky. Nebyl důvod, aby to nedělali: jejich země byly blízkými spojenci. „Náš císař je zřejmě rozhodnutý svůj plán ‚zastavit u Bělehradu‘ uskutečnit,“ poznamenal Walter, sotva se posadil. „Všechny ostatní záležitosti lze vyřešit potom.“

Robert jeho optimismus nesdílel. „To se nepovede,“ zavrtěl hlavou.

„Ale proč by nemělo?“

„My nejsme ochotní skončit u Bělehradu.“

„Proboha!“ zvolal Walter. „Víš to jistě?“

„Zítra ráno o tom budou jednat ve Vídni ministři, ale obávám se, že výsledek je předem daný. Bez záruk od Ruska nemůžeme zůstat stát v Bělehradu.“

„Bez záruk?“ namítl pobouřeně Walter. „Nejdřív musíte přestat bojovat a potom můžete mluvit o problémech. Nemůžete požadovat záruky napřed!“

„Obávám se, že my to takhle nevidíme,“ odpověděl upjatě Robert.

„Ale my jsme vaši spojenci. Jak můžete odmítnout náš mírový plán?“

„Snadno. Přemýšlej o tom. Co můžete dělat? Jestliže bude Rusko mobilizovat, budete ohroženi, a budete muset mobilizovat taky.“

Walter se užuž chystal protestovat, ale viděl, že Robert má pravdu. Mobilizovaná ruská armáda představuje velkou hrozbu.

Robert nelítostně pokračoval. „Musíte bojovat na naší straně, ať chcete nebo nechcete.“ Zatvářil se omluvně. „Promiň, jestli to zní arogantně, ale jenom konstatuji, jak se věci mají.“

„K čertu,“ svěsil hlavu Walter. Bylo mu do pláče. Pořád se snažil doufat, ale Robertova drsná slova jím otřásla. „Jde to z kopce,“ přisvědčil. „Ti, kdo chtějí mír, prohrají.“

Robert změnil tón a náhle se zatvářil smutně. „Věděl jsem to od začátku,“ řekl. „Rakousko musí zaútočit.“

Až do této chvíle vypadal Robert dychtivě, nikoli smutně. Proč ta změna? „Možná budeš muset odejít z Londýna,“ nadhodil zkusmo Walter.

„Ty taky.“

Walter přikývl. Jestliže Británie vstoupí do války, všichni pracovníci rakouského a německého velvyslanectví se budou muset rychle vrátit domů. Ztišil hlas. „Není tu někdo… koho budeš moc postrádat?“

Robert přisvědčil a v očích se mu zaleskly slzy.

Walter se odvážil hádat. „Lorda Remarka?“

Robert se nevesele zasmál. „Je to tak průhledné?“

„Pouze pro někoho, kdo tě zná.“

„Mysleli jsme si s Johnnym, že jsme bůhvíjak diskrétní.“ Robert nešťastně zakroutil hlavou. „Ty se aspoň můžeš s Maud oženit.“

„Kéž bych mohl.“

„Proč ne?“

„Manželství Němce a Angličanky, když spolu obě země válčí? Všichni její známí by se jí stranili. A u mě by to bylo stejné. Pokud jde o mě, klidně bych to nechal plavat, ale nemůžu něco takového způsobit jí.“

„Udělejte to tajně.“

„V Londýně?“

„Uzavřete sňatek v Chelsea. Tam vás nikdo nezná.“

„Nemusím tam bydlet?“

„Musíš ukázat obálku se svým jménem a místní adresou. Já bydlím v Chelsea – můžu ti dát dopis adresovaný panu von Ulrichovi.“ Zašátral v šupleti psacího stolu. „Prosím. Účet od krejčího adresovaný panu Von Ulrichovi. Oni si myslí, že Von je moje křestní jméno.“

„Možná na to nebude dost času.“

„Můžeš získat výjimku.“

„Ach, Bože,“ vydechl Walter jako omráčený. „Ovšemže máš pravdu. Můžu.“

„Musíš zajít na radnici.“

„Ano.“

„Mám jít s tebou?“

Walter dlouho přemýšlel, pak přisvědčil: „Ano, prosím.“

{VII}

„Generálové vyhráli,“ oznámil v pátek 31. července Anton stojící před hrobkou Eduarda Vyznavače ve Westminsterském opatství. „Car to včera odpoledne vzdal. Rusové mobilizují.“

Tohle byl rozsudek smrti. Walter pocítil mrazení u srdce.

„To je začátek konce,“ pokračoval Anton a Walter v jeho očích zahlédl záblesk pomsty. „Rusové si myslí, že jsou silní, protože jejich armáda je největší na světě. Jenže mají slabé velení. Bude to Armagedon.“

Tohle slovo slyšel Walter v posledních dnech už podruhé. Tentokrát však věděl, že je namístě. Za pár týdnů bude ruská armáda v síle šesti milionů mužů – šesti milionů – soustředěna na hranicích s Německem a Maďarskem. Takové nebezpečí nemůže ignorovat žádný evropský vůdce. Německo bude muset mobilizovat: německý císař už nemá jinou volbu.

Walter nic víc dělat nemohl. Generální štáb v Berlíně naléhal na německou mobilizaci a kancléř Theobald von Bethmann-Hollweg slíbil rozhodnutí do dnešního poledne. Tato zpráva znamenala, že může učinit pouze jediné rozhodnutí.

Walter musel okamžitě informovat Berlín. Spěšně se s Antonem rozloučil a vyšel z chrámu. Co nejrychleji prošel uličkou zvanou Storey’s Gate, pak už klusal podél východního okraje St. James’s Parku, vyběhl po schodech pomníku vévody z Yorku a v běhu pokračoval až do budovy německého velvyslanectví.

Dveře velvyslancovy pracovny byly otevřené. Princ Lichnowsky seděl u psacího stolu a Otto stál vedle něj. Gottfried von Kessel držel sluchátko telefonu. V místnosti se pohyboval asi tucet dalších lidí, úředníci spěchali dovnitř i ven.

Walter těžce dýchal. „Co se děje?“ zeptal se sípavě otce.

„Berlín dostal depeši z našeho velvyslanectví v Sankt Petěrburgu, ve které se pouze praví: ‚První den mobilizace 31. červenec.‘ Berlín se snaží tu zprávu potvrdit.“

„Co dělá von Kessel?“

„Udržuje telefonické spojení s Berlínem, abychom to ihned slyšeli.“

Walter se zhluboka nadechl a vykročil k velvyslanci. „Vaše Jasnosti,“ oslovil prince Lichnowského.

„Ano?“

„Můžu ruskou mobilizaci potvrdit. Můj zdroj mi to sdělil před necelou hodinou.“

„Dobrá.“ Lichnowsky se natáhl pro telefon a von Kessel mu ho podal.

Walter se podíval na hodinky. Bylo za deset minut jedenáct – v Berlíně těsně před poledním termínem.

Lichnowsky do telefonu sdělil: „Ruskou mobilizaci zde potvrzuje spolehlivý zdroj.“

Chvilku poslouchal. Místnost ztichla. Nikdo se nehýbal. „Ano,“ řekl Lichnowsky nakonec. „Rozumím. Dobrá.“

Zavěsil s cvaknutím, které zaznělo jako zahřmění. „Kancléř rozhodl,“ oznámil; a pak opakoval slova, kterých se Walter obával. „Zustand drohender Kriegsgefahr. Připravte se na bezprostředně hrozící válku.“

KAPITOLA DESÁTÁ

1.-3. srpna 1914

M

aud byla šílená strachy.

V sobotu ráno seděla ve snídaňovém pokoji domu v Mayfair, ale nic nejedla. Vysokými okny dovnitř pronikalo letní slunce. Zařízení a výzdoba pokoje měly uklidňovat – perské koberce, světle zelená barva stěn, namodralé závěsy –, ale ji nemohlo uklidnit nic. Válka se blíží a nikdo jí zřejmě nedokáže zabránit: ani německý císař, ani car, ani sir Edward Grey.

Do pokoje vešla Bea v tenounkých letních šatech s krajkovým šálem. Majordomus Grout jí rukama v rukavičkách nalil kávu a Bea si z mísy vzala broskev.

Maud se dívala do novin, ale dokázala přečíst jen titulky. Svírala ji úzkost a nemohla se soustředit. Odhodila noviny stranou. Grout je sebral a pečlivě složil. „Nemějte obavy, paní,“ uklidňoval ji. „Když budeme muset, tak těm Němcům napráskáme.“

Probodla ho pohledem, ale nic na to neřekla. Hádat se se služebnictvem je pošetilé – vždycky s vámi nakonec z úcty souhlasí.

Teta Herm ho taktně poslala pryč. „Určitě máte pravdu, Groute,“ přisvědčila. „Přinesl byste nám prosím ještě pár kousků teplého pečiva?“

Přišel Fitz. Zeptal se Bey, jak se cítí, a ona pokrčila rameny. Maud vycítila, že se v jejich vztahu cosi změnilo, ale byla příliš rozrušená, než aby o tom přemýšlela. Okamžitě se Fitze zeptala: „Co se to dělo včera večer?“ Věděla, že byl na jednání s vedoucími představiteli konzervativců v jakémsi venkovském sídle ve Wargrave.

„F. E. dorazil se vzkazem od Winstona.“ F. E. Smith, konzervativní člen parlamentu, udržoval důvěrné přátelství s liberálním Winstonem Churchillem. „Navrhuje koaliční vládu liberálů a konzervativců.“

Maud to otřáslo. Obvykle věděla, co se děje v liberálních kruzích, ale tohle premiér Asquith podržel v tajnosti. „To je nehoráznost!“ zvolala. „Válka se tím stává ještě pravděpodobnější.“

Fitz si s popuzujícím klidem nabral párky z nahřívané mísy na příborníku. „Levicové křídlo liberální strany je jen o málo lepší než pacifisti. Mám dojem, že se Asquith bojí, aby se mu nepokusili svázat ruce. Jenže ve své vlastní straně nemá na jejich potlačení dost velkou podporu. Ke komu se může obrátit o pomoc? Jenom ke konzervativcům. Proto ten návrh na vytvoření koalice.“

Právě toho se Maud obávala. „Co na tu nabídku řekl Bonar Law?“ Andrew Bonar Law byl vůdce konzervativců.

„Odmítl to.“

„Díky Bohu.“

„A já ho podporoval.“

„Proč? Ty nechceš, aby Bonar Law seděl ve vládě?“

„Doufám v něco víc. Jestliže Asquith chce válku a Lloyd George vede levicovou revoltu, může se stát, že liberálové budou příliš nejednotní a nebudou moct vládnout. Co se pak stane? Budeme to muset převzít my, konzervativci – a Bonar Law se stane premiérem.“

Maud rozlíceně namítla: „Nevidíš, jak se všichni chtějí spiknout, jen aby byla válka? Asquith chce koalici s konzervativci, protože ti jsou agresivnější. Jestliže Lloyd George povede revoltu proti Asquithovi, konzervativci se stejně dostanou k moci. Všichni se tahají o posty, zatímco by měli usilovat o mír!“

„A co ty?“ zeptal se Fitz. „Šla jsi včera večer do Halkyn House?“ Domov hraběte z Beauchampu byl ústředím mírové frakce.

Maud se rozjasnila. Tady je paprsek naděje. „Asquith svolal na dnešní dopoledne zasedání vlády.“ V sobotu to bylo neobvyklé. „Morley a Burns požadují prohlášení, že Británie nebude za žádných okolností bojovat s Německem.“

Fitz zavrtěl hlavou. „Něco takového předem požadovat nemůžou. Grey by rezignoval.“

„Grey pořád vyhrožuje rezignací, ale nikdy to neudělá.“

„Přesto nemůžeš riskovat rozpad kabinetu – teď, kdy my čekáme na vhodnou příležitost, abychom převzali moc.“

Maud věděla, že Fitz má pravdu. Chtělo se jí křičet, aby se zbavila pocitů marnosti.

Bea upustila nůž a vydala podivný sten.

Fitz se polekal. „Není ti nic, má drahá?“

Zvedla se a držela se za břicho. Obličej měla bledý. „Omluvte mě,“ hlesla a rychle vyšla z pokoje.

Maud znepokojeně vstala. „Radši půjdu za ní.“

„Já půjdu,“ překvapil ji Fitz. „Ty se nasnídej.“

Maud byla natolik zvědavá, že se s tímhle nespokojila. Když Fitz zamířil ke dveřím, zeptala se: „Bea trpí ranními nevolnostmi?“

Fitz se ve dveřích zastavil. „Nikomu to neříkej,“ požádal ji.

„Blahopřeju. Mám z toho velikou radost.“

„Díky.“

„Ale to dítě…“ Maud se zadrhl hlas.

„Ach!“ zajásala teta Herm, když jí to došlo. „To je báječné!“

Maud pokračovala s velkým úsilím. „To dítě přijde na svět za války?“

„Panebože,“ polekala se teta Herm. „Na to jsem nepomyslela.“

Fitz pokrčil rameny. „Novorozenec žádný rozdíl nepozná.“

Maud cítila v očích slzy. „Kdy se má narodit?“

„V lednu,“ odpověděl Fitz. „Proč jsi tak rozrušená?“

„Fitzi,“ zašeptala Maud a bezmocně se rozplakala. „Budeš ještě naživu?“

{II}

V sobotu dopoledne vládl na německém velvyslanectví zběsilý ruch. Walter zůstával ve velvyslancově pracovně, vyřizoval telefonáty, přinášel depeše a pořizoval záznamy. Mohla to být nejvíce vzrušující doba jeho života, kdyby neměl takové obavy o svou budoucnost s Maud. Zážitek z toho, že je hráčem ve velké mezinárodní mocenské hře, ho nijak netěšil, protože ho trápil mučivý strach, že on a žena, kterou miluje, se stanou nepřáteli ve válce.

Willy a Nicky si už žádné přátelské vzkazy nevyměňovali. Včera odpoledne poslala německá vláda Rusům chladné ultimátum, poskytující jim dvanáct hodin na zastavení mobilizace jejich monstrózní armády.

Časový limit vypršel, aniž ze Sankt Petěrburgu přišla nějaká odpověď.

Přesto Walter stále věřil, že válku lze omezit na východní Evropu, takže Německo a Británie by mohly zůstat přáteli. Velvyslanec Lichnowsky jeho optimismus sdílel. I Asquith říkal, že by Francie a Británie mohly zůstat diváky. Koneckonců ani jedna, ani druhá země není nikterak zainteresovaná na budoucnosti Srbska či balkánské oblasti.

Klíčem byla Francie. Berlín poslal včera odpoledne druhé ultimátum, tentokrát do Paříže, požadující, aby se Francie prohlásila za neutrální. Dávalo to jen slabou naději, ale Walter na ní houževnatě lpěl. Termín k zaslání odpovědi vyprší v poledne. Mezitím náčelník generálního štábu Joseph Joffre požádal o okamžitou mobilizaci francouzské armády a kabinet se dnes dopoledne schází, aby o ní rozhodl. Stejně jako ve všech zemích, pomyslel si Walter, i tady vojenští činitelé tlačí na své politické šéfy, aby podnikli první kroky k válce.

Bylo zoufale obtížné odhadnout, kterým směrem se Francouzi vydají.

Ve tři čtvrtě na jedenáct, kdy zbývalo sedmdesát pět minut do vypršení ultimáta, dorazil k Lichnowskému překvapivý návštěvník: sir William Tyrrell. Tento klíčový úředník s bohatými zkušenostmi z oblasti mezinárodních vztahů pracoval jako osobní tajemník sira Edwarda Greye. Walter ho okamžitě uvedl k velvyslanci. Lichnowsky pokynem ruky vyzval Waltera, aby v pracovně zůstal.

Tyrrell mluvil německy. „Ministr zahraničí mě požádal, abych vám sdělil, že právě probíhá schůze vlády a že z ní může vyplynout prohlášení, které by vám mohl tlumočit.“

Tohle byla očividně předem připravená řeč a Tyrrellova němčina byla dokonalá, ale Walterovi přesto unikal smysl sdělení. Letmo pohlédl na Lichnowského a viděl, že i on je zmatený.

„Prohlášení, které by možná mohlo napomoci zabránit velké katastrofě,“ pokračoval Tyrrell.

To znělo nadějně, leč neurčitě. Walterovi se chtělo vykřiknout: Mluvte k věci!

Lichnowsky odpověděl se stejně nepřirozenou diplomatickou oficiálností. „Můžete mi něco naznačit o obsahu toho prohlášení, sire Williame?“

Proboha, pomyslel si Walter, my tady mluvíme o životě a smrti!

Odpověď státního úředníka byla pečlivá a přesná. „Možná půjde o to, že pokud by se Německo zdrželo útoku na Francii, pak by Francie a Velká Británie mohly uvážit, zda jsou opravdu vázané vkládat se do konfliktu ve východní Evropě.“

Waltera to natolik šokovalo, že upustil tužku. Francie a Británie by zůstaly mimo válku – přesně to si přeje! Upřel pohled na Lichnowského. Velvyslanec také vypadal překvapeně a potěšeně. „To zní velmi nadějně,“ přikývl.

Tyrrell zvedl varovně ruku. „Rozumějte, prosím, že nečiním žádné přísliby.“

Dobře, pomyslel si Walter, ale jen tak si poklábosit sem nepřišel.

„Pak mi dovolte pouze konstatovat,“ odpověděl Lichnowsky, „že Jeho Veličenstvo císař Vilém i německá vláda návrh na omezení války na východ s velkým zájmem posoudí.“

„Děkuji vám.“ Tyrrell se zvedl. „Sdělím to siru Edwardovi.“

Walter doprovodil Tyrrella ven. Byl nadšený. Jestliže se Francie a Británie nezúčastní ozbrojeného konfliktu, ve sňatku s Maud mu nic nezabrání. Není to planá naděje?

Vrátil se do velvyslancovy pracovny. Dříve než měl možnost prodiskutovat Tyrrellův vzkaz, zazvonil telefon. Walter ho zvedl a uslyšel důvěrně známý anglický hlas: „Tady je Grey. Mohl bych mluvit s Jeho Excelencí?“

„Samozřejmě, pane ministře.“ Podal sluchátko velvyslanci. „Sir Edward Grey.“

„Lichnowsky. Dobrý den… Ano, sir William právě odešel…“

Walter nespouštěl z velvyslance zrak, dychtivě naslouchal jeho části rozhovoru a pokoušel se vyrozumět něco z jeho výrazu.

„Velice zajímavý návrh… Dovolte, abych objasnil naši pozici. Německo nemá s Francií ani s Velkou Británií žádný spor.“

Zdálo se, že Grey opakuje to, co mu sdělil Tyrrell. Angličané to zřejmě myslí opravdu vážně.

Lichnowsky pokračoval: „Ruská mobilizace je hrozba, které si nelze nevšímat, ale je to hrozba naší východní hranici a hranici našeho spojence Rakousko-Uherska. Požádali jsme Francii o záruku neutrality. Jestliže nám ji Francie dá – nebo pokud nám francouzskou neutralitu zaručí Británie – nebude důvod pro válku v západní Evropě… Děkuji vám, pane ministře. Výborně – navštívím vás dnes v půl čtvrté odpoledne.“ Zavěsil.

Pohlédl na Waltera. Oba se vítězně usmáli. „Tak dobrá,“ řekl Lichnowsky, „tohle jsem nečekal!“

{III}

Maud se nacházela v ranním pokoji sídla vévodkyně ze Sussexu, kde se sešla na čaj vlivná skupina konzervativních členů parlamentu a peerů a kam právě dorazil i Fitz. Bouřila v něm zlost. „Asquith a Grey se sesypali jako stará zeď! Chtějí zradit naše přátele. Stydím se, že jsem Brit.“

Toho se Maud bála. Fitz nezná kompromisy. Je přesvědčen, že Británie má vydávat rozkazy a svět má poslouchat. Představa, že by vláda mohla vyjednávat s jinými jako s rovnocennými, se mu jevila naprosto nepřípustná. A hrozivě velký počet lidí s ním souhlasil.

„Uklidni se, milý Fitzi, a pověz nám, co se stalo,“ vyzvala ho vévodkyně.

„Asquith dnes ráno poslal Douglasovi dopis,“ odpověděl Fitz. Maud usoudila, že má na mysli generála sira Charlese Douglase, náčelníka imperiálního generálního štábu. „Ministerský předseda chce zanést do záznamu, že vláda nikdy neslíbila poslat v případě války s Německem britské vojáky do Francie!“

Maud jako jediný přítomný liberál cítila povinnost vládu bránit. „Ale to je pravda, Fitzi. Asquith pouze jasně vyjadřuje, že všechny naše volby jsou otevřené.“

„K čemu pak proboha byly všechny ty rozhovory, co jsme vedli s francouzskými vojenskými představiteli?“

„K prozkoumání možností! K přípravě alternativních plánů! Rozhovory nejsou smlouvy – zejména v mezinárodní politice.“

„Přátelé jsou přátelé. Británie je světový vůdce. Žena nemusí nutně tyto věci chápat, ale lidé očekávají, že budeme stát při svých sousedech. Jako džentlmeni nesnášíme sebemenší náznak nepoctivosti, a stejně tak bychom se měli chovat jako země.“

Tohle jsou řeči, které ještě můžou zatáhnout Británii do války, pomyslela si Maud a pocítila záchvěv paniky. Nedokázala bratra přimět, aby si to nebezpečí uvědomil. Jejich vzájemná láska byla vždy silnější než rozdílnost politických názorů, ale nyní jsou oba tak rozhněvaní, že by se mohli vážně pohádat. A když se Fitz s někým rozejde ve zlém, už to nikdy neurovná. Přitom právě on by musel jít bojovat a možná zemřít, po něm by stříleli, do něj by vráželi bajonety, jeho by výbuchy roztrhaly na kusy – Fitze a Waltera také. Proč to Fitz nevidí? Chtělo se jí křičet.

Zatímco se usilovně snažila najít vhodná slova, promluvil jeden z hostů. Maud tohoto muže znala, jmenoval se Steed a pracoval jako zahraniční redaktor The Times. „Můžu vám říct, že se rozbíhá špinavý německo-židovský mezinárodní finanční pokus donutit náš list, aby doporučoval neutralitu,“ sdělil jim.

Vévodkyně našpulila rty: nesnášela jazyk na úrovni bulvárních plátků.

„Co vás k tomuto názoru vede?“ zeptala se Steeda chladně.

„Lord Rothschild včera mluvil s naším finančním redaktorem,“ odpověděl novinář. „Chce, abychom v zájmu míru zmírnili protiněmecký tón našich článků.“

Maud znala Nattyho Rothschilda – byl to liberál. Zeptala se: „A co si myslí o Rothschildově žádosti lord Northcliffe?“ Northcliffe byl majitel The Times.

Steed se ušklíbl. „Přikázal nám, abychom dneska vydali ještě tvrdší úvodník.“ Z postranního stolku zvedl výtisk listu a zamával s ním. „‚Mír není naším nejsilnějším zájmem,‘“ citoval.

Maud si nedokázala představit nic hanebnějšího než uváženě podporovat válečné záměry. Viděla, že novinářův lehkovážný postoj znechutil i Fitze. Chystala se něco říct, když Fitz se svou nikdy neselhávající zdvořilostí i vůči hrubiánům změnil téma hovoru. „Právě jsem viděl francouzského velvyslance Paula Cambona, jak vychází z ministerstva zahraničí,“ prohodil. „Byl bílý jako stěna. Řekl mi: ‚Ils vont nous lacher.‘ ‚Oni nás nechají na holičkách.‘ Odcházel od Greye.“

„Nevíte, co Grey řekl monsieur Cambonovi, že ho to tak rozrušilo?“ zeptala se vévodkyně.

„Vím, Cambon mi to prozradil. Němci jsou zřejmě ochotní nechat Francii na pokoji, jestliže Francie slíbí, že nevstoupí do války – a pokud Francouzi tu nabídku odmítnou, Britové se nebudou cítit vázáni, aby pomáhali Francii bránit.“

Maud bylo francouzského velvyslance líto, ale při náznaku, že by se Británie nemusela ocitnout ve válce, jí srdce poskočilo nadějí.

„Jenže Francie tu nabídku musí odmítnout,“ usoudila vévodkyně. „Má s Ruskem smlouvu, podle které si ve válce musejí navzájem pomáhat.“

„Přesně tak!“ zvolal rozhněvaně Fitz. „Jaký smysl by měly mezinárodní spojenecké dohody, kdyby se ve chvíli krize porušovaly?“

„To je hloupost,“ namítla Maud; věděla, že je to od ní hrubé, ale nedbala toho. „Mezinárodní spojenecké úmluvy se porušují, kdykoli se to někomu hodí. To není to podstatné.“

„A smím vědět, co je podstatné?“ zeptal se mrazivě Fitz.

„Myslím, že Asquith a Grey se prostě snaží Francouze postrašit dávkou tvrdé skutečnosti. Francie nemůže Německo porazit bez naší pomoci. Když si budou myslet, že zůstanou sami, třeba se z nich stanou mírotvorci a zatlačí na ruské spojence, aby couvli od války s Německem.“

„A co Srbsko?“

„Ani v tomhle stadiu není pozdě, aby si Rusko a Rakousko sedly ke stolu a vypracovaly pro Balkán takové řešení, které by bylo pro obě strany přijatelné,“ odpověděla Maud.

Nastalo ticho, ale po pár vteřinách Fitz zavrtěl hlavou: „Moc pochybuju, že se něco takového stane.“

„Přesto,“ trvala na svém Maud, ale už jak mluvila, postřehla ve vlastním hlase zoufalství, „přesto musíme udržovat naději při životě!“

{IV}

Maud seděla ve svém pokoji a nemohla posbírat síly, aby se převlékla na večeři. Služebná jí nachystala večerní šaty a pár šperků, ale Maud na ně jenom upřeně hleděla.

V době londýnské společenské sezóny chodila na večírky skoro každý den, protože při takových akcích se uvádí v život velká část politiky a diplomacie, které ji uchvacovaly. Dnes večer však cítila, že to nedokáže – nedokáže být oslnivá a půvabná, nedokáže přivábit mocné muže, aby jí svěřili, co si myslí, nedokáže si s nimi pohrávat tak, že změní názor, aniž si vůbec uvědomí, že je k tomu přiměla.

Walter půjde do války. Oblékne si uniformu, dostane zbraň a nepřátelští vojáci na něj budou střílet z děl, minometů a kulometů, budou se ho snažit zabít nebo zranit natolik, aby jim už nemohl vzdorovat. Bylo těžké myslet na něco jiného a Maud měla pořád slzy na krajíčku. Dokonce mezi ní a milovaným bratrem padla ostrá slova.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Venku stál Grout. „Je tady pan von Ulrich, má paní,“ oznámil.

Maud se polekala. Waltera nečekala. Proč přichází?

Grout si všiml jejího překvapení a dodal: „Když jsem mu sdělil, že pán není doma, požádal o setkání s vámi.“

„Děkuju vám,“ přikývla Maud, protáhla se kolem Grouta a zamířila po schodech dolů.

Grout za ní zavolal: „Pan von Ulrich je v salonu. Požádám lady Hermii, aby se k vám připojila.“ I Grout věděl, že Maud nemá zůstávat s mladým mužem o samotě. Jenže teta Herm se nepohybuje dost rychle a bude trvat několik minut, než přijde.

Maud vběhla do salonu a vrhla se Walterovi do náruče. „Co budeme dělat?“ naříkala. „Waltře, co si počneme?“

Pevně ji objal, pak se na ni vážně zadíval. Obličej měl šedý a vyčerpaný. Vypadal, jako by na něj sáhla smrt. „Francie na německé ultimátum neodpověděla,“ oznámil jí.

„Oni neřekli vůbec nic?“ vykřikla.

„Náš velvyslanec v Paříži trval na nějaké odpovědi. Vzkaz od premiéra Vivianiho zněl: ‚Francie bude dbát svých zájmů.‘ Neutralitu nepřislíbí.“

„Ale možná je ještě čas –“

„Ne. Už se rozhodli mobilizovat. Joffre vyhrál – stejně jako vojáci ve všech zemích. Telegramy rozeslali dnes odpoledne, ve čtyři hodiny pařížského času.“

„Musí existovat něco, co můžeš udělat!“

„Německo už nemá na vybranou,“ odpověděl. „Nemůžeme bojovat s Ruskem a mít v zádech nepřátelskou Francii, vyzbrojenou a dychtivou dostat zpátky Alsasko-Lotrinsko. Schlieffenův plán se už rozběhl. V Berlíně davy lidí zpívají na ulicích ‚Kaiserhymne‘.“

„Budeš muset narukovat ke svému pluku,“ zašeptala a už nezadržela slzy.

„Samozřejmě.“

Otřela si obličej. Kapesníček měla příliš malý, jen kousíček vyšívaného batistu. Použila místo něj rukáv. „Kdy?“ zeptala se. „Kdy budeš muset odjet z Londýna?“

„Pár dní tu ještě určitě zůstanu.“ Viděla, že sám bojuje se slzami. Povzdechl si: „Je vůbec nějaká šance, že by Británie nevstoupila do války? Pak bych aspoň nebojoval proti tvé vlasti.“

„Nevím,“ řekla. „Zítra ti to povím.“ Přitiskla se k němu. „Prosím, drž mě pevně.“ Spočinula hlavou na jeho rameni a zavřela oči.

{V}

Fitze rozčílilo, když v neděli odpoledne viděl na Trafalgarském náměstí protiválečnou demonstraci. Promlouval na ní labouristický poslanec Keir Hardie oblečený v tvídovém obleku – jako nějaký hajný, pomyslel si Fitz. Hardie stál na podstavci Nelsonova sloupu, křičel chraplavým hlasem se skotským přízvukem a znesvěcoval památku hrdiny, který zemřel za Británii v bitvě u Trafalgaru.

Hardie prohlašoval, že nadcházející válka bude největší katastrofou, jakou kdy svět zažil. Zastupoval hornický volební obvod – Merthyr, nedaleko Aberowenu. Byl nemanželský syn služky, a než vstoupil do politiky, pracoval jako horník. Co ten ví o válce?

Fitz znechuceně odkráčel a odebral se na čaj k vévodkyni. Ve velké hale narazil na Maud pohrouženou do rozhovoru s Walterem. K Fitzově hluboké lítosti ho krize od nich obou vzdalovala. Sestru miloval a Waltera měl moc rád, ale Maud je liberál a Walter Němec; v takovéto době je těžké s nimi vůbec mluvit. Přesto se ze všech sil vynasnažil chovat se mile. „Dopolední zasedání kabinetu prý bylo bouřlivé,“ prohodil k Maud.

Přikývla. „Churchill včera večer zmobilizoval flotilu, aniž se kohokoli zeptal. John Burns na protest dnes ráno rezignoval.“

„Nemůžu předstírat, že je mi to líto.“ Burns byl starý radikál, nejhorlivější protiválečný ministr. „Ostatní tedy zřejmě Winstonův krok schválili.“

„Neochotně.“

„Musíme být vděční i za maličkosti.“ Fitz cítil, že je úděsné, aby v době, kdy je země v ohrožení, spočívala vláda v rukou těchto rozklepaných levičáků.

„Ale odmítli Greyovu žádost, abychom se zavázali bránit Francii,“ upozornila Maud.

„V tom případě se pořád chovají jako zbabělci,“ ušklíbl se Fitz. Věděl, že je to vůči sestře hrubé, ale cítil příliš velkou hořkost, než aby se dokázal ovládnout.

„Ne tak úplně,“ pokračovala Maud vyrovnaným hlasem. „Souhlasili s tím, že zabráníme německému námořnictvu proplout Lamanšským průplavem a zaútočit na Francii.“

Fitz se trochu rozjasnil. „Tak to je dobrá zpráva.“

„Německá vláda odpověděla, že nemáme v úmyslu posílat lodě do Lamanšského průplavu,“ vmísil se Walter.

Fitz se obrátil k Maud. „Vidíš, co se stane, když zaujmeš pevné stanovisko?“

„Nebuď tak namyšlený, Fitzi,“ odbyla ho. „Jestli půjdeme do války, stane se to proto, že se lidi jako ty dostatečně nesnažili jí zabránit.“

„Skutečně?“ Urazilo ho to. „Tak dovol, abych ti něco řekl. Včera večer jsem v Brooksově klubu mluvil se sirem Edwardem Greyem. Požádal Francouze i Němce, aby respektovali neutralitu Belgie. Francouzi okamžitě souhlasili.“ Fitz pohlédl vyzývavě na Waltera. „Němci ještě neodpověděli.“

„To je pravda.“ Walter omluvně pokrčil rameny. „Milý Fitzi, jako voják pochopíš, že nemůžeme na tuto otázku odpovědět ani tak, ani onak, protože bychom vyzradili své válečné plány.“

„Rozumím, ale ve světle toho chci vědět, proč si moje sestra myslí, že já jsem válečný štváč a ty mírotvůrce.“

Maud se otázce vyhnula. „Lloyd George si myslí, že Británie by měla intervenovat, jen když německá armáda značně naruší belgické území. Patrně to dnes večer vládě navrhne.“

Fitz věděl, co to znamená. „My tedy dáme Německu svolení, aby napadlo Francii přes jižní cíp Belgie?“ namítl rozlíceně.

„Mám dojem, že ano.“

„Věděl jsem to,“ zuřil Fitz. „Zrádci. Chtějí se vyvléct ze svých povinností. Udělají všechno, jen aby se válce vyhnuli!“

„Kéž bys měl pravdu,“ povzdechla si Maud.

{VI}

Maud musela jít v pondělí odpoledne do Dolní sněmovny, aby si vyslechla projev sira Edwarda Greye ke členům parlamentu. Všichni se shodovali v názoru, že jeho řeč bude představovat bod obratu. Teta Herm šla s ní. Maud byla zase jednou ráda, že jí stará dáma poskytuje uklidňující doprovod.

Dnes odpoledne se rozhodne o Maudině osudu stejně jako o osudu tisíců mužů v branném věku. V závislosti na tom, co Grey řekne a jak parlament zareaguje, můžou se z žen po celé Evropě stát vdovy a z jejich dětí sirotci.

Maud se přestala zlobit – možná z vyčerpání. Teď se už jenom bála. Válka nebo mír, manželství nebo osamělost, život nebo smrt: její osud.

Byl svátek, obrovský počet bankovních úředníků, státních zaměstnanců, právníků, burzovních makléřů a obchodníků měl den volna. Zdálo se, že většina z nich se shromáždila poblíž vládních budov ve Westminsteru a doufala, že se dozví tu zprávu jako první. Šofér s Fitzovým sedmimístným cadillakem projížděl pomalu mezi obrovskými davy na Trafalgarském náměstí, Whitehallu a Parlamentním náměstí. Bylo pod mrakem, ale teplo a mnozí mladíci měli módní slaměné klobouky. Maud zahlédla ceduli s reklamou na Evening Standard, kde stálo: NA POKRAJI KATASTROFY.

Když auto zastavilo před Westminsterským palácem a nevystoupil z něj nikdo zajímavější než dvě dámy, dav zašuměl zklamáním. Lidé chtěli vidět své hrdiny, muže, jako jsou Lloyd George a Keir Hardie.

Palác je výstižným důkazem viktoriánské dekorativní mánie, pomyslela si Maud. Kámen byl zdobně opracován, všude se nacházely textilní tapety, okna s vitrážemi, barevná dlažba a vzorované koberce.

Třebaže byl svátek, sněmovna zasedala a sál byl přeplněný členy parlamentu i peery, většinou v parlamentní uniformě složené z žaketu a černého hedvábného cylindru. Pouze labourističtí poslanci se vzpírali pravidlům oblékání a měli na sobě tvídové nebo vycházkové obleky.

Maud věděla, že mírová frakce má v kabinetu stále většinu. Lloyd George včera večer uspěl, a pokud by se Německo dopustilo pouze technického narušení belgického území, vláda by se do ničeho nevměšovala.

Věci napomohli Italové, neboť vyhlásili neutralitu s tím, že smlouva s Rakouskem je zavazuje k pomoci pouze v případě obranné války, zatímco rakouská akce proti Srbsku je očividně agresivní. Maud si pomyslela, že Itálie je zatím jediná země, která projevila zdravý rozum.

Fitz a Walter čekali v osmistěnné ústřední hale. Maud se hned zeptala: „Ještě jsem neslyšela, co se dělo dopoledne na zasedání vlády – vy ano?“

„Další tři rezignace,“ odpověděl Fitz. „Morley, Simon a Beauchamp.“

Všichni tři zaujímali protiválečné postoje. Maud to otrávilo a také zmátlo. „Lloyd George ne?“

„Ne.“

„To je divné.“ Maud pocítila zamrazení neblahé předtuchy. Nedošlo v mírové frakci k roztržce? „Co má Lloyd George v úmyslu?“

Walter pokrčil rameny. „Nevím, ale tuším to.“ Tvářil se vážně. „Včera v noci Německo požádalo o volný průchod Belgií pro naše vojska.“

Maud zalapala po dechu.

Walter pokračoval: „Belgická vláda zasedala od devíti hodin včera večer až do čtyř ráno, pak žádost odmítla a prohlásila, že budou bojovat.“

To bylo strašné.

„Lloyd George se tedy mýlil,“ konstatoval Fitz, „německá armáda se nehodlá dopustit jen technického narušení.“

Walter neřekl nic, pouze roztáhl ruce v gestu bezmoci.

Maud se obávala, že brutální německé ultimátum a nerozumný vzdor belgické vlády mohou podkopat mírovou frakci v kabinetu. Belgie a Německo se příliš podobaly Davidu a Goliášovi. Lloyd George měl čich na veřejné mínění: nevycítil, že se nálada mění?

„Musíme si jít sednout,“ vybídl je Fitz.

Maud se zlým tušením prošla malými dveřmi a vystoupala po dlouhém schodišti na galerii pro návštěvníky nad sálem Dolní sněmovny. Zde zasedá svrchovaná vláda Britského impéria. V této místnosti se rozhoduje o záležitostech života a smrti 444 milionů lidí žijících pod nějakou formou britské nadvlády. Když sem Maud vstoupila, pokaždé ji ohromilo, jak je místnost malá, daleko menší než průměrný londýnský kostel.

Vláda a opozice seděly proti sobě ve stupňovitých řadách lavic, oddělené navzájem mezerou, která byla – podle legendy – široká na délku dvou mečů, aby se protivníci nebili. Při většině rozprav býval sál téměř prázdný, na zeleném koženém čalounění se pohodlně rozvaloval nejvýš tak tucet poslanců. Dnes však byly lavice přeplněné a poslanci, kteří už nenašli místo k sezení, postávali u vchodu. Prázdné zůstávaly jen přední řady vyhrazené podle tradice na vládní straně ministrům a na druhé straně vůdcům opozice.

Jak výmluvné, pomyslela si Maud, že se dnešní rozprava má konat v této komoře, nikoli ve Sněmovně lordů. Ve skutečnosti tu bylo i mnoho peerů – přihlíželi z galerie jako Fitz. Dolní sněmovna má pravomoci pocházející z toho, že její členy si lidé zvolili, třebaže volební právo mělo jen něco málo přes polovinu dospělých a žádné ženy. Asquith jako premiér strávil mnoho času zápolením se Sněmovnou lordů, zejména kvůli plánu Lloyda George poskytnout starým lidem malou penzi. Byly to úporné boje, ale Dolní sněmovna pravidelně vítězila. Maud byla přesvědčená, že skrytým důvodem je děs anglické aristokracie, že by se tu mohla opakovat francouzská revoluce, a tak se nakonec vždy dospělo k nějakému kompromisu.

Vyhrazené přední lavice se začaly plnit a Maud okamžitě zarazila nálada panující mezi líberály. Ministerský předseda Asquith se usmíval něčemu, co prohodil kvaker Joseph Pease, a Lloyd George si povídal se sirem Edwardem Greyem. „Ach, Bože,“ zamumlala Maud.

Walter sedící vedle se k ní naklonil: „Copak?“

„Podívej se na ně,“ vyzvala ho. „Všichni jsou kamarádi. Všechny rozdíly mezi sebou smazali.“

„To nemůžeš na pohled poznat.“

„Ale ano, můžu.“

Předseda sněmovny vešel ve starobylé paruce a usedl na vyvýšené křeslo. Vyvolal ministra zahraničí a Grey povstal; vyzáblý obličej měl bledý a ztrhaný.

Nebyl to zdatný řečník. Mluvil rozvláčně a nezáživně. Nicméně poslanci namačkaní v lavicích i návštěvníci na přeplněné galerii naslouchali pozorně a tiše; trpělivě čekali na tu důležitou část.

Trvalo tři čtvrtě hodiny, než zmínil Belgii. Pak konečně odhalil podrobnosti německého ultimáta, které Walter sdělil Maud před hodinou. Členové parlamentu vypadali šokovaně. Maud viděla, že jak se obávala, tímto se všechno mění. Stoupenci obou křídel Liberální strany – pravicoví imperialisté i levicoví obránci práv malých zemí – byli pobouření.

Grey citoval Gladstonea a zeptal se, „zda za těchto okolností bude tato země, obdařená vlivem a mocí, tiše přihlížet páchání nejhroznějšího zločinu, který kdy poskvrnil stránky historie, a stane se tak jeho spolupachatelem“.

Tohle jsou nesmysly, pomyslela si Maud. Obsazení Belgie by nebyl nejhroznější zločin v dějinách – co cawnporeský masakr? Co obchodování s otroky? Británie nezasahuje pokaždé, když je nějaká země napadena. Je směšné říkat, že taková nečinnost dělá z Britů spolupachatele zločinu.

Jenže málo přítomných na to nahlíželo jako ona. Poslanci na obou stranách řečníka mohutně povzbuzovali. Maud ohromeně upírala pohled na vládní lavici. Všichni ministři, kteří včera válku vášnivě odmítali, teď souhlasně přikyvují hlavou: mladý Herbert Samuel, Lewis „Lulu“ Harcourt, kvaker Joseph Pease, který je předsedou Mírové společnosti, a co je nejhorší – samotný Lloyd George. Německá hrozba Belgii opoziční frakce sjednotila.

Grey neuměl hrát na city posluchačů jako Lloyd George, ani neuměl mluvit jako starozákonní prorok, jako to dělal Churchill; Maud si však uvědomila, že dnes takové schopnosti nepotřebuje: na všechno stačila fakta. Otočila se k Walterovi a zuřivě zašeptala: „Proč? Proč to Německo udělalo?“

Obličej se mu mučivě stáhl, ale odpověděl s obvyklou klidnou logikou. „Jih Belgie, hranice mezi Německem a Francií, je těžce opevněný. Kdybychom zaútočili tudy, zvítězili bychom, ale trvalo by nám to příliš dlouho – Rusko by získalo čas mobilizovat a napadnout nás zezadu. Jediný způsob, jak dosáhnout rychlého vítězství, je projít přes Belgii.“

„Jenže tím si taky zajistíte, že Británie vstoupí do války proti vám!“

Walter přikývl. „Ovšem britská armáda je malá. Spoléháte na válečné námořnictvo a tohle není námořní válka. Naši generálové si myslí, že Británie na tom moc nezmění.“

„Ty si to myslíš taky?“

„Myslím, že nikdy není chytré udělat si nepřítele z bohatého a mocného souseda. Jenže můj názor neuspěl.“

A právě tohle se opakovaně dělo v posledních dvou týdnech, uvědomila si beznadějně Maud. Ti, kdo se stavěli proti válce, ve všech zemích prohráli. Rakušané napadli Srbsko, zatímco se mohli držet zpátky; Rusové místo vyjednávání mobilizovali; Němci nepřijali výzvu zúčastnit se mezinárodní konference, kde by se záležitost dala do pořádku; Francouzi dostali možnost zůstat neutrální a odmítli ji; a nyní se Britové chystají vstoupit do války, i když mohli snadno zůstat stranou.

Grey dospěl k závěru. „Předkládám sněmovně rozhodující fakta, a pokud – jak se nezdá nepravděpodobné – budeme nuceni, a rychle nuceni, zaujmout k těmto záležitostem stanovisko, pak věřím, že až si země uvědomí, co je v sázce, oč skutečně jde, jak obrovská jsou nebezpečí bezprostředně hrozící západu Evropy, jež jsem se pokusil sněmovně popsat, bude nás podporovat nejen Dolní sněmovna, ale odhodlání, rozhodnost, odvaha a vytrvalost celé země.“

Posadil se za jásotu ze všech stran. Nehlasovalo se a Grey dokonce nic nenavrhl; z reakce členů parlamentu však bylo jasné, že jsou připraveni na válku.

Vůdce opozice Andrew Bonar Law se zvedl a prohlásil, že vláda může spoléhat na podporu konzervativců. Maud to nepřekvapilo: vždy se projevovali bojovněji než liberálové. Užasla však stejně jako ostatní, když totéž pronesl vůdce irských nacionalistů. Maud měla pocit, jako by žila v blázinci. Cožpak je jediným člověkem na světě, který chce mír?

Nesouhlasil pouze vůdce Labouristické strany. „Myslím, že nemá pravdu,“ prohlásil Ramsay MacDonald o Greyovi. „Myslím, že vláda, kterou reprezentuje a za kterou mluví, nemá pravdu. Myslím, že dějiny vynesou soud, že nemají pravdu.“

Jenže nikdo ho neposlouchal. Někteří poslanci už opouštěli sál. Galerie se také vyprazdňovala. Fitz vstal a ostatní z jeho skupiny ho následovali. Maud se netečně připojila. Dole pod nimi MacDonald pokračoval: „Kdyby vysoce vážený pan poslanec tady dnes před nás předstoupil a řekl nám, že naše země je v nebezpečí, stáli bychom při něm, bez ohledu na kterou stranu nebo společenskou třídu apeluje… K čemu jsou řeči o pomoci Belgii, když nás ve skutečnosti zatahujete do celoevropské války?“ Maud opustila galerii a už nic neslyšela.

Byl to nejhorší den jejího života. Její země se chystá vstoupit do války, která není nutná; její bratr a muž, kterého miluje, budou riskovat život a ona bude možná navždy odloučena od snoubence. Všechny naděje jsou ty tam a jí se zmocnilo naprosté zoufalství.

Sestupovali ze schodů dolů, Fitz napřed. „Velice zajímavé, milý Fitzi,“ poznamenala zdvořile teta Herm, jako by navštívila výstavu obrazů, která se ukázala být lepší, než očekávala.

Walter sevřel Maudinu paži a zadržel ji vzadu. Nechala před ně projít tři nebo čtyři lidi, takže Fitz se ocitl mimo doslech. Na to, co přišlo pak, však připravená nebyla.

„Vezmi si mě,“ požádal ji Walter tiše.

Srdce se jí prudce rozbušilo. „Cože?“ zašeptala. „Jak?“

„Vezmi si mě, prosím, zítra.“

„To se přeci nedá –“

„Mám zvláštní povolení.“ Poklepal si na náprsní kapsu saka. „V pátek jsem zašel na matriku v Chelsea.“

Hlavou jí začaly vířit myšlenky. Dokázala však říct pouze: „Dohodli jsme se, že počkáme.“ Sotva to vyslovila, chtěla svá slova vzít zpátky.

On však už mluvil. „Počkali jsme. Krize skončila. Tvoje a moje země budou zítra nebo pozítří ve válce. Budu muset opustit Británii. Než odjedu, chci si tě vzít.“

„Nevíme, co se stane!“ namítla.

„To vskutku nevíme. Ale ať to dopadne jakkoli, chci, abys byla mou manželkou.“

„Ale –“ Maud zmlkla. Proč pořád něco namítá? Walter má pravdu. Nikdo neví, co se stane, ale na tom teď nezáleží. Chce se stát jeho manželkou a žádná budoucnost, jakou si dokáže představit, to nezmění.

Dřív než stačila ještě něco dodat, dorazili na úpatí schodů a ocitli se v ústřední hale, kde dav lidí hučel vzrušenými rozhovory. Maud zoufale chtěla položit Walterovi další otázky, ale Fitz galantně trval na tom, že ji a tetu Herm doprovodí kvůli tlačenici ven. Na Parlamentním náměstí jim oběma pomohl do auta. Šofér nastartoval motor, ten zaburácel a auto se pomalu rozjelo; Fitz s Walterem zůstali stát na chodníku spolu s davem lidí doufajících, že uslyší, jaký je čeká osud.

{VII}

Maud chtěla být Walterovou manželkou. Tohle bylo to jediné, čím si byla jistá. V hlavě jí hučely otázky a spekulace, ona se však stále držela této jediné myšlenky. Má souhlasit s Walterovým plánem, nebo má raději počkat? Bude-li souhlasit, že si ho zítra vezme, komu to řekne? Kam půjdou po obřadu? Budou žít spolu? Jestliže ano, pak kde?

Před večeří jí služebná přinesla na stříbrném tácku obálku. Byl v ní list papíru krémové barvy popsaný Walterovým pečlivým rovným písmem.

6 hod. odpoledne

Nejdražší lásko,

zítra v půl čtvrté na Tebe budu čekat v autě na opačné straně ulice proti Fitzovu domu. Přivedu oba požadované svědky. Matrikáře jsem rezervoval na čtvrtou hodinu. Mám apartmá v hotelu Hyde. Už jsem se ubytoval, a tak můžeme jít do našeho pokoje bez zdržování v recepci. Budeme vystupovat jako manželé Woolridgeovi. Vezmi si závoj.

Miluji Tě, Maud.

Tvůj zaslíbený,

W.

Třesoucí se rukou odložila list papíru na naleštěnou desku mahagonového toaletního stolku. Zrychlil se jí dech. Zírala na květované tapety na stěně a snažila se myslet klidně.

Čas zvolil dobře: odpoledne je klidná doba, kdy by Maud mohla vyklouznout z domu bez povšimnutí. Teta Herm si po obědě dává šlofíka a Fitz bude ve Sněmovně lordů.

Fitz se to nesmí předem dozvědět, protože by se jí pokusil v jejím počínání zabránit. Mohl by ji prostě zamknout v pokoji. Dokonce by ji mohl nechat zavřít do blázince. Bohatý muž z vyšších vrstev se může zbavit ženské příbuzné bez velkých potíží. Fitzovi by stačilo najít dva doktory, kteří by s ním souhlasili, že musí být šílená, když si chce vzít Němce.

Neřekne to nikomu.

Falešné jméno a závoj naznačují, že Walter to míní utajit. Hyde je diskrétní hotel v Knightsbridge, kde je nepravděpodobné, že by potkali někoho známého. Pomyslela na noc s Walterem a zachvěla se vzrušeným očekáváním.

Co však udělají následující den? Manželství nelze utajit navěky. Walter do dvou tří dnů odjede z Británie. Pojede ona s ním? Měla strach, že mu zničí kariéru. Jak by mu mohli věřit, že bude bojovat za svou vlast, když si vezme Angličanku? A kdyby skutečně odešel bojovat, ocitl by se daleko od domova – tak jaký smysl by mělo, aby odcházela do Německa?

Navzdory všem těm neznámým ji naplňovalo radostné vzrušení. „Paní Woolridgeová,“ oznámila svému pokoji a celá šťastná se objala kolem ramen.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

4. srpna 1914

M

aud vstala za svítání a usedla k toaletnímu stolku, aby napsala dopis. V zásuvce měla štos Fitzových modrých dopisních papírů a stříbrný kalamář plnila služebná inkoustem každý den. Miláčku, začala a pak přestala myslet. Pohlédla na sebe do oválného zrcadla. Vlasy měla rozcuchané, noční košili pomačkanou, na čele a v koutcích úst vrásky. Ze zubů párátkem odstranila kousíček zeleniny. Kdyby mě viděl teď, pomyslela si, ani by si mě vzít nechtěl. Pak si uvědomila, že když bude souhlasit s jeho plánem, Walter ji zítra ráno uvidí přesně takovou, jak vypadá právě teď. Byla to podivná myšlenka, děsivá a zároveň vzrušující.

Napsala:

Ano, chci si Tě vzít z celého srdce. Jaký máš ale plán? Kde budeme žít?

Přemýšlela o tom půlku noci. Překážky jí připadaly obrovské.

Zůstaneš-li v Británii, dají Tě do zajateckého tábora. Odejdeme-li do Německa, nikdy Tě neuvidím, protože budeš u armády.

Příbuzní můžou nadělat víc problémů než úřady.

Kdy o našem manželství řekneme našim rodinám? Předem ne, prosím, protože Fitz by našel způsob, jak nám v tom zabránit. I pak budou s ním a s Tvým otcem potíže. Napiš, co si myslíš.

Moc Tě miluju.

Obálku zalepila a adresovala ji do jeho bytu, který se nacházel pár set metrů odtud. Zazvonila na služebnou a ta pár minut poté zaklepala na dveře. Sandersonová byla buclatá dívka se širokým úsměvem. Maud jí udělila pokyny: „Pokud pan Ulrich nebude doma, jděte na německé velvyslanectví do Carlton House Terrace. V každém případě počkejte na odpověď. Je to jasné?“

„Ano, paní.“

„Nikomu ze služebnictva nemusíte říkat, co děláte.“

Mladou tváří Sandersonové se mihl výraz znepokojení. Mnoho služebných bývá zasvěceno do milostných pletek svých paní, ale Maud žádné takové tajné pletky nikdy neměla a Sandersonová nebyla zvyklá někoho klamat. „Co mám říct, když se pan Grout zeptá, kam jdu?“

Maud se na okamžik zamyslela. „Povězte mu, že mi jdete koupit nějaké dámské věci.“ Grout si z rozpaků další vyptávání rozmyslí.

„Ano, paní.“

Sandersonová odešla a Maud se oblékla.

Nebyla si jistá, jak před rodinou udrží zdání, že je všechno jako obvykle. Fitz si její nálady možná nevšimne – muži už jsou takoví –, ale teta Herm tak úplně netečná není.

V době snídaně sešla dolů, třebaže byla příliš napjatá, než aby mohla mít hlad. Teta Herm se pustila do uzené ryby a Maud se z toho pachu udělalo skoro zle. Usrkávala kávu.

Chvilku poté se objevil Fitz. Naložil si na příborníku také uzenou rybu a rozevřel The Times. Co obyčejně dělám? tázala se v duchu Maud. Mluvím o politice. Tak to musím udělat teď také. „Nestalo se něco včera večer?“ zeptala se.

„Viděl jsem Winstona po zasedání kabinetu,“ odpověděl Fitz. „Žádáme německou vládu, aby stáhla ultimátum Belgii.“ Na slovo žádáme položil odmítavý důraz.

Maud se neodvažovala doufat. „Znamená to, že jsme se ještě úplně nevzdali naděje na mír?“

„To bychom klidně mohli,“ odpověděl s pohrdáním. „Ať si Němci myslí, co chtějí, kvůli zdvořilé žádosti svůj názor nejspíš nezmění.“

„Tonoucí se i stébla chytá.“

„My se nechytáme stébel. My procházíme rituální předehrou před vyhlášením války.“

Bezútěšně si pomyslela, že má pravdu. Všechny vlády rády prohlašují, že válku nechtějí, ale že k ní jsou přinuceny. Na Fitzovi nebylo patrné, že by si uvědomoval, že tohle může znamenat nějaké nebezpečí pro něj, nedával ani náznakem najevo, že si je vědom, že by tohle diplomatické šermování mohlo vyústit ve smrtelnou ránu zasazenou jemu samotnému. Toužila ho chránit a zároveň ho chtěla kvůli té pošetilé zarputilosti uškrtit.

Aby se trochu rozptýlila, začala listovat v The Manchester Guardian. Obsahoval celostránkový inzerát Ligy pro neutrality, s výzvou „Britové, splňte svou povinnost a nezavlečte svou zem do podlé a nesmyslné války.“ Maud byla ráda, že pořád ještě existují lidé, kteří uvažují jako ona. Neměli však šanci se prosadit.

Do pokoje vešla Sandersonová s obálkou na stříbrném tácku. Maud se lekla, když poznala Walterovo písmo. Zírala na služebnou jako opařená. Co ji to napadlo? To si neuvědomuje, že když byl původní vzkaz tajný, musí být tajná i odpověď?

Nemůže si číst Walterův vzkaz před Fitzem. S bušícím srdcem dopis převzala, s předstíranou lhostejností ho nechala ležet vedle svého talířku a pak požádala Grouta, aby jí dolil kávu.

Zahloubala se do novin a snažila se skrýt paniku. Fitz jí nekontroloval poštu, ale jako hlava rodiny měl právo číst každý dopis adresovaný ženské příbuzné žijící v jeho domě. Žádná počestná žena by neprotestovala.

Musí co nejrychleji dosnídat a vzkaz si neotevřený odnést. Pokoušela se sníst kousek toastu a namáhavě soukala sousta do vyschlého hrdla.

Fitz zvedl oči od The Times. „Nepřečteš si ten dopis?“ zeptal se. A pak k její hrůze dodal: „Vypadá to jako von Ulrichovo písmo.“

Neměla na vybranou. Čistým nožem na máslo rozřízla obálku a pokusila se nasadit neutrální výraz.

Devět hod.

Drahá,

všem na velvyslanectví nám oznámili, abychom si sbalili věci, zaplatili účty a připravili se k rychlému odjezdu z Británie.

My dva bychom o našem plánu neměli říkat nikomu. Po dnešní noci se vrátím do Německa a Ty zůstaneš tady u svého bratra. Všichni jsou zajedno, že tahle válka nemůže trvat déle než pár týdnů či nanejvýš měsíců. Jakmile skončí a my budeme stále naživu, sdělíme všem naši šťastnou novinu a začneme nový společný život.

A pro případ, že válku nepřežijeme, dopřejme si, prosím, jednu noc štěstí jako manželé.

Miluji Tě

W.

P. S. Německo před hodinou vpadlo do Belgie.

Hlavou se jí míhaly myšlenky. Tajná svatba! Nikdo se to nedozví. Walterovi budou nadřízení dál důvěřovat, protože nebudou vědět, že si vzal nepřátelskou cizinku, a on bude moct bojovat, jak mu čest velí, a dokonce pracovat v tajných službách. Muži se budou Maud dál dvořit, protože ji budou považovat za svobodnou, ale ona si s tím nějak poradí: celá léta dává ctitelům košem. Budou žít odděleně až do konce války, ale ten přijde nejpozději za pár měsíců.

Fitz přerušil její myšlenky. „Co píše?“

Maud se zatmělo před očima. Nic z toho nemůže Fitzovi říct. Jak má na otázku odpovědět? Pohlédla na list papíru krémové barvy a na rovné písmo a zrak jí padl na P.S. „Píše, že Německo dnes v osm ráno vpadlo do Belgie.“

Fitz odložil vidličku. „A je to tady.“ Výjimečně i on vypadal otřeseně.

Teta Herm prohodila: „Do maličké Belgie! Myslím, že tihle Němci jsou nejhorší násilníci.“ Pak se zatvářila zmateně a dodala: „Samozřejmě kromě pana von Ulricha. Ten je šarmantní.“

„Tolik, pokud jde o zdvořilou žádost britské vlády,“ poznamenal Fitz.

„Je to šílenství,“ řekla sklíčeně Maud. „Tisíce mužů padnou ve válce, kterou nikdo nechce.“

„Myslel bych, že bys tu válku mohla podporovat,“ nadhodil Fitz hádavě. „Koneckonců budeme bránit Francii, jedinou další skutečnou demokracii v Evropě. A našimi nepřáteli budou Německo a Rakousko, říše, kde volené parlamenty jsou v podstatě bezmocné.“

„Ale naším spojencem bude Rusko,“ připomněla Maud hořce. „Budeme tedy bojovat za uchování nejbrutálnější a nejzaostalejší monarchie v Evropě.“

„Rozumím ti.“

„Všechny na velvyslanectví vyzvali, aby se spakovali,“ pokračovala. „Třeba už Waltera nikdy neuvidíme.“ Nenuceně dopis odložila.

Nevyšlo to. „Můžu se podívat?“ zeptal se Fitz.

Maud ztuhla. Tohle mu ukázat nemůže. Nejen že by ji zamkl: kdyby si přečetl větu o jedné noci štěstí, mohl by popadnout revolver a Waltera zastřelit.

„Můžu?“ opakoval Fitz a natáhl ruku.

„Ovšem,“ odpověděla. Váhala ještě vteřinu, pak sáhla po dopisu. V posledním okamžiku dostala nápad: převrhla šálek a polila list papíru kávou. „Ach, zatraceně!“ vyjekla a s úlevou si povšimla, že káva rozpustila modrý inkoust a slova se rozpila.

Grout přispěchal a začal nepořádek uklízet. Maud předstírala, že mu pomáhá, zvedla dopis a složila ho, čímž si pojistila, že kdyby kávě do této chvíle cokoli napsaného uniklo, nyní už to bude určitě zmáčené. „Odpusť, Fitzi,“ omluvila se. „Ale žádné další informace tam vlastně nebyly.“

„Nevadí,“ mávl rukou a vrátil se k novinám.

Maud složila ruce do klína, aby skryla jejich třas.

{II}

Tohle byl teprve začátek.

Pro Maud bude obtížné dostat se sama z domu. Podobně jako všechny dámy z vyšších vrstev neměla vycházet nikam bez doprovodu. Muži předstírali, že mají starost o ochranu svých žen, ale popravdě šlo o prostředek kontroly. Takhle to bezpochyby zůstane, dokud ženy nezískají volební právo.

Maud strávila půlku života hledáním způsobů, jak se tomu vyhnout. Bude muset nepozorovaně vyklouznout. To bude ovšem docela těžké. I když ve Fitzově sídle v Mayfair žili jen čtyři rodinní příslušníci, v kteroukoli dobu se po domě pohyboval nejméně tucet služek a sluhů.

Navíc musí zůstat celou noc venku, aniž to někdo vytuší.

Začala pečlivě pracovat na svém plánu.

„Bolí mě hlava,“ oznámila ke konci oběda. „Beo, omluvíš mě, když dneska nepřijdu na večeři?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Bea. „Nemůžu pro tebe něco udělat? Nemám poslat pro profesora Rathbonea?“

„Ne, děkuju, není to nic závažného.“ Nezávažná bolest hlavy byl obvyklý eufemistický výraz pro menstruaci a všichni to přijímali bez dalších poznámek.

Zatím to jde dobře.

Vyšla nahoru do svého pokoje a zazvonila na služebnou. „Jdu si lehnout, Sandersonová,“ započala řeč, kterou si pečlivě předem připravila. „Nejspíš zůstanu zbytek dne v posteli. Řekněte prosím ostatnímu služebnictvu, aby mě v žádném případě nerušili. Možná si zazvoním pro večeři, ale pochybuji o tom: mám pocit, že bych mohla spát až do rána.“

To by mělo zajistit, aby si její nepřítomnosti po zbytek dne nikdo nevšiml.

„Nejste nemocná, paní?“ zeptala se Sandersonová znepokojeně. Některé dámy uléhají často, ale u Maud to bylo vzácné.

„Jsou to normální ženské záležitosti, jen trochu horší než obvykle.“

Maud poznala, že jí Sandersonová nevěří. Dneska ji už poslala s tajným vzkazem, což se dosud nikdy nestalo. Sandersonová ví, že se děje něco neobvyklého. Jenže služebné nemůžou své paní vyslýchat. Nezbude jí než se tomu divit.

„A ráno mě nebuďte,“ dodala Maud. Nevěděla, kdy se vrátí, ani jak se nepozorovaně vkrade zpátky do domu.

Sandersonová odešla. Bylo čtvrt na čtyři. Maud se rychle svlékla, pak se podívala do šatníku.

Nebyla zvyklá vytahovat si šaty sama – obvykle to dělala Sandersonová. K černým vycházkovým šatům měla klobouk se závojem, ale na svatbu si nemůže vzít černé oblečení.

Pohlédla na hodiny nad krbem: za deset minut půl čtvrté. Není čas otálet.

Vybrala si elegantní francouzský oděv. Oblékla si přiléhavou bílou blůzku s krajkou a vysokým límečkem zdůrazňujícím její dlouhý krk. Přes ni si vzala šaty tak bledě modré barvy, že byly téměř bílé. Podle poslední odvážné módy sahaly asi pět centimetrů nad kotníky. Oblečení doplnila tmavomodrým slamákem se širokým okrajem a závojem stejné barvy a veselým modrým slunečníkem s bílým podsítím. K tomu měla ladící modrou sametovou taštičku se zatahovací šňůrkou. Do té vložila hřeben, malou fiolu s parfémem a čisté kalhotky.

Hodiny odbily půl čtvrté. Walter už bude venku čekat. Cítila, jak jí prudce buší srdce.

Stáhla si závoj a pozorně se na sebe zadívala do vysokého zrcadla. Nebyly to úplně svatební šaty, ale měla pocit, že na matričním úřadě budou snad vypadat zcela patřičně. Ještě nikdy se nezúčastnila civilního svatebního obřadu, takže úplnou jistotu neměla.

Vytáhla klíč ze zámku, stoupla si za zavřené dveře a naslouchala. Nechtěla potkat nikoho, kdo by jí mohl klást otázky. Nezáleželo na tom, jestli ji uvidí některý sluha, jemuž by bylo jedno, co Maud dělá, ale všechny služebné teď vědí, že jí údajně není dobře – a kdyby narazila na někoho z rodiny, její lež by vyšla okamžitě najevo. O ostudu jí nešlo, ale bála se, že by se ji pokusili zastavit.

Už se chystala dveře otevřít, když zaslechla těžké kroky a ucítila pach kouře. To je určitě Fitz – odchází do Sněmovny lordů nebo možná do Whiteova klubu a ještě dokuřuje doutník, který si zapálil po obědě. Netrpělivě vyčkávala.

Po chvíli ticha vykoukla ven. Široká chodba zela prázdnotou. Vykročila ven, zavřela dveře, zamkla je a klíč strčila do sametové taštičky. Kdyby teď někdo vzal za kliku, bude si myslet, že Maud vevnitř spí.

Neslyšně prošla po koberci chodbou až ke schodišti a podívala se dolů. V hale nikoho neviděla. Rychle sbíhala po schodech. Když se ocitla na podestě, uslyšela nějaký zvuk a ztuhla. Dveře do suterénu se rozlétly a vynořil se Grout. Maud zatajila dech. Dívala se dolů na plešaté temeno Groutovy hlavy, zatímco muž přecházel halou se dvěma karafami portského. Kráčel zády ke schodům a vešel do jídelny, aniž pohlédl nahoru.

Sotva za ním dveře zaklaply, Maud odhodila veškerou opatrnost a posledních pár schodů seběhla. Otevřela domovní dveře, vyšla ven a zabouchla za sebou. Příliš pozdě zalitovala, že ji nenapadlo zavřít je tiše.

Tichá mayfairská ulice se topila v srpnovém slunci. Maud se rozhlédla na obě strany a uviděla koňský potah prodavače ryb, chůvu s kočárkem a taxikáře vyměňujícího kolo u vozu. O sto metrů dál na opačné straně ulice stálo bílé auto s modrou plátěnou stahovací střechou. Maud měla auta ráda a poznala, že tohle je Benz 10/30, který patří Walterovu bratranci Robertovi.

Když přecházela ulici, Walter vystoupil a jí se srdce zatetelilo štěstím. Měl na sobě světle šedý společenský oblek s bílým karafiátem. Pohlédl jí do očí a ona podle jeho výrazu poznala, že si až do této chvíle nebyl jistý, jestli přijde. Tohle pomyšlení jí vehnalo slzy do očí.

Teď se mu však tvář zjasnila radostí. Jak je to zvláštní a úžasné, pomyslela si, přivodit druhému člověku takové štěstí.

Úzkostlivě se ohlédla k domu. Ve dveřích stál zmatený a zamračený Grout a rozhlížel se na všechny strany. Tušila, že zaslechl bouchnutí domovních dveří. Rázně zase otočila hlavu zpátky a pomyslela si: Konečně volná!

Walter jí políbil ruku. Chtěla, aby ji políbil pořádně, ale překážel v tom závoj. Kromě toho se to před svatbou nepatřilo. Není zapotřebí odhazovat všechna pravidla slušného chování.

Viděla, že Robert sedí za volantem. Pozdravil ji pozvednutím šedého cylindru. Walter mu důvěřuje. Bude jedním ze svědků.

Walter otevřel dveře a Maud usedla na zadní sedadlo. Tam už někdo seděl a Maud poznala hospodyni z Tŷ Gwyn. „Williamsová!“ vykřikla.

Williamsová se usmála. „Měla byste mi radši začít říkat Ethel,“ řekla. „Mám být svědkem na vaší svatbě.“

„Samozřejmě – omlouvám se.“ Maud ji spontánně objala. „Děkuju, že jste přišla.“

Auto se rozjelo.

Maud se předklonila a promluvila na Waltera. „Jak jsi našel Ethel?“

„Říkalas mi, že přišla na vaši kliniku. Adresu jsem dostal od doktora Greenwarda. Věděl jsem, že jí důvěřuješ, protože sis ji vybrala, aby ti dělala garde tehdy v Tŷ Gwyn.“

Ethel podala Maud malou kytici. „Vaše svatební kytice.“

Byly to růže, korálově růžové – květiny vášně. Zná Walter symboliku květin? „Kdo je vybíral?“

„Byl to můj návrh,“ přiznala Ethel. „A když jsem Walterovi vysvětlila jejich význam, líbilo se mu to.“ Ethel zčervenala.

Maud si uvědomila, že Ethel ví, jak jsou vášniví, protože viděla, jak se líbají. „Jsou dokonalé,“ pochválila ji.

Ethel měla světle růžové šaty, které vypadaly nové, a klobouk zdobený dalšími růžovými růžemi. To určitě zaplatil Walter. Jak je pozorný.

Jeli po Park Lane a mířili do Chelsea. Já se vdávám, pomyslela si Maud. V minulosti, kdykoli si představila svou vlastní svatbu, viděla ji jako svatby všech svých kamarádek – únavný den se zdlouhavým obřadem. Takhle je to lepší. Nic se neplánovalo, žádný seznam hostů, žádné zajišťování hostiny. Nebudou žádné chvalozpěvy, žádné slavnostní řeči, žádní opilí příbuzní, co se ji snaží líbat: jen ženich a nevěsta a dva lidé, které mají rádi a kterým důvěřují.

Všechny myšlenky na budoucnost pustila z hlavy. Evropa je ve válce a stát se může cokoli. Hodlá si jen užít tento den – a noc.

Když projížděli po King’s Road, pocítila náhle úzkost. Chytila Ethel za ruku. V hrůzostrašné představě viděla Fitze, jak je pronásleduje ve svém cadillaku a křičí: „Zastavte tu ženu!“ Ohlédla se přes rameno. Po Fitzovi ani jeho autu samozřejmě nikde ani památky.

Zastavili u klasicistního průčelí radnice v Chelsea. Robert vzal Maud pod paží a odvedl ji po schodech ke vchodu. Walter s Ethel je následovali. Kolemjdoucí se zastavovali a přihlíželi: svatbu má rád každý.

Uvnitř měla budova bohatou viktoriánskou výzdobu s barevnou dlažbou na podlaze a sádrovými dekoracemi na stěnách. Působilo to jako správné místo pro svatbu.

Museli počkat v hale: v půl čtvrté se konala jiná svatba a ta ještě neskončila. Všichni čtyři se postavili do kroužku a nikdo nevěděl co říct. Maud si přičichla k růžím a jejich vůně jí stoupla do hlavy, jako by vypila sklenici šampaňského.

Po pár minutách se předchozí svatebčané vynořili, nevěsta v prostých šatech a ženich ve vojenské uniformě s hodností seržanta. Možná i oni učinili náhlé rozhodnutí kvůli válce.

Maud a její společnost vešli dovnitř. Matrikář seděl u obyčejného stolu, na sobě měl žaket a stříbrnou kravatu. Karafiát v knoflíkové dírce je hezký detail, pomyslela si Maud. Vedle něj seděl úředník ve vycházkovém obleku. Udali svá jména jako pan von Ulrich a slečna Maud Fitzherbertová. Maud si zvedla závoj.

„Slečno Fitzherbertová, můžete mi poskytnout doklad o své totožnosti?“ požádal matrikář.

Nevěděla, o čem mluví.

Spatřil její nechápavý výraz a upřesnil: „Třeba rodný list?“

Rodný list neměla. Netušila, že se to požaduje, a i kdyby to věděla, nemohla by ho přinést, protože Fitz ho má uložený v bezpečnostním trezoru spolu s dalšími rodinnými dokumenty, jako je jeho poslední vůle. Zmocnila se jí panika.

Pak se ozval Walter: „Myslím, že tohle bude stačit.“ Vytáhl z kapsy orazítkovanou a ofrankovanou obálku určenou slečně Maud Fitzherbertové na adrese dětské kliniky. Určitě ji vzal, když byl navštívit doktora Greenwarda. Bylo to od něj moc chytré.

Matrikář obálku bez komentáře vrátil. „Je mou povinností připomenout vám závažnou a závaznou povahu slibu, který se chystáte složit.“

Maud se cítila poněkud dotčená náznakem toho, že třeba neví, co dělá, ale pak si uvědomila, že tohle musí matrikář říct každému.

Walter se ještě víc napřímil. To je ono, pomyslela si Maud; žádné ohlížení se zpátky. Byla si jistá, že si chce Waltera vzít – ale nejen to, silně si uvědomovala, že dosáhla třiadvaceti let, aniž poznala kohokoli jiného, o kom by mohla aspoň vzdáleně uvažovat jako o manželovi. Každý jiný muž, s nímž se setkala, jednal s ní a se všemi ženami jako s přerostlými dětmi. Jenom Walter byl jiný. Buď on, nebo nikdo.

Matrikář pronášel slova, která Walter opakoval. „Slavnostně prohlašuji, že nevím o žádné zákonné překážce, proč bych já, Walter von Ulrich, nemohl uzavřít manželský svazek s Maud Elizabeth Fitzherbertovou.“

Zatímco mluvil, Maud pozorovala jeho obličej. Hlas měl pevný a zřetelný.

Pak on vážně pozoroval ji, jak činí totéž prohlášení. Jeho vážnost milovala. Když muži, dokonce i chytří muži, mluví se ženami, většinou začnou plácat hlouposti. Walter s ní hovořil stejně inteligentně jako s Robertem nebo Fitzem a – co je ještě neobvyklejší – naslouchal jejím odpovědím.

Pak přišly na řadu sliby. Když si ji Walter bral za manželku, díval se jí do očí a ona tentokrát v jeho hlase rozpoznala malé rozechvění. To byla další věc, kterou milovala: věděla, že ona dokáže podrýt jeho vážnost. Dokáže ho rozechvět láskou, štěstím i touhou.

Složila stejný slib. „Žádám tyto přítomné, aby dosvědčili, že já, Maud Elizabeth Fitzherbertová, si beru tebe, Waltře von Ulrichu, za svého právoplatného manžela.“ V jejím hlase nebyla patrná žádná rozechvělost a Maud se zmocnily mírné rozpaky, že není viditelně pohnutá – jenže to nebyl její styl. Raději vypadala klidně, i když klidná nebyla. Walter tomu rozuměl a ten ví víc než kdo jiný o bouřích skryté vášně v jejím srdci.

„Máte prstýnek?“ zeptal se matrikář. Maud na to ani nepomyslela – Walter však ano. Z kapsičky u vesty vytáhl obyčejný zlatý snubní prsten, uchopil její ruku a nasadil ho na prst. Velikost musel odhadovat, ale trefil to skoro přesně, prsten byl jen o maličko větší. Jejich manželství má být tajné, a tak ho po dnešním dni nějakou dobu nosit nebude.

„Prohlašuji vaše manželství za uzavřené,“ pronesl matrikář. „Můžete políbit nevěstu.“

Walter ji jemně políbil na rty. Objala ho paží kolem pasu a přitáhla ho k sobě. „Miluju tě,“ zašeptala.

Matrikář pokračoval: „A nyní oddací list. Možná byste si raději sedla… paní Ulrichová.“

Walter se usmál, Robert zahihňal a Ethel maličko zavýskla. Maud vytušila, že matrikáři se líbí být prvním, kdo nevěstu osloví jejím novým jménem. Všichni se posadili a matriční úředník začal listinu vyplňovat. Walter uvedl jako otcovo povolání armádní důstojník a jako místo narození Danzig. Maud udala, že její otec George Fitzherbert byl farmář – na Tŷ Gwyn měli ve skutečnosti stádečko ovcí, nebyla to tedy nepravda –, a že se narodila v Londýně. Robert a Ethel se podepsali jako svědci.

Náhle bylo po všem a oni vyšli z místnosti a kráčeli halou – kde čekala další hezká nevěsta s nervózním ženichem, aby učinili celoživotní slib. Když zavěšení do sebe sestupovali po schodech k autu zaparkovanému u chodníku, Ethel na ně hodila hrst konfet. Maud si mezi přihlížejícími všimla jedné asi stejně staré středostavovské ženy, která se zřejmě vracela z nákupů. Žena si pozorně prohlédla Waltera, pak obrátila pohled k Maud; ta v jejích očích spatřila závist. Ano, pomyslela si Maud, jsem šťastná holka.

Walter s Maud se posadili v autě dozadu, Robert s Ethel jeli vpředu. Když se rozjížděli, Walter uchopil Maudinu ruku a políbil ji. Pohlédli si do očí a rozesmáli se. Maud již dříve viděla, jak tohle dvojice dělají, a vždycky to považovala za hloupé a sentimentální, ale nyní jí to připadlo jako ta nejpřirozenější věc na světě.

Za několik minut dorazili do hotelu Hyde. Maud odložila závoj. Walter ji uchopil za paži a odvedl ji halou ke schodům. Robert navrhl: „Objednám šampaňské.“

Walter vybral nejlepší apartmá a zaplnil ho květinami. Muselo tu být aspoň sto korálově růžových růží. Maud se zalily oči slzami a Ethel jen zalapala po dechu. Na příborníku stála velká mísa s ovocem a krabice čokoládových bonbonů. Odpolední slunce zářilo velkými okny na křesla a pohovky čalouněné látkou živých barev.

„A teď si uděláme pohodlí!“ zvolal vesele Walter.

Zatímco Maud a Ethel prováděly důkladnou obhlídku apartmá, vešel Robert následovaný číšníkem, který přinášel podnos se šampaňským a sklenicemi. Walter láhev odzátkoval a nalil víno. Když každý uchopil sklenici, Robert oznámil: „Rád bych pronesl přípitek.“ Odkašlal si a Maud si pobaveně uvědomila, že se chystá pronést řeč.

„Můj bratranec Walter je neobyčejný muž,“ začal. „Vždycky vypadal starší než já, ačkoli jsme ve skutečnosti stejně staří. Když jsme spolu studovali ve Vídni, nikdy se neopil. Jestliže si naše parta večer vyrazila navštívit jisté domy ve městě, zůstával doma a studoval. Myslel jsem, že možná patří k oněm mužům, co nemilují ženy.“ Robert se sarkasticky usmál. „Takhle jsem vlastně uzpůsobený já – ale to je jiný příběh, jak říkají Angličani. Walter miluje svou rodinu a práci a miluje Německo, ale nikdy nemiloval žádnou ženu – až doteď. Změnil se.“ Robert se potutelně zakřenil. „Kupuje si nové kravaty. Ptá se mě – když líbáš dívku, je dobře na sebe chrstnout kolínskou, nebo jaká barva mi sluší –, jako bych já věděl, co všechno se ženám líbí. A – to je podle mě nejhorší.“ Robert se dramaticky odmlčel. „Hraje ragtime!“

Ostatní se rozesmáli. Robert pozvedl sklenici. „Připijme ženě, která takové změny způsobila – na nevěstu!“

Napili se a pak k Maudině překvapení promluvila Ethel. „Na mě připadá, abych pronesla přípitek na ženicha,“ řekla, jako by pronášela projevy celý život. Kde mohla služebná z Walesu získat takovou sebejistotu? Pak si Maud vzpomněla, že její otec je kazatel a politický aktivista – Ethel tudíž měla vzor k následování.

„Lady Maud je jiná než kterákoli žena z její společenské třídy, se kterou jsem se kdy setkala,“ začala Ethel. „Když jsem začala pracovat jako služebná na Tŷ Gwyn, byla jediným členem rodiny, který si mě vůbec povšiml. Když tady v Londýně mají neprovdané ženy děti, pak nejváženější dámy žehrají na morální úpadek – ale Maud jim nabízí praktickou pomoc. V londýnském East Endu ji považují za světici. Má však i své chyby a ty jsou závažné.“

Maud si pomyslela: A co teď?

„Na to, aby připoutala obyčejného muže, je příliš vážná,“ pokračovala Ethel. „Svým krásným zjevem a vitalitou láká nejžádoucnější muže v Londýně, aby je vzápětí zastrašila svým intelektem a pevným politickým realismem. Před časem jsem si uvědomila, že získat Maud bude moci jen výjimečný muž. Bude muset být chytrý, ale nepředpojatý, přísně morální, ale nikoli ortodoxní, silný, ale nikoli despotický.“ Ethel se usmála. „Myslela jsem, že nikdo takový neexistuje. A pak v lednu přijel taxíkem zezdola z Aberowenu, vkráčel do Tŷ Gwyn a čekání skončilo.“ Zvedla sklenici. „Na ženicha!“

Znovu si všichni připili, pak Ethel uchopila Roberta za paži. „Teď mě můžete odvézt do Ritzu na večeři, Roberte,“ vyzvala ho.

Walter vypadal překvapeně. „Počítal jsem, že se všichni společně navečeříme tady,“ namítl.

Ethel zvedla obočí. „Nemluvte hlouposti, člověče,“ napomenula ho. Vykročila ke dveřím a Roberta táhla za sebou.

„Dobrou noc,“ rozloučil se Robert, třebaže bylo teprve šest hodin. Vyšli ze dveří a zavřeli za sebou.

Maud se zasmála. Walter poznamenal: „Ta hospodyně je nesmírně inteligentní.“

„Ona mi rozumí,“ dodala Maud. Šla ke dveřím a otočila klíčem. „Tak,“ řekla. „Do ložnice.“

„Nebudeš se chtít svléknout někde nerušeně?“ zeptal se Walter se starostlivým výrazem.

„Ani ne,“ odpověděla Maud. „Nechceš se dívat?“

Polkl nasucho, a když promluvil, znělo to poněkud chraplavě. „Ano, prosím,“ přitakal. „Chci.“ Přidržel jí dveře a Maud prošla do ložnice.

Když usedla na kraj postele a zouvala si boty, byla navzdory projevované smělosti dost nervózní. Od jejích osmi let ji nikdo nahou neviděl. Nevěděla, jestli je její tělo krásné, protože žádné jiné nikdy neviděla. Ve srovnání s nahotinami v muzeích měla malá prsa a široké boky. A mezi nohama měla ochlupení, které žádné obrazy neukazovaly. Nebude si Walter myslet, že má ošklivé tělo?

Walter si odložil sako a vestu a zcela prozaicky je pověsil. Maud napadlo, že si na tohle třeba jednou zvyknou. Dělají to všichni a pořád. Nějak jí to však připadalo zvláštní, spíš děsivé než vzrušující.

Stáhla si punčochy a odložila klobouk. Nic dalšího postradatelného na sobě už neměla. Příští krok byl velký. Stoupla si.

Walter si přestal rozvazovat kravatu.

Maud si rychle rozepnula šaty a nechala je spadnout na podlahu. Pak se vysoukala ze spodničky a krajkovou blůzu si přetáhla přes hlavu. Stála před ním ve spodním prádle a pozorovala jeho obličej.

„Jsi tak krásná,“ pronesl pološeptem.

Usmála se. Vždycky promluvil správně.

Vzal ji do náruče a políbil ji. Nervozita z ní skoro spadla, začala se cítit téměř uvolněně. Vychutnávala si dotek jeho úst na svých, měkké rty i jednotlivé vousky jeho knírku. Pohladil ji po tváři, sevřel jí ušní lalůček mezi prsty a přitiskl si její ruku za krk; všechno si uvědomoval mnohem intenzivněji a napadlo ho: Tohle všechno je teď moje.

„Pojď, lehneme si,“ vyzval ji.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ještě ne.“ Odstoupila od něj. „Počkej.“ Svlékla si košilku a odhalila nejmódnější podprsenku. Sáhla si za záda, rozepnula háček a odhodila ji na podlahu. Vyzývavě se na něj podívala, aby se neopovažoval říct, že se mu její prsa nelíbí.

„Jsou nádherná,“ vydechl. „Smím je políbit?“

„Můžeš dělat, co chceš,“ odpověděla a měla pocit, že je příjemně prostopášná.

Sklonil hlavu a políbil jí jeden prs, pak druhý. Rty jemně zavadil o bradavky a ty rázem vystouply, jako by se tu ochladilo. Náhle zatoužila udělat totéž jemu, ale napadlo ji, jestli by to nepovažoval za podivné.

Walter by jí líbal prsa věčně. Jemně ho odstrčila. „Svlékni se,“ požádala ho. „Rychle.“

Zul se a odložil si ponožky, kravatu, košili, tílko a kalhoty; pak zaváhal. „Stydím se,“ přiznal se smíchem. „Nevím proč.“

„Já začnu,“ navrhla. Rozvázala tkaničku na kalhotkách a stáhla si je. Když zvedla oči, byl už také nahý a ona s leknutím spatřila penis trčící z chumáče plavého ochlupení v jeho rozkroku. Vzpomněla si, jak ho svírala přes kalhoty v opeře, a chtěla se ho teď dotknout znovu.

„Teď už si můžeme lehnout?“ zeptal se.

Znělo to tak korektně, že se rozesmála. Obličejem se mu mihl pocit křivdy a Maud se hned začala omlouvat. „Miluju tě,“ řekla a jemu se tvář zjasnila. „Pojď, prosím, lehneme si.“ Byla tak vzrušená, že hořela nedočkavostí.

Nejprve leželi vedle sebe a líbali se. „Miluju tě,“ opakovala. „Kdy tě omrzí tohle poslouchat?“

„Nikdy,“ ujistil ji galantně.

Věřila mu.

Po chvíli se zeptal: „Už?“ a ona přikývla.

Roztáhla nohy. Lehl si na ni a spočinul vahou na loktech. Byla napjatá očekáváním. Přenesl váhu na levou paži, sáhl jí mezi stehna a ona pocítila, jak jeho prsty roztahují vlhký otvor; pak pocítila něco většího. Přitlačil a ji to náhle zabolelo. Vykřikla.

„Promiň!“ omlouval se. „Dělám ti bolest. Je mi to hrozně líto.“

„Chviličku počkej,“ požádala. Bolest nebyla tak zlá. Spíš se lekla než co jiného. „Zkus to znovu,“ vyzvala ho. „Jen jemně.“

Ucítila, jak se jí na okraji znovu dotýká jeho penis, a věděla, že se dovnitř nedostane: byl příliš velký, nebo otvor příliš malý, nebo obojí. Nechala ho však, aby zatlačil, a doufala v to nejlepší. Bolelo to, ale tentokrát jen zaskřípala zuby a nevykřikla. Její stoicismus nevedl k ničemu. Walter po chvíli přestal. „Dovnitř to nepůjde,“ konstatoval.

„Co se stalo?“ zeptala se nešťastně. „Myslela jsem, že to má proběhnout přirozeně.“

„Nechápu to,“ přiznal. „Nemám s tím žádné zkušenosti.“

„A já už vůbec ne.“ Sáhla dolů a sevřela mu penis. Moc se jí ten pocit v ruce líbil: pevný, ale jemný. Pokusila se ho zavést do sebe sama a zvedla boky, aby to usnadnila; on se však po chvíli odtáhl a omluvil se: „Promiň! Mě to bolí taky.“

„Myslíš, že jsi větší, než je obvyklé?“ zeptala se nesměle.

„Ne. Když jsem byl na vojně, viděl jsem mnoho nahatých mužských. Někteří je mají obzvlášť velké a jsou na to patřičně hrdí, ale já jsem průměrný, a stejně, nikdy jsem neslyšel, že by si jediný z nich na tohle stěžoval.“

Maud přikývla. Jediný penis, který v životě viděla, byl Fitzův, a pokud se pamatuje, byl asi stejně velký jako Walterův. „Možná jsem moc úzká.“

Zavrtěl hlavou. „Když mi bylo šestnáct, pobýval jsem na zámku Robertovy rodiny v Maďarsku. Pracovala tam jedna služka, Gréta se jmenovala, a ta byla hodně… temperamentní. Pohlavní styk jsme neměli, ale experimentovali jsme. Dotýkal jsem se jí, jako jsem se dotýkal tebe v knihovně v Sussex House. Doufám, že se nezlobíš, když to říkám.“

Políbila ho na bradu. „Ani v nejmenším.“

„Greta se v tom místě od tebe nijak nelišila.“

„Tak co je špatně?“

Povzdechl si a odsunul se vedle ní. Položil paži pod její hlavu, přitáhl ji k sobě a políbil ji na čelo. „Slyšel jsem, že novomanželé mívají potíže. Někdy je muž tak nervózní, že se erekce vůbec nezdaří. Taky jsem slyšel o mužích, kteří se nadměrně vzruší natolik, že ejakulace nastane dřív, než vůbec k něčemu dojde. Myslím, že musíme být trpěliví a milovat se navzájem; uvidíme, co se stane.“

„Ale my máme jen jednu noc!“ Maud se rozplakala.

Walter ji pohladil a uklidňoval ji: „No tak, no tak,“ ale nebylo to k ničemu. Měla pocit naprostého selhání. Myslela jsem, že jsem bůhvíjak chytrá, vyčítala si v duchu, jak jsem bratrovi unikla a tajně si vzala Waltera, a teď se z toho vyklubala katastrofa. Byla zklamaná, ale ještě víc ji to mrzelo kvůli Walterovi. Jaká hrůza čekat do osmadvaceti a pak se oženit se ženou, která ho nedokáže uspokojit!

Přála si, aby si o tom mohla s někým promluvit, s nějakou ženou – ale s kým? Pomyšlení, že to bude probírat s tetou Herm, bylo absurdní. Některé ženy sdílejí svá tajemství se služebnými, ale Maud takový vztah se Sandersonovou nikdy neměla. Možná by si měla promluvit s Ethel. Teď si uvědomila, že právě Ethel jí řekla, že mít mezi nohama ochlupení je normální. Jenže Ethel odešla s Robertem.

Walter se v posteli posadil. „Objednáme si večeři a třeba láhev vína,“ navrhl. „Sedneme si jako manželé a budeme si chvíli jen tak povídat. Později to zkusíme znovu.“

Maud neměla na jídlo ani pomyšlení a neuměla si představit, že by si měla „jen tak“ povídat, ale nic lepšího ji nenapadalo, a tak souhlasila. Celá nešťastná se začala zase oblékat. Walter se oblékl rychle, přešel do vedlejšího pokoje a zazvonil na pokojovou službu. Slyšela, jak objednává studená masa, uzenou rybu, saláty a láhev bílého.

Seděla u otevřeného okna a dívala se dolů do ulice. Plakát u novinového stánku oznamoval BRITSKÉ ULTIMÁTUM NĚMECKU. Waltera třeba v té válce zabijí. Nechtěla, aby zemřel jako panic.

Když přinesli jídlo, Walter ji zavolal a ona si přišla sednout k němu. Číšník rozprostřel na stůl bílý ubrus a naservíroval uzeného lososa, krájenou šunku, hlávkový salát, rajčata, okurky a krajíčky bílého chleba. Neměla hlad, ale usrkávala víno, které jim nalil, a uždibovala lososa, aby ukázala dobrou vůli.

Nakonec si jen tak povídali. Walter vzpomínal na dětství, na matku a na školní léta v Etonu. Maud mluvila o večírcích pořádaných v Tŷ Gwyn, když ještě žil její otec. Hosty bývali nejmocnější muži země a matka musela pokaždé zařídit rozdělení pokojů tak, aby muži byli blízko svých milenek.

Zpočátku si Maud uvědomovala, že si spolu povídají jako dva lidé, kteří se sotva znají. Brzy se však uvolnili, přešli do normálního důvěrného tónu a Maud říkala, co jí přišlo na mysl. Číšník sklidil ze stolu a oni si přesedli na pohovku, kde se vzali za ruce a pokračovali v rozhovoru. Hloubali o sexuálním životě jiných lidí: svých rodičů, Fitze, Roberta, Ethel, dokonce i vévodkyně. Maud fascinovalo, že se dozvídá něco o takových mužích, jako je Robert: kde se setkávají, jak se navzájem poznávají a co dělají. Walter jí řekl, že se líbají stejně, jako muži líbají ženy, a dělají to, co mu ona dělala v opeře, a jiné věci. Říkal, že si podrobnostmi není jistý, ale Maud si myslela, že to ví a jenom se to stydí říct.

Překvapilo ji, když hodiny na krbové římse odbily půlnoc. „Pojďme do postele,“ vyzvala ho. „Chci ti ležet v náručí, i kdyby věci neprobíhaly tak, jak by měly.“

„Dobrá.“ Zvedl se. „Nevadilo by ti, kdybych napřed něco vyřídil? V hale je telefon, který můžou hosté používat. Rád bych zavolal na velvyslanectví.“

„Samozřejmě.“

Vyšel na chodbu. Maud prošla po chodbě na záchod, pak se vrátila do apartmá. Svlékla se a lehla si do postele nahá. Cítila, že je jí skoro jedno, co se teď stane. Oni dva se milují, jsou spolu, a kdyby nic jiného, i tohle by stačilo.

Walter se vrátil po pár minutách. Obličej měl zachmuřený a Maud okamžitě věděla, že přináší špatné zprávy. „Británie vyhlásila Německu válku,“ oznámil.

„Ach, Waltře, je mi to tak líto!“

„Před hodinou přijali na velvyslanectví notu. Doručil ji mladý Nicholson z ministerstva zahraničí a princ Lichnowsky musel vstát – už spal.“

Věděli, že k tomu téměř určitě dojde, ale pro Maud to přesto byla těžká rána. Viděla, že i Walter je rozrušený.

Bezmyšlenkovitě se svlékl, jako by se před ní svlékal celá léta. „Zítra odjíždíme,“ řekl. Sundal si spodky a ona viděla, že v normálním stavu je jeho penis malý a svraštělý. „V deset hodin musím být se sbalenými zavazadly na nádraží Liverpool Street.“ Zhasl světlo a lehl si k ní.

Leželi vedle sebe, nedotýkali se a Maud si zoufalou chvíli myslela, že se Walter takhle chystá usnout; pak se k ní otočil, objal ji a políbil ji na ústa. Navzdory všemu ji zaplavila touha; skutečně se zdálo, že všechny jejich nepříjemnosti jen přispívají k tomu, že její láska k němu je naléhavější a intenzivnější. Na hebkém břichu pocítila, jak se mu ztopořuje penis. Po chvíli se Walter zvedl nad ni. Opět se opřel o levou paži a pravou rukou se jí začal dotýkat. Opět pocítila tlak penisu. Opět to zabolelo – ale jen na chvilku. Tentokrát do ní vešel.

Ještě okamžik odolávala, pak ztratila panenství a on se náhle ocitl úplně uvnitř; sevřeli se v onom nejstarším ze všech objetí.

„Bohu díky,“ zašeptala. Pocit úlevy vystřídala rozkoš a šťastná Maud se začala pohybovat v rytmu s ním; konečně se milují.

ČÁST DRUHÁ

VÁLKA TITÁNŮ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Začátek až konec srpna 1914

K

atěrina byla plná úzkosti. Když se po celém Sankt Petěrburgu objevily mobilizační plakáty, posadila se v Grigorijově pokoji na ubytovně, rozrušeně si rukou pročesávala dlouhé plavé vlasy a naříkala: „Co si počnu? Co si počnu?“

Toužil sevřít ji do náruče, slíbat jí slzy a slíbit, že ji nikdy neopustí. Takový slib však učinit nemohl a ona ostatně miluje jeho bratra.

Grigorij byl na vojně a byl tedy vojákem v záloze, teoreticky připraveným k boji. Převážná část jeho výcviku ve skutečnosti spočívala v pochodování a stavbě silnic. Nicméně očekával, že ho povolají mezi prvními.

Zuřil. Válka je stejně hloupá a nesmyslná jako vše, co car Nikolaj dělá. V Bosně někoho zavraždili a o měsíc později je Rusko ve válce s Německem! Na obou stranách padnou tisíce dělníků a rolníků a ničeho se nedosáhne. Pro Grigorije a pro každého, koho zná, to je důkaz, že ruská šlechta je na vládnutí příliš hloupá.

I jestli to přežije, válka mu zmaří plány. Spořil si na další lístek do Ameriky. Při mzdě, kterou dostává v Putilovském závodu, by mu to trvalo další dva nebo tři roky, ale ze žoldu tolik nenašetří do smrti. Kolik let ještě bude muset snášet nespravedlnost a brutalitu carského panství? Ještě větší starosti si dělal o Katěrinu. Co s ní bude, když ho odvedou do války? Bydlela v ubytovně ve společném pokoji se třemi dalšími dívkami a zaměstnali ji v Putilovském závodu, kde balila puškové náboje do kartónových krabic. Ovšem až se dítě narodí, bude muset aspoň na nějakou dobu přestat pracovat. Kde vezme peníze pro sebe a pro dítě, když tu Grigorij nebude? Bude zoufalá a on věděl, co dělají venkovské dívky v Sankt Petěrburgu, když zoufale potřebují peníze. Nedej Bože, aby prodávala na ulici své tělo.

První den ani první týden ho však nepovolali. Podle novin mobilizovali posledního červencového dne dva a půl milionu záložníků, ale to byly jen takové řeči. Není možné, aby tolik mužů nechali nastoupit, vydali jim uniformy a posadili je do vlaků na frontu v jednom dni, dokonce ani v jednom měsíci by to nešlo. Povolávali je po skupinách, některé dřív, jiné později.

Jak míjely první horké srpnové dny, Grigorij si začínal myslet, že ho třeba vynechali. Byla to trýznivě nepravděpodobná možnost. Armáda patřila k nejhůře řízeným institucím v beznadějně dezorganizované zemi a tisíce mužů nejspíš zůstávaly přehlédnuté díky pouhé neschopnosti úřadů.

Katěrina si zvykla přicházet do jeho pokoje časně každé ráno, když připravoval snídani. To býval zlatý hřeb jeho dne. Tou dobou byl už vždycky umytý a oblečený, ale ona se objevovala ve spodničce, ve které spala, půvabně rozcuchaná a zívající. Přibývala na váze a oblečení jí začínalo být těsné. Počítal, že musí být v pátém měsíci. Prsa a boky se jí rozšířily a na břiše vyrostla malá, ale zřetelná vypouklina. Její vnady ho mučivě přitahovaly. Grigorij se snažil necivět pořád na její tělo.

Jednou ráno přišla, když právě míchal na pánvi dvě vejce. S kaší už při snídani nevystačili: bratrovo nenarozené dítě potřebovalo dobré jídlo, aby sílilo a bylo zdravé. Většinou se Grigorij dělil s Katěrinou o něco výživného, o šunku, sledě nebo její oblíbené párky.

Katěrina měla pořád hlad. Sedla si ke stolu, uřízla si z bochníku tlustý krajíc černého chleba a začala jíst, příliš netrpělivá, než aby na něj počkala. S plnými ústy se zeptala: „Když vojáka zabijou, kdo dostane jeho nevyplacený žold?“

Grigorij si pamatoval, že udával jméno a adresu nejbližšího příbuzného. „V mým případě Lev,“ odpověděl.

„Jestlipak je už v Americe?“

„Určitě. Dostat se tam netrvá osm týdnů.“

„Doufám, že našel nějaký zaměstnání.“

„Nedělej si starosti. Ten bude v pořádku. Jeho má každý rád.“ Grigorij pocítil vůči bratrovi záchvěv zatrpklosti. Lev měl být tady v Rusku, starat se o Katěrinu a její nenarozené dítě a dělat si vrásky kvůli povolávacímu rozkazu, zatímco Grigorij mohl začínat nový život, na který si šetřil a který si plánoval. Jenže Lev mu tuto příležitost ukradl. A Katěrina si přesto dělá starosti kvůli muži, který ji opustil, nikoli kvůli tomu, který zůstal.

„Jsem si jistá, že se mu v Americe daří, ale stejně bych byla ráda, kdyby nám napsal,“ řekla.

Grigorij nastrouhal na vejce kus tvrdého sýra a osolil je. Smutně si pomyslel, že z Ameriky možná nikdy nic nepřijde. Lev nebyl sentimentální a nejspíš se rozhodl shodit ze sebe minulost, jako se ještěrka zbavuje staré kůže. Tuto myšlenku však Grigorij nepronesl nahlas kvůli Katěrině, která stále doufala, že pro ni Lev pošle.

„Myslíš, že půjdeš bojovat?“ zeptala se.

„Jestli to budu moct jen trochu ovlivnit, tak ne. Za co bojujeme?“

„Prej za Srbsko.“

Grigorij rozdělil vejce na dva talířky a přisedl si k ní. „Jde jen o to, jestli Srby bude tyranizovat rakouský císař nebo ruský car. Myslím, že Srbům je to jedno, mně tedy rozhodně.“

Začal jíst.

„Tedy za cara.“

„Bojoval bych za tebe, za Lva, za sebe, za tvoje dítě… ale za cara? To ne.“

Katěrina rychle snědla vejce a vytřela talířek dalším krajícem chleba. „Jaký jméno by se ti líbilo pro kluka?“

„Můj otec se jmenoval Sergej a jeho otec Tichon.“

„Mně se líbí Michail,“ řekla. „Jako archanděl.“

„To se líbí většině lidí. Proto je to jméno tak běžný.“

„Možná bych ho měla pojmenovat Lev. Nebo dokonce Grigorij.“

Grigorije to dojalo. Byl by nadšený, kdyby měl synovce pojmenovaného po sobě. Nerad však vůči ní vznášel jakékoli požadavky. „Lev by bylo hezký,“ odpověděl.

Ozvala se tovární siréna – bylo ji slyšet v celé čtvrti Narvě – a Grigorij se zvedl k odchodu.

„Já umeju nádobí,“ nabídla se Katěrina. Práce jí začínala až v sedm, o hodinu později než Grigorijovi.

Nastavila tvář a Grigorij ji políbil. Byl to jen krátký polibek a Grigorij nedovoloval svým rtům otálet, ale zároveň si vychutnával hebkou hladkost její pleti a teplou, ospalou vůni krku.

Pak si nasadil čepici a vyšel ven.

Letní počasí bylo navzdory časné ranní hodině teplé a vlahé. Grigorij se ubíral ulicemi tak svižně, až se začínal potit.

V těch dvou měsících od Lvova odchodu zapadl Grigorij s Katěrinou do vyběhaných kolejí rozpačitého přátelství. Ona na něm byla závislá a on se o ni staral, ale každý z nich stál o něco jiného. Grigorij chtěl lásku, nikoli přátelství. A Katěrina chtěla Lva, nikoli Grigorije. Grigorij však nalezl jisté naplnění v tom, že zajišťoval, aby Katěrina dobře jedla. Byl to jediný způsob, jímž mohl svou lásku vyjadřovat. Dlouhodobě by tohle sotva fungovalo, ale právě teď bylo obtížné brát v úvahu dlouhodobá hlediska. Stále si plánoval, že z Ruska uteče a najde si cestu do zaslíbené země – Ameriky.

Na tovární bránu vyvěsili mobilizační plakáty a kolem nich se hromadili muži; ti, co neuměli číst, žádali druhé, aby jim to přečetli nahlas. Grigorij se ocitl vedle Izáka, kapitána fotbalového mužstva. Byli stejně staří a oba byli vojáky v záloze. Grigorij pečlivě prozkoumal vyhlášky a hledal název jejich jednotky.

Dnes se tu objevila.

Podíval se znovu, ale nebylo tu žádných pochyb: Narevský pluk.

Prohlédl si jmenný seznam a našel své jméno.

Nevěřil, že se to může stát. Ale to jen klamal sám sebe. Je mu dvacet pět, je zdravý a silný, dokonalý materiál na vojáka. Ovšemže půjde do války.

Co bude s Katěrinou? A jejím miminkem?

Izák hlasitě zaklel. I jeho jméno stálo na seznamu.

Za zády se jim ozval čísi hlas: „Nemusíte si dělat starosti.“

Otočili se a spatřili dlouhou, hubenou postavu asi pětatřicetiletého inženýra Kanina, přívětivého směnového mistra ze slévárny. „Nemusíme si dělat starosti?“ podivil se skepticky Grigorij. „Katěrina bude mít Lvovo dítě a není tu nikdo, kdo by se o ni staral. Co si počnu?“

„Zašel jsem za člověkem, co organizuje mobilizace v téhle čtvrti,“ odpověděl Kanin. „Slíbil mi zproštění pro všechny moje dělníky. Jít musejí jen ti, se kterými jsou potíže.“

Grigorijovi znovu poskočilo srdce nadějí. To snad ani nemůže být pravda!

„Co musíme udělat?“ zeptal se Izák.

„Prostě nechoďte do kasáren. Bude to v pořádku, už jsem to zařídil.“

Izák měl útočnou povahu – bezpochyby proto byl tak dobrý sportovec – a Kaninova odpověď ho neuspokojila. „Jak zařídil?“ chtěl vědět.

„Armáda předává policii seznam mužů, kteří se nedostaví, a policie je musí sebrat. Vaše jména na seznamu prostě nebudou.“

Izák nespokojeně zabručel. Grigorijovi se takové polooficiální opatření také nezamlouvalo – zůstávalo tu příliš mnoho prostoru, aby se vše zvrtlo –, jenže jednání s úřady je vždycky takové. Kanin nějakého úředníka buď podplatil, nebo mu prokázal nějakou jinou službičku. Bručet kvůli tomu nemá smysl. „To je skvělé,“ řekl Grigorij Kaninovi. „Děkuju vám.“

„Neděkujte mi,“ bránil se Kanin. „Udělal jsem to pro sebe – a pro Rusko. Kvalifikované muže, jako jste vy dva, potřebujeme k výrobě vlaků, ne k tomu, aby chytali německé kulky – to dokáže i negramotný rolník. Vláda na to ještě nepřišla, ale jednou jim to dojde a pak mi budou děkovat.“

Grigorij s Izákem prošli bránou. „Můžeme mu klidně věřit,“ poznamenal Grigorij. „Nemáme co ztratit, ne?“ Stáli ve frontě u krabice, do které dělníci na důkaz svého příchodu na pracoviště vhazovali očíslované plíšky. „Je to dobrá zpráva,“ soudil.

Izák moc přesvědčeně nevypadal. „Radši bych měl větší jistotu,“ bručel dál.

Zamířili k výrobně železničních kol. Grigorij pustil starosti z hlavy a připravoval se na práci. Putilovský závod vyráběl nyní víc vlaků než kdykoli dříve. Armáda určitě předpokládá, že dělostřelecké granáty budou ničit lokomotivy a vagóny, a hned od počátku bojů budou zapotřebí náhradní. Na Grigorije a jeho spolupracovníky sílil tlak, aby vyráběli kola rychleji.

Vešel do dílny a začal si vyhrnovat rukávy. Byla to malá hala a kvůli peci tu bylo vedro i v zimě, natož nyní uprostřed léta. Kov obráběný na soustruzích skřípal a zvonil.

Spatřil Konstantina stojícího u soustruhu, a když si všiml přítelova výrazu, zachmuřil se. Konstantinův obličej vysílal varování: něco není v pořádku. Izák si toho všiml také. Zareagoval rychleji než Grigorij; zastavil se, popadl Grigorije za paži a zeptal se: „Co –?“

Otázku nedokončil.

Zpoza pece vystoupila postava v černozelené uniformě a rozmáchla se po Grigorijovi palicí.

Pokusil se ráně uhnout, ale jeho reakce byla maličko pomalejší, a třebaže se přikrčil, dřevěná palice ho zasáhla do lícní kosti a srazila ho na zem. Hlavou mu projela mučivá bolest a on hlasitě vykřikl.

Chviličku trvalo, než se rozkoukal. Nakonec zvedl zrak a spatřil podsaditou postavu náčelníka místního policejního okrsku Michaila Pinského.

Tohle mohl čekat. Z té rvačky v únoru vyklouzl příliš lehce. Takové věci policajti nezapomínají.

Viděl také, jak se Izák rve s Pinského poskokem Iljou Kozlovem a dvěma dalšími policisty.

Grigorij zůstal na zemi. Jestli to půjde, nebude se prát. Ať se Pinskij pomstí, pak se možná uspokojí.

V příští vteřině to předsevzetí už neplatilo.

Pinskij zvedl palici. Grigorij si v záblesku celkem zbytečného poznání uvědomil, že to je jeho vlastní palice, kterou používá k vytloukání odlitků z formy. Vzápětí se mu snášela na hlavu.

Odvalil se vlevo, ale Pinskij se v úderu pootočil a těžký dubový nástroj dopadl na Grigorijovo levé rameno. Zařval bolestí a vzteky. Zatímco Pinskij vyrovnával ztracenou rovnováhu, Grigorij vyskočil na nohy. Levá paže mu ochable a bezmocně visela, ale pravou měl v pořádku; bez ohledu na následky se rozmáchl pěstí, aby Pinského udeřil.

Úder však nedokončil. Po obou bocích se mu zhmotnily dvě postavy v černozelených uniformách, kterých si předtím nevšiml; muži ho popadli za paže a pevně ho drželi. Pokusil se je setřást, ale marně. Mlhou zuřivosti zahlédl Pinského, jak se znovu rozmachuje palicí. Úder ho zasáhl do prsou a ozvalo se prasknutí žeber. Další úder směřoval níž a dopadl na břicho. Grigorij se zkroutil bolestí a zvrátil snídani. Pak ucítil další ránu do hlavy. Na chvíli se mu zatmělo před očima, a když se probral, visel ochable v sevření těch dvou policistů. Další dva obdobně svírali Izáka.

„Tak už jsme klidnější?“ ušklíbl se Pinskij.

Grigorij vyplivl krev. Tělo měl bolestí jako v ohni a nedokázal soustředit myšlenky. Co se to děje? Pinskij ho nenávidí, ale tohle muselo mít nějaký spouštěč. A od Pinského je troufalé, že se takhle chová přímo tady uprostřed továrny, mezi dělníky, kteří nemají žádný důvod mít policii v lásce. Z nějaké příčiny si musí být sám sebou jistý.

Pinskij zvedl palici a zatvářil se zamyšleně, jako by zvažoval ještě jeden úder. Grigorij se vzmužil a potlačil pokušení, aby prosil o smilování. Pak se Pinskij zeptal: „Jak se jmenuješ?“

Grigorij se pokusil promluvit. Nejprve mu z úst vyšla jen krev. Nakonec se mu podařilo vyslovit: „Grigorij Sergejevič Peškov.“

Pinskij ho znovu udeřil do břicha. Grigorij zaúpěl a vyzvracel krev. „Lháři,“ zavrčel Pinskij. „Jak se jmenuješ?“ Znovu zvedl palici.

Konstantin odstoupil od svého soustruhu a postavil se před Pinského. „Tenhle muž je Grigorij Peškov!“ protestoval. „Všichni ho známe už léta!“

„Nelži mi,“ pohrozil mu Pinskij. Zvedl palici. „Nebo schytáš taky jednu.“

Zakročila Konstantinova matka Varja. „To není žádná lež, Michaile Michailoviči,“ podpořila syna. Použití jména po otci naznačovalo, že Varja Pinského zná. „Je to, co říká.“ Zkřížila paže na velkých prsou, jako by policistu vyzývala, aby si zkusil zapochybovat.

„Tak mi vysvětlete tohle,“ zavrčel Pinskij a vytáhl z kapsy list papíru. „Grigorij Sergejevič Peškov odjel před dvěma měsíci ze Sankt Petěrburgu na palubě lodi Anděl Gabriel.“

Objevil se směnový mistr Kanin a obořil se na policisty: „Co se to tu děje? Proč nikdo nepracuje?“

Pinskij ukázal na Grigorije. „Tenhle muž je Lev Peškov, Grigorijův bratr – hledá se pro vraždu policisty!“

Všichni se hned rozkřikli. Kanin zvedl ruku, aby se utišili, a řekl: „Já znám Grigorije i Lva Peškovovy a oba jsem je vídal několik let skoro denně. Jsou si podobní, jak už bratři bývají, ale můžu vás ujistit, že tohle je Grigorij. A vy zdržujete práci celé dílny.“

„Jestli tohle je Grigorij,“ ušklíbl se Pinskij s výrazem hráče vynášejícího trumf, „kdo tedy odplul na tý lodi?“

Sotva otázku položil, byla odpověď zřejmá. Po chvíli to došlo i Pinskému; vypadal přihlouple.

„Pas i lodní lístek mi někdo ukradl,“ řekl Grigorij.

Pinskij se začal vztekat. „Proč jsi to neohlásil policii?“

„K čemu by to bylo? Bratr odjel ze země. Nedostali byste zpátky ani Lva, ani moje peníze.“

„To z tebe dělá komplice při jeho útěku.“

Opět zasáhl Kanin. „Kapitáne, nejdřív jste tohoto muže obvinil z vraždy. To možná byl dostatečný důvod k zastavení výroby. Připouštíte ale, že jste se zmýlil, a teď mu kladete za vinu jen to, že neohlásil krádež nějakých dokumentů. Země je přitom ve válce a vy zdržujete výrobu lokomotiv, které ruská armáda zoufale potřebuje. Pokud nechcete, aby se vaše jméno objevilo v našem příštím hlášení nejvyššímu velení armády, tak byste to měl tady rychle skončit.“

Pinskij pohlédl na Grigorije. „Která je tvoje jednotka?“

Grigorij bez přemýšlení odpověděl: „Narvský pluk.“

„Ha!“ zaradoval se Pinskij. „Dneska do něj povolávali.“ Podíval se na Izáka. „Vsadím se, že tebe taky.“

Izák mlčel.

„Pusťte je,“ přikázal Pinskij.

Když Grigorijovi pustili paže, zavrávoral, ale podařilo se mu udržet se na nohou.

„Koukejte mazat do kasáren, jak vám rozkázali,“ vyzval Pinskij Grigorije a Izáka. „Jinak po vás půjdu.“ Otočil se na podpatku a se zbytkem důstojnosti odpochodoval. Jeho muži ho následovali.

Grigorij těžce dosedl na stoličku. Oslepující bolest mu vystřelovala do hlavy, měl potlučená žebra a zhmožděné břicho. Nejraději by se stočil v koutě do klubíčka a omdlel. Při vědomí ho udržovala jen sžíravá touha zničit Pinského a celý systém, jehož je součástí. Jednoho dne, říkal si v duchu, sprovodíme ze světa Pinského i cara a všechno, co představují.

Kanin je upozornil: „Armáda vás dva pronásledovat nebude – o to jsem se postaral –, ale s policií bohužel nic nesvedu.“

Grigorij zasmušile přikývl. Právě toho se obával. Pinského nejsurovější úder, horší než všechny ty rány palicí, spočíval v tom, že dohlédne na jejich nástup do armády.

„Bude mi líto, až vás ztratím,“ dodal Kanin. „Jste dobrý dělník.“ Zdálo se, že je upřímně pohnutý, ale byl bezmocný. Ještě chvilku se zdržel, pak bezradně zvedl ruce a odešel.

Před Grigorijem se objevila Varja s mísou vody a čistým hadříkem. Omyla mu krev z obličeje. Byla to tělnatá žena, ale její mohutné ruce se ho dotýkaly jemně. „Měl by sis někde na hodinku lehnout,“ navrhla mu.

„Ne,“ odmítl Grigorij. „Půjdu domů.“

Varja pokrčila rameny a přešla k Izákovi, který neměl tak ošklivá poranění.

Grigorij se s námahou zvedl. Továrna kolem něj se chvíli točila, a když zavrávoral, Konstantin ho přidržel; nakonec však dokázal stát bez pomoci.

Konstantin zvedl ze země jeho čepici a podal mu ji.

Když vykročil, cítil se nejistě, ale všechny nabídky pomoci odmítl a po pár krocích se vše srovnalo. Hlava se mu vynakládaným úsilím rychle projasňovala, ale bolest žeber ho nutila kráčet opatrně. Pomalu procházel labyrintem pracovních stolů, soustruhů, pecí a lisů ven z budovy a pak zamířil k bráně.

Tam potkal přicházející Katěrinu.

„Grigoriji!“ zvolala. „Povolávají tě – viděla jsem ten vyvěšený plakát!“ Pak si všimla jeho potlučeného obličeje. „Co se stalo?“

„Jen setkání s tvým oblíbeným policejním kapitánem.“

„Ta svině Pinskij. Jsi zraněný!“

„Tyhle rány se zhojí.“

„Odvedu tě domů.“

Grigorije to překvapilo. Tohle byla výměna rolí. Katěrina se ještě nikdy nenabídla, že se o něj postará. „To zvládnu sám,“ odpověděl.

„Stejně půjdu s tebou.“

Uchopila ho pod paží a vydali se úzkými uličkami proti přílivu tisíců dělníků hrnoucích se do továrny. Grigorije bolelo celé tělo, cítil se zle, ale zároveň ho těšilo, že jde bok po boku s Katěrinou. Nad zchátralými domy a špinavými ulicemi zatím vycházelo slunce.

Důvěrně známá cesta ho však unavila víc, než očekával, a když konečně dorazili domů, těžce dosedl na postel a po chvíli si lehl.

„V holčičím pokoji mám schovanou láhev vodky,“ nabídla mu Katěrina.

„Ne, díky, ale rád bych se napil čaje.“

Neměl samovar, ale ona připravila čaj v kastrůlku a podala mu hrnek a kostku cukru. Když čaj vypil, cítil se trochu lépe. Svěřil se jí. „Nejhorší na tom je, že jsem se povolání do armády mohl vyhnout – jenže Pinskij přísahal, že zajistí, aby se to nestalo.“

Sedla si na postel vedle něj a vytáhla z kapsy jakousi knížečku. „Tohle mi dala jedna z holek.“

Grigorij na brožuru letmo pohlédl. Vypadala nezajímavě a úředně, jako nějaká vládní publikace. Titul zněl „Pomoc rodinám vojáků“.

„Když je někdo manželka vojáka,“ vysvětlila mu Katěrina, „má nárok na měsíční příspěvek od armády. Není to jen pro chudý, dostává to každá.“

Grigorij si nejasně vzpomněl, že něco takového už slyšel. Nevěnoval tomu ovšem velkou pozornost, protože jeho se to netýkalo.

Katěrina pokračovala: „Je toho víc. Dostaneš laciný palivo do kamen, laciný jízdenky na železnici a příspěvek na školní vzdělání dětí.“

„To je dobrý,“ přikývl Grigorij. Chtělo se mu spát. „Armáda obvykle tak rozumná nebývá.“

„Ale ta žena musí být vdaná.“

Grigorij zpozorněl. Přece nemůže myslet… „Proč mi to povídáš?“ zeptal se.

„Takhle, jak to je, nic nedostanu.“

Grigorij se opřel o zdravý loket a podíval se na ni. Náhle se mu prudce rozbušilo srdce.

Pokračovala: „Kdybych byla vdaná za vojáka, byla bych na tom líp. Moje miminko taky.“

„Ale… ty miluješ Lva.“

„Já vím.“ Rozplakala se. „Jenže Lev je v Americe a já mu nestojím ani za to, aby mi napsal a zeptal se, jak mi je.“

„Tak… co chceš dělat?“ Grigorij znal odpověď, ale musel ji slyšet.

„Chci se vdát,“ řekla.

„Jen proto, abys dostala příspěvek pro manželky vojáků.“

Přikývla a tím přikývnutím v něm zahubila slabounkou, bláznivou naději, která předtím krátce zaplápolala. „Moc by to pro mě znamenalo,“ naléhala. „Mít trochu peněz, až se děťátko narodí – zvlášť když tebe odvedou.“

„Rozumím,“ přitakal s těžkým srdcem.

„Nemůžeme se vzít?“ zeptala se. „Prosím?“

„Ano,“ přisvědčil. „Jistě.“

{II}

V kostele Požehnané Panny Marie oddávali pět párů najednou. Kněz s obřadem spěchal a Grigorij popuzeně zaznamenal, že se přitom ani nepodívá nikomu do očí. Ten chlap by si snad ani nevšiml, kdyby jednou z nevěst byla gorila.

Grigorijovi to však bylo dost jedno. Kdykoli šel kolem kostela, vzpomněl si na kněze, který se pokoušel o sex s jedenáctiletým Lvem. Grigorijovo pohrdání křesťanstvím později posílily přednášky o ateismu v Konstantinově bolševickém diskusním kroužku.

Grigorij s Katěrinou se brali narychlo stejně jako zbylé čtyři páry. Všichni muži byli ve vojenské uniformě. Mobilizace vyvolala příval nově uzavíraných manželství a církev se usilovně snažila udržet s tímto tempem krok. Grigorij nenáviděl uniformu jako symbol otroctví.

O sňatku nikomu neřekl. Necítil důvod k oslavám. Katěrina dala jasně najevo, že je to čistě praktické opatření, způsob, jak se dostat k peněžnímu příspěvku. Samo o sobě to byl moc dobrý nápad, a až se Grigorij ocitne někde na frontě, nebude mu tak úzko, protože bude vědět, že Katěrina je finančně zajištěná. Zároveň se nemohl zbavit pocitu, že na té svatbě je cosi strašlivě trapného.

Katěrina tak ostýchavá nebyla, a tak se mezi návštěvníky kostela objevily všechny dívky z ubytovny i několik dělníků z Putilovského závodu.

V dívčím pokoji na ubytovně se potom konal večírek s pivem, vodkou a houslistou, který hrál známé lidové písničky. Když se lidé začali opíjet, Grigorij vyklouzl ven a odebral se do svého pokoje. Zul se a lehl si na postel ve vojenských kalhotách a košili. Sfoukl svíčku, ale viděl od světla z ulice. Stále ještě ho bolelo kde co: levou ruku pořád nemohl vůbec použít a poraněná žebra se hlásila pronikavou bolestí, kdykoli se na posteli převalil.

Zítra už bude ve vlaku na západ. Střílet se teď začne každým dnem. Měl strach: jen blázen by ho neměl. Byl však chytrý a odhodlaný a udělá, co bude v jeho silách, aby zůstal naživu; to ostatně dělá od chvíle, kdy zemřela matka.

Když vešla Katěrina, stále ještě nespal. „Odešel jsi brzy,“ stěžovala si.

„Nechtěl jsem se opít.“

Zdvihla si sukni.

Ohromilo ho to. Zíral na její tělo rýsující se ve světle pouliční lampy, na dlouhé křivky stehen a plavé kučery. Vzrušila ho a zmátla. „Co to děláš?“ zeptal se.

„Jdu přece do postele.“

„Tady ne.“

Odkopla boty z nohou. „O čem to mluvíš? Vzali jsme se.“

„Jen proto, abys mohla dostávat příspěvky.“

„Přesto si zasloužíš něco na oplátku.“ Lehla si na postel a políbila ho na ústa. Z jejího dechu ucítil vodku.

S touhou, která v něm rostla, nic nesvedl, jenom zčervenal vášní a studem. Přesto se mu podařilo vyrazit ze sebe přidušené: „Ne.“

Vzala ho za ruku a přiložila si ji na prsa. Proti své vůli ji hladil, zlehka tiskl hebký prs a konečky prstů nahmatal pod hrubým šatem bradavku. „Vidíš?“ řekla. „Chceš to.“

Vítězný tón ho rozhněval. „Ovšemže chci,“ přisvědčil. „Miluju tě od chvíle, co jsem tě spatřil. Jenže ty miluješ Lva.“

„Proč pořád myslíš na Lva?“

„Zvykl jsem si na to, když byl malý a zranitelný.“

„Teď je velký a na tebe i na mě kašle. Vzal si tvůj pas, lodní lístek i peníze a nám nechal jen svoje dítě.“

Měla pravdu, Lev byl vždycky sobecký. „Rodinu ale nemiluješ proto, že jsou všichni laskaví a ohleduplní. Miluješ je, protože to je tvoje rodina.“

„Jen si dopřej,“ vyzvala ho podrážděně. „Zítra tě pošlou na frontu. Nechceš přece umírat s lítostí, že jsi mě nevojel, když jsi měl šanci.“

Ocitl se v obrovském pokušení. Třebaže byla podnapilá, její teplé tělo vedle něj ho vábilo. Nemá snad právo na jednu noc naprosté blaženosti?

Sjela mu rukou po noze a sevřela ztopořený penis. „Jen pojď, vzal sis mě, můžeš si vzít i to, na co máš papíry.“

A to je problém, pomyslel si. Ona ho nemiluje. Nabízí se mu jako odměna za to, co pro ni udělal. To je prostituce. Cítil se uražený, až málem zuřil, a vše ještě zhoršoval pocit, že sám touží podlehnout.

Začala mu třít penis nahoru a dolů. Rozlíceně ji odstrčil. Jeho šťouchanec byl hrubší, než zamýšlel, a Katěrina spadla z postele.

Vykřikla překvapením a bolestí.

Tohle nechtěl, ale na to, aby se omluvil, byl příliš rozezlený.

Chvíli ležela na podlaze, plakala a nadávala. Odolal pokušení, aby jí pomohl vstát. Namáhavě se zvedla a zapotácela se po vypité vodce. „Idiote!“ vykřikla. „Jak můžeš bejt tak krutej?“ Upravila si šaty a zakryla své krásné nohy. „Co je tohle za svatební noc pro holku – když ji manžel vykopne z postele?“

Grigorije její slova bolela, ale jen nehybně ležel a nic neříkal.

„Nikdy jsem si nepomyslela, že můžeš mít tak tvrdý srdce,“ vztekala se. „Táhni k čertu! Táhni k čertu!“ Popadla boty, rozrazila dveře dokořán a vyřítila se z pokoje.

Grigorij se cítil neskonale bídně. Poslední den v civilu se pohádá se ženou, kterou zbožňuje. Jestli teď padne v boji, zemře nešťastný. Co je to za svinský svět, pomyslel si. Co je to za svinský život.

Šel zavřít dveře. Když u nich stál, zaslechl Katěrinu, jak v sousedním pokoji s nucenou veselostí vykládá: „Grigorijovi se nepostaví – moc toho vypil! Nalejte mi ještě vodku a pojďte tancovat!“

Zabouchl dveře a hodil sebou na postel.

{III}

Nakonec upadl do neklidného spánku. Ráno se probudil časně. Umyl se, oblékl si uniformu a snědl kousek chleba.

Když nakoukl za dveře dívčího pokoje, všichni tam spali, po podlaze se válely láhve a vzduch páchl tabákovým kouřem a rozlitým pivem. Dlouze se zahleděl na Katěrinu, která spala s otevřenými ústy. Pak odešel z domu, aniž věděl, jestli ji ještě někdy uvidí; namlouval si, že je mu to jedno.

Náladu mu však zvedlo vzrušení i zmatky spojené s hlášením se u pluku, obdržením zbraně a munice, hledáním správného vlaku a setkáním s novými kamarády. Přestal myslet na Katěrinu a obrátil mysl k budoucnu.

Nastoupil do vlaku s Izákem a několika stovkami dalších mužů v nových šedozelených uniformách. Stejně jako všichni ostatní nesl pušku Mosin-Nagant ruské výroby; s dlouhým bajonetem dosahovala jeho výšky. Obrovská modřina po úderu palicí mu pokrývala skoro celou stranu obličeje; u ostatních mužů tím budil zdání, že je nějaký násilník, a proto s ním jednali s ostražitým respektem. Vlak vysupěl ze Sankt Petěrburgu a vytrvale uháněl mezi poli a lesy.

Zapadající slunce se nacházelo převážně vpravo před nimi, směřovali tedy na jihozápad k Německu. Grigorijovi to připadalo zcela zřejmé, ale když to řekl ostatním vojákům, vypadali překvapeně až ohromeně: většina z nich neměla tušení, kde Německo leží.

Grigorij jel vlakem podruhé v životě a teď si živě vzpomněl na svou první jízdu. Když mu bylo jedenáct, matka ho s malým Lvem odvezla do Sankt Petěrburgu. Pár dní předtím mu oběsili otce a Grigorij měl plnou hlavu strachu a žalu, ale jízda vlakem ho jako každého chlapce vzrušovala: vůně promazaných součástek mohutné lokomotivy, obrovská kola, kamarádství vesničanů ve vagónu třetí třídy a opojná rychlost, jakou kolem nich ubíhala okolní krajina. Část té rozjařenosti se mu nyní vrátila a vyvolala v něm pocit, že ho čeká dobrodružství, které může být vzrušující stejně jako strašlivé.

Tentokrát však jel v dobytčím vagónu; takto cestovali všichni muži kromě důstojníků. Ve vagónu se jich tísnilo asi čtyřicet: bledí, plaší tovární dělníci ze Sankt Petěrburgu, vousatí, málomluvní rolníci, kteří na vše hleděli udiveně a zvědavě, a půl tuctu černookých a černovlasých židů.

Jeden z židů seděl vedle Grigorije a představil se jako David. Řekl mu, že jeho otec vyrábí na dvorku za jejich domem kovové kbelíky a on sám pak chodí od vesnice k vesnici a prodává je. Vysvětlil mu také, že v armádě je spousta židů, protože je pro ně obtížnější získat povolení, které by je osvobodilo od vojenské služby.

Všem jim tady velel seržant Gavrik, voják z povolání; vypadal nervózně, štěkal rozkazy a mluvil hodně sprostě. Předstíral, že je všechny považuje za rolníky, „co vojížděj krávy“. Byl asi v Grigorijově věku, příliš mladý, než aby se mohl zúčastnit rusko-japonské války v letech 1904–1905, a Grigorij tušil, že za jeho řvaním se skrývá strach.

Každých pár hodin se vlak zastavil na nějakém venkovském nádraží a muži vystoupili. Někdy dostali polévku a pivo, někdy jen vodu. Mezi zastávkami seděli na podlaze vagónu. Gavrik kontroloval, jestli umějí čistit pušku, a připomínal jim vojenské hodnosti i to, jak mají důstojníky oslovovat. Pro poručíky a kapitány to bylo „Vaše Ctihodnosti“, ale vyšší důstojníci vyžadovali celou škálu zdvořilostních oslovení až po „Vaše Vysokoprevoschoditělstvo“ pro ty, kdo byli zároveň aristokrati.

Druhý den si Grigorij spočítal, že se už musejí nacházet na území ruského Polska.

Zeptal se seržanta, do které části armády jejich mužstvo patří. Grigorij věděl, že jsou v Narvském pluku, ale nikdo jim neřekl, jak zapadají do vyššího celku. „Po tom ti je hovno,“ odpověděl Gavrik. „Prostě půjdeš, kam se ti řekne, a uděláš, co se ti řekne.“ Grigorij vytušil, že seržant odpověď nezná.

Po půldruhém dnu jízdy se vlak zastavil v městečku zvaném Ostrolenka. Grigorij o něm nikdy neslyšel, ale viděl, že tu železniční koleje končí, a usoudil, že už musejí být blízko německých hranic. Vykládaly se tu stovky vagónů. Muži i koně se potili, aby dostali z vlaků obrovská děla. Motaly se tu tisíce vojáků, zatímco důstojníci ve špatné náladě se je pokoušeli svolat do čet a rot. Zároveň bylo zapotřebí přeložit tuny zásob na povozy tažené koňmi: hovězí a vepřové půlky, pytle mouky, sudy piva, krabice střeliva, bedny s dělostřeleckými granáty a tuny ovsa pro všechny koně.

V jednu chvíli Grigorij zahlédl nenáviděný obličej prince Andreje. Měl na sobě nádhernou uniformu – Grigorij se dostatečně nevyznal ve všech těch odznacích a prýmkách, aby dokázal určit pluk nebo hodnost – a jel na vysokém hnědákovi. Za ním kráčel desátník s kanárkem v kleci. Teď jsem ho mohl zastřelit, pomyslel si Grigorij, a pomstít otce. Samozřejmě to byl hloupý nápad, ale zatímco princ a jeho kanárek mizeli v davu, Grigorij přejížděl prstem po spoušti.

Bylo horko a sucho. Té noci Grigorij a ostatní muži z jeho vagónu spali na zemi. Uvědomil si, že tvoří četu a že v dohledné budoucnosti setrvají spolu. Příštího rána se setkali se svým velícím důstojníkem, znepokojivě mladým poručíkem jménem Tomčak. Odvedl je z Ostrolenky na silnici směřující na severozápad.

Poručík Tomčak Grigorijovi řekl, že jsou součástí 13. sboru pod velením generála Kljujeva, a jejich sbor patří do Druhé armády, které velí generál Samsonov. Když Grigorij sdělil tuto informaci ostatním, vyděsili se, protože číslo třináct je nešťastné. Seržant Gavrik se na něj obořil: „Povídal jsem, že ti po tom nic není, Peškove, ty hulibrku přihřátej.“

Kousek za městečkem se štěrkovaná silnice změnila v písečnou cestu lesem. Zásobovací povozy se bořily a vozkové brzy zjistili, že táhnout naložený vůz pískem jeden kůň nedokáže. Všechny koně proto bylo třeba vypřáhnout a znovu zapřáhnout po dvou a každý druhý povoz se musel nechat stát u cesty.

Pochodovali celý den a znovu spali pod širým nebem. Když se Grigorij ukládal ke spaní, každý večer si říkal: Další den za námi a já jsem stále naživu a můžu se postarat o Katěrinu a děťátko.

Toho večera Tomčak neobdržel žádné rozkazy, a tak celé příští dopoledne seděli pod stromy. Grigorij byl rád: od včerejšího pochodu ho bolely nohy a v nových botách se mu nadělaly puchýře. Rolníci byli zvyklí chodit celý den a slabosti mužů z města se posmívali.

V poledne jim běžec přinesl rozkazy požadující, aby vyrazili už v osm ráno, tedy o čtyři hodiny dříve.

Žádné zásobování vodou pro pochodující muže nikdo nezajistil, a tak museli pít ze studní a potoků, na které cestou narazili. Brzy se naučili pít při každé příležitosti co nejvíc a polní láhve s vodou raději vůbec neotvírat. Neměli ani na čem vařit a jediné jídlo, které dostali, byly suchary. Každých pár kilometrů museli pomáhat vytáhnout nějaké dělo z močálu nebo z písku.

Pochodovali až do západu slunce a znovu spali pod širým nebem.

V polovině třetího dne se vynořili z lesa a spatřili pěkný statek uprostřed polí zrajícího ovsa a pšenice. Bylo to patrové stavení se šikmou střechou. Na dvoře objevili betonovou studnu a nízkou kamennou stavbu, která vypadala jako prasečí chlívek až na to, že byla čistá. Zdálo se, že statek je domovem bohatého místního správce nebo možná mladšího syna nějakého šlechtice. Byl zamčený a opuštěný.

O kilometr dál silnice k všeobecnému údivu procházela celou vesnicí takových domů a všechny byly opuštěné. Grigorijovi začalo svítat, že už překročili hranice a ty přepychové domy jsou domovy německých zemědělců, kteří i s rodinami a dobytkem uprchli před blížící se ruskou armádou. Kde jsou ale chatrče chudých rolníků? Kam se poděl svinčík po prasatech a krávách? Proč tu nejsou žádné polorozpadlé dřevěné chlévy s provizorně stlučenými stěnami a děravými střechami?

Vojáci jásali. „Utíkají před námi!“ smál se jeden rolník. „Jsou z nás Rusů vyděšený. Obsadíme Německo bez jedinýho výstřelu!“

Grigorij z Konstantinova diskusního kroužku věděl, že Němci mají v plánu nejdřív dobýt Francii a teprve pak se utkat s Ruskem. Němci se tedy nevzdávají, pouze si vybírají nejlepší čas k boji. Přesto bylo překvapivé, že opouštějí toto úrodné území úplně bez boje.

„Která část Německa je tohle, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se Tomčaka.

„Říkají tomu východní Prusko.“

„Je to nejbohatší část Německa?“

„To si nemyslím,“ odpověděl poručík. „Nevidím žádný paláce.“

„V Německu jsou obyčejný lidi tak bohatý, že můžou žít v takovejch domech?“

„Asi jo.“

Tomčak, který vypadal, jako by právě vyšel ze školy, nevěděl o moc víc než Grigorij.

Grigorij pochodoval dál, ale cítil se mizerně. Myslel si o sobě, že je dobře informovaný, ale neměl ani tušení, že si Němci žijí tak dobře.

Jeho pochybnosti vyjádřil nahlas Izák. „Naše armáda má už teď problémy, aby nás nakrmila, i když nepadl ještě ani jeden výstřel,“ prohodil tiše. „Jak můžeme bojovat proti lidem, co jsou na tom tak dobře, že chovají prasata v kamenných domech?“

{IV}

Walter byl událostmi v Evropě nadšený. Všechno nasvědčovalo tomu, že válka bude krátká a Německo rychle zvítězí. Do Vánoc může být zase s Maud.

Samozřejmě pokud nezemře. Ovšem i kdyby se to stalo, umřel by šťastný.

Kdykoli si vzpomněl na noc, kterou strávili spolu, zachvěl se blahem. Nemarnili drahocenné chvilky spaním. Třikrát se milovali. Počáteční žalostná nesnáz nakonec jen umocnila jejich pocit štěstí. Mezi milováním leželi bok po boku, povídali si a jen tak se mazlili. Byl to rozhovor jako žádný jiný. Cokoli mohl Walter říct sobě, mohl říct i Maud. Nikdy mu žádný člověk nebyl tak blízký.

Za svítání snědli všechno ovoce v míse a celou krabici čokoládových bonbonů. Nakonec museli odejít: Maud, aby vklouzla do Fitzova domu – služebnictvu by mohla předstírat, že si vyšla na časnou ranní procházku; Walter do svého bytu, aby se převlékl, sbalil zavazadlo a zanechal osobnímu sluhovi pokyny k odeslání zbývajících věcí do Berlína.

Krátkou cestu v taxíku z Knightsbridge do Mayfair se drželi pevně za ruce a skoro nemluvili. Walter zastavil šoféra za rohem nedaleko Fitzova domu. Maud ho ještě jednou zoufale políbila a pak odcházela pryč, zatímco on přemítal, jestli ji ještě někdy uvidí.

Válka začala dobře. Německá armáda se hnala Belgií. Francouzi o kus dál na jihu – vedeni spíš sentimentem než strategií – napadli Lotrinsko, ale německé dělostřelectvo je smetlo. Nyní byli na ústupu.

Japonsko se postavilo na stranu francouzských a britských spojenců, což žel uvolnilo ruské vojáky na Dálném východě a umožnilo je přesunout na evropské bojiště. Američané však k Walterově velké úlevě potvrdili svou neutralitu. Waltera napadlo, jak se svět zmenšil: Japonsko se nacházelo skoro nejdál na východě a Amerika stejně daleko na západě. Tato válka obepnula celou zeměkouli.

Podle německé výzvědné služby poslali Francouzi do Sankt Petěrburgu záplavu depeší s úpěnlivými prosbami, aby car zaútočil; doufali, že by to mohlo Němce z jejich fronty odpoutat. A Rusové se pohybovali rychleji, než kdokoli očekával. Jejich První armáda všechny ohromila, protože pouhých dvanáct dní od vyhlášení mobilizace překročila německé hranice. Mezitím Druhá armáda zaútočila dál na jih od konce dobudované železnice v Ostrolenku a směřovala tak, aby uzavřela do kleští celý prostor až k městu zvanému Tannenberg. Žádná z obou armád se nesetkala s odporem.

Nezvyklá německá strnulost, jež to umožnila, záhy vzala zasvé. Nejvyšší velení rázně vyhodilo vrchního velitele oblasti generála Prittwitze zvaného Der Dicke a nahradilo ho dvojicí složenou z Paula von Hindenburga, povolaného z důchodu, a Ericha Ludendorffa, jednoho z mála vysokých velitelů, který neměl před svým jménem aristokratické „von“. Devětačtyřicetiletý Ludendorff patřil zároveň k mladším generálům. Walter ho obdivoval, protože se dostal tak vysoko jen díky svým zásluhám, a s radostí mu dělal styčného zpravodajského důstojníka.

Cestou z Belgie do Pruska se v neděli 23. srpna krátce zastavili v Berlíně, kde se Walter na nástupišti chvilku setkal s matkou. Od letní rýmy měla zarudlý nos. Pevně ho objala a chvěla se rozrušením. „Jsi v pořádku?“ starala se.

„Ano, mami, jsem.“

„Hrozně se bojím o Zumwald. Rusové jsou tak blízko!“ Zumwald bylo venkovské sídlo von Ulrichových na východě země.

„Určitě se tam nic nestane.“

Nenechala se tak snadno odbýt. „Mluvila jsem s císařovnou.“ Znala dobře manželku císaře. „Několik dalších dam udělalo totéž.“

„Neměla bys císařskou rodinu obtěžovat,“ vrtěl hlavou Walter. „Už tak mají starostí až nad hlavu.“

Popotáhla. „Nemůžeme jen tak nechat naše statky ruské armádě.“

Walter to chápal. Také nesnášel pomyšlení na to, jak primitivní ruští mužici a jejich barbarští pánové ohánějící se knutou zabírají pečlivě obhospodařované pastviny a sady, které jsou už po generace v držení rodiny von Ulrichů. Ti těžce pracující němečtí zemědělci se svalnatými manželkami, dočista vydrhnutými dětmi a vykrmeným dobytkem si zasluhují ochranu. Není právě tohle smyslem války? A on plánoval, že jednoho dne přivede do Zumwaldu Maud, aby se manželce pochlubil. „Ludendorff ruský postup zastaví, mami,“ ujistil ji. Doufal, že je to pravda.

Dřív než mohla odpovědět, ozvalo se zapískání. Walter matku políbil a nastoupil do vlaku.

Za německé neúspěchy na východní frontě cítil Walter i jistou osobní zodpovědnost. Byl jedním ze zpravodajských expertů, kteří předpovídali, že Rusové nebudou schopni zaútočit tak krátce po vyhlášení mobilizace. Kdykoli na to pomyslel, propadal se hanbou. Domníval se však, že se nemýlil tak úplně a že Rusové posílají na frontu špatně připravené a nedostatečně zásobované vojáky.

Když později téhož dne dorazil s Ludendorffovým doprovodem do východního Pruska, posílily tuto domněnku zprávy, že se ruská Druhá armáda na severu zastavila. Vstoupili jen pár kilometrů do hloubi německého území a vojenská logika velela, aby v tlaku pokračovali. Na co čekají? Walter tušil, že jim docházejí potraviny.

Ovšem jižní větev kleští stále postupovala a Ludendorffovou prioritou bylo tento postup zastavit.

Následující den, v pondělí 24. srpna ráno, přinesl Walter Ludendorffovi dvě nesmírně cenné zprávy. Byla to rádiová hlášení, která německá zpravodajská služba zachytila a přeložila.

První depeši poslal v pět třicet ráno generál Rennenkampf; obsahovala rozkazy pro ruskou První armádu. Rennenkampf se konečně dal znovu do pohybu – ale místo aby se stočil na jih a sevřel kleště tím, že se setká s Druhou armádou, zamířil nevysvětlitelně na západ po linii, která neohrožovala žádné německé síly.

Druhou depeši poslal o půl hodiny později generál Samsonov, velitel ruské Druhé armády. Rozkázal 13. a 15. sboru, aby pronásledovaly německý XX. sbor, o němž se domníval, že ustupuje.

„To je úžasné!“ podivil se Ludendorff. „Jak jsme se k těm informacím dostali?“ Vypadal podezíravě, jako by ho snad Walter mohl klamat. Walter měl pocit, že mu Ludendorff nevěří, protože ho považuje za příslušníka staré vojenské aristokracie. „My známe jejich šifry?“ chtěl vědět Ludendorff.

„Žádné kódování nepoužívají,“ odpověděl mu Walter.

„Oni posílají rozkazy bez utajení? Proboha proč?“

„Ruští vojáci nejsou dostatečně vzdělaní, aby mohli zacházet se šiframi,“ vysvětlil mu Walter. „Před vypuknutím války naše zpravodajské služby odhadovaly, že mají stěží dost gramotných mužů na práci s bezdrátovými vysílačkami.“

„Tak proč nepoužívají polní telefony? Telefonické hovory nelze zachytit.“

„Myslím, že jim nejspíš došly telefonní kabely.“

Ludendorff měl svěšené koutky úst a vystrčenou bradu, takže stále vypadal, jako když se útočně mračí. „Nemůže to být nějaký trik?“

Walter zavrtěl hlavou. „To je nemyslitelné, pane generále. Rusové jsou sotva schopní zorganizovat normální spojení. Používat falešná rádiová hlášení k oklamání nepřítele je jim tak vzdálené jako let na Měsíc.“

Ludendorff sklonil hlavu s řídnoucími vlasy nad mapu na stole před sebou. Byl to neúnavný dříč, ale často se ho zmocňovaly strašlivé pochybnosti a Walter tušil, že ho pohání strach z neúspěchu. Ludendorff položil prst na mapu. „Střed ruské linie tvoří Samsonovův 13. a 15. sbor,“ řekl. „Kdyby ta vojska postupovala dál…“

Walter okamžitě viděl, co má Ludendorff na mysli: Rusy by bylo možné vlákat do pasti a obklíčit ze tří stran.

„Na pravém křídle máme von Francoise a jeho I. sbor,“ pokračoval Ludendorff. „V centru Scholtze a jeho XX. sbor, který se stáhl, ale na rozdíl od toho, co si myslí Rusové, neutíká. A vlevo, ale o padesát kilometrů severněji, máme Mackensena a jeho XVII. sbor. Mackensen hlídá severní část ruských kleští, ale jestliže ti Rusové jdou špatným směrem, můžeme je pro tuto chvíli nechat být a Mackensena obrátit na jih.“

„Klasický manévr,“ konstatoval Walter. Bylo to prosté, ale sám to neviděl, dokud to Ludendorff neukázal. Proto je Ludendorff generál, pomyslel si s obdivem.

Ludendorff se znovu zachmuřil. „Vyjde to ale jen tehdy, jestliže Rennenkampf a ruská První armáda budou pokračovat špatným směrem.“

„Viděl jste zachycené zprávy, pane generále. Ruské rozkazy už byly vydány.“

„Doufejme, že si to Rennenkampf nerozmyslí.“

{V}

Grigorijův prapor neměl žádné jídlo, ale dorazil vagón rýčů, a tak kopali zákopy. Muži pracovali na směny, střídali se po půl hodině, takže to netrvalo dlouho. Výsledek nebyl moc úhledný, avšak postačoval.

Grigorij s Izákem a několika druhy si těsně předtím prohlédli opuštěné německé pozice a Grigorij si povšiml, že jejich zákopy se pravidelně klikatí, a proto v nich není moc daleko vidět. Poručík Tomčak jim řekl, že to klikacení se nazývá traverz, ale k čemu je dobré, netušil. Svým mužům nepřikázal, aby německý vzor napodobili. Grigorij však cítil, že to určitě nějaký smysl má.

Grigorij ze své pušky ještě nevystřelil. Slyšel střelbu z pušek, kulometů i děl, a jeho jednotka zabrala pořádný kus německého území, ale on dosud na nikoho nevystřelil a nikdo nevystřelil na něj. Kamkoli 13. armádní sbor zamířil, všude zjišťoval, že Němci prostor právě opustili.

Tohle postrádalo logiku. Uvědomoval si, že ve válce je neustále zmatek. Nikdo si nebyl jistý, kde se nachází, ani kde se nachází nepřítel. Dva muži z Grigorijovy čety už byli mrtví, ale Němci je nezabili: jeden si nešťastnou náhodou prostřelil vlastní puškou stehno a překvapivě rychle vykrvácel a druhého natolik podupal splašený kůň, že se z toho už neprobral.

Polní kuchyni už neviděli celé dny. Železné zásoby proviantu dávno zlikvidovali a dokonce došly i suchary. Od včerejšího rána nikdo z nich nejedl. Poté co vykopali zákop, šli spát o hladu. Naštěstí bylo léto, a tak aspoň netrpěli zimou.

Střelba vypukla příští den ráno, hned za svítání.

Začala kdesi dál po Grigorijově levici, ale on viděl, jak ve vzduchu praskají obláčky šrapnelů a jak se v místech dopadu granátů zvedá zem. Věděl, že by měl mít strach, ale neměl ho. Byl hladový, žíznivý, unavený, otrávený a všechno ho bolelo, ale strach neměl. Napadlo ho, jestli Němci nemají podobné pocity.

I po jeho pravici se o několik kilometrů dál na sever ozvala dělostřelecká palba, ale zde panoval klid. „Jako ohnisko bouře,“ prohodil David, židovský prodavač kbelíků.

Brzy přišly rozkazy k postupu vpřed. Unaveně vylezli ze zákopu a kráčeli dopředu. „Myslím, že bychom měli být vděčný,“ oddechl si Grigorij.

„Za co?“ nechápal Izák.

„Pochodovat je lepší než bojovat. Máme puchýře, ale jsme naživu.“

Odpoledne se přiblížili k městečku, které se jmenovalo Allenstein, jak jim sdělil poručík Tomčak. Na jeho okraji se seřadili do pochodového útvaru a do centra vešli ve formaci.

K jejich překvapení byl Allenstein plný dobře oblečených německých občanů, kteří se věnovali svým záležitostem jako kdykoli ve čtvrtek odpoledne, posílali dopisy, nakupovali potraviny a vozili děti v kočárcích. Grigorijova jednotka se zastavila v malém parku, kde muži usedli do stínu vysokých stromů. Tomčak se odebral do nedalekého holičství a vyšel z něj oholený a ostříhaný. Izák šel koupit vodku, ale vrátil se s tím, že armáda postavila před všechny nálevny hlídky s příkazem nepouštět vojáky dovnitř.

Nakonec se objevil kůň s károu a dovezl sud čerstvé vody. Muži se postavili do fronty, aby si doplnili polní láhve. Odpoledne přecházelo do chladnějšího večera a dorazily další povozy s bochníky chleba možná koupeného, možná zrekvírovaného místním pekařům. Padla noc a opět spali pod širým nebem.

Za svítání žádná snídaně nebyla. Jeden prapor tu zanechali, aby držel město, a Grigorij s ostatními příslušníky 13. sboru vypochodovali z Allensteinu na sever po silnici do Tannenbergu.

Třebaže žádnou bojovou akci nespatřili, Grigorij si všiml změny nálady mezi důstojníky. Pobíhali sem tam a v hloučcích se ustaraně radili. Přeli se a zvyšovali hlasy, nějaký major ukazoval jedním směrem, kapitán opačným. Grigorij dál slyšel těžké dělostřelectvo na severu a jihu, i když se zdálo, že zvuk se pohybuje k východu, zatímco 13. sbor míří na západ. „Čí je to dělostřelectvo?“ nechápal seržant Gavrik. „Naše, nebo jejich? A proč se pohybuje na východ, když my jdeme na západ?“ Skutečnost, že nepoužil žádné vulgární výrazy, Grigorijovi napověděla, že ho to vážně znepokojuje.

Několik kilometrů za Allensteinem ponechali za sebou celý jeden prapor jako zadní hlídku, což Grigorije překvapilo, protože předpokládal, že nepřítel je před nimi, nikoli vzadu. Zachmuřeně si pomyslel, že se 13. sbor ztenčuje.

Kolem poledne byl od hlavní kolony odvelen jeho prapor. Zatímco jejich druzi pokračovali na jihozápad, oni zamířili po široké cestě lesem na jihovýchod.

Tam se Grigorij konečně setkal s nepřítelem.

Zastavili k odpočinku u potoka a muži si nabírali vodu do polních láhví. Grigorij si potřeboval odskočit do lesa. Stál za kmenem mohutné borovice, když po levé straně cosi zaslechl a s údivem spatřil několik metrů od sebe německého důstojníka se špičatou přílbou na krásném vraném koni. Němec sledoval dalekohledem místo, kde se prapor zastavil. Grigorij nechápal, na co se může dívat: skrz stromy nemohl daleko vidět. Možná se pokouší rozeznat, jestli to jsou uniformy ruské, nebo německé. Seděl nehybně jako socha na sanktpetěrburském náměstí, ale kůň klidný nebyl, ošíval se a znovu vydával zvuky, které předtím upoutaly Grigorijovu pozornost.

Grigorij si pečlivě zapnul kalhoty, uchopil pušku a odplížil se zpátky; mohutný strom stále ponechával mezi sebou a Němcem.

Muž se náhle pohnul. Grigorij se trochu lekl, myslel si, že ho jezdec zahlédl; Němec však obratně otočil koně a odklusal směrem na západ.

Grigorij utíkal k seržantu Gavrikovi. „Viděl jsem jednoho Němce!“ ohlásil.

„Kde?“

Grigorij ukázal. „Tamhle – byl jsem si odskočit.“

„Určitě to byl Němec?“

„Měl špičatou helmu.“

„Co dělal?“

„Seděl na koni a díval se na nás dalekohledem.“

„Zvěd!“ zvolal Gavrik. „Vystřelil jsi na něj?“

Teprve nyní si Grigorij uvědomil, že má německé vojáky zabíjet, ne před nimi utíkat. „Myslel jsem, že vám to mám ohlásit,“ bránil se chabě.

„Ty teplouši, proč jsme ti kurva asi dali tu flintu?“ řval Gavrik.

Grigorij pohlédl na nabitou pušku ve své ruce a na ošklivě vypadající bajonet. Ovšemže měl vystřelit. Co ho to napadlo? „Omlouvám se,“ zasípal.

„Když jsi ho teď nechal zdrhnout, nepřítel ví, kde jsme!“

Grigorij se styděl. Když byl na vojně, o takové situaci se nikdy nemluvilo, ale měl si to domyslet sám.

„Kterým směrem odjel?“ chtěl vědět Gavrik.

Aspoň na tohle mohl Grigorij odpovědět: „Na západ.“

Gavrik se otočil a rychle odběhl k poručíkovi Tomčakovi, který se opíral o strom a kouřil. Chvilku poté Tomčak odhodil cigaretu a rozběhl se za majorem Bobrovem, pohledným starším důstojníkem s rozevlátými stříbrnými vlasy.

Pak šlo všechno ráz na ráz. Dělo žádné neměli, ale kulometné družstvo připravilo zbraně ke střelbě. Šest set mužů praporu se rozestoupilo do nepravidelné severo-jižní linie v délce jednoho kilometru. Několik mužů bylo vysláno dopředu. Potom ostatní vykročili pomalu směrem na západ za odpoledním sluncem šikmo prosvítajícím korunami stromů.

O několik minut později dopadl první dělostřelecký granát. Zaječel vzduchem, prorazil klenbu větví a nakonec vybuchl kus dál za Grigorijem, až se celá zem otřásla.

„Ten zvěd jim udal polohu,“ řekl Tomčak. „Střílejí tam, kde jsme předtím byli. Ještě že jsme se pohnuli.“

Jenže Němci také přemýšleli a zřejmě svou chybu zaznamenali, protože další střela dopadla těsně před postupující ruskou linii.

Muži kolem Grigorije dostali strach. Neustále se kolem sebe rozhlíželi, pušky v pohotovosti, a pro sebemenší důvod si navzájem nadávali. David se pořád díval nahoru, jako by mohl uvidět přilétající granát a uhnout se mu. Izák se tvářil ještě bojovněji, jako to dělával na fotbalovém hřišti, když soupeř začal hrát nefér. Vědomí, že se vás někdo usilovně snaží zabít, je nesmírně stísňující, uvědomil si Grigorij. Měl pocit, jako by obdržel strašně špatnou zprávu, ale nemůže si vzpomenout, čeho se týkala. Bláznivě fantazíroval, že si vyhrabe díru do země a schová se v ní.

Přemýšlel, co můžou dělostřelci vidět. Není někde na kopci pozorovatel a nepročesává lesy skvělým německým triedrem? Jednoho člověka v lese neuvidíte, ale šest stovek mužů pohybujících se najednou mezi stromy možná vidět lze.

Někdo usoudil, že zaměření je správné, protože v dalších několika vteřinách dopadlo několik granátů přesně na cíl. Po obou Grigorijových stranách se ozývaly ohlušující rány, do vzduchu vystřelovaly gejzíry země, muži řvali bolestí a kolem poletovaly části těl. Grigorij se třásl hrůzou. Člověk nemohl nic dělat, nijak se chránit: buď vás granát dostane, nebo mine. Zrychlil krok, jako by mu rychlejší pohyb mohl pomoct. Ostatní muže muselo napadnout totéž, neboť se bez rozkazu rozběhli.

Grigorij zpocenýma rukama svíral pušku a snažil se nepropadnout panice. Za ním i před ním, vlevo i vpravo dopadaly další granáty. Rozběhl se rychleji.

Dělostřelecká palba byla tak silná, že už nerozeznával jednotlivé granáty: ozýval se jediný nepřetržitý zvuk jako od stovky projíždějících rychlíků. Pak se prapor zřejmě dostal do tak blízkého pásma, že ho děla nemohla palbou pokrývat a všechny granáty jim dopadaly za zády. Záhy děla utichla. Chviličku poté Grigorij poznal proč. Před ním zahájil palbu kulomet a Grigorij si se svíravým pocitem strachu uvědomil, že je blízko nepřátelské linie.

Dávky z kulometu kropily les, rvaly listoví a tříštily borovice. Grigorij uslyšel vedle sebe výkřik a uviděl, jak Tomčak padá. Přiklekl k poručíkovi a spatřil na jeho obličeji a blůze krev. S hrůzou si uvědomil, že poručík má vystřelené oko. Tomčak se pokusil pohnout, ale vykřikl bolestí. Grigorij zaúpěl: „Co mám dělat? Co mám dělat?“ Normální zranění by obvázal, ale jak může pomoct muži, kterému vnikla střela do oka?

Ucítil úder do hlavy, a když zvedl zrak, viděl, jak kolem něj běží Gavrik a řve: „Pohyb, Peškove, ty hovado pitomý!“

Ještě chvíli zíral na Tomčaka. Připadalo mu, že důstojník už nedýchá. Jistý si nebyl, ale přesto se zvedl a běžel dál.

Palba zesílila. Grigorijův strach se proměnil ve vztek. Nepřátelské kulky v něm vyvolaly pocit zuřivosti. V hloubi duše věděl, že se to vymyká zdravému rozumu, ale nic s tím nesvedl. Náhle chtěl ty parchanty zabíjet. Za mýtinou několik set metrů před sebou zahlédl šedé uniformy a špičaté přílby. Poklekl za stromem na koleno, vykoukl vedle kmene, zvedl pušku, zamířil na jednoho Němce a poprvé stiskl spoušť.

Nic se nestalo a Grigorij si vzpomněl, že má zbraň zajištěnou.

Odjistit Mosin-Nagant, když ho má člověk u ramene, nelze. Sklonil pušku, sedl si za stromem na zem, opřel pažbu o loket a pak otočil velký rýhovaný knoflík pojistky, čímž zbraň odjistil.

Rozhlédl se kolem sebe. Jeho druzi už neběželi, ale kryli se jako on. Někteří stříleli, jiní znovu nabíjeli, další se svíjeli bolestí nebo leželi v nehybnosti smrti.

Grigorij znovu vystrčil hlavu vedle kmene, přiložil pušku k rameni a zahleděl se podél hlavně. Uviděl pušku vystrčenou z křoví a nad ní špičatou přílbu. Srdce měl plné nenávisti a pětkrát rychle stiskl spoušť. Puška, na kterou mířil, se rychle stáhla, ale nespadla a Grigorij vytušil, že se netrefil. Byl zklamaný a otrávený.

Mosin-Nagant měl zásobník jen na pět nábojů. Otevřel nábojovou brašnu a znovu nabil. Nyní chtěl zabíjet Němce co nejrychleji.

Opět se rozhlížel kolem kmene a spatřil Němce přebíhajícího mezi stromy. Vyprázdnil zásobník, ale muž běžel dál a zmizel za skupinou mladých stromků.

Grigorij usoudil, že jen tak střílet není k ničemu. Trefit nepřítele je nesnadné – ve skutečném boji to je mnohem obtížnější než v onom krátkém výcviku ve střelbě na terč. Bude se muset víc snažit.

Když znovu nabíjel, uslyšel opět kulometnou palbu a kulky pokosily vegetaci kolem něj. Přitiskl se zády ke stromu a přitáhl nohy, aby tvořil menší cíl. Podle sluchu odhadoval, že se kulomet musí nacházet pár set metrů vlevo.

Poté co se odmlčel, uslyšel Gavrika, jak křičí: „Miřte na ten kulomet, chujové vymetený. Střílejte, dokud nabíjej!“ Grigorij vystrčil hlavu a hledal kulometné hnízdo. Zahlédl trojnožku stojící mezi dvěma velkými stromy. Namířil, ale pak se zarazil. Nestačí jen střílet, připomněl si. Dýchal pravidelně, zpevnil držení těžké hlavně a dostal na mušku špičatou přílbu. Lehce hlaveň sklonil, aby viděl mužovu hruď. Košili v uniformě měl u krku rozhalenou: námahou byl celý rozpálený.

Grigorij stiskl spoušť.

Netrefil. Němec si výstřelu zřejmě ani nepovšiml. Grigorij neměl tušení, kam se mohla kulka zatoulat.

Vypálil znovu, vystřílel celý zásobník, ale marně. Bylo to k zbláznění. Ti dobytci se ho snaží zabít a on nedokáže zasáhnout ani jednoho z nich. Třeba je moc daleko. Nebo je možná jen mizerný střelec.

Kulomet spustil znovu střelbu a všichni ztuhli.

Objevil se major Bobrov, plazil se lesem po čtyřech. „Vojáci!“ vykřikl. „Na můj povel, na zteč – připravit!“

Ty musíš být šílenec, pomyslel si Grigorij. Já ale nejsem.

Seržant Gavrik rozkaz k přípravě opakoval. „Připravte se zaútočit na kulometný hnízdo! Čekejte na rozkaz!“

Bobrov se vzpřímil a pak se přikrčeně rozběhl podél linie a Grigorij slyšel, jak vyzývá k přípravě na zteč o kus dál. Plýtváš dechem, pomyslel si Grigorij. Myslíš si, že jsme sebevrazi?

Rachot kulometu ustal, major se vztyčil a riskantně se nepříteli odhalil. Ztratil čepici a stříbrné vlasy nabízely daleko viditelný terč. „Vpřed!“ vykřikl.

Gavrik rozkaz opakoval. „Vpřed! Vpřed! Vpřed!“

Bobrov a Gavrik šli příkladem a rozběhli se mezi stromy ke kulometnému hnízdu. Grigorij si náhle uvědomil, že dělá totéž, prodírá se křovinami, přeskakuje polámané stromy, běží s přikrčenou hlavou a snaží se neupustit překážející pušku. Kulomet se sice odmlčel, ale Němci stříleli ze všech ostatních zbraní, co měli, a účinek tuctů pušek pálících zároveň vypadal skoro stejně hrozně, ale Grigorij běžel dál, jako by to bylo to jediné, co může dělat. Viděl, že obsluha kulometu zoufale nabíjí, ruce neobratně zápolí se zásobníkem a obličeje mají bledé strachy. Někteří Rusové stříleli, ale Grigorij takovou duchapřítomnost neměl – jenom běžel. Ke kulometu mu ještě zbýval kus cesty, když spatřil tři Němce schované za křoviskem. Vypadali hrozně mladě a civěli na něj s vyděšeným výrazem. Zaútočil na ně bajonetem, který držel před sebou jako středověké kopí. Uslyšel něčí křik a uvědomil si, že to křičí on sám. Všichni tři mladí vojáci utekli.

Pronásledoval je, ale byl zesláblý hlady a oni mu snadno unikli. Po sto metrech se vyčerpaně zastavil. Všude kolem něj Němci utíkali a Rusové se hnali za nimi. Obsluha kulometu od své zbraně utekla také. Grigorij soudil, že by měl střílet, ale v tuto chvíli neměl energii, aby pušku vůbec zvedl.

Znovu se objevil major Bobrov, běžel podél ruské linie. „Vpřed!“ křičel. „Nenechte je upláchnout – všechny je pobijte, nebo se jednoho dne vrátí, aby vás zastřelili! Vpřed!“

Grigorij se znaveně rozběhl. Pak se scéna změnila. Vlevo nastal zmatek: střelba, křik, nadávky. Náhle se z té strany objevili ruští vojáci – utíkali o život. Bobrov stojící vedle Grigorije se podivil: „Co se sakra děje?“

Grigorij si uvědomil, že jsou napadeni z boku.

„Zůstaňte stát! Kryjte se a střílejte!“ vykřikl Bobrov.

Nikdo ho neposlouchal. Další a další vojáci proudili v panice lesem a Grigorijovi druzi se začínali k úprku přidávat; otáčeli se doprava a utíkali na sever.

„Vojáci, držte své pozice!“ řval Bobrov. Vytáhl pistoli. „Povídám, držte své pozice!“ Zamířil do davu ruských vojáků, kteří proudili kolem něj. „Varuju vás, dezertéry zastřelím!“ Ozvalo se prásknutí a v jeho vlasech se objevila krvavá skvrna. Padl na zem. Grigorij nevěděl, jestli ho zasáhla zbloudilá německá kulka nebo střela z vlastních řad.

Grigorij se otočil a přidal se k ostatním.

Nyní se už střílelo na všech stranách. Grigorij netušil, kdo po kom pálí. Rusové se protáhli lesem a postupně se zdálo, že hluk bitvy zanechávají za sebou. Běžel, dokud mohl. Nakonec se zhroutil do spadaného listí; už se nedokázal ani hnout. Ležel dlouho, cítil se jako ochromený. Stále svíral pušku, což ho překvapilo: nevěděl, proč ji nezahodil.

Po chvíli se pomalu zvedl. Nějakou dobu ho bolelo pravé ucho. Sáhl si na ně a vykřikl bolestí. Prsty měl lepkavé od krve. Opatrně ucho znovu nahmatal. Ke své hrůze zjistil, že převážná část ucha je pryč. Je zraněný a vůbec to nevěděl. V jistý okamžik mu kulka odervala horní půlku ucha.

Zkontroloval pušku. Zásobník měl prázdný. Znovu nabil, i když si nebyl jistý, proč to dělá: zdá se, že není schopný nikoho zasáhnout. Otočil knoflík pojistky.

Tušil, že Rusové upadli do léčky. Němci je lákali dopředu, dokud je neobklíčili, a pak past uzavřeli.

Co má dělat? Nikdo nebyl v dohledu, a tak se nemohl zeptat žádného důstojníka na rozkazy. Ovšem tady zůstat nemůže. Sbor ustupuje, to je jisté, usoudil proto, že by měl zamířit zpátky. Pokud tu nějací ruští vojáci zbyli, budou nejspíš na východě.

Otočil se tak, aby měl zapadající slunce v zádech, a vykročil. Pohyboval se v lese co nejtišeji, protože nevěděl, kde můžou Němci být. Přemýšlel, jestli nebyla poražena celá Druhá armáda a jestli se vojáci nerozutekli. V lese by mohl zemřít hlady.

Po hodině se zastavil, aby se napil z potoka. Napadlo ho, že by si mohl omýt ránu, ale usoudil, že nejlépe možná bude nechat ji na pokoji. Když se dostatečně napil, odpočíval v podřepu, oči zavřené. Brzy bude tma. Naštěstí je sucho, a tak může spát na zemi.

V polospánku zaslechl jakýsi zvuk. Zvedl zrak a ohromeně vytřeštil oči na německého důstojníka na koni, který o deset metrů dál projížděl lesem. Proklusal kolem a Grigorije přikrčeného u potoka si nevšiml.

Grigorij pokradmu uchopil pušku a odjistil ji. Poklekl, přiložil pušku k rameni a pečlivě zamířil doprostřed Němcových zad. Muž se teď nacházel patnáct metrů od něj, což je pro pušku bezprostřední blízkost.

V poslední chvíli Němec něco šestým smyslem vytušil a otočil se v sedle.

Grigorij stiskl spoušť.

Rána v tichu lesa byla ohlušující. Kůň poskočil dopředu. Důstojník se svezl na stranu a spadl na zem, ale jednou nohou uvízl ve třmenu. Kůň ho vlekl asi sto metrů podrostem, potom zpomalil a zastavil se.

Grigorij pozorně naslouchal pro případ, že zvuk výstřelu upoutal něčí pozornost. Neslyšel nic, jen mírný večerní vánek v listoví.

Vydal se ke koni. Když se přiblížil, přiložil pušku k rameni a zamířil ji na důstojníka, ale jeho opatrnost byla zbytečná. Muž ležel nehybně, obličejem vzhůru, oči měl otevřené a špičatou přílbu vedle sebe. Měl nakrátko ostříhané plavé vlasy a docela krásné zelené oči. Možná to byl ten muž, kterého Grigorij viděl už předtím; nebyl si ale jistý. Lev by to poznal – pamatoval by si koně.

Grigorij otevřel sedlové brašny. V jedné byly mapy a triedr. Ve druhé našel salám a čtvrtku černého chleba. Grigorij trpěl hladem. Kousl do salámu. Byl silně ochucený pepřem, bylinkami a česnekem. Pepř mu rozpálil tváře a na čele mu vyrazil pot. Rychle sousto rozžvýkal, spolkl a pak si strčil do úst kus chleba. Jídlo bylo tak dobré, že by plakal. Stál tam opřený o bok velkého koně a co nejrychleji jedl, zatímco muž, kterého zabil, na něj upřeně hleděl mrtvýma zelenýma očima.

{VI}

Walter informoval Ludendorffa: „Odhadujeme, že třicet tisíc Rusů je mrtvých, pane generále.“ Snažil se neprojevovat radostnou náladu příliš okatě, jenže německé vítězství bylo tak drtivé, že úsměv zamaskovat nedokázal.

Ludendorff se chladně ovládal. „Zajatců?“

„Podle posledního počítání asi devadesát dva tisíc, pane generále.“

Tohle byla ohromující statistika, ale Ludendorff se s ní snadno vypořádal. „Nějací generálové?“

„Generál Samsonov se zastřelil. Máme jeho mrtvolu. Martose, velitele ruského 15. sboru, jsme zajali. Ukořistili jsme pět set děl.“

„V souhrnu to znamená,“ konstatoval Ludendorff, když konečně zvedl zrak od psacího stolu, „že ruskou Druhou armádu jsme zlikvidovali. Už neexistuje.“

Walter se už nedokázal udržet a usmál se od ucha k uchu. „Ano, pane generále.“

Ludendorff jeho úsměv neopětoval. Zamával listem papíru, který pečlivě pročetl. „Čímž se tato zpráva stává ještě ironičtější.“

„Prosím, pane generále?“

„Posílají nám posily.“

Waltera to šokovalo. „Proč? Prosím za prominutí, pane generále – posily?“

„Překvapuje mě to stejně jako vás. Tři sbory a jízdní divizi.“

„Odkud?“

„Z Francie – kde potřebujeme každičkého muže, jestli má Schlieffenův plán uspět.“

Walter si připomněl, že Ludendorff pracoval na podrobnostech Schlieffenova plánu se svou obvyklou energií a úzkostlivou pečlivostí a ví, co je ve Francii zapotřebí – do posledního muže, koně i kulky. „Čím se to ale stalo?“ podivil se Walter.

„Nevím, ale umím si to představit.“ Ludendorffuv tón zhořkl. „Tohle je politická záležitost. Princezny a hraběnky v Berlíně naříkají a vzlykají u císařovny kvůli svým statkům, které zabírají Rusové. Nejvyšší velení tomuto tlaku ustoupilo.“

Walter se zarděl. Jeho vlastní matka přece patří k těm ženám, jež dotíraly na císařovnu. Lze pochopit, že se zneklidněné ženy doprošují ochrany, ale je neodpustitelné, že armáda jejich úpěnlivým prosbám vyhoví a riskuje zmaření celé válečné strategie. „Není to snad přesně to, co chtějí Spojenci?“ namítl pobouřeně. „Francouzi přesvědčili Rusy, aby zaútočili s jen napůl připravenou armádou. Doufali, že zpanikaříme a urychleně odešleme posily na východní frontu, a tím oslabíme naši armádu ve Francii!“

„Přesně tak. Francouzi utíkají – máme početní i palebnou převahu a oni jsou na ústupu. Jejich jedinou nadějí bylo, že budeme muset nasměrovat vojska jinam. A jejich přání se splnilo.“

„A tak,“ dodal Walter beznadějně, „navzdory našemu velkému vítězství na východě Rusové dosáhli strategické výhody, kterou potřebovali jejich spojenci na západě!“

„Ano,“ přisvědčil Ludendorff. „Přesně tak.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Září až prosinec 1914

F

itze probudil ženský pláč.

Nejprve ho napadlo, že je to Bea. Pak si uvědomil, že manželka je v Londýně a on v Paříži. Žena v posteli vedle něj není třiadvacetiletá těhotná princezna, ale devatenáctileté francouzské barové děvče s tváří anděla.

Zvedl se na lokti a podíval se na ni. Měla světlé řasy, jež jí spočívaly na tvářích jako motýlci na okvětních lístcích. Teď byly vlhké slzami. „J’ai peur,“ vzlykala. „Mám strach.“

Pohladil ji po vlasech. „Calme toi,“ konejšil ji. „Uklidni se.“ Od žen, jako je Ginette, se naučil francouzsky víc než ve škole. Gini bylo zkráceně Ginette, ale i tohle jméno znělo jako vymyšlené. Nejspíš ji pokřtili nějak prozaicky jako Françoise.

Bylo hezké ráno a otevřeným oknem dívčina pokoje vnikal dovnitř teplý větřík. Fitz neslyšel žádná děla ani dusot bot pochodujících vojáků. „Paříž ještě nepadla,“ uklidňoval ji.

To nebyla dobře zvolená slova, protože následoval další příval vzlyků.

Fitz pohlédl na hodinky. Půl deváté. Nejpozději v deset musí být zpátky ve svém hotelu.

„Postaráš se o mě, když přijdou Němci?“ naléhala Gini.

„Samozřejmě, chérie,“ přisvědčil a potlačil pocit viny. Kdyby mohl, udělal by to, ale ona jeho hlavní prioritou nebude.

„Nepřijdou sem?“ zeptala se tiše.

To by si Fitz také přál vědět. Německá armáda byla dvakrát početnější, než předvídala francouzská tajná služba. Němci se prohnali severovýchodní Francií a vyhráli každou bitvu. Nyní ta lavina dosáhla linie na sever od Paříže – jak přesně daleko, to se Fitz dozví za pár hodin.

„Lidi říkají, že se město nebude bránit,“ vzlykala Gini. „Je to pravda?“

Ani tohle Fitz nevěděl. Bude-li Paříž klást odpor, německé dělostřelectvo ji poničí. Její nádherné budovy se octnou v rozvalinách, široké bulváry budou samý kráter a bistra a butiky se promění v hromady suti. Bylo lákavé uvažovat, že by se město mělo vzdát a tomu všemu uniknout. „Třeba by to pro tebe bylo lepší,“ nadhodil s falešnou upřímností. „Budeš se milovat s tlustým pruským generálem a on bude říkat, že jsi jeho Liebling.“

„Nechci žádného Prušáka.“ Hlas jí přešel do šepotu. „Miluju tebe.“

Možná miluje, pomyslel si; nebo v něm třeba jen vidí cestu, jak se odtud dostat. Kdo může, z města odchází, ale není to snadné. Většinu soukromých aut armáda zrekvírovala. I vlaky můžou být kdykoli vyhrazeny pro armádu a civilní pasažéři vyhozeni do neznáma uprostřed cesty. Taxík do Bordeaux stojí patnáct set franků, tolik co rodinný domek.

„Asi se to nestane,“ usoudil. „Němci musejí být vyčerpaní. Pochodují a bojují už měsíc. Tohle nemůže trvat věčně.“

Napůl tomu věřil. Francouzi během ústupu tvrdě bojovali. Vojáci jsou unavení, hladoví a demoralizovaní, ale jen pár jich upadlo do zajetí a ztratili pouze málo děl. Vždy klidný generál Joffre udržel spojenecké síly pohromadě a stáhl je na linii jihovýchodně od Paříže, kde je přeskupoval. Také nemilosrdně vyházel vysoké francouzské důstojníky, kteří nevyhovovali: propustil dva velitele armády, sedm velitelů sborů a tucty dalších.

Němci tohle nevěděli. Fitz četl dešifrované německé depeše, které překypovaly sebejistotou. Německé nejvyšší velení dokonce přesunulo jednotky z Francie a poslalo je jako posily do východního Pruska. Fitz to považoval za chybu. Francouzi ještě nejsou zničeni.

O Britech si tak jistý nebyl.

Britské expediční síly byly malé – pět a půl divize oproti sedmdesáti francouzským divizím v poli. Britové bojovali statečně u Monsu a naplňovali Fitze hrdostí; v pěti dnech však ztratili patnáct tisíc ze svých sta tisíc mužů a dali se na ústup.

Součást britských sil tvořili i Velšští střelci, ale s těmi Fitz nebyl. Nejprve ho zklamalo, že ho poslali jako styčného důstojníka do Paříže: toužil bojovat se svým plukem. Byl si jist, že s ním generálové zacházejí jako s amatérem, kterého je třeba odvelet někam, kde nemůže napáchat velkou škodu. Znal však Paříž a mluvil francouzsky, a tak mohl sotva popřít, že je k tomu úkolu kvalifikovaný.

Ukázalo se, že tento post je významnější, než si myslel. Vztahy mezi francouzskými a britskými veliteli byly nebezpečně špatné. Britským expedičním silám velel nedůtklivý pedant s poněkud matoucím jménem sir John French. Urazilo ho, že s ním generál Joffre podle jeho názoru nedostatečně konzultoval veškeré kroky, a začal trucovat. Fitz se navzdory nepřátelské atmosféře usilovně snažil udržovat tok informací mezi oběma spojeneckými veliteli.

Tohle všechno vyvolávalo rozpaky a dokonce i jisté pocity hanby a Fitz těžko snášel špatně skrývaný despekt francouzských důstojníků. Jenže před týdnem se to dramaticky zhoršilo ještě víc. Sir John sdělil Joffremu, že jeho jednotky potřebují dvoudenní odpočinek. Příštího dne svůj požadavek změnil na desetidenní. Francouzi to otřáslo a Fitz se za svou zem hluboce styděl.

Protestoval u plukovníka Herveye, patolízalského pobočníka sira Johna, ale jeho stížnost se setkala s pohoršením a odmítnutím. Nakonec Fitz mluvil telefonicky s vysokým úředníkem ministerstva války lordem Remarkem. Chodili spolu do školy v Etonu a Remarc patřil k okruhu Maudiných upovídaných přátel. Fitzovi se nelíbilo, že takto postupuje za zády nadřízených důstojníků, ale boj o Paříž spočíval na tak křehkých základech, že cítil povinnost jednat. Zjistil, že vlastenectví není tak jednoduchá věc.

Účinek jeho stížnosti byl výbušný. Premiér Asquith poslal nového ministra války lorda Kitchenera spěšně do Paříže a sira Johna si jeho šéf předevčírem zavolal na kobereček. Fitz velice doufal, že sira Johna v krátké době nahradí někdo jiný. Pokud ne, aspoň ho to snad vytrhne z letargie.

Tohle Fitz brzy zjistí.

Odvrátil se od Gini a spustil nohy na podlahu.

„Ty jdeš pryč?“ zeptala se.

Stoupl si. „Musím pracovat.“

Odkopla přikrývku. Fitz pohlédl na její dokonalá prsa. Zachytila jeho pohled, usmála se skrze slzy a svůdně roztáhla nohy.

Odolal pokušení. „Udělej trochu kávy, chérie,“ požádal ji.

Vzala si na sebe světle zelený hedvábný župánek, a zatímco se Fitz oblékal, ohřála vodu. Včera večeřel na britském velvyslanectví ve společenské uniformě, ale hned po večeři odložil nápadné šarlatové vojenské sako, a než zamířil do chudinské čtvrti, převlékl se do civilního obleku.

Připravila mu silnou kávu do šálku velkého jako mísa. „Večer na tebe budu čekat v klubu U Alberta,“ připomněla mu. Oficiálně byly noční kluby zavřené stejně jako divadla a kina. I ve Folies Bergère byla tma. Kavárny zavíraly v osm a restaurace v půl desáté. Jenže skoncovat s nočním životem ve velkoměstě není tak snadné a podnikavci jako Albert rychle otevřeli pokoutní lokály, kde prodávali šampaňské za přemrštěné ceny.

„Budu se tam snažit dostat do půlnoci,“ odpověděl. Káva byla hořká, ale zahnala poslední zbytky ospalosti. Dal Gini zlatou britskou libru. Byla to štědrá odměna za jednu noc a v těchto dobách se dávala velká přednost zlatu před papírovými penězi.

Když ji líbal na rozloučenou, přitiskla se k němu. „Ale přijdeš tam večer, viď?“ naléhala.

Bylo mu jí líto. Její svět se hroutí a ona neví, co má dělat. Rád by ji vzal pod svá ochranná křídla a slíbil jí, že se o ni postará, ale nemůže. Má těhotnou manželku, a kdyby se Bea rozčílila, mohla by potratit. I kdyby byl svobodný, uvázat si na krk francouzskou šlapku by znamenalo udělat ze sebe troubu, který je všem pro legraci. Gini je každopádně jednou z milionů. Kromě mrtvých mají strach všichni. „Udělám, co budu moct,“ odpověděl a vymanil se z jejího objetí.

Svůj modrý cadillac měl zaparkovaný u chodníku. Na kapotě se třepotala anglická vlaječka. Po ulicích jezdilo pár soukromých aut a většina měla nějakou vlaječku, obyčejně s trikolorou nebo s červeným křížem, aby bylo zřejmé, že se používají pro životně důležité válečné úkoly.

Aby sem Fitz dostal auto z Londýna, musel nemilosrdně využít své vlivné konexe a utratit celé malé jmění na úplatcích, ale byl rád, že to vše podstoupil. Potřebuje se každý den pohybovat mezi britským a francouzským velitelstvím a je velká úleva, že se nemusí doprošovat zapůjčení auta nebo koně od armády, která se nachází ve svízelné situaci.

Nastartoval, motor se rozběhl a vůz se odlepil od chodníku. V ulicích nebyl skoro žádný provoz. Armáda zrekvírovala i autobusy a používala je k zásobování na frontě. Musel zastavit, protože ulicí procházelo obrovské stádo ovcí; patrně směřovaly ke Gare de l’Est, odkud je pošlou vlakem, aby posloužily v polních kuchyních.

Zaujal ho houf lidí shromážděných kolem plakátu právě vylepeného na zdi Palais Bourbon. Zastavil u chodníku a vmísil se do davu, aby si ho také přečetl.

VOJENSKÝM JEDNOTKÁM V PAŘÍŽI

OBYVATELŮM PAŘÍŽE

Fitz sjel pohledem na konec vyhlášky a viděl, že ji podepsal generál Galliéni, vojenský velitel města. Galliéniho, popudlivého starého vojáka, povolali z penze. Proslul tím, že pořádal schůze, na kterých si nikdo nesměl sednout: byl přesvědčený, že lidé takhle rychleji dospějí k rozhodnutí.

Jádro jeho sdělení bylo strohé.

Členové vlády republiky odjeli z Paříže, aby udělili obraně země další impuls.

Fitze to zdrtilo. Vláda utekla! V posledních několika dnech kolovaly zvěsti, že ministři vezmou roha do Bordeaux, ale politici váhali a nechtěli hlavní město opustit. Teď nicméně odešli. A to je moc špatné znamení.

Zbytek oznámení působil vzdorně.

Byla mi svěřena povinnost bránit Paříž před útočníkem.

A je to, pomyslel si Fitz, Paříž se nakonec nevzdá. Město bude bojovat. To je dobře! Rozhodně je to v britském zájmu. Kdyby hlavní město padlo, nepřítel by za jeho dobytí aspoň musel těžce zaplatit.

Tuto povinnost splním až do konce.

Fitz se musel usmát. Díky Bohu za staré vojáky.

Lidé kolem něj měli zřejmě smíšené pocity. Některé poznámky zněly obdivně. Galliéni je bojovník, prohlásil kdosi s uspokojením; ten nenechá Paříž kapitulovat. Jiní se vyjadřovali realističtěji. Vláda nás opustila, konstatovala jedna žena; to znamená, že tu dneska nebo zítra budou Němci. Muž s aktovkou se dal slyšet, že poslal manželku s dětmi za svým bratrem na venkov. Jakási dobře oblečená žena se pochlubila, že má ve spíži třicet kilo sušených fazolí.

Fitz usoudil, že význam britského příspěvku k válečnému úsilí a jeho úlohy v něm ještě vzrostl.

Se silným pocitem blížící se zkázy pokračoval v jízdě k Ritzu.

Vešel do haly svého oblíbeného hotelu a zamířil k telefonní budce. Zavolal na britské velvyslanectví a zanechal vzkaz pro velvyslance ohledně Galliéniho oznámení – jen pro případ, že zpráva do rue du Faubourg St.-Honoré dosud nedorazila.

Když vyšel z telefonní budky, narazil na plukovníka Herveye, pobočníka sira Johna.

Hervey si všiml Fitzova civilního obleku a zvolal: „Majore Fitzherberte! Co to máte u čerta na sobě?“

„Dobrý den, pane plukovníku,“ pozdravil Fitz; na otázku záměrně neodpověděl. Je zřejmé, že celou noc nebyl doma.

„Je sakra devět hodin ráno! Vy nevíte, že je válka?“

To byla další otázka, která nevyžadovala odpověď. Fitz se chladně zeptal: „Můžu pro vás něco udělat, pane plukovníku?“

Hervey byl neurvalec nesnášející každého, kdo se od něj nedá zastrašit. „Stačilo by méně drzosti, majore,“ odpověděl. „Už tak toho máme až nad hlavu se zatracenými návštěvníky z Londýna, co se do všeho pletou.“

Fitz zvedl obočí. „Lord Kitchener je ministr války.“

„Politici by tuhle práci měli nechat na nás. Ovšem někdo s přítelíčky nahoře je popíchnul.“ Jeho výraz napovídal, že Fitze podezírá, ale neměl odvahu to vyslovit.

„Sotva vás může překvapovat, že je ministerstvo války znepokojené,“ poznamenal Fitz. „Desetidenní odpočinek, a Němci za branami!“

„Muži jsou vyčerpaní!“

„Za deset dní může být po válce. Jestli tady nejsme kvůli záchraně Paříže, tak kvůli čemu?“

„Kitchener odvedl sira Johna z velitelství v klíčový den boje,“ vztekal se Hervey.

„Všiml jsem si, že sir John zrovna nespěchal, aby se vrátil ke svým vojákům,“ opáčil Fitz. „Viděl jsem ho ten den, jak večeří tady v Ritzu.“ Věděl, že se chová drze, ale nedokázal se ovládnout.

„Zmizte mi z očí,“ zavrčel Hervey.

Fitz se otočil na podpatku a vydal se po schodech nahoru.

Nebyl ovšem tak bezstarostný, jak předstíral. Nic by ho nepřimělo, aby se hrbil před takovými idioty, jako je Hervey, ale přikládal důležitost tomu, aby ve vojenské kariéře uspěl. Nesnášel pomyšlení, že by někdo mohl říct, že není takový muž jako jeho otec. Hervey nebyl armádě k velkému užitku, protože veškerý čas a energii trávil zaštiťováním svých oblíbenců a podrýváním autority rivalů, ale obdobně dokázal ničit kariéru mužů, kteří se soustřeďují na jiné věci, třeba na vítězství ve válce.

Takovéto myšlenky se Fitzovi honily hlavou, zatímco se koupal, holil a převlékal do khaki uniformy majora Velšských střelců. Věděl, že možná až do večeře nedostane nic k jídlu, a tak si nechal poslat do apartmá omeletu a ještě konvičku kávy.

Přesně v deset začal jeho pracovní den a on pustil zlovolného Herveye z hlavy. Z britského velitelství dorazil bystrý mladý Skot poručík Murray a přinesl do Fitzova apartmá kromě prachu ze silnice také hlášení o ranním leteckém průzkumu.

Fitz rychle přeložil dokument do francouzštiny a přepsal ho čitelným vypsaným písmem na bledě modrý hlavičkový papír Ritzu. Britská letadla každé ráno přelétávala nad německými pozicemi a zaznamenávala směr, kterým se pohybovaly nepřátelské síly. Fitzovým úkolem bylo dodat informace co nejrychleji generálu Galliénimu.

Když procházel hotelovou halou, zavolal na něj recepční, že mu přepíná do telefonní budky hovor.

Ve sluchátku se ozvalo: „Fitzi, jsi to ty?“ Hlas byl vzdálený a zkreslený, ale k jeho údivu patřil nepochybně sestře Maud.

„Jak se ti to u čerta povedlo?“ podivil se. Z Londýna do Paříže mohli telefonovat pouze vládní či vojenští činitelé.

„Jsem v pracovně Johnnyho Remarka na ministerstvu války.“

„Rád tě slyším,“ řekl Fitz. „Jak se máš?“

„Všichni tu mají hrozné starosti,“ odpověděla. „Noviny zpočátku psaly jen dobré zprávy. Pouze ti, kdo se vyznají v zeměpise, pochopili, že po každém chrabrém francouzském vítězství jsou Němci zřejmě o dalších sto kilometrů hlouběji v nitru Francie. Jenže The Times přinesly v neděli zvláštní vydání. Není to divné? Každý den jsou plné lží, a když chtějí přinést pravdu, tak musejí udělat zvláštní vydání.“

Snažila se mluvit vtipně a cynicky, ale Fitz za jejími slovy rozpoznal strach a hněv. „Co se v tom zvláštním vydání píše?“

„Píše se tam o naší ‚ustupující a zničené armádě‘. Asquith zuří. Teď všichni čekají, že Paříž každým dnem padne.“ Náhle se neovládla a v hlase se jí ozval vzlyk: „Fitzi, nestane se ti nic?“

Nemohl jí lhát. „Nevím. Vláda se přesunula do Bordeaux. Sir John French dostal vynadáno, ale pořád tu zůstává.“

„Sir John si stěžoval na ministerstvu války, že Kitchener přijel do Paříže v uniformě polního maršála, což je porušení etikety, protože nyní je ministrem, tudíž civilista.“

„Bože můj. V takovou dobu přemýšlí o etiketě! Proč ho nevyhodili?“

„Johnny říkal, že by to vypadalo jako přiznání neúspěchu.“

„Jak to bude vypadat, jestli Paříž padne do rukou Němců?“

„Ach, Fitzi!“ Maud se rozplakala. „A co to miminko, které čeká Bea – tvoje dítě?“

„Jak se daří Bee?“ zeptal se Fitz a provinile si připomněl, kde strávil noc.

Maud popotáhla a polkla naprázdno. Pak klidněji odpověděla: „Bea je pěkně buclatá a ty otravné ranní nevolnosti ji už netrápí.“

„Řekni jí, že se mi po ní stýská.“

V aparátu to zapraskalo, pak se na pár vteřin vmísil do hovoru cizí hlas a zase zmizel. To znamená, že mohou být každým okamžikem přerušeni. Když Maud znovu promluvila, zněl její hlas plačtivě. „Fitzi, kdy to skončí?“

„Za pár dní,“ ujistil ji Fitz. „Tak, nebo onak.“

„Prosím tě, dávej na sebe pozor!“

„Samozřejmě.“

Sluchátko ohluchlo.

Fitz zavěsil, dal recepčnímu spropitné a vyšel na place Vendôme.

Nasedl do svého auta a odjel. Maudina slova o těhotenství Bey ho rozrušila. Fitz byl ochotný pro vlast zemřít a doufal, že zemře statečně, ale chtěl spatřit své dítě. Ještě žádné neměl a teď se na něj těšil, toužil ho sledovat, jak se učí a dělá pokroky, chtěl mu pomáhat až do dospělosti. Nechtěl, aby jeho syn nebo dcera vyrůstali bez otce.

Přejel přes Seinu ke komplexu vojenských budov známých jako Les Invalides. Galliéni si zřídil štáb v nedaleké škole schované za stromy a zvané Lycée Victor-Duruy. Vchod přísně hlídaly stráže ve světle modrých blůzách, červených kalhotách a červených čepicích; jejich uniformy byly nesrovnatelně elegantnější než britské khaki v odstínu bláta. Francouzi dosud nepochopili, co znamenají přesné moderní pušky: že dnešní voják má být v krajině co nejméně nápadný.

Stráže Fitze dobře znaly, a tak šel rovnou dovnitř. Byla to dívčí škola s obrázky domácích mazlíčků a květin na zdech a s nepravidelnými tvary latinských sloves na tabulích odstrčených stranou. Pušky stráží a vysoké boty důstojníků působily jako urážka zdejší předchozí uhlazenosti.

Fitz zamířil přímo do štábní místnosti. Jakmile vstoupil dovnitř, vycítil vzrušenou atmosféru. Na stěně visela velká mapa centrální Francie, na které připínáčky vyznačovaly postavení armád. Galliéni byl vysoký, štíhlý muž; držel se zpříma navzdory rakovině prostaty, která se přičinila o jeho únorový odchod do důchodu. Nyní stál opět v uniformě s cvikrem u mapy a bojovně do ní hleděl.

Fitz zasalutoval, pak si po francouzském způsobu podal ruku se svým protějškem majorem Dupuysem a šeptem se zeptal, co se děje.

„Sledujeme pohyb von Klucka,“ odpověděl Dupuys.

Galliéni měl letku devíti starých letadel, která používal k monitorování pohybu pronikající armády. Generál von Kluck velel německé První armádě, nacházející se blízko Paříže.

„Co jste zjistili?“ zeptal se Fitz.

„Dostali jsme dvě hlášení.“ Dupuys ukázal na mapu. „Náš letecký průzkum naznačuje, že van Kluck směřuje na jihovýchod k řece Marně.“

To potvrzovalo zjištění Britů. Po této dráze První armáda projde východně od Paříže. A protože von Kluck velí německému pravému křídlu, znamenalo to, že všechna vojska minou Paříž. Neunikne nakonec Paříž pohromě?

„A máme hlášení od zvěda na koni, které naznačuje totéž,“ pokračoval Dupuys.

Fitz zamyšleně přikývl. „Podle německé vojenské teorie se má napřed zničit nepřátelská armáda a teprve potom se mají obsazovat velká města.“

„Ale copak vy to nevidíte?“ upozornil ho Dupuys vzrušeně. „Odkrývají své křídlo!“

Na to Fitz nepomyslel. Jeho mysl se zabývala pouze osudem Paříže. Nyní si uvědomil, že Dupuys má pravdu – a tohle je důvod oné rozjařenosti. Pokud jsou údaje výzvědné služby správné, von Kluck se dopustil klasické vojenské chyby. Křídlo armády je zranitelnější než její čelo. Útok na křídlo je jako bodnutí do zad.

Proč udělal von Kluck takovou chybu? Musel být přesvědčený, že Francouzi jsou tak slabí, že nebudou schopni protiútoku.

V tom případě se mýlil.

Fitz oslovil generála. „Myslím, že tohle vás bude velmi zajímat, pane generále,“ řekl a podal mu obálku. „Je to hlášení našeho leteckého průzkumu z dnešního rána.“

„Aha!“ zahučel Galliéni nedočkavě.

Fitz přikročil k mapě. „Dovolíte, pane generále?“

Generál přikývl na souhlas. Britové oblíbení nejsou, ale každá informace z průzkumu je vítaná.

Fitz pohlédl do anglického originálu a pak řekl: „Naši lidé umísťují von Kluckovu armádu sem.“ Připíchl na mapu novou značku. „A podle nich postupuje tímto směrem.“ Potvrzovalo se tím to, co si Francouzi už mysleli.

Místnost na chvíli ztichla.

„Tak je to tedy pravda,“ poznamenal tiše Dupuys. „Ponechali nekryté křídlo.“

Oči generála Galliéniho za skřipcem zajiskřily. „Pak tedy nastala chvíle, abychom zaútočili,“ rozhodl.

{II}

Fitz upadl do nejpesimističtější nálady ve tři ráno, zatímco ležel vedle štíhlého Ginina těla; sex skončil a jemu se zastesklo po manželce. Pak si sklíčeně pomyslel, že von Kluck si určitě musel uvědomit svou chybu a zvrátit směr tažení.

Jenže von Kluck příštího rána, v pátek 4. září, k radosti francouzských obránců pokračoval na jihovýchod. To generálu Joffreovi stačilo. Vydal rozkazy, aby francouzská Šestá armáda dalšího rána vyrazila z Paříže a udeřila na von Kluckův zadní voj.

Ovšem Britové ustupovali dál.

Když se Fitz večer sešel s Gini U Alberta, byl nešťastný. „Tohle je naše poslední šance,“ vysvětlil jí u sklenky šampaňského, které ho vůbec nepovzbudilo. „Kdybychom s Němci pořádně zalomcovali teď, kdy jsou vyčerpaní a začínají mít potíže se zásobováním, mohli bychom jejich postup zarazit. Jestliže však tenhle protiútok selže, pak Paříž padne.“

Seděla na barové židličce a se zašustěním hedvábných punčoch si překřížila nohy. „Proč jsi ale tak sklíčený?“

„Protože v takovéhle době Britové ustupují. Jestli teď Paříž padne, nikdy už tu ostudu neodčiníme.“

„Generál Joffre musí konfrontovat sira Johna a požádat, aby Britové bojovali! Musíš s Joffrem promluvit sám!“

„Ten se s britskými majory bavit nebude. Kromě toho by si nejspíš myslel, že je to nějaký trik sira Johna. A já bych se dostal do pěkného maléru, ne že by mi to nějak moc vadilo.“

„Tak si promluv s některým jeho poradcem.“

„Stejný problém. Nemůžu přijít na velitelství francouzské armády a oznámit, že je Britové zrazují.“

„Ale můžeš si tiše promluvit mezi čtyřma očima s generálem Lourceauem, a nemusí se o tom nikdo dozvědět.“

„Jak?“

„Sedí tamhle naproti.“

Fitz sledoval její pohled a spatřil asi šedesátiletého Francouze v civilu sedícího u stolu s mladou ženou v červených šatech.

„Je moc milý,“ dodala Gini.

„Ty ho znáš?“

„Nějakou dobu jsme se přátelili, ale dal přednost Lizette.“

Fitz váhal. Opět uvažoval, že bude jednat za zády nadřízených. Jenže na vybrané chování teď není čas. V sázce je Paříž. Musí udělat, co je v jeho silách.

„Představ mě,“ požádal ji.

„Dej mi minutku.“ Gini elegantně sklouzla z vysoké židle a houpavým krokem v rytmu klavírního ragtime se vydala ke generálovu stolu. Políbila muže na rty, usmála se na jeho společnici a posadila se. Po chvilce vážného rozhovoru pokynula Fitzovi.

Lourceau se zvedl a oba muži si potřásli rukou. „Je mi ctí, že vás poznávám, pane generále,“ pronesl Fitz.

„Tohle není vhodné místo pro rozhovor o závažných věcech,“ poznamenal generál, „ale Gini tvrdí, že mi chcete sdělit něco nesmírně naléhavého.“

„Gini má rozhodně pravdu,“ ujistil ho Fitz a přisedl si.

{III}

Den nato se Fitz vydal do britského ležení u Melunu, asi padesát kilometrů jihovýchodně od Paříže, a ke svému zděšení zjistil, že expediční vojsko stále ustupuje.

Možná jeho vzkaz k Joffremu nedorazil. Nebo dorazil a Joffre si prostě myslí, že s tím nemůže nic dělat.

Fitz vešel do Vaux-le-Pénil, nádherného zámku ve stylu Ludvíka XV., který sir John používal jako svůj hlavní štáb, a hned v hale narazil na plukovníka Herveye. „Smím se zeptat, pane plukovníku, proč ustupujeme, když spojenci podnikají protiútok?“ otázal se co nejzdvořileji.

„Ne, nesmíte,“ odsekl Hervey.

Fitz potlačil hněv a pokračoval. „Francouzi mají pocit, že jejich a německé síly jsou vyrovnané, a že kdybychom jim trochu pomohli, mohlo by to rovnováhu zvrátit.“

Hervey se výsměšně zasmál. „Nepochybuju, že si to myslí.“ Mluvil, jako by Francouzi neměli právo požadovat od spojenců pomoc.

Fitz cítil, že se přestává ovládat. „Paříž může padnout kvůli naší ustrašenosti!“

„Takové slovo se neodvažujte používat, majore.“

„Poslali nás sem, abychom zachránili Francii. Tohle může být rozhodující bitva.“ Fitz už nedokázal nezvýšit hlas. „Jestliže padne Paříž a s ní Francie, jak budeme doma vysvětlovat, že jsme v té době odpočívali?“

Hervey se místo odpovědi upřeně zadíval Fitzovi přes rameno. Fitz se otočil a spatřil mohutnou, pomalu se pohybující postavu ve francouzské uniformě. Z rozepnutého černého saka vykukoval široký pas, pod ním špatně padnoucí červené jezdecké kalhoty a těsné kamaše; nízko do čela měl muž staženou červenozlatou generálskou čepici. Zpod černošedého obočí se na Fitze a Herveye upíraly bezbarvé oči. Fitz poznal generála Joffrea.

Když generál a jeho doprovod prošli kolem nich, Hervey se zeptal: „To je vaše práce?“

Fitz byl příliš hrdý na to, aby lhal. „Je to možné,“ připustil.

„O tomhle ještě uslyšíte!“ zasupěl Hervey, otočil se a spěchal za Joffrem.

Sir John přijal Joffrea v malé místnosti za přítomnosti jen několika důstojníků; Fitz mezi nimi nebyl. Čekal v důstojnické jídelně a přemýšlel, co asi Joffre říká a jestli dokáže sira Johna přesvědčit, aby ukončil ostudný britský ústup a připojil se k útoku.

Odpověď se dozvěděl o dvě hodiny později od poručíka Murraye. „Joffre prý zkoušel všechno,“ hlásil Murray. „Prosil, naříkal, naznačoval, že hrozí nebezpečí, že britská čest bude navždy pošpiněna. A dosáhl svého. Zítra se otáčíme na sever.“

Fitz se široce usmál. „Aleluja,“ zaradoval se.

Minutu poté k nim přistoupil plukovník Hervey. Fitz zdvořile povstal.

„Zacházíte příliš daleko,“ prohlásil Hervey. „Generál Lourceau mi řekl, co jste udělal. Myslel, že vám skládá kompliment.“

„Nebudu to popírat,“ odpověděl Fitz. „Výsledek naznačuje, že to bylo správné.“

„Poslouchejte mě, Fitzherberte,“ zasyčel Hervey a ztišil hlas. „Jste vyřízenej! Zachoval jste se neloajálně k vyššímu důstojníkovi. Máte u svého jména černý puntík a ten vám nikdy nikdo nesmaže. Zapomeňte na povýšení, i kdyby měla válka trvat ještě rok. Major jste a majorem navždy zůstanete.“

„Děkuju za upřímnost, pane plukovníku,“ odpověděl Fitz. „Jenže já jsem šel do armády bojovat a vítězit, a ne usilovat o povýšení.“

{IV}

Fitzovi se zdálo, že postup sira Johna je trapně opatrný, k jeho úlevě však postačoval na to, aby přinutil von Klucka čelit nebezpečí vysláním jednotek, které mu zcela jistě budou chybět jinde. Nyní Němci bojovali na dvou frontách, západní a jižní; to je zlý sen každého velitele.

Fitz se v pondělí ráno probudil po noci strávené na přikrývce na podlaze zámku a cítil se optimisticky. Nasnídal se v důstojnické jídelně a pak netrpělivě čekal, až se pozorovací letadla vrátí z ranního průzkumu. Válka se vyznačovala buď šíleným spěchem, nebo jalovou nečinností. Na pozemcích zámku se nacházel kostel údajně z roku 1000 a Fitz si ho šel prohlédnout; nikdy ovšem vlastně nechápal, co lidé na starých svatostáncích mají.

Hlášení o výsledcích průzkumného letu se konalo v nádherném salonu s vyhlídkou na řeku a do zahrady. Důstojníci uprostřed okázalé výzdoby z osmnáctého století usedli na skládací židle k jednoduchému stolu. Sir John měl vystrčenou bradu a ústa, která pod bílým mrožím knírem vypadala jako trvale zkroucená výrazem uražené pýchy.

Letci hlásili, že před britskými vojsky je volná krajina, protože německé kolony směřují pryč na sever.

Fitz byl nadšený. Spojenecký protiútok byl nečekaný a Němce zřejmě zastihl nepřipravené. Samozřejmě se brzy přeskupí, ale v tuto chvíli měli očividně potíže.

Očekával, že sir John rozhodne o rychlém postupu vpřed, ale velitel k Fitzovu zklamání pouze potvrdil omezené cíle stanovené dříve.

Fitz napsal francouzsky svou zprávu a pak sedl do auta. Pětatřicet kilometrů do Paříže jel tak rychle, jak jen to bylo možné proti proudu nákladních a osobních automobilů a koňských povozů, které opouštěly hlavní město; všechna vozidla byla přeplněná lidmi a zavazadly a směřovala na jih, aby unikla Němcům.

V Paříži ho zdržel útvar alžírských vojáků tmavé pleti, kteří pochodovali přes město z jednoho nádraží na druhé. Jejich důstojníci jeli na mulách a na sobě měli jasně červené pláště. Jak procházeli ulicemi, ženy jim podávaly květiny a ovoce a majitelé kaváren jim přinášeli chladné nápoje.

Když přešli, Fitz pokračoval k Les Invalides a svou zprávu odnesl do školy.

Britský průzkum opět potvrdil francouzská hlášení. Některá německá vojska ustupují. „Musíme útok zesílit!“ naléhal starý generál. „Kde jsou Britové?“

Fitz přistoupil k mapě a ukázal postavení Britů a pochodové cíle, které sir John stanovil pro dnešní den.

„To nestačí!“ namítl Galliéni rozhněvaně. „Musíte být důraznější! Potřebujeme, abyste zaútočili tak, aby von KJuck měl s vámi tolik práce, že nebude moci posílit křídlo. Kdy překročíte řeku Marnu?“

Fitz mu nedokázal odpovědět. Styděl se. Souhlasil s každým Galliéniho sžíravým slovem, ale nemohl to přiznat. Řekl jen: „Zdůrazním to siru Johnovi co nejnaléhavěji, pane generále.“

Ovšem Galliéni už přemýšlel, jak britskou letargii nahradit. „Odpoledne pošleme 7. divizi 4. sboru jako posilu Manouryho armádě na řece Ourcq,“ rozhodl.

Jeho štáb začal okamžitě sepisovat rozkazy.

Pak plukovník Dupuys upozornil: „Pane generále, na to, abychom tam do večera všechny dostali, nemáme dost vlaků.“

„Tak použijte auta,“ odbyl ho Galliéni.

„Auta?“ Dupuys se tvářil zmateně. „Kde bychom sehnali tolik aut?“

„Najměte taxíky!“

Všichni v místnosti na něj upřeli pohled. Nepřeskočilo generálovi v hlavě?

„Zatelefonujte policejnímu náčelníkovi,“ přikázal Galliéni. „Řekněte mu, ať uloží svým lidem, aby zastavili každý taxík ve městě, vyhodili pasažéry a nasměrovali šoféry sem. Naložíme do nich vojáky a pošleme je na bojiště.“

Když si Fitz uvědomil, že to Galliéni myslí vážně, zazubil se. Takový přístup se mu líbil. Pro vítězství udělejme cokoli.

Dupuys pokrčil rameny a chopil se telefonu. „Okamžitě mě spojte s policejním náčelníkem, prosím.“

Fitz si pomyslel: tohle musím vidět.

Vyšel ven a zapálil si doutník. Nemusel čekat dlouho. Po několika minutách se na mostě Alexandra III. objevil červený renault; taxík objel rozlehlý ozdobný trávník a zaparkoval před hlavní budovou. Následovaly ho dva další, pak tucet, pak stovka.

Za pár hodin parkovalo u Les Invalides několik set červených taxíků. Něco takového Fitz v životě neviděl.

Taxikáři se opírali o svá auta, kouřili dýmky, a zatímco čekali na pokyny, živě se bavili. Na zdůvodnění toho, proč tu jsou, měl každý šofér jinou teorii.

Nakonec vyšel ze školy Dupuys a přešel přes ulici s megafonem v jedné ruce a štosem armádních rekvizičních příkazů ve druhé. Vylezl na kapotu jednoho taxi a řidiči ztichli.

„Vojenský velitel Paříže požaduje, aby pět set taxíků odjelo odtud do Blagny,“ oznámil pomocí megafonu.

Taxikáři na něj mlčky, nevěřícně civěli.

„Tam každé auto naloží pět vojáků a odveze je do Nanteuil.“

Nanteuil se nacházelo ve vzdálenosti padesáti kilometrů odtud směrem na východ, velmi blízko linie fronty. Šoféři začínali chápat. Rozhlíželi se jeden po druhém, přikyvovali a usmívali se. Fitz tušil, že se s radostí stávají součástí válečného úsilí, zvlášť když se to děje tak neobvyklým způsobem.

„Než vyrazíte, vezměte si, prosím, tyto stvrzenky a po návratu je vyplněné předložte k proplacení.“

Mezi taxikáři to zašumělo. Dostanou zaplaceno! O jejich podpoře bylo jednoznačně rozhodnuto.

„Až odjede pět set taxíků, vydám pokyny pro dalších pět set. Vive Paris! Vive la France!“

Muži začali divoce jásat. Vrhli se k Dupuysovi pro stvrzenky. Fitz je ochotně pomohl rozdávat.

Brzy začala auta odjíždět, otáčela se před velkou budovou a za doprovodu nadšeně houkajících klaksonů mířila v slunci přes most: dlouhé, jasně červené záchranné lano vojákům na bojišti.

{V}

Ujít třicet pět kilometrů trvalo Britům tři dny. Fitz se propadal hanbou. Jejich postup se téměř nesetkal s odporem: kdyby se pohybovali rychleji, mohli by provést rozhodující úder.

Ve středu 9. září ráno však zastihl Galliéniho muže v optimistické náladě. Von Kluck ustupoval. „Němci mají strach!“ oznámil mu plukovník Dupuys.

Fitz nevěřil, že mají strach, a mapa mu nabídla věrohodnější vysvětlení. Britové, jakkoli pomalí a nedůrazní, vstoupili do mezery, která se objevila mezi německou První a Druhou armádou; mezera vznikla, když von Kluck stáhl jednotky na západ, aby čelil útoku vedenému od Paříže. „Našli jsme slabé místo a vrážíme do něj klín,“ řekl Fitz a v jeho hlasu zazněl záchvěv naděje.

V duchu se nabádal ke klidu. Němci zatím každou bitvu vyhráli. Na druhou stranu jejich zásobovací trasy jsou velmi dlouhé, muži vyčerpaní a počty snížené, protože museli poslat část vojska do východního Pruska. Oproti tomu Francouzi v této oblasti dostali silné posily a vzhledem k tomu, že se nacházejí na domácí půdě, žádné problémy se zásobovacími trasami nemají.

Fitzovy naděje pohasly, když se Britové zastavili necelých deset kilometrů severně od řeky Marny. Kvůli čemu se sir John zastavuje? Nesetkal se přece skoro s žádným odporem!

Jenže Němci si zřejmě ustrašenosti Britů nevšimli, neboť pokračovali v ústupu, a v lyceu opět vzrostly naděje.

Jak se prodlužovaly stíny stromů za okny školy a pak dorazila poslední denní hlášení, v Galliéniho štábu se začal šířit pocit potlačované radosti. Ke konci dne se Němci dali na útěk.

Fitz tomu skoro nemohl uvěřit. Zoufalství z minulého týdne se změnilo v naději. Sedl si na štokrle a upřel pohled na mapu na zdi. Před sedmi dny německá linie vypadala jako odrazový můstek k závěrečnému útoku; teď připomínala zeď, u které byli otočeni zpátky.

Když slunce zapadlo za Eiffelovou věží, nebylo sice možné říct, že spojenci dosáhli vítězství, ale německý postup se po týdnech poprvé zastavil.

Dupuys objal Fitze a políbil ho na obě tváře; Fitzovi to tentokrát vůbec nevadilo.

„Zastavili jsme je,“ konstatoval Galliéni a za skřipcem starého generála se k Fitzovu údivu zaleskly slzy. „Zastavili jsme je.“

{VI}

Krátce po bitvě na Marně začaly obě strany budovat zákopy.

Zářijové horko přešlo do chladných, skličujících říjnových dešťů. Patová situace na východním konci linie se nezadržitelně šířila na západ jako ochrnutí, jež se postupně zmocňuje těla umírajícího.

Rozhodující bitva toho podzimu se vedla u belgického města Ypres na nejzápadnějším konci linie, pětatřicet kilometrů od moře. Němci prudce zaútočili a s nasazením všech sil se pokusili prorazit křídlo britských expedičních sil. Boj zuřil čtyři týdny. Na rozdíl od všech předchozích bitev tato byla statická; obě strany se skrývaly před protivníkovým dělostřelectvem v zákopech a vojáci vyráželi jen k sebevražedným výpadům proti nepřátelským kulometům. Brity nakonec zachránily posily včetně sboru tmavých Indů, kteří se v tropických uniformách třásli zimou. Když bylo po všem, Britové napočítali sedmdesát pět tisíc svých mrtvých vojáků a expediční vojska byla rozvrácena. Spojenci však dobudovali obranný val od švýcarských hranic až k Lamanšskému kanálu a útočící německá vojska zastavili.

24. prosince se Fitz nacházel v britském štábu ve městě St.-Omer nedaleko Calais. Měl chmurné myšlenky. Vzpomínal, s jakou lehkostí –  stejně jako mnozí jiní – ujišťoval vojáky, že na Vánoce budou doma. Nyní to vypadalo, že válka bude možná pokračovat ještě rok či dokonce déle. Nepřátelské armády zůstávaly den za dnem v zákopech, vojáci dostávali špatnou stravu, trápily je vši, úplavice a z dlouhého stání v mokru také onemocnění dolních končetin; sem tam zabíjeli krysy, které hodovaly na mrtvolách v území nikoho. Kdysi Fitzovi připadalo nad slunce jasné, proč Británie musí vstoupit do války, teď už si ty důvody nepamatoval.

Toho dne přestalo pršet a ochladilo se. Sir John poslal všem jednotkám varování, že nepřítel uvažuje o vánočním útoku. Fitz věděl, že je to naprostý výmysl: žádné průzkumy tomu nenasvědčovaly. Pravda byla taková, že sir John nechtěl, aby o Štědrém dnu bdělost vojáků polevila.

Každý voják měl dostat dárek od princezny Mary, sedmnáctileté dcery královského páru. V mosazné krabičce s plastickým vzorem byl tabák a cigarety, obrázek princezny a vánoční pohled od krále. Nekuřákům, sikhům a ošetřovatelkám byly určeny odlišné dárky – místo tabáku dostali čokoládu nebo cukrovinky. Fitz pomáhal rozdávat krabičky Velšským střelcům. Ke konci dne, kdy už bylo příliš pozdě na návrat do poměrného pohodlí St.-Omeru, se nacházel ve štábu 4. praporu, vlhkém zákopovém bunkru asi pět set metrů za frontovou linií, četl si příběh Sherlocka Holmese a kouřil krátké tenké doutníky, na které poslední dobou přešel. Nebyly tak dobré jako jeho dlouhé tenké doutníky, ale na ty teď sotva kdy nalezl čas. Byl tu s ním Murray, kterého po Ypres povýšili na kapitána. Fitz povýšen nebyl: Hervey držel slovo.

Krátce po půlnoci ho překvapila ojedinělá střelba z pušek. Ukázalo se, že vojáci spatřili světla a mysleli si, že se nepřítel pokouší o nenadálý útok. Ve skutečnosti to byly barevné lucerny, jimiž si Němci zdobili ochranný násep.

Murray se právě vrátil z frontové linie a mluvil o indických vojácích bránících sousední sektor.

„Ti chudáci dorazili v letních uniformách, protože jim někdo řekl, že válka skončí, než se ochladí,“ vykládal. „Já vám ale něco povím, Fitzi: Tihle barevní darebáci jsou moc šikovní. Víte, jak jsme žádali ministerstvo války, aby nám dodali zákopové granátomety, jako mají Němci – co pošlou granát vysokým obloukem přes ochranný val? Tak ti Indové si je sami vyrobili ze starých litinových trubek. Vypadá to trochu jako zfušované potrubí na veřejném záchodku, ale funguje to!“

Ráno je zahalila mrznoucí mlha a půda pod nohama ztvrdla. Fitz a Murray rozdali dárky od princezny hned za svítání. Někteří muži se choulili kolem kamínek s otevřeným ohněm a pokoušeli se zahřát, ale říkali, že jsou za mráz vděční, protože je lepší než bláto, zejména pro ty, kdo trpí onemocněním končetin. Fitz si povšiml, že někteří se spolu baví velšsky, třebaže s důstojníky mluvili vždy jen anglicky.

Pár set metrů vzdálenou německou linii zahalovala ranní mlha stejné barvy, jako mají německé uniformy: vybledlá stříbromodrá, zvaná polní šeď. Fitz zaslechl slabě znějící hudbu: Němci zpívali koledy. Fitz neměl hudební sluch, ale zdálo se mu, že poznává „Tichou noc“.

Vrátil se do bunkru k ostatním důstojníkům na neutěšenou snídani složenou z okoralého chleba a šunky z konzervy. Pak si vyšel ven zakouřit. Vzpomínal na snídani, která se tou dobou podává v Tŷ Gwyn: horké párky, čerstvá vejce, kořeněné ledvinky, uzené ryby, toasty s máslem a voňavá káva se smetanou. Toužil po čistém spodním prádle, vyžehlené košili a hebkém vlněném obleku. Chtěl se posadit u rozžhavených kamen v ranním pokoji a nemít na práci nic lepšího než si číst pitomé vtipy v časopisu Punch.

Z bunkru za ním vyšel Murray a oznámil mu: „Máte jít k telefonu, pane majore. Volají z velitelství.“

Fitze to překvapilo. Někdo si dal spoustu práce, aby ho našel. Doufal, že to není kvůli nějaké rozepři, která vypukla mezi Francouzi a Brity, když předával vánoční dárky. S ustaraným výrazem se vrátil do bunkru a zvedl sluchátko polního telefonu. „Fitzherbert.“

„Dobré ráno, pane majore,“ pozdravil ho hlas, který nepoznával. „Tady je kapitán Davies. Vy mě neznáte, ale byl jsem požádán, abych vám předal vzkaz z domova.“

Z domova? Fitz doufal, že to nebude špatná zpráva. „Jste velmi laskav, kapitáne,“ řekl Fitz. „Jaký to je vzkaz?“

„Vaše manželka porodila zdravého chlapečka, pane majore. Matka i dítě jsou v pořádku.“

„Ach!“ Fitz dosedl na bednu. Ještě se to narodit nemělo – určitě ne dřív než tak za jeden nebo dva týdny. Předčasně narozené děti bývají náchylnější ke zdravotním komplikacím. Ale podle vzkazu je chlapeček zdravý. A Bea také.

Fitz má syna a hraběcí titul dědice.

„Jste tam, pane majore?“ zeptal se kapitán Davies.

„Ano, ano,“ přisvědčil Fitz. „Jen mě to trošku vzalo. Přišlo to dřív.“

„Jsou Vánoce, pane majore, mysleli jsme si, že by vás ta zpráva mohla potěšit.“

„To vám tedy povím, že ano!“

„Dovolte, abych vám pogratuloval jako první.“

„Jste velmi laskav,“ odpověděl Fitz. „Děkuju vám.“ Kapitán Davies však už zavěsil.

Po chvíli si Fitz uvědomil, že ostatní důstojníci v bunkru na něj mlčky upírají pohled. Nakonec se jeden z nich zeptal: „Dobrá zpráva, nebo špatná?“

„Dobrá!“ zvolal Fitz. „Dokonce skvělá! Stal jsem se otcem.“

Všichni mu potřásli rukou a poplácali ho po zádech. Murray vytáhl láhev whisky a navzdory časné ranní hodině připili na zdraví děťátka. „Jak se mu bude říkat?“ zeptal se Murray.

„Dokud budu naživu, vikomt z Aberowenu,“ odpověděl Fitz a pak si uvědomil, že se Murray neptá na chlapečkův titul, nýbrž na jméno. „George po mém otci a William po mém dědečkovi. Otec Bey se jmenoval Petr Nikolajevič, tak asi přidáme i tahle jména.“

Murray vypadal pobaveně. „George William Peter Nicholas Fitzherbert, vikomt z Aberowenu,“ přeříkal. „Tolik jmen by mu možná prozatím stačilo!“

Fitz s úsměvem přikývl. „Zejména když patrně váží asi tak tři a půl kila.“

Překypoval pýchou a dobrou náladou a pociťoval nutkání ještě se s někým o dobrou zprávu podělit. „Asi zajdu k frontové linii,“ prohodil, když dopili whisky. „Dám vojákům pár doutníků.“

Vylezl z bunkru a vydal se spojovacím zákopem. Cítil se opojně. Nestřílelo se a vzduch byl svěží a voňavý – kromě chvíle, kdy procházel kolem latríny. Přistihl se, že nemyslí na Beu, ale na Ethel. Už se jí to narodilo? Je spokojená ve svém domku, na jehož zakoupení vytáhla z Fitze peníze? Třebaže ho zarazil tvrdý způsob, jakým s ním vyjednávala, musel stále myslet na to, že čeká jeho dítě. Doufal, že ho porodí v pořádku jako Bea.

Když dorazil na konec spojovacího zákopu, všechny podobné myšlenky se mu rázem vytratily z hlavy. Odbočil do zákopu frontové linie a tam ho čekal šok.

Nikdo tam nebyl.

Procházel klikatým zákopem, ale nikde nikdo. Cítil se jako ve strašidelném příběhu nebo na nějaké té lodi, co pluje sice nepoškozená, ale přitom bez jediného živáčka na palubě.

Pro tohle musí existovat nějaké vysvětlení. Nedošlo k útoku, o kterém se Fitz z nějakého důvodu nedoslechl?

Napadlo ho, aby se podíval přes ochranný násep.

To se ale nesmí dělat neopatrně. Mnoho mužů přišlo hned první den na frontě o život, protože rychle vystrčili hlavu ze zákopu.

Fitz popadl polní lopatku a postupně ji vystrkoval kovovou částí nad násep. Potom se postavil na střelecký stupínek a pomalu zvedal hlavu, až mohl vykouknout úzkou štěrbinou mezi náspem a kovovým koncem lopatky.

Co spatřil, ho ohromilo.

Všichni muži se nacházeli mezi krátery v zemi nikoho. Jenže nebojovali. Postávali ve skupinách a povídali si.

Na jejich vzezření bylo cosi divného a Fitz si po chvíli uvědomil, že některé uniformy jsou khaki a jiné v barvě polní šedi.

Ti muži si povídali s nepřítelem.

Fitz pustil lopatku, vystrčil celou hlavu nad násep a zíral. V zemi nikoho se pohybovaly stovky vojáků, kam až dohlédl doprava i doleva; Britové i Němci se mezi sebou mísili.

Co se k čertu děje?

Našel zákopový žebřík a vylezl nad násep. Vykročil do rozstříleného terénu. Muži si ukazovali fotografie rodin a svých milých, nabízeli si navzájem cigarety a pokoušeli se domluvit slovy jako: „Já Robert, kdo ty?“

Zahlédl dva seržanty pohroužené do rozhovoru, jednoho britského a jednoho německého. Poklepal Britovi na rameno. „Hej, vy!“ oslovil ho. „Co to sakra děláte?“

Muž mu odpověděl hrdelním přízvukem lidí z cardiffských doků. „Nevím, jak přesně se to stalo, pane majore. Pár Němčourů vylezlo beze zbraní ze zákopů a volali ‚Šťastný Vánoce‘, pak jeden z našich udělal to samý a pak si vyšli naproti. Než byste řek švec, udělali to všichni.“

„Ale v zákopech nikdo není!“ rozzlobil se Fitz. „Nevidíte, že to může být nějaký trik?“

Seržant se podíval po frontové linii napravo i nalevo. „Ne, pane majore, jestli mám bejt upřímnej, nemůžu říct, že to vidím,“ odpověděl chladně. Ten muž měl pravdu. Jak by mohl nepřítel využít skutečnosti, že se vojáci na obou stranách frontové linie spřátelili?

Seržant ukázal na Němce. „Tohle je Hans Braun, pane majore,“ představil ho. „Bejval číšníkem v londýnským hotelu Savoy. Mluví anglicky!“

Německý seržant Fitzovi zasalutoval. „Rád vás poznávám, pane majore,“ řekl. „Šťastné Vánoce.“ Mluvil s menším přízvukem než seržant z Cardiffu. Nabídl Fitzovi polní láhev: „Nedáte si kapku šnapsu?“

„Dobrý Bože!“ zvolal Fitz a odešel.

Nemohl nic dělat. Tohle by se těžko zarazilo i za pomoci otrlých poddůstojníků, jako je ten velšský seržant. Bez jejich pomoci to je nemožné. Usoudil, že raději situaci nahlásí nadřízeným a přehraje ten problém na někoho jiného.

Než však stačil odejít, zaslechl, jak ho někdo volá jménem. „Fitzi! Fitzi! Jsi to skutečně ty?“

Hlas mu byl dobře známý. Otočil se a uviděl přicházejícího Němce. Když se muž přiblížil, poznal ho. „Von Ulrich?“ vyrazil ze sebe užasle.

„Přesně ten!“ Walter se široce usmál a podal mu ruku. Fitz ji automaticky uchopil. Walter mu ruku pevně stiskl. Fitz si pomyslel, že vypadá hubenější; bledou pleť měl ošlehanou větrem. Nejspíš jsem se změnil také, napadlo ho.

Walter vrtěl hlavou. „To je úžasné – taková náhoda!“

„Jsem rád, že jsi zdravý a v pořádku,“ řekl Fitz. „I když bych nejspíš být neměl.“

„Nápodobně!“

„Co s tím uděláme?“ Fitz mávl rukou směrem k bratřícím se vojákům. „Připadá mi to znepokojivé.“

„Souhlasím. Zítra třeba nebudou chtít na nové přátele střílet.“

„A co budeme dělat pak?“

„Abychom je vrátili k normálu, musí brzy dojít k bitvě. Jestli obě strany zahájí dopoledne dělostřeleckou palbu, začnou se zase hned nenávidět.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„A jak se ti vede, starý kamaráde?“

Fitz si vzpomněl na dobrou novinku a rozzářil se. „Stal jsem se otcem,“ odpověděl. „Bea porodila chlapečka. Nabídni si doutník.“

Zapálili si. Walter mu sdělil, že byl na východní frontě. „Rusové jsou zkažení,“ poznamenal znechuceně. „Důstojníci prodávají zásoby na černém trhu a nechávají pěchotu hladovět a mrznout. Polovina obyvatelstva východního Pruska chodí v ruských vysokých botách, které lacino nakoupili, zatímco ruští vojáci jsou bosí.“

Fitz se zmínil, že byl v Paříži. „Tvoje oblíbená restaurace Voisin je pořád otevřená.“

Vojáci začali fotbalový zápas Británie versus Německo; branky vytvořili hromádkami čepic. „Musím to ohlásit,“ napadlo Fitze.

„Já taky,“ přitakal Walter. „Ale napřed mi řekni, jak se daří lady Maud?“

„Myslím, že dobře.“

„Opravdu moc bych chtěl, abys ji ode mě pozdravoval.“

Fitze zarazil důraz, s jakým Walter vyslovil tuto jinak běžnou frázi. „Samozřejmě,“ ujistil ho. „Máš k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Walter odvrátil pohled. „Těsně před odchodem z Londýna… jsem s ní tančil na plese lady Westhamptonové. Byla to poslední civilizovaná věc, kterou jsem udělal před touhle verdammten válkou.“

Waltera se zřejmě zmocnilo dojetí. Hlas se mu chvěl a míchání angličtiny s němčinou pro něj bylo velice neobvyklé. Patrně na něj také dolehla vánoční nálada.

Walter pokračoval: „Byl bych moc rád, kdyby věděla, že jsem na ni o Štědrém dni myslel.“ Pohlédl na Fitze vlhkýma očima. „Určitě jí to vyřídíš, starý kamaráde?“

„Vyřídím,“ přisvědčil Fitz. „Jsem si jistý, že ji to potěší.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Únor 1915

„Š

la jsem k doktorovi,“ vykládala žena vedle Ethel. „Řekla jsem mu: ‚Svrbí mě frnda.‘“

Místností se rozlehl smích. Bylo to v horním patře malého domu ve východním Londýně, nedaleko Aldgate. Dvacet žen sedělo v těsných řadách po obou stranách dlouhého pracovního stolu. Netopilo se tu a jediné okno bylo pevně zavřené před únorovým chladem. Prkna na podlaze byla holá. Bílá omítka na stěnách se stářím odlupovala a pod ní se místy objevovaly podkladové laťky. Při dvaceti ženách dýchajících nevětraný vzduch bylo v místnosti dusno, ale nikdy se tu neoteplilo, a tak všechny seděly v kloboucích a kabátech.

Právě si udělaly přestávku a pedály šicích strojů pod jejich nohama na chvíli ztichly. Vedle Ethel seděla Mildred Perkinsová, rodilá Londýňanka z East Endu asi stejně stará jako ona. Mildred byla zároveň Ethelinou podnájemnicí. Byla by docela krásná, jenom jí vyčnívaly přední zuby. Její specialitou byly sprosté vtipy. Pokračovala: „Doktor mi povídá: ‚To byste neměla říkat, to je neslušný slovo.‘“

Ethel se usmála. Mildred dokázala neradostný dvanáctihodinový pracovní den projasnit chvilkami dobré nálady. Ethel takové řeči nikdy neslyšela. V Tý Gwyn se zaměstnanci chovali uhlazeně. Tyhle Londýňanky dokážou říct cokoli. Pracovaly tu ženy různého věku a několika národností a některé – včetně dvou žen uprchlých z Němci okupované Belgie – anglicky skoro vůbec nemluvily. Všechny měly společné pouze to, že byly tak zoufalé, že o tuto práci stály.

„Já povídám: ‚Tak co mám teda říct, doktore?‘ A on na to: ‚Řekněte, že vás svrbí prst.‘“

Šily britské uniformy, tisíce kusů, saka a kalhoty. Den za dnem přiváželi kusy silné khaki látky ze střižny v sousední ulici, velké kartónové krabice plné rukávů, zad i nohavic a ženy je tady sešívaly a posílaly do další malé výrobny, kde se doplnily knoflíkové dírky a knoflíky. Ženy byly placené podle počtu dokončených kusů.

„Povídá mi: ‚Svrbí vás ten prst pořád, paní Perkinsová, nebo jen občas?‘“

Mildred se odmlčela a ženy ztichly v očekávání pointy.

„A já na to: ‚Ne, doktore, jen když skrz něj čurám.‘“

Ženy hýkaly smíchy a nadšeně pokřikovaly.

Ve dveřích se objevila hubená dvanáctiletá dívka s tyčí na rameni. Na tyči visely velké hrnky a džbánky, celkem dvacet kusů. Opatrně položila tyč na pracovní stůl. V nádobkách byl čaj, horká čokoláda, vývar nebo slabá káva. Každá žena měla svůj vlastní hrnek. Dvakrát denně, dopoledne a odpoledne, daly Allii, té dívce, pár drobných a ona jim v sousední kavárně hrnky naplnila.

Ženy usrkávaly nápoje, protahovaly si ruce a nohy a mnuly si oči. Tahle práce není tak těžká jako v dolech, pomyslela si Ethel, ale je únavná; člověk sedí sehnutý nad strojem hodjnu za hodinou a stále sleduje stehování. A musí se to dělat správně. Šéf Mannie Litov každý kus kontroluje, a když je to špatně sešité, nezaplatí vám; Ethel ho podezírala, že stejně odesílá i vadné uniformy.

Po pěti minutách vešel do dílny Mannie, zatleskal a vyzval ženy: „Tak šup šup, zpátky do práce.“ Dopily a vrátily se k pracovnímu stolu.

Mannie byl otrokář, ale podle žen nikoli ten nejhorší. Aspoň dívky neohmatává a nedožaduje se, aby mu byly po vůli. Bylo mu asi třicet, měl černé oči a černé vousy. Jeho otec přišel z Ruska a otevřel si krejčovství na Mile End Road, kde šil levné obleky pro bankovní úředníky a drobné makléře. Mannie se u otce vyučil řemeslu a pak se věnoval ambicióznějšímu podnikání.

Válka byla pro obchod dobrá. Od srpna do Vánoc se do armády přihlásil milion dobrovolníků a všichni potřebovali uniformy. Mannie si najímal každou švadlenu, na kterou narazil. Ethel se naštěstí v Tŷ Gwyn naučila se šicím strojem zacházet.

Práci potřebovala. Třebaže dům měla zaplacený a pobírala činži od Mildred, musela si spořit na dobu, až se narodí miminko. Zkušenosti z hledání práce v ní však vyvolávaly pocity marnosti a vzteku.

Ženám se otevřela všemožná nová zaměstnání, ale Ethel rychle zjistila, že muži a ženy si stále nejsou rovni. Zaměstnání, v nichž muži vydělávali tři nebo čtyři libry týdně, se ženám nabízela za jednu libru. A i tak se potom ženy musely vyrovnávat s nepřátelstvím a obtěžováním. Muži cestující v autobusech odmítali ukazovat jízdenky ženám-průvodčím, údržbáři nalévali spolupracovnicím do tašky s nářadím olej a dělnicím nebyl povolen vstup do hospody u brány fabriky. K ještě větší zuřivosti však Ethel přiváděla skutečnost, že jestliže děti nějaké ženy chodí v hadrech, titíž muži ji označí za línou a neschopnou.

Nakonec nerada a rozhněvaná zvolila obor, ve kterém ženy tradičně pracovaly, ale zařekla se, že než zemře, tento nespravedlivý systém změní.

Poškrábala se na zádech. Děťátko se má narodit už za jeden či dva týdny a ona bude muset tak jako tak každým dnem přestat pracovat. S velkým břichem se špatně šije, ale nejhorší bylo, že se jí zmocňovala nezvladatelná únava.

Ve dveřích se objevily ještě dvě další ženy, jedna s obvazem na ruce. Švadleny se často poraní jehlami nebo ostrými nůžkami, které při práci používají.

„Koukejte, Mannie,“ ozvala se Ethel, „měl byste tu mít malou lékárničku s obvazy, jodovou tinkturou a pár dalšími drobnostmi.“

„Jsem snad samý prachy?“ namítl. Tohle byla pravidelná odpověď na jakýkoli požadavek jeho pracovních sil.

„Ale pokaždé když se některá z nás poraní, přicházíte určitě o peníze,“ vysvětlila mu Ethel líbezně. „Tady ty dvě ženy neseděly u strojů skoro hodinu, protože musely jít do lékárny a nechat se ošetřit.“

Žena s obvazem se ušklíbla a dodala: „Navíc jsem se potřebovala zastavit U Psa a kachny, abych si uklidnila nervy.“

Mannie se posměšně obrátil na Ethel. „Počítám, že chcete, abych v tý lékárničce měl i flašku ginu.“

Ethel přešla jeho poznámku bez povšimnutí. „Udělám vám seznam a zjistím, co to všechno stojí. Pak se můžete rozhodnout, ano?“

„Nic neslibuju,“ odpověděl Mannie; tohle bylo maximum, jaké kdy dokázal přislíbit.

„Tak dobře.“ Ethel se opět otočila k šicímu stroji.

Právě ona vždycky žádala Mannieho o drobná vylepšení na pracovišti nebo protestovala, když učinil nepříjemné změny, jako že od pracovnic požadoval, aby platily za nabroušení nůžek. Neúmyslně tak zřejmě vklouzávala do role, kterou hrál její otec.

Za špinavým oknem přecházelo krátké odpoledne do tmy. Poslední tři hodiny pracovního dne připadaly Ethel nejtěžší. Bolela ji záda a ze záře světel nad hlavou ji rozbolela i hlava.

Když však nadešla sedmá hodina, Ethel se domů nechtělo. Pomyšlení, že bude trávit večer sama, ji příliš skličovalo.

Po příjezdu do Londýna se o ni zajímalo několik mladých mužů. Jí se vlastně žádný z nich moc nelíbil, ale přijímala pozvání do kina, kabaretu či na koncert nebo večer do hospody a jednoho z nich dokonce políbila, i když nijak vášnivě. Ovšem jakmile se začalo projevovat její těhotenství, veškerý jejich zájem zmizel. Hezké děvče je jedna věc, žena s dítětem úplně jiná.

Dnes večer se naštěstí koná schůze labouristické strany. Krátce po zakoupení domu Ethel vstoupila do aldgateské organizace Nezávislé labouristické strany. Přemýšlela, co by si asi pomyslel otec, kdyby to věděl. Nechtěl by ji vyhodit ze strany, jako ji vyhodil z domu? Nebo by ho to vskrytu těšilo? Nejspíš se to nikdy nedozví.

Tentokrát měla na schůzi vystoupit s projevem Sylvia Pankhurstová, jedna z vůdkyň sufražetek, bojovnic za volební právo žen. Válka proslulou rodinu Pankhurstových rozštěpila. Matka Emmeline se po dobu války zřekla politické kampaně. Jedna dcera, Christabel, matku podporovala, ale druhá, Sylvia, se s nimi rozešla a v kampani pokračovala. Ethel stála na Sylviině straně: ženy jsou utlačované za války stejně jako v dobách míru a nedostane se jim spravedlnosti, dokud nebudou mít hlasovací právo.

Venku na chodníku se s ostatními ženami rozloučila. Ulice osvětlená plynovými lampami se hemžila dělníky vracejícími se domů, lidmi nakupujícími narychlo něco k večeři a flamendry těšícími se, jak si vyhodí z kopýtka. Z otevřených dveří hospody U Psa a kachny zavanul teplý vzduch prosycený pachem piva. Ethel chápala ženy, jež tráví v takových místech všechny večery. Hospody jsou příjemnější než domov většiny lidí, je tu přívětivá společnost a laciné anestetikum v podobě ginu.

Vedle hospody se nacházel obchod s potravinami Lippmann, ale byl zavřený: jakási vlastenecká parta ho vzala útokem kvůli jeho německému jménu a teď měl výlohu zatlučenou prkny. Ironií osudu byl majitelem obchodu žid z Glasgow, jehož syn slouží u skotské pěchoty.

Ethel chytila autobus. Jela jen dvě zastávky, ale na chůzi byla příliš unavená.

Schůze se konala v kapli Božího milosrdenství, kde měla kliniku lady Maud. Ethel se přistěhovala do Aldgate, protože to byla jediná londýnská čtvrť, o které kdy slyšela – Maud se o ní mnohokrát zmiňovala.

Sál byl osvětlený veselými plynovými lampičkami na zdech a kamna na uhlí v jeho středu se postarala o teplo. Řady laciných skládacích židlí stály obrácené ke stolu a řečnickému pultíku. Ethel přivítal tajemník organizace Bernie Leckwith, snaživý puntičkářský muž s dobrým srdcem. Teď vypadal ustaraně. „Naše řečnice vystoupení zrušila,“ oznámil jí.

Ethel to zklamalo. „Co budeme dělat?“ zeptala se. Rozhlédla se po místnosti. „Už tu máš přes padesát lidí.“

„Posílají náhradnici, ale ta tu ještě není a já nevím, jestli vůbec k něčemu bude. Není ani členkou strany.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se lady Maud Fitzherbertová,“ dodal Bernie odmítavě. „Mám dojem, že je z rodiny majitelů dolů.“

Ethel se rozesmála. „No to mě podrž!“ zvolala. „Pracovala jsem u ní.“

„Je to dobrá řečnice?“

„Nemám tušení.“

Ethel to velice zaujalo. Neviděla Maud od onoho osudného úterý, kdy si Maud vzala Waltera von Ulricha a Británie vyhlásila Německu válku. Ethel stále ještě měla šaty, které jí Walter koupil, zabalené v hedvábném papíru a pověšené v šatníku. Byly z růžového hedvábí s průsvitným přehozem přes ramena – nic krásnějšího v životě neměla. Teď by se do nich samozřejmě nevešla. Kromě toho na schůzi labouristické strany se nehodily. Měla pořád i klobouk v původní krabici z Bond Street.

Posadila se s úlevou, že může ulehčit nohám, a čekala na zahájení schůze. Nikdy nezapomene, jak šla po svatbě s Walterovým pohledným bratrancem Robertem von Ulrichem do Ritzu. Když vešla do restaurace, několik žen si ji změřilo nesmlouvavým pohledem a ona vytušila, že je na ní navzdory drahým šatům cosi, co ji označuje jako příslušnici dělnické třídy. Jí to ovšem bylo jedno. Robert ji přiváděl k záchvatům smíchu škodolibými poznámkami o oblečení a špercích ostatních žen a ona mu trochu vyprávěla o životě ve velšském hornickém městečku; ten Robertovi připadal podivnější než život eskymáků.

Kdepak ti dva asi teď jsou? Walter i Robert šli samozřejmě do války, Walter s německou armádou a Robert s rakouskou a Ethel nemohla vědět, jestli jsou vůbec naživu. Nevěděla nic ani o Fitzovi. Předpokládala, že odešel s Velšskými střelci do Francie, ale ani tím si nebyla jistá. Přesto v novinách pozorně pročítala seznamy padlých a se strachem hledala jméno Fitzherbert. Nenáviděla ho za to, jak s ní naložil, ale zároveň byla hluboce vděčná, když jeho jméno v novinách nenašla.

Mohla zůstat s Maud v kontaktu, stačilo by, aby prostě v úterý docházela na kliniku, ale jak by jí své návštěvy vysvětlila? Kromě malého uleknutí v červenci – šlo o skvrnku krve na spodním prádle, ale doktor Greenward ji ujistil, že si nemusí dělat vůbec žádné starosti – ji nic netrápilo.

Maud se však za těch šest měsíců nezměnila. Vešla do sálu stejně elegantně oblečená jako vždy, na hlavě obrovský klobouk se širokou krempou ozdobený dlouhým pérem, které trčelo za kloboukovou stuhou jako stěžeň jachty. Ethel si ve svém starém hnědém kabátě náhle připadala ošuntělá.

Maud zachytila její pohled a přistoupila k ní. „Dobrý den, Williamsová! Promiňte, chci říct Ethel. To je ale milé překvapení!“

Ethel jí potřásla rukou. „Promiňte, že se nezvedám,“ omluvila se a poplácala se po vystouplém břichu. „Mám dojem, že teď bych se nepostavila ani kvůli králi.“

„Ať vás to ani nenapadne. Nemohly bychom si po schůzi pár minut popovídat?“

„To by bylo prima.“

Maud došla ke stolu a Bernie zahájil schůzi. Bernie byl ruský žid jako mnoho obyvatel londýnského East Endu. V této čtvrti ve skutečnosti žilo Angličanů jen málo. Našla se tu spousta Velšanů, Skotů a Irů. Před válkou tu bylo mnoho Němců, teď je vystřídaly tisíce uprchlíků z Belgie. V East Endu vystoupili z lodí, a tak se tu přirozeně usadili.

Třebaže měli zvláštního hosta, Bernie trval na kontrole omluvenek nepřítomných členů, přečtení závěrů minulé schůze a dalších nudných rutinních bodech programu. Pracoval v knihovně místní rady a potrpěl si na detaily.

Nakonec uvedl Maud. Mluvila sebejistě a se znalostí věci o utlačování žen. „Žena, která dělá stejnou práci jako muž, by měla být i stejně placena,“ prohlásila. „Často se nám však říká, že muž živí rodinu.“

Několik mužů v obecenstvu důrazně přikyvovalo: tohle tvrdí vždycky.

„Ale co žena, která musí živit rodinu?“

Otázka vyvolala souhlasný šum mezi ženami.

„Minulý týden jsem se v Actonu setkala s dívkou, která se snaží nakrmit a obléknout svých pět dětí ze dvou liber týdně, zatímco její manžel, který od ní utekl, vydělává čtyři libry a deset šilinků při výrobě lodních šroubů v Tottenhamu a peníze utrácí v hospodě!“

„Máte pravdu!“ zvolala žena za Ethel.

„Nedávno jsem mluvila s jednou ženou v Bermondsey, jejíž manžel zahynul u Ypres – musí živit jeho čtyři děti, a přesto dostává ženskou mzdu.“

„Hanba! Hanba!“ zvolalo několik žen.

„Jestliže se zaměstnavateli vyplatí dávat muži při výrobě pístních čepů šilink za kus, vyplatí se mu dávat za každý kus totéž i ženě.“

Muži se na židlích nervózně vrtěli.

Maud přelétla obecenstvo tvrdým pohledem. „Když slyším muže-socialisty vystupovat proti rovné mzdě, ptám se jich: Chcete dovolit nenasytným zaměstnavatelům, aby jednali s ženami jako s levnou pracovní silou?“

Ethel si pomyslela, že je zapotřebí hodně odvahy a nezávislosti, aby žena Maudina původu vyjadřovala takové názory. Také Maud záviděla. Žárlila na její krásné oblečení a plynulé vyjadřování. A Maud je navíc vdaná za muže, kterého miluje.

Po vystoupení Maud čelila útočným otázkám mužů z labouristické organizace. Místní pokladník, červenolící Skot jménem Jock Reid namítl: „Jak můžete pořád fňukat kvůli hlasovacímu právu žen, když ve Francii umírají naši chlapci?“ Ozval se hlasitý souhlas.

„Jsem ráda, že se mě na to ptáte, protože to je otázka, která trápí mnoho mužů i žen,“ řekla Maud. Ethel obdivovala konejšivý tón odpovědi, který výrazně kontrastoval s nepřátelským postojem tazatele. „Má za války pokračovat normální politická činnost? Máte se účastnit schůze labouristické strany? Mají odbory pokračovat v boji proti vykořisťování dělníků? Ukončila Konzervativní strana po tuto dobu činnost? Byla přechodně zrušena nespravedlnost a útlak? Já říkám, že ne, soudruhu. Nesmíme dovolit, aby nepřátelé pokroku využili války. Válka se nesmí stát omluvou pro konzervativce, aby nás brzdili. Jak říká pan Lloyd George, jede se dál.“

Po schůzi se podával čaj – připravily ho samozřejmě ženy – a Maud si přisedla k Ethel; odložila si rukavičky, aby v jemných rukách mohla držet šálek a podšálek z hrubé modré keramiky. Ethel cítila, že by bylo nelaskavé, kdyby řekla Maud pravdu o jejím bratrovi, a tak jí nabídla poslední verzi své fiktivní ságy, že „Teddy Williams“ padl v bojích ve Francii. „Říkám lidem, že jsme byli manželé,“ dodala a dotkla se laciného prstýnku na ruce. „Ne že by na tom teď někomu sešlo. Když chlapci odcházejí do války, dívky je chtějí potěšit, ať jsou vdané nebo ne.“ Ztišila hlas. „Myslím, že o Walterovi nejspíš nic nevíte.“

Maud se usmála. „Stalo se něco naprosto neuvěřitelného. Četla jste v novinách o vánočním příměří?“

„Ano, samozřejmě – Britové a Němci si v zemi nikoho vyměňovali dárky a hráli fotbal. Škoda že příměří neudrželi a neodmítli dál bojovat.“

„Hrozná škoda. Ale Fitz se setkal s Walterem!“

„Tak to tedy je úžasné.“

„Fitz samozřejmě neví, že jsme se vzali, a tak si Walter musel dávat pozor na to, co říká. Poslal mi ale vzkaz, že na mě o Štědrém dnu myslel.“

Ethel sevřela Maudinu ruku. „Je tedy v pořádku!“

„Bojoval ve východním Prusku a teď je na frontě ve Francii, ale zraněný není.“

„Díky Bohu. Myslím si ale, že se vám už neozve. Takové štěstí se neopakuje.“

„Ne. Mou jedinou nadějí je, že ho z nějakého důvodu převelí do některé neutrální země, třeba do Švédska nebo Spojených států, odkud mi může poslat dopis. Jinak budu muset čekat, dokud válka neskončí.“

„A co hrabě?“

„Fitz je v pořádku. Prvních pár týdnů války si užíval v Paříži.“

Zatímco já hledala práci v robotárně, pomyslela si Ethel popuzeně.

Maud pokračovala: „Princezně Bee se narodil chlapeček.“

„Fitz musí být šťastný, že má dědice.“

„Všichni máme radost,“ odpověděla Maud a Ethel si připomněla, že Maud je nejen rebelka, ale i aristokratka.

Schůze skončila. Na Maud čekalo taxi, a tak se rozloučily. Bernie Leckwith nastoupil s Ethel do autobusu. „Byla lepší, než jsem čekal,“ pochvaloval si. „Je z vyšší společenské třídy, samozřejmě, ale docela rozumná. A přátelská, zejména k tobě. Patrně ses s rodinou dobře seznámila, když jsi tam pracovala.“

Netušíš ani zpolovic, jak dobře, pomyslela si Ethel.

Ethel bydlela v tiché ulici řadových domků, starých, ale solidních, většinou obydlených lépe placenými dělníky, řemeslníky a mistry a jejich rodinami. Bernie ji doprovodil k domovním dveřím. Možná ji chtěl políbit na dobrou noc. Chvíli si pohrávala s myšlenkou, že mu to dovolí jen proto, že je na světě muž, který ji stále považuje za přitažlivou. Rozum však zvítězil: nechtěla mu poskytovat falešnou naději. „Dobrou noc, soudruhu!“ rozloučila se vesele a vešla dovnitř.

Nahoře v domě se nic neozývalo: Mildred a její děti už spaly. Ethel se svlékla a ulehla. Byla unavená, ale mysl zůstávala čilá a ona nemohla usnout. Po chvíli vstala a uvařila si čaj.

Rozhodla se, že napíše bratrovi. Otevřela poznámkový blok a začala.

Moje moc milá malá sestřičko Libby.

V jejich dětském šifrování platilo každé třetí slovo a důvěrně známá jména se překrucovala, tudíž tohle prostě znamenalo Milý Billy.

Vzpomněla si, že napřed vždy psávala celý vzkaz, který chtěla poslat, a teprve pak doplňovala mezery. Nyní napsala:

Sedím sama, cítím se opravdu mizerně.

Pak to zašifrovala.

Tady, kde sedím, když jsem sama, tak málokdy cítím se pořád jen opravdu skvěle nebo mizerně.

Jako dítě tuto hru milovala, ráda si vymýšlela imaginární vzkazy, které skrývaly vzkazy skutečné. S Billym si vymysleli různé pomocné triky: přeškrtaná slova platila, zatímco podtržená nikoli.

Rozhodla se napsat celý vzkaz, pak se vrátit a celý ho zašifrovat.

Londýnské ulice nejsou dlážděné zlatem, aspoň v Aldgate rozhodně ne.

Chtěla napsat veselý dopis, v němž by své nesnáze zlehčila. Pak si pomyslela: K čertu s tím, bratrovi můžu říct pravdu.

Myslívala jsem si, že jsem výjimečná, neptej se mě proč. Myslí si o sobě, že je pro Aberowen příliš dobrá, říkávali lidi a měli pravdu.

Když si v duchu ty doby připomněla, musela zamrkáním potlačit slzy: nažehlená uniforma, vydatné jídlo v bezvadně uklizené jídelně pro služebnictvo a hlavně to krásné štíhlé tělo, které mívala.

Podívej se na mě teď. Pracuju dvanáct hodin denně v robotárně Mannieho Litova. Každý večer mě bolí hlava a celé dny a celé noci mě trápí bolavá záda. Čekám děťátko, které nikdo nechce. Ani mě nikdo nechce, kromě jednoho nudného knihovníka s brýlemi.

Dlouho zamyšleně kousala do konce tužky, pak napsala:

Stejně tak bych mohla být mrtvá.

{II}

Každou druhou neděli v měsíci přijížděl vlakem z Cardiffu do Aberowenu pravoslavný kněz s kufříkem pečlivě zabalených ikon a svícnů na bohoslužbu pro Rusy.

Lev Peškov všechny kněze nenáviděl, ale na bohoslužbu vždycky přišel – musel, aby pak dostal zdarma oběd. Obřad se konal v čítárně veřejné knihovny. Byla to knihovna Carnegie – podle plakety v hale vybudovaná s přispěním amerického filantropa. Lev uměl číst, ale lidi, kteří považovali čtení za potěšení, nechápal. Noviny tu byly vložené do pevných dřevěných rámů, aby je nikdo nemohl ukrást, a všude visely cedule s nápisem: TICHO. Jak se tady můžete bavit?

Lvovi se na Aberowenu nelíbila spousta věcí.

Koně tu měli stejné jako všude jinde, on však nesnášel práci pod zemí: pořád v polotmě a v dusivém uhelném prachu. Na povrchu neustále prší. V životě tolik deště neviděl. Déšť nepřicházel v bouřkách nebo náhlých průtržích mračen, následovaných úlevným jasným nebem a suchým počasím. Spíš to bylo jemné mrholení trvající celý den, někdy celý týden; voda mu stékala po zádech za košilí nebo šplhala po nohavicích vzhůru.

Stávka dozněla v srpnu po vypuknutí války a havíři se začali vracet do práce. Většinu z nich společnost znovu přijala a vrátila jim jejich staré domky. Výjimkou byli muži, jež vedení označilo za buřiče – ti pak odešli a vstoupili do řad Velšských střelců. Vyhozené vdovy našly místa k bydlení. Stávkokaze přestali lidé ignorovat: místní dospěli k názoru, že i tyto cizince zmanipuloval kapitalistický systém.

Jenže kvůli tomu Lev ze Sankt Petěrburgu neutekl. Británie je samozřejmě lepší než Rusko: jsou tu povolené odbory, policie se nevymyká zcela kontrole a dokonce i židi tu mají volnost. Zároveň se nehodlal spokojit se životem plným otrocké dřiny v hornickém městečku na konci světa. O tomhle s Grigorijem nesnili. Tohle není Amerika.

I kdyby byl v pokušení tady zůstat, musel jít dál kvůli Grigorijovi. Věděl, že se k bratrovi zachoval špatně, ale zavázal se, že mu pošle peníze na cestu. Lev porušil ve svém krátkém životě mnoho slibů, ale tento hodlal splnit.

Větší část peněz na lodní lístek z Cardiffu do New Yorku už měl. Ležely ukryté pod dlažebním kamenem v kuchyni jeho domku ve Wellington Row, spolu s revolverem a bratrovým pasem. Z týdenní mzdy to samozřejmě nenašetřil: ta mu stačila sotva na pivo a tabák. Úspory pocházely z každotýdenního hraní karet.

Spirja s ním už nespolupracoval. Mladík po několika dnech z Aberowenu odešel a vrátil se hledat snazší práci do Cardiffu. Ovšem najít chamtivého člověka není nikdy obtížné a Lev se spřátelil se zástupcem vedoucího dolu jménem Rhys Price. Lev zajistil, aby Rhys ustavičně vyhrával, a o výnosy se pak dělili. Důležité bylo nic nepřehánět: občas musejí vyhrát i ostatní. Kdyby horníci zjistili, co se děje, nejen že by byl s hraním karet amen, ale nejspíš by Lva zabili. Peníze se tudíž střádaly pomalu a Lev si nemohl dovolit odmítnout jídlo zdarma.

Na kněze vždy čekalo na nádraží auto hraběte. Odvezli ho do Tŷ Gwyn, kde dostal sherry a dort. Pokud zde byla princezna Bea, doprovodila ho do knihovny a vešla do místnosti několik vteřin před ním, aby nemusela čekat příliš dlouho s obyčejnými lidmi.

Dnes vstoupila, když velké hodiny na stěně čítárny ukázaly pár minut po jedenácté; na ochranu před únorovým chladem měla na sobě bílý kožich a kožešinovou čepici. Lev potlačil zachvění; nedokázal se na ni podívat, aniž znovu pocítil čirou hrůzu šestiletého chlapce, který se dívá na oběšeného otce.

Následoval ji kněz v krémovém rouchu se zlatou šerpou. Dnes ho poprvé doprovázel jiný muž v úboru kněze-novice – a Lev v něm ke svému ohromení a hrůze poznal bývalého partnera při páchání trestné činnosti Spirju.

Zatímco oba kněží připravovali k obřadu pět bochníků a mísili červené víno s vodou, Lev tonul v rozpacích. Nenašel Spjrja Boha a nezměnil se? Nebo je kněžské roucho jen zástěrkou pro další krádeže a podvody?

Starší kněz pronesl zpěvným hlasem požehnání. Několik zbožnějších mužů vytvořilo sbor – to se setkalo s velmi příznivou odezvou jejich velšských sousedů – a ti nyní zazpívali první amen. Lev se pokřižoval jako vždy s ostatními, ale v mysli se úzkosdivě soustřeďoval na Spirju. Bylo by to knězi podobné, vybreptat pravdu a všechno zničit: už žádné hraní karet, žádný lodní lístek do Ameriky, žádné peníze pro Grigorije.

Lev si připomněl poslední den na lodi Anděl Gabriel, kdy surově hrozil Spirjovi, že ho hodí přes palubu jen pro pouhou zmínku o podrazu. Spirja si to teď může připamatovat. Lev litoval, že ho tak ponížil.

Po celý obřad Lev Spirju pozorně zkoumal, pokoušel se přečíst výraz jeho tváře. Když se postavil dopředu ke svatému přijímání, snažil se zachytit pohled starého kamaráda, ale nespatřil ani náznak poznání: Spirja byl zcela pohroužený do obřadu, nebo to aspoň předstíral.

Potom oba kněží odjeli autem s princeznou a asi třicet ruských křesťanů je následovalo pěšky. Lev přemýšlel, jestli s ním Spirja bude v Tŷ Gwyn mluvit, a dělal si starosti, co by asi tak mohl říkat. Bude předstírat, že spolu nikdy nikoho nepodvedli? Prozradí to tajemství a hněv horníků pak padne na Lvovu hlavu? Bude za mlčení něco požadovat?

Lev byl v pokušení okamžitě z města odejít. Vlak do Cardiffu jezdí každé dvě hodiny. Kdyby měl víc peněz, mohl by to tu zabalit a utéct. Jenže neměl na lístek dost, a tak se vlekl z městečka do kopce k hraběcímu sídlu na oběd.

Jídlo dostali v jídelně pro služebnictvo pod schody. Bylo vydatné: sušené skopové a tolik chleba, kolik sníš, a na spláchnutí pivo. Připojila se k nim princeznina ruská služebná Nina a pomáhala jako tlumočnice. Pro Lva měla slabost a zajistila, aby dostal pivo navíc.

Kněz obědval s princeznou, ale Spirja přišel do jídelny pro služebnictvo a posadil se vedle Lva. Lev vyloudil na tváři ten nejpřívětivější úsměv. „No ne, starý kamaráde, to je ale překvapení!“ zvolal rusky. „Gratuluju!“

Spirja se nenechal obloudit. „Ještě hraješ karty, můj synu?“ odpověděl otázkou.

Lev se dál usmíval, ale ztišil hlas. „Jestli chceš, tak o tom ani neceknu. Není to fér?“

„Promluvíme si po obědě.“

Lva to roztrpčilo. Na kterou stranu se Spirja přikloní – k počestnosti, nebo k vydírání?

Když dojedli, Spirja vyšel zadními dveřmi a Lev ho následoval. Spirja ho beze slov zavedl do bílé rotundy připomínající miniaturní řecký chrám. Ze zvýšeného podlaží by viděli, kdyby někdo přicházel. Pršelo a po mramorových sloupech stékala voda. Lev otřepal mokrou čepici a znovu si ji nasadil.

Spirja promluvil: „Pamatuješ se, jak jsem se tě na lodi zeptal, co bys dělal, kdybych ti odmítl dát tvou půlku peněz?“

Lev tehdy přirazil Spirju k zábradlí a pohrozil, že mu srazí vaz a mrtvolu hodí do moře. „Ne, nepamatuju,“ zalhal.

„Nevadí,“ řekl. „Chtěl jsem ti jen odpustit.“

Tedy k počestnosti, pomyslel si s úlevou Lev.

„To, co jsme činili, bylo hříšné,“ prohlásil Spirja. „Vyzpovídal jsem se a dostal jsem rozhřešení.“

„Nepožádám tedy tvého kněze, aby si se mnou zahrál karty.“

„Nežertuj.“

Lev chtěl chytit Spirju za krk jako tenkrát na lodi, ale Spirja už nevypadal, že by se dal zastrašit. Roucho mu paradoxně dodalo kuráž.

Spirja pokračoval: „Měl bych tvůj zločin odhalit před těmi, které jsi oloupil.“

„Oni ti nepoděkujou. Mohli by se pomstít tobě stejně jako mně.“

„Kněžské roucho mě ochrání.“

Lev zavrtěl hlavou. „Většina těch, co jsme okradli, byli chudí židi. Nejspíš si pamatujou, jak kněží s úsměvem přihlíželi, když je mlátili kozáci. Mohli by tě v tom rouchu ukopat s ještě větší chutí.“

Spirjovou mladou tváří přelétl stín hněvu, ale přinutil se k vlídnému úsměvu. „Mám větší starost o tebe, můj synu. Nerad bych vyvolával proti tobě násilí.“

Lev poznal, že mu vyhrožuje. „Co máš v úmyslu?“

„Otázka je, co máš v úmyslu ty.“

„Budeš mlčet, když s tím skoncuju?“

„Jestli se vyznáš, projevíš upřímnou kajícnost a přestaneš hřešit, Bůh ti odpustí – a pak nebude na mně, abych tě trestal.“

A vyvázneš z toho taky, pomyslel si Lev. „Tak dobrá, udělám to,“ souhlasil. Sotva to vyslovil, uvědomil si, že se vzdal příliš rychle.

Spirjova další slova potvrdila, že ho nelze tak snadno ošálit. „Zkontroluju si to,“ oznámil. „A pokud zjistím, že jsi porušil slib daný mně a Bohu, pak odhalím tvůj zločin před tvými oběťmi.“

„A ty lidi mě zabijou. Dobrá práce, otče.“

„Žádnou lepší cestu z morálního dilematu nevidím. A můj kněz s tím souhlasí. Takže ber, nebo nech být.“

„Nemám na vybranou.“

„Žehnej ti Bůh, můj synu,“ pronesl Spirja.

Lev odešel.

Vydal se v dešti zpátky do Aberowenu a zuřil. Tohle jsou celí oni, tihle kněží, soptil, seberou člověku šanci, aby se polepšil. Spirjovi teď nic nechybí, má navždy zajištěné jídlo, oblečení i ubytování – od církve a hladových věřících odevzdávajících peníze, i když si to nemůžou dovolit. Spirja po zbytek života nebude muset dělat nic než zpívat při obřadech a šmrdolit se s ministranty.

Co měl Lev dělat? Kdyby se vzdal hraní karet, musel by na cestu šetřit celé věky. Odsoudil by se tím na dlouhé roky k pečování o poníky několik set metrů pod zemí. A nikdy by neodčinil své prohřešky tím, že by poslal Grigorijovi peníze na cestu do Ameriky.

Nikdy v životě si nezvolil bezpečnou cestu.

Zamířil k hospodě U Dvou korun. Velšané světili neděli, a proto bývaly hospody zavřené, jenže v Aberowenu se na to příliš nehledělo. Ve městě měli jen jednoho policistu a ten míval – jako většina lidí – v neděli volno. U Dvou korun byly dveře do lokálu zavřené, ale štamgasti chodili přes kuchyň a všechno probíhalo jako obvykle.

Ve výčepu seděli bratři Pontiovi, Joey a Johnny. Pili whisky, což nebylo obvyklé. Horníci pijí pivo. Whisky je nápoj bohatých a taková láhev vydrží U Dvou korun obyčejně od jedněch Vánoc do druhých.

Lev si objednal pivo a pokynul staršímu bratrovi. „Ahoj, Joey.“

„Ahoj, Grigoriji.“ Lev stále používal bratrovo jméno, které měl v pasu.

„Ty jsi dneska v balíku, Joey, co?“

„Jo. Včera jsme byli s bráškou v Cardiffu na boxu.“

Bratři sami vypadají jako boxeři, pomyslel si Lev: dva chlapi se širokými rameny, býčí šíjí a velkýma rukama. „A co, dobrý?“ zeptal se.

„Darkie Jenkins versus Roman Tony. Vsadili jsme si na Tonyho, protože je Ital jako my. Kurz byl třináct ku jedný a on vyřídil Jenkinse ve třech kolech.“

Lev někdy míval problémy s angličtinou, ale významu slov „třináct ku jedný“ rozuměl. Nadhodil: „Měl by sis jít zahrát karty. Máš zřejmě…“ Zaváhal a pak si vzpomněl na správný výraz. „Máš šťastný dni.“

„Jenže já o ty prachy nechci přijít tak rychle, jako jsem je vyhrál,“ usmál se Joey.

Když se však o půl hodiny později sešla ve stodole partička u karetního stolu, Joey a Johnny tam nechyběli. Ostatní hráče tvořila směsice Rusů a Velšanů.

Hráli místní verzi jednoduchého pokeru zvanou brag. Lev to hrál rád. Každému hráči se rozdaly pouze tři karty a žádná se neměnila, hra tudíž probíhala rychle. Jestliže některý hráč zvýší sázku, ten následující musí částku okamžitě vyrovnat – nemůže zůstat ve hře, pokud by vsadil jen původní sázku –, a bank proto rychle roste. Sázení pokračuje, dokud nezbudou poslední dva hráči, a v tu chvíli může jeden z nich hru ukončit zdvojnásobením poslední částky, čímž je protivník donucen ukázat karty. Nejlepší je trojice karet stejného druhu a z nich nejvyšší je trojice tří trojek.

Lev měl přirozený instinkt pro pravděpodobnost a obvykle vyhrával v kartách bez podvádění, ale to mu připadalo příliš pomalé.

Rozdávání karet se při každé hře posunovalo doleva, a tak Lev mohl fixlovat jen občas. Je však tisíc způsobů, jak podvádět, a Lev vymyslel jednoduchý signál, který Rhys mohl použít, když dostal dobrou kartu. Lev potom zůstával ve hře a sázel dál bez ohledu na to, co měl v ruce, aby vyhnal sázky nahoru a zvýšil částku v banku. Všichni ostatní většinou postupně vypadli a Lev nakonec podlehl Rhysovi.

Když se rozdaly karty, Lev se rozhodl, že dnes hraje naposledy. Jestliže obere bratry Pontiovy, patrně si bude moct koupit lodní lístek. Příští neděli bude Spirja zjišťovat, jestli Lev v hraní karet nepokračuje. Tou dobou chtěl být Lev už na moři.

V příštích dvou hodinách sledoval, jak Rhysovy výhry rostou, a říkal si, že se Amerika s každou pencí blíží. Obvykle nerad někoho dočista obral, protože chtěl, aby se ti lidé příští týden vrátili. Dneska však potřeboval udělat terno.

Když se venku začalo stmívat, přišla na něj řada s rozdáváním karet. Joey Ponti od něj dostal tři esa a Rhys tři trojky. Sobě rozdal dva krále, což ho opravňovalo sázet vysoko. Sázel tak dlouho, dokud Joey nebyl skoro bez peněz – žádné dlužní úpisy sbírat nechtěl. Joey použil poslední peníze, aby zjistil, co má Rhys v ruce. Když spatřil Rhysovy tři trojky, objevil se mu ve tváři výraz, který byl zároveň komický i žalostný.

Rhys shrábl peníze. Lev se zvedl a oznámil: „Nemám ani floka.“ Hra skončila a všichni se vrátili do výčepu, kde Rhys zaplatil rundu, aby zmírnil nepříjemné pocity oškubaných. Bratři Pontiovi se vrátili k pití piva a Joey se ušklíbl: „No co, lehce nabyl, lehce pozbyl.“

Několik minut poté vyšel Lev dozadu za hospodu a Rhys ho následoval. U Dvou korun nebyly záchody, a tak muži používali uličku za stodolou. Jediné osvětlení pocházelo od vzdálené pouliční lampy. Rhys rychle předal Lvovi jeho polovinu výher, zčásti v mincích, zčásti v nových barevných bankovkách – zelených librách a hnědých desetišilinkových.

Lev věděl přesně, kolik má dostat. Počty mu šly stejně přirozeně jako odhadování pravděpodobnosti v kartách. Zkontroluje peníze později, ale byl si jistý, že ho Rhys neošidí. Pokusil se o to jen jednou. Lev tehdy zjistil, že jeho podíl je o pět šilinků nižší – což je částka, kterou by nepozorný muž lehko přehlédl. Lev si došel k Rhysovi domů, strčil mu hlaveň revolveru do hrdla a natáhl kohoutek. Rhys se podělal strachy. Od té doby odevzdával peníze do poslední půlpence.

Lev strčil peníze do kapsy kabátu a oba se vrátili do výčepu.

Když vcházeli dovnitř, Lev spatřil Spirju.

Už byl převlečený, neměl na sobě roucho, ale přes ramena měl přehozený plášť, který nosíval na lodi. Stál u výčepního pultu, nepil, ale vážně si povídal se skupinkou Rusů včetně několika mužů z karetní společnosti.

Na okamžik zachytil Lvův pohled.

Lev se otočil na podpatku a vyšel ven, ale věděl, že je pozdě.

Rychle odcházel směrem do kopce k Wellington: Row. Byl si jistý, že ho Spirja zradí. Možná právě teď vysvětluje, jak se Lvovi daří při kartách podvádět a přitom vypadat, že prohrává. Muži budou zuřit a bratři Pontiovi budou chtít své peníze zpátky.

Když se ocitl blízko svého domu, uviděl proti sobě přicházet muže s kufrem a ve světle pouliční lampy poznal mladého souseda zvaného Billy s Ježíšem. „Ahoj, Billy,“ pozdravil ho.

„Ahoj, Grigoriji.“

Chlapec vypadal, jako když odjíždí z města, a Lev se zvědavě zeptal: „Jedeš někam?“

„Do Londýna.“

Lvův zájem se zvýšil. „Kterým vlakem?“

„V šest do Cardiffu.“ Cestující do Londýna museli v Cardiffu přesedat.

„Kolik je teď?“

„Za dvacet minut šest.“

„Tak zatím.“ Lev vešel do domu. Rozhodl se, že chytí tentýž vlak jako Billy.

Rozsvítil elektrické světlo v kuchyni a zvedl kamennou dlaždici. Vytáhl úspory, pas s bratrovým jménem a fotografií, krabici mosazných nábojů a svůj revolver Nagant M1895, který vyhrál v kartách, když ho jakýsi armádní kapitán vsadil do hry. Zkontroloval zásobník, aby měl jistotu, že v každé komoře je ostrý náboj: prázdné nábojnice nevypadávaly automaticky, ale bylo je zapotřebí při novém nabíjení vyjmout ručně. Peníze, pas i revolver zastrkal do kapes kabátu.

Nahoře vyštrachal Grigorijův prostřelený kartónový kufřík. Do něj uložil střelivo, druhou košili, čisté spodní prádlo a dva balíčky karet.

Hodinky neměl, ale spočítal si, že od setkání s Billym uplynulo pět minut. Na cestu na nádraží mu tedy zbývá patnáct minut, což stačí.

Z ulice před domem se ozvaly hlasy několika mužů.

Po žádném střetu netoužil. Lev byl tvrdý chlapík, ovšem ani havíři nejsou žádné měkkoty. I kdyby ve rvačce vyhrál, zmeškal by vlak. Mohl by samozřejmě použít zbraň, ale policie v téhle zemi si dává záležet, aby dopadla vrahy, i když obětí jsou bezvýznamné osoby. Minimálně by kontrolovali cestující v cardiffských docích a pro něj by představovalo problém i pouhé zakoupení lodního lístku. Každopádně by bylo nejlepší, kdyby odtud odjel bez použití násilí.

Vyšel zadními dveřmi a spěchal uličkou pryč; kráčel v těžkých botách co nejtišeji. Země byla rozblácená, jako tomu ve Walesu bývá skoro pořád, a tak jeho kroky moc hluku nenadělaly.

Na konci uličky odbočil do jiné a pak opět vyšel na ulici osvětlenou lampami. Veřejné záchodky uprostřed ulice bránily tomu, aby ho zahlédl kdokoli, kdo by se nacházel před jeho domem. Rychlým krokem se vzdaloval.

O dvě ulice dál si uvědomil, že ho cesta povede kolem hospody U Dvou korun. Zastavil se a chvilku přemýšlel. Znal plán města a jediná alternativní trasa by vyžadovala, aby se dal poklusem zpátky. Jenže muži, jejichž hlasy zaslechl, můžou být stále ještě poblíž jeho domu.

Musí riskovat Dvě koruny. Odbočil do vedlejší ulice a dostal se do uličky procházející vzadu za hospodou.

Když se přiblížil ke stodole, kde hrávali karty, uslyšel hlasy a ve světle lampy na opačném konci uličky zahlédl nejasné obrysy dvou či více mužů. Dostával se do časové tísně, ale přesto se zastavil a čekal, dokud muži zase nezajdou dovnitř. Tiskl se k vysokému dřevěnému plotu, aby byl co nejméně viditelný.

Trvalo jim to celou věčnost. „Tak dělejte,“ šeptal. „Copak se vám nechce zpátky do tepla?“ Z čepice mu stékala dešťová voda a dostávala se mu i za krk.

Konečně zašli dovnitř a Lev se vynořil z temného stínu a spěchal dál. Bez problému prošel kolem stodoly, ale když se od ní vzdaloval, uslyšel další hlasy. Zaklel. Hosté pili pivo už od poledních hodin a touto dobou byly časté návštěvy uličky nutností. Zaslechl, jak za ním někdo volá: „Ahoj, kámo!“ Neoslovil ho jménem, což znamenalo, že ho nepoznal.

Předstíral, že neslyší, a šel dál.

Dolehla k němu tlumená konverzace. Většině slov nebylo rozumět, ale myslel si, že jeden z mužů prohodil: „Vypadá jako Rusák.“ Ruské oblečení se lišilo od anglického a Lev tušil, že ve světle lampy, ke které se rychle přibližoval, můžou poznat střih jeho kabátu a tvar čepice. Jenže potřeba mužů vycházejících z hospody bývá obvykle naléhavá a Lev soudil, že si napřed uleví a teprve pak se za ním případně vydají.

Odbočil do příští postranní uličky a zmizel jim z dohledu. Bohužel pochyboval, že jim zmizel i z mysli. Teď už jim Spirja musel všechno vyklopit a někdo si brzy uvědomí, co znamená muž v ruském oblečení, který spěchá do centra městečka s kufříkem v ruce.

Musí se dostat do toho vlaku.

Rozběhl se.

Železniční trať procházela údolím, cesta na nádraží vedla tudíž stále z kopce. Lev běžel snadno a dlouhými kroky. Přes střechy viděl světla nádraží, a když se přiblížil, spatřil i kouř z komína lokomotivy stojící u nástupiště.

Přeběhl náměstí a vpadl do čekárny s pokladnou. Ručičky na velkých hodinách ukazovaly za minutu šest. Spěchal k pokladní přepážce a zároveň lovil z kapsy peníze. „Jízdenku, prosím,“ vyhrkl.

„Kam si přejete dneska večer jet?“ zeptal se pokladní zdvořile.

Lev naléhavě mávl rukou k nástupišti. „Tamhle tím vlakem!“

„Tenhle vlak staví v Aberdare, Pontypridd –“

„Do Cardiffu!“ Lev letmo pohlédl nahoru a viděl, jak velká ručička cvakla přes poslední dílek ciferníku a s lehkým zachvěním se zastavila na celé hodině. –

„Jednosměrnou, nebo zpáteční?“ zeptal se beze spěchu pokladní.

„Jednosměrnou, rychle!“

Lev uslyšel zapískání. Zoufale pohlédl na mince v ruce. Věděl, kolik se platí – v posledních šesti měsících byl v Cardiffu několikrát – a položil peníze na přepážku.

Vlak se začal rozjíždět.

Pokladní mu podal jízdenku.

Lev ji popadl a otočil se.

„Nezapomeňte tu drobné!“ zavolal pokladní.

Lev přešel několika kroky k výběrčímu jízdenek u vchodu na nástupiště. „Jízdenku, prosím,“ vyzval ho výběrčí, třebaže sledoval, jak si ji Lev kupuje.

Lev se díval, jak vlak začíná zrychlovat.

Výběrčí mu procvakl jízdenku a zeptal se: „Nevezmete si drobné?“

Dveře čekárny se rozlétly a dovnitř se vřítili bratři Pontiovi. „Tady je!“ vykřikl Joey a vrhl se ke Lvovi.

Lev ho překvapil; vykročil proti němu a udeřil ho pěstí přímo do obličeje. Joey se rázem zastavil. Johnny narazil staršímu bratrovi do zad a oba spadli na kolena.

Lev vyškubl výběrčímu jízdenku a vyřítil se na nástupiště. Vlak už jel docela rychle. Chvíli běžel podél vlaku. Náhle se otevřely dveře a Lev spatřil přátelský obličej Billyho s Ježíšem.

„Skoč!“ křikl Billy.

Lev skočil a dostal se jednou nohou na stupátko. Billy ho popadl za paži. Chvíli balancovali, jak se Lev zoufale snažil vytáhnout nahoru. Pak ho Billy nadzvedl a vtáhl ho dovnitř.

Lev vděčně dopadl na lavici.

Billy zabouchl dveře a posadil se naproti němu.

„Děkuju ti,“ zasípal Lev.

„Stihls to jen taktak,“ zasmál se Billy.

„Ale stihl,“ oddechl si Lev. „A to je hlavní.“

{III}

Příštího dne ráno se Billy na Paddingtonském nádraží vyptal na cestu do Aldgate. Přívětivý Londýňan na něj vychrlil proud podrobných pokynů, z nichž neporozuměl ani slovu. Poděkoval mu a vyšel z nádraží.

Nikdy v životě v Londýně nebyl, ale věděl, že Paddington se nachází v západní části a chudí lidé bydlí ve východní, a tak šel za dopoledním sluncem. Město bylo ještě větší, než si představoval, daleko rušnější a více matoucí než Cardiff, ale jemu se to líbilo: hluk, čilý dopravní ruch, davy lidí a především obchody. Netušil, že je na světě tolik obchodů. Přemýšlel, kolik se asi utratí v londýnských obchodech každý den. Musí to být tisíce liber – možná miliony.

Měl pocit opojné svobody. Nikdo ho tu nezná. V Aberowenu či dokonce při občasných návštěvách Cardiffu ho vždycky mohl zahlédnout někdo ze známých nebo příbuzných. V Londýně by se mohl procházet po ulici s hezkou dívkou a rodiče by na to nikdy nepřišli. Nic takového neměl v úmyslu, ale pomyšlení, že by mohl – a skutečnost, že tu kolem chodí tolik hezkých, pěkně oblečených dívek –, byly omamné.

Po chvíli spatřil autobus s cedulkou „Aldgate“ a naskočil do něj. Ethel v dopise Aldgate zmiňovala.

Když rozšifroval její dopis, zmocnily se ho obavy. S rodiči to samozřejmě probírat nemohl. Počkal, až odejdou na večerní bohoslužbu do modlitebny Bethesda – kam on už nedocházel – a pak napsal vzkaz.

Milá mami,

mám strach o naši Eth a jedu ji vyhledat. Omlouvám se, že odcházím potají, ale nechtěl jsem žádné hádky.

Tvůj milující syn,

Billy

Byla neděle, a tak už byl vykoupaný a oholený a na sobě měl své nejlepší oblečení. Oblek byl ošuntělý, po otci, ale měl do něj čistou bílou košili a černou pletenou vázanku. V čekárně na nádraží v Cardiffu si zdříml a v pondělí časně ráno nastoupil do couráku do Londýna.

Průvodčí v autobusu ho upozornil, když dorazili do Aldgate, a Billy vystoupil. Byla to chudá čtvrť se zchátralými domy, kde si bosé děti hrály ve smrdutých schodišťových šachtách a ve stáncích na ulicích se prodávalo obnošené šatstvo. Nevěděl, kde Ethel bydlí – její dopis adresu neobsahoval. Jediným vodítkem byla slova Pracuju dvanáct hodin denně v robotárně Mannieho Litova.

Těšil se, jak bude Ethel vyprávět všechny novinky z Aberowenu. Z novin se už určitě dozvěděla, že stávka vdov neuspěla. Billy zuřil, kdykoli na to pomyslel. Šéfové se chovali nehorázně, protože měli v ruce všechny trumfy. Patří jim doly i domky a oni se chovají, jako by jim patřili i lidé. V důsledku různých složitých volebních pravidel neměla většina horníků hlasovací právo, a tak členem parlamentu za Aberowen byl konzervativec, který neomylně stranil důlní společnosti. Otec Tonnyho Griffithse tvrdil, že bez revoluce, jako byla ta ve Francii, se nikdy nic nezmění. Billyho táta říkal, že potřebují labouristickou vládu. Billy nevěděl, kdo z nich má pravdu.

Přistoupil k mile vypadajícímu mladíkovi a zeptal se: „Nevíte, jak se dostanu k dílně Mannieho Litova?“

Muž odpověděl jazykem, který zněl jako ruština.

Zkusil to znovu a tentokrát narazil na Angličana, který jméno Mannie Litov nikdy neslyšel. Aldgate nebyl jako Aberowen, kde každý na ulici ví, kudy se jde ke kterémukoli podniku v městečku. Znamená to, že se dostal takhle daleko – a utratil všechny peníze za jízdenku – a všechno nadarmo?

Nehodlal se ještě vzdát. Pátral na rušné ulici po britsky vyhlížejících lidech, kteří by vypadali na dělníky nebo řemeslníky. Bez úspěchu zastavil ještě pět dalších osob a pak narazil na umývače oken, který přenášel žebřík.

„Mannie Litov?“ opakoval muž. Jméno „Litov“ se mu podařilo vyslovit bez hlásky T, místo ní zachrčel, jako když si chce odkašlat. „Hadry, jo?“

„Pardon,“ omluvil se Billy zdvořile. „Jakže?“

„Hadry. Šijou hadry – kaboše a hózny.“

„Ehm… patrně, ano,“ přitakal Billy s pocitem zoufalství.

Umývač oken přikývl a ukázal před sebe. „Sčíhni čáru – furt dál, teda řácká štreka, ale nemůžeš uject. Pak to vohni a po pravý haksně, Ark Rav Rahd.“

„Pořád rovně?“ optal se Billy. „Pak odbočit?“

„Ark Rav Rahd.“

„Ark Rav Road?“

„Jasan.“

Ukázalo se, že ulice se jmenuje Oak Grove Road. Nerostly v ní jasany ani duby, byla úzká, klikatá a plná polorozpadlých domů a hemžila se lidmi, koňmi a dvoukoláky. Další dva dotazy dovedly Billyho k domu vmáčknutému mezi hospodu U Psa a kachny a obchod jménem Lippmann s výlohou zatlučenou prkny. Domovní dveře byly dokořán. Billy vystoupal po schodech až nahoru a ocitl se v místnosti, kde asi dvacet žen šilo britské vojenské uniformy.

Pokračovaly v práci na šlapacích šicích strojích a zřejmě si ho nevšimly, dokud ho jedna nakonec nevyzvala: „Jen pojď dál, lásko, my tě nesníme – i když, koukám, možná bych si ďobla.“ Všechny se rozchechtaly.

„Hledám Ethel Williamsovou,“ řekl.

„Není tu,“ odpověděla žena.

„Proč ne?“ zeptal se úzkostně. „Není nemocná?“

„Co je ti po tom?“ Žena se zvedla od šicího stroje. „Já jsem Mildred – kdo jsi ty?“

Billy se na ni upřeně zadíval. Byla hezká, i přes ty zaječí zuby. Měla zářivě červenou rtěnku a zpod čepice jí čouhaly plavé kadeře. Šedivý kabát měla tlustý a neforemný, ale navzdory tomu Billy viděl, jak se žena při chůzi k němu pohupuje v bocích. Fascinovala ho natolik, že nebyl schopen řeči.

„Doufám, že nejsi ten parchant, co ji zbouchnul a pak zdrhnul?“ zeptala se.

Billymu se vrátil hlas. „Jsem její bratr.“

„No ne!“ zvolala. „Do hajzlu, ty jsi Billy?“

Billymu poklesla čelist. V životě neslyšel, aby žena použila takové slovo.

Pozorně ho zkoumala nebojácným pohledem. „Jsi její bratr, vidím to, i když vypadáš na víc než na šestnáct.“ Její tón poněkud zjihl a Billy v nitru roztál. „Máš stejně černý oči a kudrnatý vlasy.“

„Kde ji najdu?“ zeptal se.

Pohlédla na něj vyzývavě. „Náhodou vím, že nechce, aby její famílie věděla, kde bydlí.“

„Bojí se táty,“ vysvětlil jí Billy. „Ale mně napsala dopis. Měl jsem o ni starost, a proto jsem sedl na vlak a přijel.“

„Až z tý díry ve Walesu, odkud Ethel pochází?“

„To není díra,“ namítl pobouřeně Billy. Pak pokrčil rameny a dodal: „I když vlastně…“

„Líbí se mi tvůj přízvuk,“ prohodila Mildred. „Jako když někdo zpívá.“

„Víte, kde bydlí?“

„Jak jsi nás tady našel?“

„Psala, že pracuje u Mannieho Litova v Aldgate.“

„Ty jsi teda Sherlock Holmes, co?“ řekla a v hlase jí zazněl zdráhavý obdiv.

„Když mi nepovíte, kde je, poví mi to někdo jiný,“ prohlásil s větší sebejistotou, než jakou pociťoval. „Dokud ji neuvidím, nevrátím se domů.“

„Ona mě zabije, ale budiž,“ přikývla Mildred. „Nutley Street dvacet tři.“

Billy se jí vyptal na cestu. Požádal ji, aby mluvila pomalu.

„Neděkuj mi,“ řekla, když se měl k odchodu. „Jenom mě ochraňuj, jestli mě Ethel bude chtít zabít.“

„Tak jo,“ přitakal Billy a pomyslel si, jak vzrušující by bylo Mildred před něčím ochraňovat.

Ostatní ženy na něj pokřikovaly pozdravy na rozloučenou a posílaly mu vzdušné polibky, což ho přivedlo do rozpaků.

Nutley Street byla oáza klidu. Řadové domky tu vystavěli podle schématu, které Billy po pouhém jednom dni v Londýně dobře poznával. Byly mnohem větší než domky havířů a místo dveří přímo do ulice měly vpředu dvoreček. Dojem řádu a pravidelnosti vytvářela identická stahovací okna, pokaždé dvanáct tabulí skla v řadách podél celé ulice.

Zaklepal na číslo dvacet tři, ale nikdo neotevřel.

Znepokojilo ho to. Proč nešla do práce? Není nemocná? Jestli ne, tak proč není doma?

Nakoukl dovnitř štěrbinou na vhazování dopisů a uviděl chodbu s vyleštěnou prkennou podlahou a stojan na klobouky; na něm visel starý hnědý kabát, který poznal. Byl chladný den: Ethel by bez kabátu ven nešla.

Přistoupil těsně k oknu a pokoušel se nahlédnout dovnitř, ale kvůli zatažené zácloně nic neviděl.

Vrátil se k domovním dveřím a znovu se podíval štěrbinou na dopisy. Výjev uvnitř zůstával nezměněný, ale tentokrát zaslechl jakýsi zvuk. Byl to dlouhý, bolestný sten. Přitiskl ke škvíře ústa a zavolal: „Eth! Jsi to ty? To jsem já, Billy.“

Následovalo dlouhé ticho, pak se zasténání zopakovalo.

„K čertu,“ zamračil se.

Na dveřích byl obyčejný patentní zámek. To znamená, že je nejspíš upevněný dvěma šrouby k zárubni. Udeřil do dveří dlaní. Nepřipadaly mu obzvlášť důkladné a vytušil, že dřevo je laciná borovice, mnoho let stará. Zaklonil se, zvedl pravou nohu a kopl do nich patou těžké hornické boty. Ozvalo se zapraskání. Kopl ještě několikrát, ale dveře nepovolily.

Litoval, že nemá kladivo.

Rozhlédl se ulicí na obě strany a doufal, že uvidí nějakého řemeslníka s nářadím, ale ulice zela prázdnotou až na dva kluky s ušmudlanými obličeji, kteří ho se zájmem pozorovali.

Vrátil se po krátké cestičce k brance, pak se otočil, rozběhl se ke dveřím a vrazil do nich pravým ramenem. Rozlétly se a Billy vpadl dovnitř.

Zvedl se, promasíroval si bolavé rameno a odstrčil rozbité dveře stranou. Připadalo mu, že v domě je ticho. „Eth?“ zavolal. „Kde jsi?“

Sténání se znovu ozvalo a Billy se vydal za zvukem do předního pokoje v přízemí. Byla to dámská ložnice s porcelánovými ozdobami na krbové římse a květovanými záclonami na oknech. Ethel našel na posteli v šedivých šatech, které ji přikrývaly jako stan. Neležela, ale klečela na kolenou a opírala se o ruce; naříkala.

„Co se ti stalo, Eth?“ zeptal se Billy a jeho hlas zněl jako zděšené zapištění.

Popadla dech. „Miminko je na cestě.“

„K čertu. Radši skočím pro doktora.“

„Na to je pozdě, Billy. Panebože, to bolí.“

„Mluvíš, jako když umíráš!“

„Ne, Billy, takhle vypadá porod. Pojď sem a drž mě za ruku.“

Billy si klekl k posteli a Ethel ho vzala za ruku. Stiskla sevření a začala znovu sténat. Sténání bylo delší a bolestnější než předtím a ruku mu svírala tak silně, že si pomyslel, že mu v ní snad zlomí některou kost. Sténání skončilo výkřikem a pak Ethel těžce dýchala, jako by uběhla dlouhou trať.

Po minutě řekla: „Je mi líto, Billy, ale budeš se mi muset podívat pod sukni.“

„Aha!“ přikývl. „Dobře.“ Ve skutečnosti nic nechápal, ale pomyslel si, že radši udělá, co se mu říká. Zvedl lem Etheliných šatů. „Prokrista!“ vyjekl. Prostěradlo pod ní bylo prosáklé krví. Uprostřed leželo cosi drobného, růžového, pokrytého slizem. Rozeznal velkou kulatou hlavičku se zavřenýma očima, ručičky a nožičky. „To je děťátko!“ zvolal.

„Zvedni ho, Billy,“ vyzvala ho Ethel.

„Co, já?“ nechápal. „Tak jo.“ Naklonil se nad postel. Jednu ruku vložil miminku pod hlavu a druhou pod zadeček. Teď viděl, že je to chlapeček. Dítě bylo kluzké a slizké, ale Billymu se ho podařilo zvednout. Pupeční šňůra ho stále spojovala s Ethel.

„Máš ho?“ zeptala se.

„Jo,“ přisvědčil. „Mám ho. Je to kluk.“

„Dýchá?“

„Nevím. Jak se to pozná?“ Billy se snažil potlačit paniku. „Ne, mám dojem, že nedýchá.“

„Plácni ho do zadečku, ne moc silně.“

Billy děťátko otočil, snadno ho podržel v jedné ruce a podle pokynu ho rychle plácl. Dítě okamžitě otevřelo pusu, nadýchlo se a na protest se rozkřičelo. Billyho to potěšilo. „Jen si ho poslechni!“ radoval se.

„Podrž ho minutku, než se otočím.“ Ethel přešla do sedu a upravila si šaty. „Podej mi ho.“

Billy jí chlapečka opatrně podal. Ethel si ho položila na ruku a otřela mu obličejíček rukávem. „Ten je krásný,“ vydechla.

Billy si tím tak jistý nebyl.

Šňůra připojená k pupíku miminka byla zpočátku modrá a napnutá, ale nyní se svrašťovala a bledla. Ethel požádala: „Otevři tamhle to šuple a podej mi nůžky a klubko bavlny.“

Ethel uvázala na šňůře dva uzly a pak ji mezi nimi přestřihla. Rozepnula si šaty. „Myslím, že po tom, cos viděl, tě tohle už do žádných rozpaků nepřivede,“ poznamenala, vytáhla prs a přiložila bradavku miminku k puse. Chlapeček začal sát.

Měla pravdu: Billyho to do rozpaků nepřivedlo. Před hodinou by se při pohledu na sestřin nahý prs propadal studem, ale nyní mu to připadalo nicotné. Pociťoval jen obrovskou úlevu, že je dítě v pořádku. Upřeně ho sledoval, jak saje, a žasl nad drobounkými prstíky. Měl pocit, jako by se stal svědkem zázraku. Obličej měl uslzený; přemýšlel, kdy plakal – vůbec si to nepamatoval.

Po nějaké době miminko usnulo. Ethel si zapnula šaty. „Za chvíli ho umyjeme,“ řekla. Pak zavřela oči. „Můj Bože,“ zašeptala. „Nevěděla jsem, že to bude tolik bolet.“

„Kdo je otec, Eth?“ zeptal se Billy.

„Hrabě Fitzherbert,“ odpověděla. Pak otevřela oči. „Doprčic, nechtěla jsem ti to říct.“

„Ta svině zatracená,“ zasyčel Billy. „Já ho zabiju.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Červen až září 1915

K

dyž loď vplouvala do newyorského přístavu, Lva Peškova napadlo, že Amerika možná nebude tak báječná, jak vykládal bratr Grigorij. Připravil se na strašlivé zklamání. Jenže to bylo zbytečné. Amerika byla přesně taková, jak doufal: bohatá, plná vzruchu a svobodná.

O tři měsíce později, za horkého červnového odpoledne, pracoval v buffalském hotelu: ve stájích hřebelcoval koně jednoho hosta. Hotel patřil Josefu Vjalovovi, jenž posadil na velký starý hostinec cibulovou kupoli a přejmenoval ho na St. Petersburg Hotel, patrně z nostalgie po městě, odkud odešel jako dítě.

Lev pracoval pro Vjalova stejně jako mnoho buffalských ruských přistěhovalců, ale nikdy se s ním nesetkal. Kdyby k takovému setkání došlo, nebyl si jistý, co by řekl. Rodina Vjalovových v Rusku Lva podvedla, protože ho vyhodila na břeh v Cardiffu, a za to měl na ně vztek. Na druhou stranu díky dokladům dodaným rodinou Vjalovových v Sankt Petěrburgu prošel Lev bez zádrhele americkou imigrační kontrolou. A pouhá zmínka tohoto jména v jednom baru na Canal Street postačila, aby okamžitě dostal zaměstnání.

Anglicky nyní mluvil každý den už rok – od chvíle, kdy vystoupil v Cardiffu z lodě – a začínal být schopný plynně se dorozumět. Američané říkali, že má britský přízvuk, a neznali některé výrazy, které pochytil v Aberowenu. Dokázal však vyjádřit téměř vše, co potřeboval, a děvčata svou mluvou přímo okouzloval.

Pár minut před šestou, těsně před koncem práce, vešel na dvůr před stájemi jeho přítel Nick s cigaretou v koutku úst. „Značka Fatima,“ prohodil. Potáhl z cigarety a zatvářil se nadmíru spokojeně. „Tureckej tabák. Nádhera.“

Nick se ve skutečnosti jmenoval Nikolaj Davidovič Fomek, ale zde si říkal Nick Forman. Občas sehrál úlohu, která ve Lvových karetních partiích dříve patřívala Spirjovi nebo Rhysu Priceovi, ovšem hlavně to byl zloděj.

„Za kolik?“ zeptal se Lev.

„V obchodech padesát centů za krabici se stovkou cigaret. Pro tebe za deset centů. Prodávej po pětadvaceti.“

Lev věděl, že Fatima je oblíbená značka. Za poloviční cenu se prodá snadno. Rozhlédl se po dvoře. Šéfa vidět nebylo. „Tak fajn.“

„Kolik chceš? Mám jich kufr.“

Lev měl v kapse jeden dolar. „Dvacet krabic,“ řekl. „Dám ti dolar teď a dolar pozdějc.“

„Na futro nedávám.“

Lev se ušklíbl a položil Nickovi ruku na rameno. „No tak, kámo, mně můžeš věřit. Jsme snad kámoši, nebo ne?“

„Tak dvacet. Hned jsem zpátky.“

Lev vyštrachal v koutě starý pytel od ovsa. Nick se vrátil s dvaceti dlouhými krabicemi; na všech byl obrázek ženy s obličejem zahaleným rouškou. Lev strčil krabice do pytle a dal Nickovi dolar. „Ruskýmu kamarádovi vždycky rád pomůžu,“ prohodil Nick a loudal se pryč.

Lev očistil hřebelec a škrabku na kopyta. Pět minut po šesté se rozloučil s hlavním podkoním a zamířil do centra. Měl pocit, že je s pytlem v ruce na ulici trochu nápadný, a přemýšlel, co řekne, jestli ho zastaví policista a bude chtít vidět, co v něm má. Moc velké obavy si však nepřipouštěl: téměř z každé situace se dokáže vymluvit.

Došel do velké oblíbené hospody zvané U Irského tuláka. Protlačil se lidmi k výčepu, zaplatil si džbánek piva a půlku hned žíznivě vypil. Pak si přisedl ke skupině dělníků hovořících směsicí polštiny a angličtiny. Po chvíli se zeptal: „Kouří někdo fatimy?“

Plešatý chlapík s koženou zástěrou přisvědčil: „Jo, já si tu a tam fatimu dám.“

„Chceš krabici za poloviční cenu? Stovku za pětadvacet centů.“

„Copak se jim přihodilo?“

„Ztratily se. Někdo je našel.“

„To zní trošku riskantně.“

„Něco ti povím. Polož peníze na stůl. Já si je nevezmu, dokud mi neřekneš.“

Muži u stolu zbystřili. Plešatý chlapík zalovil v kapse a vytáhl čtvrtdolar. Lev sáhl do pytle a podal mu krabici. Muž ji otevřel. Vytáhl malou obálku s fotografií známého hráče baseballu. „Hele, je tu i baseballová karta!“ zaradoval se. Strčil jednu cigaretu do úst a zapálil si. „V pořádku,“ přikývl. „Vezmi si ten čtvrťák.“

Přes rameno se Lvovi koukal jiný muž. „Za kolik?“ zeptal se. Lev mu odpověděl a muž si vzal dvě krabice.

Za další půl hodiny Lev prodal všechny cigarety. Potěšilo ho to: během necelé hodiny proměnil dva dolary v pět. V práci mu trvá den a půl, než vydělá tři dolary. Možná si od Nicka zítra koupí další ukradené krabice.

Zaplatil si ještě jedno pivo, vypil ho a vyšel ven; prázdný pytel nechal na podlaze. Venku zamířil do Lovejoy, chudé buffalské čtvrti, kde žila většina Rusů spolu s Italy a Poláky. Cestou domů si může koupit steak a usmažit si ho s bramborami. Nebo se může stavit pro Margu a jít si s ní zatancovat. Nebo si může koupit nový oblek.

Měl bych to uspořit na Grigorijovu cestu do Ameriky, pomyslel si provinile, protože věděl, že nic takového nemá v úmyslu. Tři dolary jsou kapka v moři. Je třeba udělat něco opravdu pořádného. Pak bude moct poslat Grigorijovi peníze najednou, dřív než bude v pokušení je utratit.

Ze snění ho probudilo drsné poklepání na rameno. Provinile sebou cukl. Otočil se a napůl očekával, že spatří policejní uniformu. Jenže muž, který ho zastavil, nebyl policista. Byl to mohutně stavěný chlap v montérkách, s přeraženým nosem a zamračeným výrazem. Lev ztuhl: takový člověk má jedinou úlohu.

„Kdo ti řek, abys prodával retka U Irskýho tuláka?“ zasupěl muž.

„Jen se snažím vydělat pár babek,“ odpověděl Lev s úsměvem. „Doufám, že jsem se nikoho nedotknul.“

„Nebyl to Nicky Forman? Slyšel jsem, že šlohnul náklaďák kuřiva.“

Lev nehodlal poskytovat takové informace cizímu chlapovi. „Člověka s tímhle jménem jsem v životě neviděl,“ odpověděl stále ještě přívětivým hlasem.

„Ty nevíš, že Irskej tulák patří panu V?“

Lev pocítil nával vzteku. Pan V musí být Josef Vjalov. Opustil smířlivý tón. „Tak to tam vyvěs na ceduli.“

„Pokud ti pan V neřekne, tak v jeho podnicích cigára prodávat nebudeš.“

Lev pokrčil rameny. „To jsem fakt nevěděl.“

„Tak aby sis to zapamatoval,“ řekl muž a rozmáchl se pěstí.

Lev úder očekával a rychle ustoupil. Násilníkova paže prolétla vzduchem naprázdno a on ztratil rovnováhu. Lev vykročil a kopl ho do holeně. Pěst je vcelku chabá zbraň, zdaleka ne tak tvrdá jako obutá noha. Lev kopl, jak nejsilněji mohl, ale na zlomení kosti to nestačilo. Muž zuřivě zařval, znovu se rozmáchl a znovu se netrefil.

Udeřit takového chlapa do obličeje nemělo smysl – tam už nejspíš dávno pocit bolesti ztratil. Lev ho kopl do slabin. Muž se oběma rukama chytil v rozkroku, zalapal po dechu a předklonil se. Lev ho kopl do břicha. Muž otevřel a zavřel ústa jako zlatá rybka; nemohl dýchat. Lev ukročil stranou a podrazil mu nohy. Muž padl na záda. Lev pečlivě zamířil a kopl ho do kolena, aby se – až vstane – nemohl pohybovat rychle.

Udýchaný námahou zasípal: „Vyřiď panu V, že by měl bejt zdvořilejší.“

Odcházel a stále těžce dýchal. Za sebou uslyšel, jak někdo říká: „Prober se, Iljo, co se sakra stalo?“

O dvě ulice dál se mu zklidnil dech i bušící srdce. K čertu s Vjalovem, pomyslel si. Ten parchant mě podvedl a já se nenechám zastrašit.

Vjalov se nedozví, kdo Ilju zmlátil. V hospodě U Irského tuláka nikdo Lva nezná. Vjalov se může třeba stavět na hlavu, ale nic s tím nenadělá.

Lev se začal cítit povzneseně. Ilju jsem složil, pomyslel si, a sám nemám ani škrábnutí!

Stále měl plnou kapsu peněz. Zastavil se ve dvou obchodech a koupil dva steaky a láhev ginu.

Bydlel v ulici zchátralých cihlových činžáků. Před sousedním domem seděla na schůdku Marga a pilovala si nehty. Byla to hezká černovlasá Ruska, asi devatenáctiletá, se sexy úsměvem. Pracovala jako servírka, ale doufala, že se z ní stane zpěvačka. Několikrát ji pozval na skleničku a jednou ji políbil. Ona jeho polibek opětovala s nadšením. „Ahoj, kočičko!“ zavolal.

„Komu říkáš kočičko?“

„Co děláš večer?“

„Mám rande,“ odpověděla.

Lev jí moc nevěřil. Nikdy by nepřiznala, že nemá co dělat. „Vykašli se na něj,“ prohodil. „Smrdí mu z huby.“

Ušklíbla se. „Ani nevíš, kdo to je!“

„Zvu tě.“ Zvedl papírovou tašku. „Dělám steak.“

„Nechám si to projít hlavou.“

„Přines led.“ Vešel do svého domu.

Jeho byt byl na americké poměry ubohý, ale jemu připadal prostorný a přepychový. Tvořil ho pokoj s kuchyní a byla tu tekoucí voda a elektrické světlo – a to všechno měl jen pro sebe! V Sankt Petěrburgu by v takovém bytě bydlelo nejméně deset lidí.

Odložil si sako, vyhrnul rukávy a umyl si ruce a obličej u kuchyňského dřezu. Doufal, že Marga přijde. Bylo to děvče vždycky připravené se smát, tančit nebo oslavovat; s budoucností si velké starosti nedělala. Oškrábal pár brambor a rozkrájel je na plátky, pak položil na elektrickou plotýnku pánev a do ní vhodil kus sádla. Zatímco se brambory opékaly, dorazila Marga se džbánkem nasekaného ledu. Připravila sklenice s ginem a cukrem.

Lev usrkl drink a lehce ji políbil na rty. „Dobrý!“ poznamenal pochvalně.

„Jsi drzej,“ řekla, ale žádný vážný protest to nebyl. Začal přemýšlet, jestli by ji pak nedostal do postele.

Položil na rozpálenou pánev steaky. „No ne!“ podivila se. „Moc mužskejch vařit neumí.“

„Otec umřel, když mi bylo šest, a máma, když mi bylo jedenáct,“ vysvětlil jí Lev. „Vychovával mě bratr Grigorij. Naučili jsme se dělat všechno sami. Ne že by nám v Rusku přišly někdy pod ruku steaky.“

Zeptala se ho na Grigorije a on jí při večeři pověděl svůj životní příběh. Většinu dívek dojímalo vyprávění o dvou chlapcích bez matky, kteří bojují o přežití, pracují v obrovské továrně na lokomotivy a pronajímají si místo v posteli. Provinile vynechal část příběhu, kde opustil těhotnou milou.

Druhou sklenici si dali v pokoji. Když se pouštěli do třetí, venku se začínalo stmívat a Marga mu seděla na klíně. Po každém usrknutí ginu ji políbil. Když otevřela ústa pro jeho jazyk, položil jí ruku na prs.

V tu chvíli se rozlétly dveře.

Marga vykřikla.

Vešli tři muži. Stále křičící Marga seskočila Lvovi z klína. Jeden z mužů ji udeřil hřbetem ruky přes ústa a zavrčel: „Zavři hubu, děvko.“ Rozběhla se ke dveřím a oběma rukama si tiskla krvácející rty. Nechali ji utéct.

Lev vyskočil na nohy a vrhl se na muže, který Margu udeřil. Dostal se k jednomu dobrému úderu, zasáhl muže do oka. Pak ho druzí dva popadli za paže. Byli silní a on se jim nedokázal vykroutit. Zatímco ho drželi, první muž, vypadal na jejich šéfa, ho několikrát udeřil pěstí do úst a do břicha. Lev vyplivl krev a zvrátil steak.

Jakmile zeslábl a bolestí se nemohl ani pohnout, odvlekli ho s rukama za zády po schodech a ven z domu. U chodníku stál modrý hudson se zapnutým motorem. Hodili ho dozadu na podlahu. Dva si sedli s nohama položenýma na něm, třetí usedl za volant a odjeli.

Měl příliš velké bolesti, než aby přemýšlel, kam ho vezou. Předpokládal, že tihle muži pracují pro Vjalova, ale jak na něj přišli? A co s ním udělají? Snažil se nepodlehnout strachu.

Po několika minutách auto zastavilo a jeho vytáhli ven. Nalézali se před nějakým skladištěm. Ulice byla opuštěná a temná. Cítil jezero, a tak poznal, že jsou někde u vody. Dobré místo pro vraždu, pomyslel si s chmurnou odevzdaností osudu. Žádní svědkové a mrtvola může zmizet v Erijském jezeru, zavázaná do pytle s pár cihlami, aby spolehlivě klesla na dno.

Odvlekli ho do budovy. Snažil se vzpamatovat. Tohle je největší malér, do jakého se kdy dostal. Z toho se asi nevykecám, pomyslel si. Proč jen dělám takové věci? ptal se v duchu sám sebe.

Skladiště bylo plné nových pneumatik srovnaných do sloupců po patnácti či dvaceti kusech. Protáhli ho mezi nimi a zastavili se u dveří, které hlídal další mohutný chlap; ten je zdviženou rukou zarazil.

Nepadlo ani slovo.

„Zdá se, že budeme pár minut čekat,“ ozval se po chvíli Lev. „Nemá někdo karty?“

Nikdo se ani neusmál.

Nakonec se dveře otevřely a vyšel Nick Forman. Horní ret měl oteklý a jedno oko opuchlé. Když uviděl Lva, řekl: „Musel jsem to udělat. Byli by mě zabili.“

Tak takhle, pomyslel si Lev, přišli na mě přes Nicka.

Ke dveřím kanceláře přistoupil hubený obrýlený mužík. Tohle určitě Vjalov není, vypadá nedomrle, pomyslel si Lev. „Přiveď ho, Theo,“ přikázal.

„Jasně, pane Nialle,“ odpověděl šéf těch gaunerů.

Kancelář Lvovi připomněla chatrč, kde se narodil. Bylo tu příliš teplo a zakouřeno. V koutě stál stoleček s ikonami svatých.

Za ocelovým psacím stolem seděl muž středních let s neobyčejně širokými rameny. Na sobě měl drahý vycházkový oblek s tvrdým límečkem a kravatou a ruku s cigaretou mu zdobily dva prsteny. Zamračil se: „Co to je sakra za smrad?“

„Je mi líto, pane V, to jsou zvratky,“ odpověděl Theo. „Vyváděl, tak jsme ho museli trošku zklidnit a on pak vyblil večeři.“

„Pusťte ho.“

Uvolnili Lvovi paže, ale zůstali u něj stát.

Pan V na něj pohlédl. „Dostal jsem tvůj vzkaz,“ prohodil. „Prý bych měl být zdvořilejší.“

Lev sebral veškerou kuráž. Nezemře jako ufňukánek. „Jste Josef Vjalov?“ zeptal se.

„Prokrista, ty máš ale nervy,“ odpověděl muž. „Ptát se mě, kdo jsem.“

„Hledám vás.“

„Ty hledáš mě?“

„Rodina Vjalovových mi prodala lodní lístek ze Sankt Petěrburgu do New Yorku a pak mě vyhodili v Cardiffu,“ řekl Lev.

„No a?“

„Chci svoje peníze zpátky.“

Vjalov na něj dlouho zíral a pak se rozesmál. „Nedá se nic dělat.“ Pokrčil rameny. „Líbíš se mi.“

Lev zatajil dech. Znamená to snad, že ho Vjalov nezabije?

„Máš práci?“ zeptal se Vjalov.

„Pracuju u vás.“

„Kde?“

„V hotelu St. Petersburg, ve stájích.“

Vjalov přikývl. „Myslím, že ti můžeme nabídnout něco lepšího,“ nadhodil.

{II}

V červnu 1915 se Amerika ocitla o krok blíž k válce.

Gus Dewar byl konsternovaný. Myslel si, že by se Spojené státy neměly do války v Evropě zapojovat. Američané cítili totéž, stejně jako prezident Woodrow Wilson. Nebezpečí se však nějak hrozivě přiblížilo.

Krize nastala v květnu, kdy německá ponorka torpedovala Lusitanii, britskou loď převážející 173 tun pušek a munice včetně dělostřeleckých granátů. Na palubě se nacházelo dva tisíce pasažérů, mezi nimi 128 amerických státních příslušníků.

Američany to vyděsilo, jako kdyby došlo k vraždě. Noviny se zmítaly v záchvatech pobouření. „Lidi od vás žádají nemožné!“ pohoršoval se Gus v rozhovoru s prezidentem v Oválné pracovně. „Chtějí, abyste se Němcům tvrdě postavil, ale zároveň abyste neriskoval, že se zapleteme do války.“

Wilson souhlasně přikývl. Zvedl zrak od psacího stroje. „Nikde není psáno, že veřejné mínění musí být konzistentní,“ poznamenal.

Gusovi připadal klid jeho šéfa obdivuhodný, ale poněkud frustrující. „Co s tím kruci uděláte?“

Wilson se usmál a ukázal špatné zuby. „Gusi, vám někdo tvrdil, že politika je snadná?“

Nakonec Wilson poslal německé vládě ostrou notu požadující, aby přestali útočit na lodní dopravu. On i jeho poradci včetně Guse doufali, že Němci budou souhlasit s nějakým kompromisem. Jestliže se však rozhodnou vzdorovat, pak Gusovi nebylo jasné, jak by se Wilson mohl vyhnout eskalaci. Byla to nebezpečná hra a Gus si uvědomoval, že není schopen zůstávat chladně nad věcí, jak to zřejmě dokáže prezident.

Zatímco Atlantik křižovaly diplomatické depeše, Wilson se odebral na letní byt do New Hampshiru a Gus do Buffala, kde se ubytoval v sídle rodičů na Delaware Avenue. Otec měl dům i ve Washingtonu, ale Gus tam bydlel ve vlastním bytě, a když se dostal domů do Buffala, užíval si komfortu, o který se starala matka: stříbrná váza s řezanými růžemi na nočním stolku, čerstvé rohlíky k snídani, naškrobené bílé ubrusy při každém jídle, v šatníku oblek vykartáčovaný a vyžehlený neviditelnou rukou.

Dům byl zařízen záměrně stroze – matka tak reagovala na dekorativní módu generace svých rodičů. Velkou část nábytku tvořil biedermeier, praktický německý styl, který si opět získával oblibu. V jídelně visel na každé stěně pěkný obraz a na stole stál trojramenný svícen. První den při obědě se matka zeptala: „Nechystáš se zase na ten box do slumů?“

„Na boxu není nic špatného,“ odpověděl Gus. Byla to jeho velká záliba. Jako lehkomyslný osmnáctiletý mladík se dokonce pokoušel boxovat sám: dlouhé paže mu pomohly k pár vítězstvím, ale chyběla mu urputnost.

„Je ordinérní,“ ušklíbla se matka. Tento snobský výraz odkazující k nízkým společenským vrstvám pochytila v Evropě.

„Když to jde, rád pustím mezinárodní politiku z hlavy.“

„Odpoledne je v Albrightu přednáška o Tizianovi doprovázená promítáním laterny magiky,“ navrhla mu. Umělecká galerie Albright, bílá klasicistní budova uprostřed Delaware Parku, byla jednou z nejvýznamnějších buffalských kulturních institucí.

Gus vyrůstal obklopen renesančními malbami a Tizianovy portréty měl obzvlášť rád, ale jít na přednášku se mu moc nechtělo. Ovšem právě na takové události pravidelně docházejí místní zámožní mladí muži a ženy, a tak se nabízela příležitost obnovit stará přátelství.

Galerie se nacházela pár minut jízdy autem po Delaware Avenue. Vešel do atria obklopeného sloupy a posadil se. Jak očekával, v obecenstvu zahlédl několik známých tváří. Hned vedle něj seděla oslnivě krásná dívka; i ta mu připadala povědomá. Neurčitě se na ni usmál. „Vy jste zapomněl, kdo jsem, že, pane Deware?“ promluvila rozzářeně.

Cítil se hloupě. „Ehm… jsem už nějakou dobu z Buffala pryč.“

„Jsem Olga Vjalovová.“ Podala mu ruku v bílé rukavičce.

„Ovšem,“ usmál se. Její otec byl ruský přistěhovalec, který tu začal pracovat jako vyhazovač opilců v jednom baru na Canal Street. Nyní mu Canal Street patřila. Byl městským radním a pilířem ruské pravoslavné církve. Gus se s Olgou několikrát setkal, třebaže si nepamatoval, že je tak okouzlující: možná náhle dospěla nebo něco takového. Odhadoval, že je jí kolem dvaceti; měla bledou pleť a modré oči, na sobě pak růžové sáčko se zvednutým límečkem a přiléhavý klobouček s růžovými hedvábnými květinami.

„Prý pracujete u prezidenta,“ prohodila. „Co si myslíte o panu Wilsonovi?“

„Nemírně ho obdivuju,“ odpověděl Gus. „Je to praktický politik, který neopustil své ideály.“

„Musí být vzrušující pohybovat se v centru moci.“

„Vzrušující to je, ale jako centrum moci to kupodivu nepůsobí. V demokratickém systému je prezident podřízen voličům.“

„On ale určitě nedělá jen to, co chce veřejnost.“

„To skutečně ne. Prezident Wilson říká, že politický vůdce musí s veřejným míněním zacházet jako námořník, který využívá vítr, aby plul na tu či onu stranu, ale nikdy se nesnaží plout přímo proti němu.“

Povzdechla si. „Strašně ráda bych tohle studovala, ale otec nechce, abych šla na vysokou.“

Gus se usmál. „Možná si myslí, že byste se naučila kouřit a pít gin.“

„A nepochybuju, že i něco horšího,“ dodala. Na svobodnou ženu to byla lehce obscénní poznámka a Gus se musel zatvářit překvapeně, neboť se omluvila: „Omlouvám se, že vás šokuju.“

„Ale vůbec ne.“ Ve skutečnosti ho uchvátila. Aby udržel nit hovoru, zeptal se: „Co byste studovala, kdybyste šla na vysokou?“

„Nejspíš historii.“

„Dějiny mám strašně rád. Některé konkrétní období?“

„Ráda bych porozuměla své vlastní minulosti. Proč musel můj otec odejít z Ruska? Proč je Amerika o tolik lepší? Pro tohle musejí existovat důvody.“

„To rozhodně!“ Guse vzrušovalo, že tak hezká dívka by také mohla sdílet jeho intelektuální zvídavost. Náhle si je dva představil jako manžele v jejím pokoji po návratu z večírku; povídají si o událostech ve světě a přitom se chystají do postele; on v pyžamu, sedí a pozoruje ji, jak si beze spěchu odkládá šperky a nechává sklouznout šaty… Pak zachytil její pohled, napadlo ho, že vytušila, na co myslí, a upadl do rozpaků. Pátral po něčem, co by řekl, ale ztratil řeč.

Pak se dostavil přednášející a obecenstvo ztichlo.

Přednáška se mu líbila víc, než očekával. Řečník pořídil barevné diapozitivy některých Tizianových obrazů a jeho laterna magica je promítla na velké bílé plátno.

Když přednáška skončila, chtěl si s Olgou ještě dál povídat, ale nedostal se k tomu. Přistoupil k nim Chuck Dixon, kterého znal ze školy. Chuck se vyznačoval nenuceným osobním kouzlem; to mu Gus záviděl. Byli stejně staří, dvacet pět let, ale Gus se vedle Chucka cítil jako školák. „Olgo, musíš se seznámit s mým bratrancem,“ zahlaholil žoviálně. „Čumí na tebe přes celý sál.“ Na Guse se mile usmál. „Omlouvám se, že tě připravím o tak okouzlující společnost, Deware, ale je ti jasný, že ji nemůžeš mít celý odpoledne jen pro sebe, ne?“ Majetnicky objal Olgu jednou rukou kolem pasu a odvedl ji pryč.

Gus se cítil jako oloupený. Bylo mu s ní tak příjemně. Tyto první rozhovory s dívkami pro něj byly obvykle nejtěžší, ale s Olgou mu společenská konverzace připadala snadná. A teď si ji Chuck Dixon, který ve škole patřil vždy k nejhorším žákům, odvedl s takovou lehkostí, jako by si bral sklenici z číšníkova tácu.

Zatímco se Gus rozhlížel po nějakém dalším známém, přistoupila k němu jednooká dívka.

Když se s Rosou Hellmanovou setkal poprvé – na benefiční večeři ve prospěch buffalského symfonického orchestru, ve kterém hrál její bratr –, myslel si, že na něj mrká. Ve skutečnosti jedno její oko zůstává stále zavřené. Obličej má jinak půvabný, to však její vadu ještě víc zvýrazňuje. Nadto se jakoby ze vzdoru vždy elegantně obléká. Dnes měla na hlavě slušivý slaměný klobouček a vypadala rozkošně.

Když ji viděl posledně, pracovala jako redaktorka Buffalo Anarchist, radikálního listu s malým nákladem, a Gus se teď podivil: „Copak? Anarchisti se zajímají o umění?“

„Pracuju teď pro Evening Advertiser,“ odpověděla.

Guse to překvapilo. „A zná vydavatel tvoje politické názory?“

„Moje názory už nejsou tak extremistické jako kdysi, ale on moji minulost zná.“

„Nejspíš ho napadlo, že musíš být dobrá, když jsi dokázala rozběhnout úspěšné anarchistické noviny.“

„Řekl, že mi tu práci dává, protože nejsem taková sralbotka jako jeho redaktoři.“

Gus věděl, že ráda šokuje, ale i tak mu poklesla čelist.

Rosa se rozesmála. „Jenže stejně mi přiděluje zpravodajské krytí uměleckých výstav a módních přehlídek.“ Změnila téma. „Jaké je pracovat v Bílém domě?“

Gus si uvědomoval, že cokoli řekne, vše se může objevit v jejím listu. „Nesmírně vzrušující,“ odpověděl. „Myslím, že Wilson je velký prezident, možná zatím vůbec největší.“

„Jak to můžeš říct? Hrozí nebezpečí, že nás zatáhne do války v Evropě.“

Rosin postoj byl běžný mezi etnickými Němci, kteří se na konflikt přirozeně dívali z německého hlediska, a mezi levičáky, kteří chtěli, aby byl poražen car. Ovšem stejný názor sdílelo i mnoho lidí, kteří nebyli ani Němci, ani levičáci. Gus odpověděl opatrně: „Když německé ponorky zabíjejí Američany, prezident nemůže –“ Chystal se říct zavírat oči. Zaváhal, zarděl se a řekl: „Nemůže to ignorovat.“

Jeho rozpaků si zřejmě nevšimla. „Jenže Britové blokují německé přístavy – v rozporu s mezinárodním právem – a německé ženy a děti v důsledku toho hladoví. Přitom válka ve Francii je v patové situaci: ani jedna, ani druhá strana nezměnily za posledních šest měsíců své pozice o víc než pár metrů. Němci musejí potápět britské lodě, jinak prohrají válku.“

Pozoruhodným způsobem chápala komplikované záležitosti: proto si s ní Gus vždycky rád povídal. „Studoval jsem mezinárodní právo,“ připomněl. „Britové v zásadě nejednají nelegálně. Námořní blokády sice zakazuje Londýnská deklarace z roku 1909, ale ta nikdy nebyla ratifikována.“

Nedala se tak lehce odbýt. „Na legálnosti nesejde. Němci Američany varovali, aby necestovali na britských lodích. Vždyť to proboha inzerovali v novinách! Co víc můžou dělat? Představ si, že bychom byli ve válce s Mexikem a Lusitania by byla mexická loď, která převáží vojenskou výzbroj určenou k zabíjení Američanů. Nechali bychom ji proplout?“

Byla to dobrá otázka a Gus žádnou rozumnou odpověď neznal. „Ministr zahraničí vyjádřil stejný názor jako ty,“ připustil. William Jennings Bryan kvůli Wilsonově notě Němcům rezignoval. „Myslel si, že nám stačí, abychom Američany varovali před cestováním na lodích válčících zemí.“

Nehodlala dovolit, aby se z toho vyvlékl. „Bryan soudí, že Wilson učinil vysoce riskantní krok,“ pokračovala. „Pokud teď Němci necouvnou, sotva se válce vyhneme.“

Gusovi se nechtělo přiznat novinářce, že její obavy sdílí. Wilson požadoval, aby se německá vláda distancovala od útoků na obchodní lodě, odčinila napáchané škody a zabránila jakémukoli opakování takových akcí – jinými slovy, aby umožnila Britům volný pohyb na moři a zároveň akceptovala, že německé lodě zůstanou zablokované v přístavech. S takovými požadavky by stěží mohla souhlasit kterákoli vláda. „Veřejné mínění ale prezidentův krok schvaluje.“

„Veřejné mínění se může mýlit.“

„Jenže prezident ho nemůže nebrat na vědomí. Koukni, Wilson se pohybuje na tenkém ledě. Chce, abychom se nezapletli do války, ale nechce, aby Amerika v mezinárodní diplomacii vypadala jako slabá země. Myslím, že pro tuto chvíli našel přesně tu správnou rovnováhu.“

„Ale co v budoucnu?“

To byla znepokojivá otázka. „Nikdo nedokáže předvídat budoucnost,“ odpověděl Gus. „Dokonce ani Woodrow Wilson.“

Rozesmála se. „Odpověď politika. Ty to ve Washingtonu dotáhneš daleko.“ Někdo na ni promluvil a ona se odvrátila.

Gus se vydal dál; cítil se jako po boxerském zápasu, který skončil nerozhodně.

Někteří návštěvníci dostali pozvání na čaj s přednášejícím. Gus patřil mezi privilegované, protože jeho matka byla mecenáškou muzea. Opustil Rosu a zamířil do soukromého salonku. Sotva vešel dovnitř, s potěšením zjistil, že tu je i Olga. Její otec bezpochyby také finančně přispívá.

Vzal si šálek čaje a pak k ní přistoupil. „Kdybyste se někdy ocitla ve Washingtonu, hrozně rád bych vás provedl po Bílém domě,“ řekl.

„Ach! Mohl byste mě představit prezidentovi?“

Chtělo se mu přisvědčit: Ano, komukoli chcete! Váhal však, jestli může slíbit něco, co třeba nebude schopen splnit. „Možná,“ odpověděl. „To by záviselo na tom, jak moc by byl právě zaneprázdněný. Když si sedne k psacímu stroji a začne psát projevy nebo oznámení pro tisk, nesmí ho nikdo rušit.“

„Moc mě rozesmutnělo, když mu umřela manželka,“ prohodila Olga. Ellen Wilsonová zemřela téměř před rokem, krátce po vypuknutí války v Evropě.

Gus přikývl. „Úplně ho to zničilo.“

„Ale já jsem slyšela, že už navázal milostný románek s nějakou bohatou vdovou.“

Guse to vyvedlo z rovnováhy. Ve Washingtonu bylo otevřeným tajemstvím, že pouhých osm měsíců po smrti manželky se Wilson vášnivě, chlapecky zamiloval do vnadné paní Edith Galtové. Prezidentovi bylo padesát osm, jeho tajné milence čtyřicet jedna. Právě spolu pobývali v New Hampshiru. Gus rovněž patřil do velmi úzkého okruhu lidí, kteří také věděli, že ji prezident před měsícem požádal o ruku, ale paní Galtová mu dosud neodpověděla. „Kdo vám to řekl?“ zeptal se Olgy.

„Je to pravda?“

Zoufale toužil zaimponovat jí znalostmi důvěrných informací, ale dokázal pokušení odolat. „O takových věcech nemůžu mluvit,“ odpověděl zdráhavě.

„To jste mě ale zklamal, doufala jsem, že se dozvím nějaké interní klípky.“

„Je mi líto, že jsem původcem takového zklamání.“

„Neblázněte.“ Dotkla se jeho paže a on měl pocit, jako by ho zasáhl elektrický výboj. „Zítra odpoledne se u nás sejde pár lidí na tenis,“ řekla. „Hrajete tenis?“

Gus měl dlouhé paže a nohy a hrál docela slušně. „Hraju,“ přisvědčil. „Hrozně rád.“

„Přijdete?“

„Bude mi potěšením,“ odpověděl.

{III}

Jezdit s autem se Lev naučil za den. Zvládnout další hlavní dovednost šoféra, a sice vyměnit prasklou pneumatiku, mu trvalo pár hodin. Koncem týdne už dokázal také doplnit nádrž, vyměnit olej a seřídit brzdy. Pokud by auto nejelo, věděl, jak má zkontrolovat vybitou baterii nebo ucpaný přívod paliva.

Koně jsou dopravní prostředek minulosti, řekl mu Josef Vjalov. Stájníci jsou špatně placení: jsou jich spousty. Šoférů je málo a vydělávají hodně.

Vjalov navíc chtěl šoféra, který by mu mohl zároveň sloužit jako osobní strážce.

Vjalovovo auto byla zbrusu nová limuzína pro sedm cestujících Packard Twin Six. Ostatní šoféři k tomuto vozu vzhlíželi s obdivem. Nový model se objevil na trhu teprve před několika týdny a jeho dvanáctiválcový motor se stal předmětem závisti i šoférů cadillaku V8.

Hypermoderní Vjalovovo sídlo však na Lva takový dojem neučinilo. Připadalo mu jako nejrozlehlejší kravín na světě. Bylo dlouhé a nízké a mělo široce převislou střechu. Zahradník mu vysvětlil, že to je „prérijní dům“ podle nejnovější módy.

„Kdybych já měl takhle velký dům, chtěl bych, aby vypadal jako palác,“ zamručel Lev.

Napadlo ho, že napíše Grigorijovi o Buffalu, novém zaměstnání a autě, ale váhal. Chtěl by mu oznámit, že uložil stranou nějaké peníze na jeho lodní lístek, jenže ještě nic neušetřil. Zapřísáhl se, že napíše, jakmile bude mít něco málo ulitého. Grigorij zatím psát nemohl, protože neznal Lvovu adresu.

Rodinu Vjalovových tvořili tři členové: Josef, jeho manželka Lena, která málokdy promluvila, a Olga, hezká, troufale se tvářící dcera, asi stejně stará jako Lev. Josef se k manželce choval velmi pozorně a zdvořile, třebaže většinu večerů trávil se svými kumpány. Dceru miloval, ale byl na ni přísný. Často přijížděl v poledne domů, aby s Lenou a Olgou poobědval. Po obědě si s Lenou na chvíli zdřímli.

Zatímco Lev čekal, než poveze Josefa zpátky do centra města, bavil se někdy s Olgou.

Ráda kouřila cigarety, což jí otec zakázal; pevně se rozhodl, že z ní bude vážená mladá dáma, která se sňatkem vyšvihne mezi buffalskou společenskou smetánku. V domě bylo několik míst, kam Josef nikdy nevkročil, a mezi ně patřila garáž; Olga proto chodila kouřit právě tam. Sedávala na zadním sedadle packarda, hedvábné šaty šustily na koženém potahu, Lev se opíral o dveře, nohu na stupačce, a bavil se s ní.

Byl si vědom toho, že mu šoférská uniforma sluší, a čapku nosil bujaře posunutou do týla. Brzy zjistil, že Olze lichotí, když ji řadí do vyšších kruhů. Moc ráda poslouchala, že chodí jako princezna, mluví jako manželka prezidenta a obléká se jako pařížská celebrita. Byla snob stejně jako její otec. Josef byl převážnou část života násilník a zločinec, ale Lev si povšiml, jak vybraně, málem uctivě se chová, když mluví s vysoce postavenými muži, jako jsou bankovní prezidenti a kongresmani.

Lev měl dobrou intuici a brzy poznal, co je Olga zač. Byla to zhýčkaná bohatá dívka, která neměla žádný prostor pro své přirozené milostné a sexuální nutkání. Na rozdíl od dívek, jež Lev poznal v sanktpetěrburských brlozích, Olga nemohla za soumraku vyklouznout na schůzku s chlapcem a dovolit mu, aby ji v temném zákoutí osahával. Bylo jí dvacet a byla panna. Je dokonce možné, že ji ještě nikdy nikdo nepolíbil.

Lev sledoval z dálky skupinu u tenisového kurtu a opájel se pohledem na Olžino silné, štíhlé tělo, na pohyb jejích prsů pod tenkým bavlněným šatem, když se vrhala za míčkem. Jejím soupeřem byl velmi vysoký muž v bílých flanelových kalhotách. Lev měl náhle pocit, že ho poznává. Upřeně se na muže zahleděl a nakonec si vzpomněl, kde ho viděl. Bylo to v Putilovském závodě. Lev z něj trikem vymámil dolar a Grigorij se zeptal, jestli má Josef Vjalov v Buffalu skutečně tak významné postavení. Jak jen se jmenoval? Stejně jako jedna značka whisky. Dewar, to je ono. Gus Dewar.

Zápasu přihlíželo půl tuctu mladých lidí, dívky v zářivých letních šatech, muži v slamácích. Paní Vjalovová vykukovala zpod paraplíčka, na tváři potěšený úsměv. Uniformovaná služka roznášela limonádu.

Gus Dewar Olgu porazil a opustili kurt. Na jejich místo okamžitě nastoupila další dvojice. Olga od protivníka troufale přijala nabízenou cigaretu. Lev sledoval, jak jí muž cigaretu připaluje. Lev bolestně toužil být jedním z nich, hrát tenis v krásném oblečení a popíjet limonádu.

Prudký úder poslal míček směrem k němu. Zvedl ho, a místo aby ho hodil zpátky, donesl ho ke kurtu a podal jednomu z hráčů. Pohlédl na Olgu. Byla pohroužená do hovoru s Dewarem; koketovala s ním a okouzlovala ho, stejně jako to dělala v garáži se Lvem. Pocítil záchvěv žárlivosti a chtěl tomu vysokému chlapovi ubalit jednu z každé strany. Zachytil Olžin pohled a usmál se na ni co nejšarmantněji, ale ona se odvrátila, aniž ho vzala na vědomí. Ostatní mladí lidé ho zcela ignorovali.

To je úplně normální, uvědomil si: dívka se může chovat přátelsky k šoférovi, když kouří v garáži, a pak s ním zacházet jako s kusem nábytku, když je s přáteli. Přesto tím ranila jeho hrdost.

Chystal se odejít – a vtom spatřil, jak po štěrkované cestičce ke kurtu přichází její otec. Vjalov byl oblečený k obchodnímu jednání do vycházkového obleku s vestou. Lev tušil, že před návratem do centra chce pozdravit dceřiny hosty.

Každým okamžikem teď uvidí kouřící Olgu a bude zle.

Lev dostal nápad. Dvěma kroky přistoupil k sedící Olze. Rychlým pohybem jí vyškubl zapálenou cigaretu z prstů.

„Cože!“ protestovala.

Gus Dewar se zamračil a obořil se na něj: „Co vás to sakra posedlo?“

Lev se odvrátil a vložil si cigaretu mezi rty. Vzápětí ho zahlédl Vjalov. „Co tady děláte?“ vytkl mu ostře. „Připravte mi auto.“

„Ano, pane,“ přikývl Lev.

„A típněte tu zatracenou cigaretu, když se mnou mluvíte.“

Lev odštípl žhavý konec a nedopalek strčil do kapsy. „Omlouvám se, pane Vjalove, zapomněl jsem se.“

„Ať se to už neopakuje.“

„Ano, pane.“

„Teď zmizte.“

Lev spěchal pryč, ale pak se ohlédl přes rameno. Mladíci vyskočili na nohy a Vjalov žoviálně podával všem ruku. Olga s provinilým výrazem přátele představovala. Málem ji přistihl. Zachytila Lvův pohled a vděčně na něj zamrkala.

Lev mrknutí oka opětoval a šel dál.

{IV}

V salonu Ursuly Dewarové se nacházelo pár dekorativních předmětů a všechny byly svým způsobem drahocenné: mramorová busta od Elieho Nadelmana, první vydání Ženevské bible, broušená váza s jednou růží a zarámovaná fotografie jejího dědy, který otevřel jeden z prvních obchodních domů v Americe. Když v šest hodin vešel do salonu Gus, seděla v hedvábných večerních šatech a četla si román nazvaný Nejsmutnější příběh.

„Jaká je ta kniha?“ zeptal se jí.

„Mimořádně dobrá, i když autor je prý paradoxně strašný mizera.“

Namíchal jí staromódní koktejl s hořkým bylinným likérem a bez cukru. Cítil se nervózní. Ve svém věku bych se matky bát neměl, pomyslel si. Ovšem může být nevybíravě kritická. Podal jí sklenici.

„Děkuju,“ přikývla. „Užíváš si letní dovolené?“

„Opravdu moc.“

„Bála jsem se, že tě touhle dobou už bude svrbět celé tělo, jen aby ses mohl vrátit ke vzrušujícímu životu ve Washingtonu a v Bílém domě.“

Gus byl připraven na totéž; jenže dovolená mu přinesla neočekávané radosti. „Vrátím se, jakmile se vrátí prezident, ale zatím je mi tu skvěle.“

„Myslíš, že se Woodrow chystá vyhlásit Německu válku?“

„Doufám, že ne. Němci jsou ochotní ustoupit, ale chtějí, aby Američané přestali prodávat zbraně Spojencům.“

„A přestaneme?“ Ursula měla německé předky, podobně jako polovina obyvatel Buffala, ale když teď promluvila v první osobě, měla na mysli Ameriku.

„V žádném případě. Naše továrny vydělávají na britských zakázkách příliš mnoho.“

„Takže jsme se ocitli na mrtvém bodě?“

„Ještě ne. Pořád ještě se oťukáváme. Mezitím se Itálie, aby nám připomněla tlaky na neutrální země, připojila ke Spojencům.“

„Změní se tím něco?“

„Moc ne.“ Gus se zhluboka nadechl. „Odpoledne jsem byl na tenise u Vjalovových,“ prohodil. Hlas mu nezněl tak nenuceně, jak doufal.

„Vyhrál jsi, zlato?“

„Ano. Mají prérijní dům. Překrásný.“

„Typické pro nouveau riche.“

„Nebyli jsme i my kdysi nouveau riche? Když pradědeček otevřel svůj obchodní dům?“

„Je mi protivné, když mluvíš jak socialista, Angusi, třebaže vím, že to tak nemyslíš.“ Usrkla si koktejlu. „Mm, tohle je dobrůtka.“

Zhluboka se nadechl. „Mami, udělala bys pro mě něco?“

„Samozřejmě, zlato, když budu moct.“

„Nebude se ti to líbit.“

„Co je to?“

„Chtěl bych, abys pozvala na čaj paní Vjalovovou.“

Matka pomalu a opatrně odložila sklenici. „Rozumím,“ řekla.

„Nezeptáš se mě proč?“

„Já vím proč,“ odpověděla. „Existuje jediné rozumné vysvětlení. Už jsem se s její oslnivě krásnou dcerou setkala.“

„Nemělo by tě to popuzovat. Vjalov patří k předním mužům našeho města a je velmi bohatý. A Olga je anděl.“

„Nebo pokud ne anděl, aspoň křesťanka.“

„Vjalovovi jsou ruští pravoslavní křesťané,“ upřesnil Gus. Pomyslel si, že by mohl špatné věci vyklopit naráz. „Chodí do kostela Svatého Petra a Pavla na Ideal Street.“ Dewarovi byli členy episkopální církve.

„Bohudíky nejsou židi.“ Matka se kdysi obávala, že by si Gus mohl vzít Rachel Abramovou, kterou měl nesmírně rád, ale nikdy ji nemiloval. „A nejspíš můžeme být rádi, že se Olga nechce provdat pro peníze.“

„To opravdu ne. Řekl bych, že Vjalov je určitě bohatší než otec.“

„O tomhle tedy nemám ani ponětí.“ U žen jako Ursula se předpokládalo, že o penězích nic nevědí. Gus měl za to, že znají majetek svého manžela i manželů všech ostatních přítelkyň do posledního centu, ale musejí předstírat nevědomost.

Nenaštvala se tolik, jak se obával. „Tak to uděláš?“ zeptal se rozechvěle.

„Samozřejmě pošlu paní Vjalovové pozvánku.“

Gus byl radostí bez sebe, ale zmocnila se ho nová obava. „Nezvi ale ty svoje snobské přítelkyně, aby se paní Vjalovová necítila jako méněcenná.“

„Žádné snobské přítelkyně nemám.“

Tato poznámka byla natolik směšná, že na ni nebylo zapotřebí reagovat. „Pozvi paní Fischerovou, ta je přívětivá. A tetu Gertrudu.“

„Dobře.“

„Děkuju ti, mami.“ Gus pocítil úlevu, jako by přežil martyrium. „Vím, že Olga není nevěsta, jakou sis pro mě možná vysnila, ale jsem si jistý, že si ji zamiluješ, dřív než se naděješ.“

„Milý synu, je ti skoro šestadvacet. Před pěti lety bych se ti možná pokoušela sňatek s dcerou pochybného byznysmena rozmluvit. Jenže poslední dobou přemýšlím, jestli se vůbec dočkám vnoučat. Kdybys mi v tuto chvíli oznámil, že se chceš oženit s rozvedenou polskou servírkou, obávám se, že největší starost by mi dělalo, jestli je dost mladá, aby mohla mít děti.“

„Jenom se neunáhli – Olga ještě neřekla, že si mě vezme. A já jsem se jí na to dokonce ještě ani nezeptal.“

„Jak by tě mohla odmítnout?“ Zvedla se a políbila ho. „Teď mi namíchej ještě jeden koktejl.“

{V}

„Zachránil jsi mi život!“ děkovala Olga Lvovi. „Otec by mě zabil.“

Lev se usmál. „Viděl jsem ho přicházet. Musel jsem jednat rychle.“

„Jsem ti tak vděčná,“ řekla a políbila ho na rty.

Udivilo ho to. Odtáhla se dřív, než toho mohl využít, ale Lev okamžitě cítil, že si na tom ve vztahu k ní stojí jinak. Nervózně se rozhlédl po garáži, ale byli sami.

Vytáhla krabičku cigaret a vložila si jednu do úst. Připálil jí, tak jako to včera udělal Gus Dewar. Bylo to důvěrné gesto nutící ženu sklonit hlavu a dovolit muži, aby se jí zblízka díval na rty. Bylo to romantické.

Na sedadle packardu se zaklonila a vyfoukla dým. Lev si k ní přisedl. Nic nenamítala. Zapálil si také. Chvíli v polotmě seděli a kouř jejich cigaret se mísil s pachem oleje a květinovou vůní Olžina parfému.

Lev přerušil mlčení. „Doufám, že ses na tenisu dobře bavila.“

Povzdechla si. „Všichni kluci z našeho města se táty bojí,“ stěžovala si. „Myslejí si, že je zastřelí, kdyby mi dali pusu.“

„A zastřelí je?“

Rozesmála se. „Nejspíš jo.“

„Já se ho nebojím.“ Tohle byla skoro pravda. Ne že by se Lev nebál, on si prostě svého strachu nevšímal, pořád doufal, že se z každého průšvihu nějak vymluví.

Olga se však zatvářila skepticky. „Opravdu?“

„Proto mě najal.“ I tohle se od skutečnosti vzdalovalo jen o krůček. „Zeptej se ho.“

„To bych mohla udělat.“

„Gusovi Dewarovi se líbíš.“

„Otec by byl moc rád, kdybych si ho vzala.“

„Proč?“

„Je bohatý, jeho rodina patří k buffalské aristokracii a jeho otec je senátor.“

„Vždycky děláš, co otec chce?“

Zamyšleně potáhla cigaretu. „Ano,“ přisvědčila a vyfoukla dým.

Lev utrousil: „Hrozně rád se koukám na tvoje rty, když kouříš.“

Neodpověděla, ale zkoumavě na něj pohlédla.

To byla pro Lva dostatečná výzva; políbil ji.

Hluboko v hrdle maličko zasténala a rukou mu chabě zatlačila do hrudi, ale její protest nebyl vážný. Vyhodil cigaretu z auta a položil jí ruku na prs. Sevřela mu zápěstí, jako by chtěla jeho ruku odstrčit, pak si ji však přitiskla ke svému hebkému tělu ještě silněji.

Lev se dotkl jejích sevřených rtů jazykem. Odtáhla se a polekaně na něj pohlédla. Uvědomil si, že o líbání nic neví. Je skutečně nezkušená. „To je v pořádku,“ uklidnil ji. „Věř mi.“

Odhodila cigaretu, přitáhla si ho blíž, zavřela oči a políbila ho s otevřenými ústy.

Pak už to šlo velice rychle. Její touha byla zoufale naléhavá. Lev už měl několik žen a věděl, že je rozumné nechat je, aby určovaly tempo samy. Na váhavou ženu nelze spěchat a netrpělivou není správné brzdit. Když se prošátral Olžiným spodním prádlem a nahmatal jemný pahorek jejího pohlaví, vzrušila se natolik, že vzlykala vášní. Tušil, že pokud je pravda, že ji do dvaceti žádný z těch bázlivých buffalských kluků nepolíbil, musela se v ní nahromadit spousta frustrace. Nedočkavě nadzvedla boky, aby jí mohl stáhnout kalhotky. Když ji políbil mezi nohy, vykřikla ohromením a vzrušením. Určitě je panna, ale on už byl příliš rozpálený, než aby ho ta myšlenka dokázala zadržet.

Položila se na záda s jednou nohou na sedadle a druhou na podlaze, se sukní vyhrnutou k pasu a s roztaženými stehny. Ústa měla otevřená a těžce dýchala. S široce otevřenýma očima sledovala, jak si rozepíná kalhoty. Vešel do ní opatrně, věděl, jak lehce tam lze dívku poranit, ale ona ho popadla za boky a netrpělivě ho do sebe přitlačila, jako by se bála, že v poslední chvíli může být ošizená o to, po čem touží. Cítil, jak panenská blána krátce odolává, pak se lehce protrhla; ozval se jen tichý vzdech, náznak bolesti, která pominula stejně rychle, jako přišla. Pohybovala se proti němu ve svém vlastním rytmu a on se od ní znovu nechal vést.

Vzrušovalo ho to víc než kterékoli milování předtím. Některé dívky byly zkušené, další nevinné, ale chtěly se zavděčit, jiné před vlastním uspokojením dbaly na to, aby uspokojily muže. Lev se však ještě nikdy nesetkal s tak sžíravou touhou jako u Olgy a to ho nesmírně rozvášnilo.

Snažil se své vzrušení ovládat. Olga hlasitě vykřikla a on jí položil ruku na ústa, aby výkřik ztlumil. Vzepřela se jako poník a pak se mu zabořila obličejem do ramene. S přidušeným zasténáním dosáhla vyvrcholení a okamžik poté i on.

Skulil se z ní a sedl si na podlahu. Ležela klidně a těžce dýchala. Chvíli nikdo z nich nepromluvil. Nakonec se zpříma posadila. „Ach, bože,“ vydechla. „Nevěděla jsem, že to bude takové.“

„Obvykle to takový není,“ odpověděl.

Následovala dlouhá odmlka. Pak si tišeji povzdechla: „Co jsem to provedla?“

Neodpověděl.

Sebrala z podlahy auta kalhotky a natáhla si je. Ještě chvíli zůstala nehybně sedět a popadala dech; potom z auta vystoupila.

Lev na ni upíral oči, čekal, že něco řekne, ale nepromluvila. Došla k zadním dveřím garáže, otevřela je a vyšla ven.

Příští den se však vrátila.

{VI}

Edith Galtová přijala prezidentovu nabídku k sňatku 29. června. V červenci se Woodrow Wilson vrátil přechodně do Bílého domu. „Musím jet na pár dní zpátky do Washingtonu,“ oznámil Gus Olze při procházce v buffalské zoo.

„Na kolik dní?“

„Na tak dlouho, jak mě prezident bude potřebovat.“

„To je vzrušující!“

Gus přikývl. „Je to nejlepší zaměstnání na světě. Jenže to znamená, že nejsem svým vlastním pánem. Jestli bude krize s Německem eskalovat, může trvat dlouho, než se do Bufalla vrátím.“

„Budeš nám chybět.“

„A ty budeš chybět mně. Tolik jsme se skamarádili za tu dobu, co jsem tady.“ Jezdívali spolu na loďce na jezeře v Delaware Parku nebo si chodili zaplavat na pláž; vozili se parníkem po řece k Niagaře a přes jezero ke kanadskému břehu; obden hráli tenis – vždy se skupinou mladých přátel a pod přísným dohledem alespoň jedné pozorné matky. Dneska s nimi byla paní Vjalovová. Šla pár kroků za nimi a povídala si s Chuckem Dixonem. Gus pokračoval: „Nevím, jestli si dovedeš představit, jak moc se mi po tobě bude stýskat.“

Olga se usmála, ale neodpověděla.

„Tohle je nejšťastnější léto mého života,“ řekl Gus.

„I mého!“ přitakala a zakroutila červenobíle tečkovaným paraplíčkem.

Guse to potěšilo, i když si nebyl jistý, jestli má Olga na mysli, že jí to štěstí přinesla jeho společnost. Ještě stále se v ní nevyznal. Vždycky se zdálo, že má radost, když ho vidí, a ráda si s ním povídala hodinu za hodinou. Jenže nezachytil žádné citové hnutí, žádný náznak, že by její city k němu mohly být vášnivé, a nikoli jen přátelské. Žádná počestná dívka by samozřejmě neměla nic takového dávat najevo, přinejmenším dokud se nezasnoubí; Gus přesto tonul v nejistotě. Třeba to byla součást její přitažlivosti.

Živě vzpomínal, že Caroline Wigmoreová mu své touhy vyjadřovala naprosto jasně. Hodně teď na Caroline myslel – na jedinou další ženu, kterou kdy miloval. Jestliže ona dokázala říct, co chce, proč Olga ne? Jenže Caroline byla vdaná, zatímco Olga je panna a měla přísnou výchovu.

Gus se zastavil u medvědí jámy; zadívali se na hnědé medvídě, které sedělo na bobku za ocelovou mříží a zíralo na ně. „Napadlo mě, jestli by nemohly být takhle šťastné všechny naše dny,“ nadhodil Gus.

„Proč ne?“ opáčila.

Má to brát jako povzbuzení? Pohlédl na ni. Nepodívala se mu do očí, pozorovala medvídě. Pozorně zkoumal její modré oči, hebkou křivku růžové tváře, jemnou pleť šíje. „Škoda že nejsem Tizian,“ zalitoval. „Namaloval bych tě.“

Matka s Chuckem prošli kolem nich, pokračovali dál a nechali Guse s Olgou za zády. Ocitli se tak o samotě jako nikdy předtím.

Konečně k němu obrátila pohled a on měl pocit, že v jejích očích vidí cosi jako lásku. To mu dodalo odvahy. Pomyslel si: Jestliže to může udělat prezident, který není ani rok vdovcem, určitě to můžu udělat i já.

„Miluju tě, Olgo.“

Neřekla nic, ale dívala se na něj dál.

Polkl. Opět se v ní nedokázal vyznat. Pokračoval: „Je tu nějaká naděje… Smím doufat, že mě třeba jednoho dne budeš milovat také?“ Upřeně na ni hleděl a tajil dech. V tuto chvíli držela v rukou jeho život.

Nastala dlouhá odmlka. Přemýšlí o tom? Není si jím jistá? Nebo jen váhá před životním rozhodnutím?

Nakonec se usmála a odpověděla: „Ano.“

Sotva tomu mohl uvěřit. „Skutečně?“

Radostně se rozesmála. „Skutečně.“

Vzal ji za ruku. „Miluješ mě?“

Přikývla.

„Musíš to říct.“

„Ano, Gusi, miluju tě.“

Políbil jí ruku. „Promluvím s tvým otcem, ještě než odjedu do Washingtonu.“

Usmála se. „Myslím, že vím, co ti odpoví.“

„Potom to můžeme oznámit všem.“

„Ano.“

„Děkuju ti,“ řekl vřele. „Udělala jsi ze mě moc šťastného člověka.“

{VII}

Ráno Gus navštívil Josefa Vjalova v jeho kanceláři a oficiálně ho požádal o ruku jeho dcery. Vjalov vyjádřil potěšení. Třebaže Gus tuto odpověď očekával, úlevou mu lehce podklesly nohy.

Gus byl na cestě na nádraží na vlak do Washingtonu, a tak se dohodli, že to oslaví, jakmile se vrátí. Prozatím s radostí přenechal plánování svatby Olžině a své matce.

Když vcházel pružným krokem do nádražní haly Union Station na Exchange Street, srazil se s vycházející Rosou Hellmanovou v červeném kloboučku a s malou taškou v ruce. „Ahoj,“ pozdravil. „Můžu ti pomoct s tou taškou?“

„Ne, díky, je lehká,“ usmála se. „Byla jsem pryč jen na jednu noc. Dělala jsem pohovor v jedné tiskové agentuře.“

Zvedl obočí. „Na místo reportérky?“

„Ano – a dostala jsem ho.“

„Gratuluju! Promiň, že vypadám tak překvapeně – myslel jsem, že ženy na tuhle práci neberou.“

„Je to neobvyklé, ale nikoli neznámé. List The New York Times zaměstnal první reportérku už v roce 1869. Jmenovala se Maria Morganová.“

„Co budeš dělat?“

„Asistentku jejich washingtonskému dopisovateli. Pravda je taková, že prezidentův milostný život je přiměl k úvaze, že by tam potřebovali ženu. Muži mají sklon romantické příběhy klidně prošvihnout.“

Guse napadlo, jestli se nezmínila, že se přátelí s jedním z Wilsonových nejbližších asistentů. Tipoval, že ano: reportéři nejsou nikdy upejpaví. Bezpochyby jí to pomohlo tu práci získat. „Zrovna se vracím,“ řekl. „Počítám, že se tam uvidíme.“

„To doufám.“

„Mám taky dobrou zprávu,“ pochlubil se radostně. „Požádal jsem o ruku Olgu Vjalovovou – a ona souhlasí. Budeme se brát.“

Dlouze se na něj zadívala a pak řekla: „Ty troubo.“

Otřáslo jím to, jako by mu dala facku. Zíral na ni s otevřenými ústy.

„Ty zatracenej troubo,“ řekla ještě jednou a odešla.

{VIII}

Dva další Američané zahynuli 19. srpna, když Němci torpédovali velkou britskou zaoceánskou loď Arabic.

Gus oběti litoval, ale ještě víc se obával, že je Amerika nezadržitelně vtahována do evropského konfliktu. Měl pocit, že prezident stojí na pokraji války. Gus se chtěl oženit ve světě míru a štěstí; děsil se budoucnosti postižené chaosem, krutostí a válečnou zkázou.

Na Wilsonův pokyn neoficiálně sdělil několika novinářům, že se prezident chystá přerušit diplomatické styky s Německem. Nový ministr zahraničí Robert Lansing se pokusil nějak dohodnout s německým velvyslancem hrabětem Johannem von Bernstorffem.

Tohle může nabrat strašlivý obrat, pomyslel si Gus. Němci můžou Wilsona vyzvat, aby to dokázal, a vzepřít se mu. Co potom udělá? Když neudělá nic, bude vypadat hloupě. Gusovi řekl, že přerušení diplomatických styků nemusí vést k válce. Jenže Gus se nedokázal zbavit strašlivého pocitu, že se krize vymkla kontrole.

Německý císař si však válku nepřál a ke Gusově nezměrné úlevě se Wilsonův risk vyplatil. Koncem srpna Němci slíbili, že nebudou napadat dopravní lodě bez varování. Nebylo to plně uspokojivé ujištění, ale situace se dostala z mrtvého bodu.

Americké noviny bez jakéhokoli smyslu pro diplomatické nuance byly u vytržení. Druhého září Gus Wilsonovi vítězně přečetl nahlas odstavec z oslavného článku, který právě otiskl newyorský Evening Post. „Aniž mobilizoval jediný pluk či povolal flotilu, pouhou urputnou a neochvějnou vytrvalostí při prosazování správné věci donutil ke kapitulaci nejpyšnější, nejnadutější a nejlépe vyzbrojenou zem.“

„Ještě nekapitulovali,“ připomněl prezident.

{IX}

Jednoho večera koncem září odvedli Lva do skladiště, svlékli ho donaha a svázali mu ruce za zády. Pak vyšel z kanceláře Vjalov. „Ty pse,“ zasípal. „Ty prašivej pse.“

„Co jsem provedl?“ hájil se Lev.

„Ty víš, cos provedl, křiváku hnusnej,“ odpověděl Vjalov.

Lev byl zděšený. Jestliže mu Vjalov nebude naslouchat, tak se z toho žádnými řečmi nedostane.

Vjalov si odložil sako a vyhrnul rukávy. „Přineste mi ji,“ přikázal.

Jeho neduživý účetní Norman Niall vešel do kanceláře a vrátil se s knutou.

Lev na ni vytřeštil oči. Byla to normální ruská knuta, tradičně používaná k trestání zločinců. Měla dlouhou rukojeť a tři tuhé kožené řemeny s olověnou kuličkou na konci. Lev ještě nikdy nebyl zbičován, ale viděl, jak se to dělá. Na venkově to byl běžný trest za drobné krádeže nebo cizoložství. V Sankt Petěrburgu se knuta často používala na politické provinilce. Dvacet ran dokáže muže zmrzačit; sto ran by ho zabilo.

Vjalov, stále ve vestě se zlatým řetízkem od hodinek, knutu zvedl. Niall se zahihňal. Ilja a Theo se zájmem přihlíželi.

Lev se přikrčil, otočil se zády a přitiskl se k hromadě pneumatik. Bič dopadl s krutým svistem, zakousl se mu do krku a ramen a Lev vykřikl bolestí.

Vjalov švihl znovu. Tentokrát to bolelo víc.

Lev nemohl uvěřit, jaký byl blázen. Vojíždět panenskou dceru mocného a neurvalého chlapa. Co si myslel? Proč nikdy nedokáže odolat pokušení?

Vjalov udeřil znovu. Tentokrát Lev odskočil, snažil se úderu uhnout. Zasáhly ho jen konečky řemenů, ale přesto se mu mučivě zasekly do zad a on opět vykřikl bolestí. Pokusil se uniknout, ale Vjalovovi muži ho se smíchem dostrkali zpátky.

Vjalov zvedl bič znovu, na okamžik se uprostřed rozmachu zarazil, protože Lev uhnul, a teprve pak udeřil. Lev měl rozseknuté nohy a spatřil krev řinoucí se mu z ran. Když Vjalov švihl znovu, Lev sebou zoufale trhl stranou, ale klopýtl a upadl na betonovou podlahu. Zatímco ležel na zádech a rychle ztrácel sílu, Vjalov mu bičoval břicho a stehna. Lev se překulil, ale bolest a děs byly tak trýznivé, že nedokázal vstát; knuta stále dopadala. Sebral veškerou energii, aby se odplazil kousek po kolenou, ale uklouzl po vlastní krvi a bič ho zasáhl znovu. Přestal křičet: už nedokázal popadnout dech. Uvědomil si, že ho Vjalov umlátí. Zatoužil po bezvědomí.

Vjalov mu však tuto úlevu nedopřál. Odhodil knutu a námahou těžce dýchal. „Měl bych tě zabít,“ zasupěl, když nabral dech. „Jenže nemůžu.“

Lev byl zmatený. Ležel v kaluži krve a civěl na svého mučitele.

„Je těhotná,“ řekl Vjalov.

Lev omámený strachem a bolestí se pokoušel myslet. Používali kondomy. Dostanou se v každém velkém americkém městě. Vždycky si ho nasadil – samozřejmě kromě poprvé, kdy nic neočekával… a pak tenkrát, když ho provázela po prázdném domě a dělali to na velké posteli v pokoji pro hosty… a jednou ve tmě na zahradě…

Uvědomil si, že se to stalo několikrát.

„Měla si brát syna senátora Dewara,“ pokračoval Vjalov a Lev zaslechl v jeho hrubém hlasu hořkost a vztek. „Můj vnuk se mohl stát prezidentem.“

Myslet bylo pro Lva obtížné, ale pochopil, že se svatba bude muset odvolat. Gus Dewar si nevezme dívku, která je těhotná s někým jiným, i kdyby ji miloval sebevíc. Ledaže…

Lvovi se podařilo zachroptět pár slov. „Nemusí to dítě mít… i tady ve městě jsou doktoři…“

Vjalov popadl knutu a Lev se schoulil. Vjalov zařval: „To ať tě ani nenapadne! To je proti vůli Boží!“

Lva to ohromilo. Každou neděli vozil rodinu Vjalovových do kostela, ale předpokládal, že Josef Vjalov zbožnost jenom předstírá. Ten člověk se dopouští nepoctivostí a násilí. Přesto nesnese ani zmínku o potratu! Lev se ho chtěl zeptat, jestli jeho církev nezakazuje úplatkářství a mlácení lidí.

Vjalov zuřil. „Umíš si představit to ponížení, co mi působíš? Zasnoubení oznámily všechny místní noviny.“ Obličej mu zbrunátněl a hlas přešel do řevu. „Co mám říct senátoru Dewarovi? Zamluvil jsem termín v kostele! Objednal jsem hostinu! Pozvánky se tisknou! Už vidím starou Dewarovou, tu nafoukanou brécu, jak se mi chechtá za tou svojí svraštělou pazourou. A to všechno kvůli zasranýmu šoférovi!“

Zvedl znovu knutu, pak ji divoce odhodil. „Nemůžu tě zabít.“ Otočil se k Theovi. „Vezmi toho hajzla k doktorovi,“ přikázal mu. „Ať ho dá do pořádku. Bude si brát mou dceru.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Červen 1916

B

illyho otec požádal: „Můžeme si popovídat, chlapče?“

Billyho to ohromilo. Téměř dva roky, od chvíle, kdy Billy přestal navštěvovat modlitebnu Bethesda, spolu sotva promluvili. V tom malém domě ve Wellington Row stále viselo ve vzduchu napětí. Billy už málem zapomněl, jaké to je slyšet tiché hlasy přívětivě rozmlouvající v kuchyni – či dokonce hlasy zvýšené při vášnivých hádkách, které spolu kdysi vedli. Billy narukoval do armády částečně právě kvůli tomu nepříjemnému ovzduší.

Tátův tón byl skoro pokorný. Billy se mu zadíval pozorně do tváře. Jeho výraz odpovídal tónu: žádná agrese, žádná výzva, jenom prosba.

Billy nebyl přesto připraven tancovat, jak otec píská. „Kvůli čemu?“ zeptal se.

Táta otevřel ústa, aby mu odsekl, ale pak se viditelně ovládl. „Počínal jsem si pyšně,“ odpověděl. „To je hřích. Tys byl možná taky pyšný, ale to je mezi tebou a Pánem a mě to nijak neomlouvá.“

„Trvalo ti dva roky, než jsi na to přišel.“

„Trvalo by mi to dýl, kdybys neodešel do armády.“

Billy a Tommy se přihlásili dobrovolně minulý rok a o svém věku zalhali. Vstoupili do Osmého praporu Velšských střelců, známého jako Aberowenští. Za vznikem těchto praporů stála nová myšlenka. Muži ze stejného města zůstávali spolu, aby cvičili a bojovali po boku lidí, s nimiž vyrůstali. Považovalo se to za dobré pro morálku.

Billyho skupina prošla ročním výcvikem převážně v novém táboře u Cardiffu. Bavilo ho to. Zdálo se mu to snazší než rubat uhlí a o hodně míň nebezpečné. Byla tu strašná spousta nudy – výcvik znamenal často totéž co čekání – ale stejně tak i různé sporty a hry a pospolitost skupiny mladých, učících se novým věcem. Během jedné delší doby, kdy neměli do čeho píchnout, sáhl namátkou po jakési knize a zjistil, že se začetl do Macbetha. K vlastnímu překvapení shledal příběh napínavým a poezii podivně okouzlující. Pro člověka, který strávil tolik hodin studiem angličtiny sedmnáctého století, jímž byla psána protestantská bible, nebyl Shakespearův jazyk obtížný. Od té doby přečetl Shakespearovo kompletní dílo a k některým nejlepším hrám se i několikrát vrátil.

Teď bylo po výcviku a Aberowenští dostali před odchodem do Francie dvoudenní opušťák. Táta si možná myslí, že to je naposled, co vidí Billyho živého. Proto se snížil k té rozmluvě.

Billy se podíval na hodiny. Přišel sem, jen aby se rozloučil s matkou. Měl v úmyslu strávit dovolenou v Londýně se sestrou Ethel a její sexy podnájemnicí. Mildredinu hezkou tvářičku s červenými rtíky a králičími zoubky měl živě v paměti od chvíle, kdy ho šokovala svým Do hajzlu, ty jsi Billy? Jeho sportovní tlumok stál na podlaze u dveří sbalený a připravený. Obsahoval celého Shakespeara. Tommy na něj čeká na nádraží. „Musím chytit vlak,“ vysvětlil.

„Vlaků pojede ještě spousta,“ namítl táta. „Posaď se, Billy… prosím.“

Billy se necítil dobře, když měl otec tuhle náladu. Táta byl možná počestný, arogantní a drsný, ale aspoň byl silný. Billy ho nechtěl vidět oslabeného.

Děda seděl jako obvykle v křesle a poslouchal. „Buď hodný kluk, Billy,“ přesvědčoval vnuka. „Dej přece tátovi šanci.“

„Tak jo.“ Billy si sedl ke kuchyňskému stolu.

Matka vyšla z přípravny.

Rozhostila se chvíle ticha. Billy věděl, že do tohoto domu možná už nikdy nevkročí. Když se vrátil z vojenského tábora, poprvé si uvědomil, že jeho domov je malý, pokoje tmavé a vzduch těžký od uhelného prachu a kuchyňských pachů. Po nenuceném škádlení v kasárnách nejvíc ze všeho pochopil, že byl v tomto domě vychován k ponuré vážnosti řídící se biblí, v níž nenacházelo výraz nic, co by bylo lidské a přirozené. A přesto ho myšlenka, že to vše opustí, plnila smutkem. Nešlo pouze o toto místo, šlo o život, který opouštěl. Všechno tu bylo jednoduché. Věřil v Boha, poslouchal otce a důvěřoval druhům na šachtě. Majitelé dolů byli ničemové, lidi chránily odbory a socialismus nabízel světlejší zítřky. Život ale není takhle jednoduchý. Možná se do Wellington Row vrátí, ale už nikdy nebude ten kluk, co tu dřív žil.

Táta si založil ruce, zavřel oči a pronesl: „Bože, pomoz svému služebníkovi, aby byl pokorný a mírný jako Ježíš.“ Pak otevřel oči a zeptal se: „Proč jsi to udělal, Billy? Proč jsi tam vstoupil?“

„Protože jsme ve válce,“ odpověděl Billy. „Ať se nám to líbí nebo ne, musíme bojovat.“

„Copak ty nevidíš –“ Táta se zarazil a zvedl ruce ve smířlivém gestu. „Řeknu to jinak. Nevěříš přece tomu, co čteš v novinách o tom, že Němci jsou zlí lidé, co zneuctívají jeptišky, viď?“

„Ne,“ odpověděl Billy. „Všechno, co noviny psaly o uhelných dolech, byly lži, takže si nemyslím, že budou psát pravdu o Němcích.“

„Jak já to vidím, tohle je kapitalistická válka a s pracujícími lidmi nemá nic společného,“ prohodil táta. „Ale ty možná nebudeš souhlasit.“

Billyho udivilo, jakou snahu otec vynakládá na svůj smířlivý postoj. Nikdy předtím ještě neslyšel otce říct možná nebudeš souhlasit. Odpověděl: „Já toho o kapitalismu moc nevím, ale asi máš pravdu. Přesto musíme Němce zastavit. Myslí si, že mají právo vládnout světu!“

„My jsme Britové,“ opáčil táta. „Naše impérium vládne více než čtyřem stům milionům lidí. Skoro nikdo z nich nemá volební hlas. Nespravujou si ani své vlastní země. Zeptej se průměrného Brita proč a on ti odpoví, že je naším údělem vládnout podřízeným národům.“ Táta rozpřáhl ruce v gestu naznačujícím Není to snad zřejmé? „Billy, chlapče, ten, kdo si myslí, že by měl vládnout světu, nejsou Němci – jsme to my!“

Billy si povzdechl. S tím vším souhlasil. „Jenže oni na nás zaútočili. Důvod pro válku je možná špatný, ale my musíme bez ohledu na to bojovat.“

„Kolik lidí umřelo v posledních dvou letech?“ zeptal se táta. „Miliony!“ Poněkud zvýšil hlas, ale nezlobil se, byl spíš smutný. „A půjde to tak dál, dokud se budou mladí muži ochotni zabíjet bez ohledu na to, jak říkáš.“

„Bude to pokračovat, dokud někdo nevyhraje, řekl bych.“

Ozvala se matka. „Ty se asi bojíš, že si lidi budou myslet, že máš strach.“

„Ne,“ odpověděl, ale bylo to tak. Jeho rozumové vysvětlení důvodu, proč se přihlásil do armády, netvořilo celou pravdu. Máma mu jako obvykle vidí do duše. Téměř dva roky slýchal a čítal, že tělesně zdatní mladí muži jako on jsou zbabělci, pokud nebojují. Stálo to v novinách; opakovali to lidé v obchodech a po hospodách; v centru Cardiffu podávaly dívky bílá péra každému chlapci, který neměl uniformu, a rekrutující seržanti se na ulici pošklebovali mladým civilistům. Billy věděl, že je to propaganda, ale stejně ho to ovlivnilo. Bylo pro něj těžké vypořádat se s myšlenkou, že ho ostatní považují za zbabělce. V duchu těm dívkám s bílými péry vysvětloval, že rubat uhlí je nebezpečnější než sloužit v armádě. U vojáků, kromě oddílů na frontové linii, bylo méně pravděpodobné, že budou zabiti nebo zraněni, než u horníků. A Británie potřebuje uhlí. Zásobuje palivem polovinu námořnictva. Vláda vlastně oznámila, že nechce, aby horníci do armády vstupovali. Na ničem z toho však nesešlo. Od chvíle, kdy si oblékl kousavý kabát khaki uniformy a kalhoty, nové boty a vojenskou čepici, cítil se líp.

Táta řekl: „Lidi si myslí, že koncem měsíce dojde k velkému útoku.“

Billy přikývl. „Důstojníci neřeknou ani ň, ale všichni ostatní o tom mluví. Řekl bych, že proto tady vypukla taková sháňka po dalších mužích.“

„V novinách píšou, že tahle bitva by mohla znamenat bod obratu – začátek konce.“

„Doufejme.“

„Měli byste mít teď dost munice, díky Lloydu Georgeovi.“

„To jo.“ Minulý rok byl nedostatek dělostřeleckých granátů. Skandál s granáty, propíraný v novinách, skoro způsobil pád premiéra Asquitha. Sestavil koaliční vládu, vytvořil nový post ministra pro výrobu válečného materiálu a dal práci nejpopulárnějšímu muži kabinetu Davidu Lloydu Georgeovi. Od té doby výroba vyletěla prudce nahoru.

„Zkus na sebe dávat pozor,“ nabádal ho táta.

„Nedělej hrdinu,“ přidala se máma. „Nech to na těch, co tu válku začali – na vyšší třídě, konzervativcích a důstojnících. Dělej, co ti řeknou, ale nic víc.“

„Válka je válka. Neexistuje žádný způsob, jak ji vést bezpečně,“ dodal děda.

Začali se loučit. Billymu bylo do pláče, ale nelítostně slzy potlačil. „Tak jo,“ řekl a vstal.

Děda mu potřásl rukou. Máma ho políbila. Táta k němu natáhl ruku a pak se poddal náhlému hnutí a objal ho. Billy si nedokázal vzpomenout, kdy tohle táta udělal naposledy.

„Bůh ti žehnej a zachovej tě, Billy,“ popřál synovi táta. V očích se mu leskly slzy.

Billyho sebeovládání se málem zhroutilo. „Tak na shledanou,“ řekl. Sebral ze země tlumok. Slyšel, jak matka vzlyká. Vyšel ven bez ohlédnutí a zavřel za sebou dveře.

Zhluboka se nadechl a ovládl se. Pak vykročil po příkré ulici směrem k nádraží.

{II}

Řeka Somma se na své cestě k moři vinula Francií od východu na západ. Frontová linie běžící od severu k jihu protínala řeku nedaleko Amiensu. Na jih odtud až do Švýcarska držela spojeneckou linii francouzská vojska. Na severu byly převážně síly britské a síly Britského společenství.

Z tohoto místa se táhlo dvacet mil dlouhé pohoří směrem na severozápad. Německé zákopy byly v tomto sektoru zahloubené do horských svahů. Z jednoho takového zákopu Walter von Ulrich mířil svým silným dalekohledem Zeiss Doppelfernrohr na britské pozice.

Byl slunečný den časného léta a Walter slyšel zpívat ptáky. V nedalekém sadu, který až dosud unikal ostřelování, odvážně kvetly jabloně. Lidé jsou jediní živočichové, kteří po milionech vraždí jiné svého druhu a mění krajinu v pustinu posetou krátery po granátech a ostnatými dráty. Třeba lidská rasa sama sebe zcela vyhladí ze země a zanechá svět ptákům a stromům, přemítal Walter apokalypticky. Možná by to tak bylo nejlepší.

Pozice tady v té výšce má hodně výhod, pomyslel si, když se v mysli vrátil k praktickým záležitostem. Britové budou muset útočit do kopce. Ještě užitečnější bylo, že Němci můžou vidět všechno, co Britové dělají. A Walter si byl jistý, že právě teď připravují vážnější útok.

Taková činnost se utají jen stěží. Neblahé znamení bylo, že Britové už celé měsíce upravovali cesty a železniční tratě v této dříve mrtvé oblasti francouzského venkova. Teď tyto zásobovací trasy používali, aby sem dopravili stovky těžkých zbraní, tisíce koní a desítky tisíc mužů. Za přední linií byly z nepřetržité řady nákladních vozů a vlaků skládány bedny munice, sudy pitné vody a balíky sena. Walter zaostřil na spojovací jednotku, která kopala úzký zákop a odmotávala z obrovského kotouče cosi, co byl nepochybně telefonní drát.

Ti mají určitě velká očekávání, pomyslel si s chladnými obavami. Jejich vynaložení mužů, peněz a úsilí bylo kolosální. To se dá zdůvodnit, pouze jestli si Britové myslí, že půjde o rozhodující útok války. Walter doufal, že ano – ať tak či onak.

Kdykoli pohlédl na nepřátelské území, vzpomněl si na Maud. Na fotografii, kterou nosil v náprsní tašce, vystřiženou z časopisu Tatler, byla zachycena v dramaticky jednoduchých plesových šatech v hotelu Savoy nad popiskem Lady Maud Fitzherbertová je vždy oblečena podle poslední módy. Domníval se, že teď toho asi moc nenatancuje. Nenašla si nějakou roli ve válečném úsilí, jak to udělala Walterova sestra v Berlíně, která poskytuje zraněným ve vojenských nemocnicích drobné služby? Nebo se odebrala do ústraní na venkov jako Walterova matka a sází na své květinové záhony brambory kvůli nedostatku potravin?

Nevěděl, jestli Britové trpí nedostatkem jídla. Německé námořnictvo uvízlo v přístavech kvůli britské blokádě, takže po moři se už nic nedovezlo skoro dva roky. Ovšem Britové dostávají zásoby z Ameriky. Německé ponorky útočily s přestávkami na transatlantické lodě, ale vrchní velení vyčkávalo s nasazením všech sil – s tak zvanou „neomezenou ponorkovou válkou“ – ze strachu, že vtáhnou do války Američany. Walter se tedy domníval, že Maud netrpí stejným hladem jako on. A přitom on sám je na tom lépe než němečtí civilisté. V některých městech vypukly v souvislosti s nedostatkem potravin stávky a demonstrace.

Nepsal jí a ona jemu také ne. Mezi Německem a Británií nechodila pošta. Jediná možnost by se naskytla, kdyby jeden z nich vycestoval do některé neutrální země, třeba do Spojených států nebo Švédska, a poslal dopis odtamtud; jenže taková příležitost se mu zatím nenaskytla a podle všeho se nenaskytla ani jí.

Nemít o ní žádné zprávy bylo utrpení. Mučil ho strach, že třeba leží v nemocnici a on o tom neví. Toužil po konci války, aby mohl být s ní. Samozřejmě si zoufale přál, aby Německo vyhrálo, ale byly chvíle, kdy cítil, že by mu bylo jedno, i kdyby prohráli, pokud by Maud byla v pořádku. Trápila ho noční můra, že přijde konec války, on pojede do Londýna, aby ji vyhledal, a dozví se pouze to, že je mrtvá.

Odehnal ty hrůzu nahánějící myšlenky. Pohlédl o kousek níž, zaostřil dalekohled na bližší vzdálenost a zkoumal zábrany z ostnatého drátu na německé straně v zemi nikoho. Tvořila je dvě pásma, každé patnáct stop široké. Drát byl uchycen pevně v zemi železnými kolíky, aby se nedal snadno odstranit. Byla to uklidňující zábrana.

Slezl z ochranného náspu a začal sestupovat po dlouhém schodišti do hlubokého zákopového bunkru. Nevýhodou této pozice na návrší bylo, že zákopy byly lépe viditelné pro dělostřelectvo, a aby se tato nevýhoda vykompenzovala, bunkry v tomto sektoru vykopali do vápenaté půdy dostatečně hluboko, takže poskytovaly ochranu před vším kromě přímého zásahu největšího typu dělostřeleckého granátu. Bylo zde dost místa, aby se tu mohli během dělostřeleckého ostřelování ukrýt všichni muži z této posádky. Některé bunkry byly propojené, a poskytovaly tak únikovou cestu pro případ, že vstup bude v důsledku ostřelování zavalen.

Walter se posadil na dřevěnou lavici a vytáhl notes. Několik minut zapisoval zkrácenou verzi všeho, co viděl. Jeho zpráva potvrdí další informační zdroje. Tajní agenti varovali před tím, co Britové nazývali „velký úder“.

Razil si cestu bludištěm zákopů až na konec. Němci zbudovali tři linie zákopů ve vzdálenosti dvou či tří kilometrů od sebe, takže kdyby je vyhnali z předního zákopu, mohli by ustoupit do dalšího, a pokud by ani to nepomohlo, do třetího. Ať se stane cokoli, pomyslel si se značným uspokojením, pro Brity by to nebylo žádné rychlé vítězství.

Walter našel svého koně a vrátil se do hlavního štábu Druhé armády právě v čase oběda. Překvapilo ho, když v důstojnické jídelně natrefil na svého otce. Starý pán byl vyšší důstojník generálního štábu a nyní se rychle přesouval z jednoho bojiště na druhé, stejně jako v době míru přejížděl z jednoho evropského hlavního města do dalšího.

Otto vypadal starší. Zhubl – všichni Němci zhubli. Vlasy nad čelem, zastřižené na mnicha, byly tak krátké, že vypadal jako holohlavý. Ale zdál se čilý a veselý. Válka mu svědčila. Měl rád to vzrušení, spěch, rychlá rozhodnutí a pocit, že se neustále děje něco mimořádného.

O Maud se nikdy ani nezmínil.

„Cos viděl?“ zeptal se.

„V průběhu několika příštích týdnů dojde v této oblasti k mohutnému útoku,“ odpověděl Walter.

Jeho otec zavrtěl pochybovačně hlavou. „Sektor na Sommě je nejlépe chráněná oblast naší linie. Držíme horní část a máme tři pásma zákopů. Ve válce se útočí na nejslabší bod nepřítele, nikoli na nejsilnější – to vědí i Britové.“

Walter vylíčil, co právě viděl: nákladní vozy, vlaky a ženisty pokládající telefonní dráty.

„Myslím, že to je lest,“ soudil Otto. „Kdyby tohle bylo skutečné dějiště útoku, snažili by se líp své úsilí zamaskovat. Tady půjde o klamný útok a skutečný se odehraje dál na severu, ve Flandrech.“

Walter se zeptal: „Co si o tom myslí von Falkenhayn?“ Erich von Falkenhayn byl náčelníkem generálního štábu už téměř dva roky.

Otec se usmál. „Myslí si o tom to, co mu já řeknu.“

{III}

Když skončil oběd a podávala se káva, lady Maud se obrátila k lady Hermii: „Věděla bys, teto, jak v případě potřeby kontaktovat Fitzova právníka?“

Tetu Herm to zřejmě poněkud vyvedlo z míry. „Ale drahoušku, co bych měla mít já společného s právníky?“

„Člověk nikdy neví.“ Maud se obrátila k majordomovi, který stavěl kávovou konvici na stříbrnou trojnožku. „Groute, buďte tak laskav a přineste mi papír a tužku.“ Grout vyšel ven a vrátil se s psacími potřebami. Maud napsala jméno a adresu rodinného právníka.

„K čemu mi to bude?“ kroutila hlavou teta Herm.

„Možná mě dnes odpoledne zatknou,“ odpověděla Maud zvesela. „Pokud ano, požádej ho prosím, aby mě dostal z vězení.“

„Ach!“ zvolala teta Herm. „To nemyslíš vážně!“

„Ne, jsem si jistá, že k tomu nedojde,“ odpověděla Maud. „Jenže, víš, jen pro případ…“ Políbila tetu a vyšla z místnosti.

Postoj tety Herm ji nazlobil, ovšem většina žen se chovala stejně. U dam se považovalo za nevhodné i jen to, aby znaly jméno svého právníka, natož aby chápaly, jaká práva podle zákona samy mají. Žádný div, že jsou nemilosrdně vykořisťovány.

Maud si nasadila klobouk, natáhla si rukavičky, oblékla lehký letní kabátek a šla na autobus do Aldgate.

Byla sama. Od vypuknutí války se pravidla o dámském doprovodu uvolnila. Nikdo už nepokládal za skandální, pokud si žena vyšla během dne bez garde. Teta Herm s touto změnou nesouhlasila, ale doma Maud zamknout nemohla a nemohla se ani obrátit na Fitze, který byl ve Francii, takže musela nové poměry volky nevolky přijmout.

Maud byla šéfredaktorkou Vojákovy manželky, listu s malým nákladem, který vedl kampaň za lepší zacházení s rodinnými příslušníky vojáků. Jeden konzervativní člen parlamentu označil list za „otravnou nepříjemnost pro vládu“, a tento výrok byl pak uveden v záhlaví titulní strany každého dalšího vydání. Maudinu angažovanost pro tuto kampaň živilo její rozhořčení nad podřízeností žen spolu s hrůzou nad nesmyslným válečným vražděním. Maud dotovala noviny ze svého skrovného dědictví. Tak jako tak skoro žádné peníze nepotřebovala: Fitz zaplatil vždycky všechno, co bylo nutné.

Manažerkou novin byla Ethel Williamsová. Kvůli lepšímu platu a možnosti sehrát větší roli v kampani s radostí opustila robotárnu, v níž dosud pracovala. Ethel sdílela Maudino zanícení, ale měla odlišné dovednosti. Maud rozuměla politice na nejvyšší úrovni – společensky se stýkala s ministry a mluvila s nimi o každodenních záležitostech. Ethel znala zcela jiný politický svět: Národní odborový svaz pracovníků oděvního průmyslu, Nezávislou labouristickou stranu, stávky, výluky pracovníků a protestní pochody.

Jak bylo domluveno, Maud se setkala s Ethel naproti aldgateské úřadovně Sdružení rodin vojáků a námořníků.

Před válkou tento dobře míněný dobročinný spolek umožňoval slušně zaopatřeným dámám, aby milostivě poskytovaly pomoc a radu manželkám vojáků ve finanční tísni. Teď dostal novou roli. Vláda vyplácela vojákově manželce se dvěma dětmi, kterou válka odloučila od manžela, jednu libru a jeden šilink. Nebylo to mnoho – asi polovic toho, co si vydělal horník – ale postačovalo to, aby miliony žen a dětí unikly holé bídě. Toto odlučné spravovalo Sdružení rodin vojáků a námořníků.

Příspěvek se však vyplácel pouze ženám „slušného chování“ a dobročinné dámy někdy odmítaly předat vládní peníze manželkám, které nepřijaly jejich rady ohledně výchovy dětí, vedení domácnosti a nebezpečí vyplývajícího z návštěv kabaretu a pití ginu.

Maud si sice myslela, že takovým manželkám by prospělo obejít se bez ginu, ale přesto nikdo nemá právo odsoudit je kvůli tomu do bídy. Přivádělo ji k zuřivosti, když blahobytní lidé ze střední třídy vynášeli soudy nad manželkami vojáků a připravovali je o prostředky k nakrmení dětí. Kdyby měly ženy volební právo, parlament by k takovému zneužívání nesvolil, domnívala se.

Dostavil se sem tucet dělnických žen včetně Ethel plus jeden muž, Bernie Leckwith, tajemník aldgateské organizace Nezávislé labouristické strany. Strana schvalovala Maudiny noviny a podporovala jejich kampaně.

Když se Maud připojila ke skupince na chodníku, Ethel právě rozmlouvala s jakýmsi mladíkem s notesem. „Odstupné není žádný dobročinný dar,“ vysvětlovala. „Manželky vojáků ho dostávají podle práva. Vy snad musíte podstupovat test správného chování, než jako novinář dostanete gáži? Ptá se snad někdo pana Asquitha, kolik madeiry vypije, dřív než si může vyzvednout plat jako člen parlamentu? Tyhle ženy mají na ty peníze právo, jako by to byla mzda.“

Maud si uvědomila, že Ethel našla své téma. Vyjadřovala se prostě a jasně. Možná má ten talent po otci kazateli.

Novinář hleděl na Ethel obdivně: vypadal málem jako zamilovaný. Poněkud omluvně namítl: „Vaši oponenti tvrdí, že ženy by neměly podporu dostávat, pokud jsou svému manželovi-vojákovi nevěrné.“

„A vy ty jejich manžele snad kontrolujete?“ rozhorlila se Ethel. „Myslím, že ve Francii, Mezopotámii a na jiných místech, kde naši muži slouží, existujou domy se špatnou pověstí. Zapisuje si armáda jména ženáčů, co do takových domů docházejí, a zadrží jim výplaty? Cizoložství je hřích, ale není to důvod k ožebračení hříšnice ani k tomu, aby její děti hladověly.“

Ethel chovala na boku svého chlapečka Lloyda. Bylo mu právě šestnáct měsíců a už uměl chodit nebo přinejmenším škobrtat. Měl pěkné tmavé vlásky a zelené oči a byl hezký jako jeho matka. Maud k němu natáhla ruce a on se k ní dychtivě vrhl. Pocítila bodnutí touhy: skoro si přála, aby byla během té jediné noci s Walterem otěhotněla, navzdory všem potížím, které by to přineslo.

Od předminulých Vánoc o Walterovi neslyšela. Nevěděla, je-li živý či mrtvý. Třeba už se z ní stala vdova. Snažila se tou představou nezaobírat, ale někdy ji nečekaně zaskočily hrozné myšlenky a tehdy se musela držet, aby neplakala.

Ethel přestala okouzlovat novináře a představila Maud mladou ženu s dvěma dětmi držícími se mámy za sukně. „Tohle je Jayne McCulleyová, o které jsem vám povídala.“ Jayne měla hezkou tvářičku a odhodlaný pohled.

Podaly si s Maud ruce. „Doufám, že se nám dnes podaří, aby se vám dostalo spravedlnosti, paní McCulleyová,“ řekla.

„Je to od vás moc laskavý, určitě, paní.“

I v rovnostářských politických hnutích se tvrdošíjně držel zvyk projevovat uctivost.

„Takže jsme všichni připraveni?“ zeptala se Ethel.

Maud podala Lloyda opět Ethel a skupinka přešla silnici a vešla do hlavních dveří dobročinné úřadovny. V přijímací kanceláři seděla za psacím stolem žena středního věku. Pohled na tolik lidí ji vylekal.

„Není třeba se znepokojovat,“ uklidňovala ji Maud. „Přišly jsme s paní Williamsovou za paní Hargreavesovou, vaší nadřízenou.“

Recepční vstala. „Podívám se, jestli tu je,“ pronesla nervózně.

Ethel ji zarazila. „Vím, že je, viděla jsem ji před půl hodinou vcházet do dveří.“

Recepční odcupitala.

Žena, která se s ní vrátila, už se tak snadno zastrašit nedala. Paní Hargreavesová byla statná čtyřicátnice oblečená do francouzského saka a sukně a módního klobouku ozdobeného velkou plizovanou mašlí. Na její sporé postavě ten úbor ztrácí veškerý kontinentální šmrnc, pomyslela si Maud škodolibě, ale žena hýřila sebedůvěrou, která přichází s penězi. Měla také velký nos. „Ano?“ zeptala se neomaleně.

V zápase za ženskou rovnoprávnost, pomyslela si Maud, je někdy nutno bojovat s ženami stejně jako s muži. „Přišla jsem za vámi, protože mě znepokojuje, jak se chováte k paní McCulleyové.“

Paní Hargreavesová se zatvářila zneklidněně bezpochyby kvůli Maudině přízvuku ženy z vyšší společenské třídy. Prohlédla si Maud od hlavy k patě. Zřejmě zaznamenala, že Maudiny šaty jsou stejně drahé jako její vlastní. Když znovu promluvila, její tón byl méně arogantní. „Bohužel nemůžu probírat individuální případy.“

„Ale paní McCulleyová mě požádala, abych s vámi promluvila – a je zde, aby to dokázala.“

„Vy se na mě nepamatujete, paní Hargreavesová?“ zeptala se Jayne McCulleyová.

„Vlastně pamatuji. Chovala jsme se ke mně velice nezdvořile.“

Jayne se obrátila k Maud. „Řekla jsem jí, aby šla a nestrkala nos do věcí jinejch.“

Ženy se při zmínce o nose uchichtly a paní Hargreavesová zrudla.

„Nemůžete přece odmítnout žádost o odlučné na základě toho, že k vám byla žadatelka hrubá,“ namítla Maud. Ovládala svůj vztek a pokoušela se nesouhlas vyjádřit chladným tónem. „To přece víte, ne?“

Paní Hargreavesová zahnaná do úzkých zvedla bradu. „Paní McCulleyová byla viděna v hostinci U Psa a kachny a v kabaretu Stepney, při obou příležitostech s nějakým mladíkem. Odlučné je určeno pouze ženám slušného chování. Vláda si nepřeje finančně podporovat nemravný život.“

Maud měla chuť ji uškrtit. „Zdá se, že špatně chápete svou roli,“ poznamenala. „Vy nemáte co odmítat výplatu dávky na základě podezření.“

Paní Hargreavesová teď vypadala trochu méně sebejistě.

Vložila se do toho Ethel. „Předpokládám, že pan Hargreaves sedí v bezpečí domova, je to tak?“

„Ne, není,“ ohradila se žena rychle. „Je s armádou v Egyptě.“

„Ach tak!“ opáčila Ethel. „Takže vy taky pobíráte odlučné.“

„To není podstatné.“

„Chodí někdo k vám domů, paní Hargreavesová, aby kontroloval vaše chování? Sledujou hladinku sherry v karafě na vašem příborníku? Vyptávají se vás na vaše přátelství s poslíčkem od hokynáře?“

„Jak se opovažujete!“

„Vaše pobouření je pochopitelné,“ řekla Maud, „ale teď snad pochopíte vy reakci paní McCulleyové na vaše vyslýchání.“

Paní Hargreavesová zvýšila hlas. „To je směšné – to se přece nedá srovnávat!“

„Že se to nedá srovnávat?“ obořila se na ni Maud. „Její manžel dává v sázku život pro svou vlast stejně jako váš. Vy obě máte nárok na odlučné. Ale vy máte i právo soudit její chování a odmítnout jí peníze – zatímco vás nesoudí nikdo. Proč ne? Manželky důstojníků někdy pijí až moc.“

„Taky se dopouštějí cizoložství,“ přidala se Ethel.

„No tohle!“ křičela paní Hargreavesová. „Odmítám se nechat urážet.“

„To Jayne McCulleyová taky,“ zdůraznila Ethel.

„Ten muž, kterého jste s paní McCulleyovou viděla, byl její bratr,“ vysvětlovala Maud. „Dostal dovolenku, přijel z Francie. Dali mu pouze dva dny a ona si přála, aby se před návratem do zákopů trochu pobavil. Proto ho vzala do hostince a do kabaretu.“

Paní Hargreavesová se zatvářila zaraženě, ale hned zase nasadila vzdorovitý výraz. „Měla mi to vysvětlit, když jsem se jí ptala. A teď vás musím požádat, abyste laskavě opustili tuto budovu.“

„Teď když znáte pravdu, doufám, že paní McCulleyové odlučné vyplatíte.“

„Uvidíme.“

„Trvám na tom, abyste to udělala tady a teď.“

„Vyloučeno.“

„Neodejdeme, dokud to neuděláte.“

„Pak zavolám policii.“

„Velmi dobře.“

Paní Hargreavesová se vzdálila.

Ethel se obrátila na obdivuplného novináře. „Kde máte fotografa?“

„Čeká venku.“

O několik minut později vešel do místnosti urostlý policista středních let. „No tak, dámy,“ oslovil je. „Žádné potíže, prosím. Jen klidně odejděte.“

Maud se postavila před něj. „Já odejít odmítám,“ oznámila. „Ostatních se to netýká.“

„A kdopak račte být, paní?“

„Jsem lady Maud Fitzherbertová, a pokud chcete, abych šla, budete mě muset odtud odnést.“

„Jestli na tom trváte,“ opáčil policista a zvedl ji.

Když opouštěli budovu, fotograf zmáčkl spoušť.

{IV}

„Máš strach?“ zeptala se Mildred.

„Jo,“ přiznal Billy. „Mám, trošku.“

S Mildred se dalo mluvit. Tak jako tak se zdálo, že o něm ví všechno. Bydlela s jeho sestrou už pár roků a ženy si vždycky všechno povědí. Ale na Mildred bylo ještě něco, kvůli čemu se cítil uvolněný. Holky v Aberowenu se pokaždé snažily udělat na kluky dojem, říkaly některé věci, aby upoutaly pozornost, a zhlížely se v zrcadle, ale Mildred byla jen sama sebou. Někdy vedla nehorázné řeči a Billy se tomu musel smát. Cítil, že jí může říct cokoli.

Byl skoro bez sebe nad její přitažlivostí. Nešlo o její světlé kudrny či modré oči, ale okouzloval ho ten postoj „co je sakra komu do toho“. A pak ten rozdíl věku. Bylo jí třiadvacet a jemu sotva osmnáct. Zdála se velice světaznalá, a přesto se o něj upřímně zajímala; a to bylo nesmírně lichotivé. Toužebně se na ni přes pokoj zahleděl a doufal, že bude mít možnost promluvit si s ní o samotě. Uvažoval, jestli se odváží dotknout se její ruky, obejmout ji a políbit.

Seděli kolem čtverhranného stolu v Ethelině kuchyni: Billy, Tommy, Ethel a Mildred. Byl teplý večer a dveře na zadní dvorek zely dokořán. Na kamenné podlaze si hrály Mildrediny holčičky s Lloydem. Enid a Lilian byly tři a čtyři, ale Billy stále ještě nevěděl, která je která. Ženy nechtěly kvůli dětem jít ven, a tak Billy s Tommym donesli pár lahví piva z hospody.

„Nic se ti nestane,“ ujišťovala Mildred Billyho. „Vycvičili tě.“

„To jo.“ Výcvik k Billyho sebedůvěře moc nepřispěl. Hodně toho napochodovali, salutovali a cvičili s bajonetem. Neměl ale pocit, že by ho naučili, jak přežít.

„Jestli se všichni Němci promění ve vycpaný panáky přivázaný ke kůlům, budeme vědět, jak do nich vrazit bajonet,“ prohodil Tommy.

„Ale střílet přece umíte, ne?“ zeptala se Mildred.

Nějakou dobu cvičili s rezatými a polámanými puškami označenými „PPV“ tedy „pouze pro výcvik,“ což znamenalo, že se z nich v žádném případě nedalo střílet. Ale nakonec dostal každý z nich pušku Lee Enfield s ručně ovládaným závěrem a odnímatelným zásobníkem, obsahujícím deset nábojů ráže .303. Ukázalo se, že Billy střílí dobře, byl schopen vyprázdnit zásobník za necelou minutu a přitom zasáhnout terč o velikosti člověka na tři sta metrů. Tahle puška si vydobyla dobré jméno kvůli rychlé kadenci, řekli nováčkům; světový rekord byl třicet osm dávek za minutu.

„Výstroj je v pořádku,“ obrátil se Billy k Mildred. „Mně dělají starosti oficíři. Zatím jsem se nesetkal s žádným, s kterým bych se chtěl ocitnout na šachtě při důlní katastrofě.“

„Řekl bych, že ty dobrý jsou všichni ve Francii,“ prohodila Mildred optimisticky. „A sráče nechali doma, aby dělali výcvik.“

Billy se nad výběrem jejích slov zasmál. Nemá žádné zábrany. „Doufám, že máš pravdu.“

Billy se hlavně bál, aby se neotočil a neutekl, až na něj Němci začnou opravdu střílet. To ho děsilo ze všeho nejvíc. Ponížení by bylo horší než zranění, myslel si. Někdy se z toho cítil tak rozrušený, že toužil, aby ten okamžik už nastal, aby si to vyzkoušel, tak či onak.

„Stejně jsem ráda, že budete střílet ty všiváky německý,“ prohodila Mildred. „Všichni jenom znásilňujou.“

„Na tvým místě bych nevěřil všemu, co čteš v Daily Mail,“ namítl Tommy. „Podle nich by sis musela myslet, že všichni odboráři jsou neloajální. Vím, že to není pravda – většina členů z naší odborový organizace dobrovolně narukovala. Takže ani Němci nemusejí bejt tak hrozný, jak je v Mailu líčí.“

„Jo, asi máš pravdu.“ Mildred se opět obrátila k Billymu. „Už jsi viděl Tuláka?“

„Jo, Charlieho Chaplina miluju.“

Ethel zvedla syna. „Řekni dobrou noc strejdovi Billymu.“ Batole se jí v náručí vrtělo, nechtělo do postýlky.

Billy si pamatoval, jak maličký hned po narození otvíral pusinku a kvílel. Teď se zdá tak velký a silný! „Dobrou noc, Lloyde,“ popřál mu.

Ethel ho pojmenovala po Lloydu Georgeovi. Billy byl jediný, kdo věděl, že chlapeček má ještě prostřední jméno: Fitzherbert. Stálo to na jeho rodném listě, ale Ethel to nikomu jinému neřekla.

Billy by rád dostal hraběte Fitzherberta na mušku své lee enfieldky.

„Vypadá jako děda, viď?“ prohodila Ethel.

Billy žádnou podobu nezaznamenal. „To ti povím, až mu narostou fousy.“

Mildred zároveň uložila své dvě děti. Pak ženy oznámily, že chtějí večeřet. Ethel s Tommym odešli koupit ústřice a Billyho s Mildred nechali samotné.

Sotva odešli, Billy řekl: „Ty se mi vážně líbíš, Mildred.“

„Ty mně taky,“ přikývla; přitáhl si tedy židli k ní a políbil ji.

Nadšeně jeho polibek opětovala.

Tohle už dělal dřív. Líbal některé dívky v zadní řadě kina Majestic v Cwm Street. Vždycky otevřely ihned ústa a on taky.

Mildred ho jemně odstrčila. „Ne tak rychle,“ mírnila ho. „Dělej tohle.“ A políbila ho se zavřenými ústy, přejížděla mu rty po tváři, očních víčkách a krku a pak i po rtech. Bylo to nezvyklé, ale líbilo se mu to. Vyzvala ho: „Dělej mi to taky.“ Řídil se jejími pokyny. „Teď udělej tohle,“ řekla a on ucítil špičku jejího jazyka na rtech, kde se jich dotýkala úplně lehounce. Znovu ji napodobil. Pak mu předvedla další způsob líbání, jemně ho kousala do krku a ušních boltců. Měl pocit, že by to mohl dělat věčně.

Když přestali, aby nabrali dech, pohladila ho po tváři a pochválila ho: „Učíš se rychle.“

„Jsi báječná,“ vrátil jí poklonu.

Znovu ji políbil a stiskl jí ňadro. Chvíli ho nechala, ale když začal ztěžka dýchat, odtáhla mu ruku. „Moc se nerozohňuj,“ krotila ho. „Budou tu už každou chvíli.“

Okamžik nato uslyšel domovní dveře. „Krucinál,“ ulevil si.

„Buď trpělivej,“ pošeptala mu.

„Trpělivej?“ nechápal. „Zítra odjíždím do Francie.“

„Ještě není zejtra, nebo jo?“

Když Ethel s Tommym vešli dovnitř, Billy stále ještě přemýšlel, co tím myslela. Snědli večeři a dopili pivo. Ethel jim vyprávěla o Jayne McCulleyové a jak policista vynesl lady Maud z dobročinné úřadovny. Podala to jako humornou příhodu, ale Billy pukal pýchou nad svou sestrou a nad tím, jak se bere za práva chudých žen. A je manažerkou novin a přítelkyní lady Maud! Byl rozhodnutý, že i on bude jednoho dne zastáncem obyčejných lidí. Právě tohle obdivoval na svém otci. Táta je plný předsudků a paličák, ale celý život bojoval za dělníky.

Setmělo se a Ethel oznámila, že je čas jít spát. Sebrala nějaké polštáře a na kuchyňské podlaze přichystala provizorní lůžka pro Billyho a Tommyho. Všichni se uložili ke spánku.

Billy ležel, bděl a přemýšlel, co Mildred myslela tím Ještě není zejtra. Třeba mu jenom slibovala, že mu zase ráno, před odchodem na vlak do Southamptonu, dá pusu. Ale zdálo se, že naznačovala něco víc. Opravdu by to mohlo znamenat, že očekává, že ho znovu dnes v noci uvidí?

Pomyšlení, že by vešel do její ložnice, ho tak rozpálilo, že nemohl spát. Mildred bude mít na sobě noční košili a její tělo bude pod přikrývkou teplé na dotek, myslel si. Představil si její tvář na polštáři a záviděl povlaku, že se dotýká její tváře.

Když se mu zdálo, že Tommy pravidelně oddechuje, Billy vyklouzl zpod přikrývky.

„Kam jdeš?“ zeptal se Tommy, který nespal tak hluboce, jak se Billy domníval.

„Na záchod,“ zašeptal Billy. „Moc piva.“

Tommy zabručel a obrátil se.

Billy se kradl ve spodním prádle po schodech. Kousek od podesty byly troje dveře. Zaváhal. Co jestli Mildred špatně pochopil? Až ho uvidí, mohla by začít ječet. To by ale byl trapas.

Ne, pomyslel si, taková ona není.

Otevřel první dveře, které byly na ráně. Dopadalo sem slabé světlo z ulice a Billy spatřil úzkou postel se dvěma světlými hlavičkami dvou holčiček na polštáři. Potichu zase zavřel. Cítil se jako zloděj.

Zkusil vedlejší dveře. V tomhle pokoji hořela svíčka a jemu chvilku trvalo, než si zvykl na její mihotavé světlo. Uviděl větší postel a na polštáři jednu hlavu. Mildred k němu byla obrácená obličejem, ale Billy nepoznal, jestli má oči otevřené. Čekal námitky, ale nic se neozvalo.

Vkročil dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Mildred?“ zašeptal nerozhodně.

Odpověděla jasným hlasem. „No to ti to ale trvalo, Billy. Rychle si zalez do postele.“

Vklouzl pod přikrývku a objal ji. Neměla na sobě noční košili, jak očekával. S rozechvělým úlekem si uvědomil, že je nahá.

Náhle znervózněl. Vykoktal ze sebe: „Ještě nikdy jsem…“

„Já vím,“ odpověděla. „Budeš můj první panic.“

{V}

V červnu 1916 byl major hrabě Fitzherbert přidělen k osmému praporu Velšských střelců a bylo mu svěřeno velení rotě B, kterou tvořilo sto dvacet osm řadových vojáků a čtyři poručici. Ještě nikdy nevelel mužům v boji a potají ho sužovala úzkost.

Fitz už byl ve Francii, ale jeho prapor se dosud nacházel v Británii. Byli to nováčci, kteří právě ukončili výcvik. Posílíme je pár ostřílenými veterány, vysvětlil velitel brigády Fitzovi. Profesionální armáda, kterou v roce 1914 poslali do Francie, už neexistovala – více než polovina vojáků zemřela – a tohle byla Kitchenerova nová armáda. Fitzovi muži se nazývali Aberowenští. „Nejspíš budete většinu z nich znát,“ ujišťoval ho velitel brigády, který si zřejmě neuvědomoval, jak široká propast zeje mezi hrabaty a horníky.

Fitz obdržel své rozkazy zároveň s půltuctem dalších důstojníků a na oslavu zaplatil v kantýně rundu. Kapitán, jemuž přidělili rotu A, pozvedl sklenici s whisky a zeptal se: „Fitzherbert? Vy musíte být majitel dolů. Já jsem Gwyn Evans, obchodník. Nejspíš ode mě kupujete všechno ložní prádlo i ručníky.“

V armádě se teď objevila spousta těchto přehnaně sebevědomých podnikatelů. Bylo pro ně typické, že mluvili, jako by si s Fitzem byli rovni a jen náhodou podnikali v odlišných oborech. Fitz však věděl i to, že armáda si cení jejich organizačních schopností. Tím, že se kapitán prohlásil obchodníkem, dopřál si trochu falešné skromnosti. Jméno Gwyn Evans bylo známé všem obchodním domům ve větších městech jižního Walesu. Na jeho výplatní pásce se vyskytovalo mnohem víc jmen, než kolik mužů sloužilo v rotě A. Fitz sám nikdy neorganizoval nic složitějšího než kriketové mužstvo a znepokojivá spletitost válečné mašinérie měla za následek, že si byl jasně vědom své nezkušenosti.

„Řekl bych, že tenhle útok odsouhlasili v Chantilly,“ prohodil Evans.

Fitz věděl, co má na mysli. Sira Johna Frenche konečně vyhodili a hlavní velení britské armády ve Francii převzal sir Douglas Haig; několik dní nato navštívil Fitz – stále ještě styčný důstojník – spojeneckou konferenci v Chantilly. Francouzi navrhli masivní ofenzívu na západní frontě během roku 1916 a Rusové souhlasili s podobným útokem na východě.

Evans pokračoval. „Tehdy se proslýchalo, že Francouzi zaútočí v síle čtyřiceti divizí a my s pětadvaceti. K tomu už teď nedojde.“

Fitz takové negativní řeči neměl rád – už tak byl dost znepokojený –, ale Evans měl bohužel pravdu. „To je kvůli Verdunu,“ poznamenal Fitz. Od prosincové úmluvy Francie ztratila čtvrt milionu mužů, kteří hájili opevněný Verdun, a na Sommu už jich moc nezbylo.

„Ať je důvod, jaký chce, v podstatě jsme na to sami,“ opáčil Evans.

„Nejsem si jistý, že na tom sejde,“ odpověděl Fitz se zdáním lhostejnosti, kterou v žádném případě necítil. „Zaútočíme podél úseku naší fronty bez ohledu na ně.“

„Nesouhlasím,“ namítl Evans se sebejistotou hraničící s drzostí. „Tím, že se Francouzi stáhli, uvolnili hodně německých záloh. Ty všechny můžou teď přitáhnout do našeho sektoru jako posily.“

„Myslím, že na to budeme postupovat moc rychle.“

„Skutečně, pane?“ opáčil Evans nevzrušeně a znovu se držel těsně na hranici neúcty. „Jestli se dostaneme přes první linii německého ostnatého drátu, pořád ještě se budeme muset probojovat skrz druhou a třetí.“

Evans začínal Fitze dopalovat. Takovéhle řeči nesvědčí morálce. „Ostnatý drát zničí naše dělostřelectvo,“ namítl Fitz.

„Podle mých zkušeností dělostřelectvo na ostnatém drátu velké škody nenapáchá. Šrapnelová střela střílí ocelové kuličky dolů a dopředu –“

„Vím, co je to šrapnel, díky.“

Evans to nebral na vědomí. „ – takže musí vybuchnout jen pár metrů nad a před cílem, jinak se to mine účinkem. Naše děla nejsou na to dost přesná. A vysoce výbušná střela exploduje při dopadu na zem, takže i při přesném zásahu se drát často jen zvedne do vzduchu a pak se zase vrátí dolů, aniž ho to vlastně poškodí.“

„Podceňujete už jen pouhý rozsah naší palby.“ Fitzova podrážděnost vůči Evansovi se vyostřila v důsledku dotírajícího podezření, že by ten člověk mohl mít pravdu. A co bylo horší, s tímto podezřením narůstala Fitzova nervozita. „Po ní tu už nic nezbyde. Německé zákopy budou zcela zničené.“

„Doufám, že máte pravdu. Jestli se ale během palby ukryjou v bunkrech a pak zase vylezou s kulomety, tak naše muže skosí.“

„Zdá se, že nechápete,“ obořil se na něj Fitz. „V dějinách válek nedošlo ještě nikdy k ostřelování takové síly. Máme dělo na každých dvaceti metrech frontové linie. Chystáme se vypálit více než milion dělostřeleckých granátů! Nezůstane tam nic živého.“

„No, shodneme se aspoň na jedné věci,“ uzavřel spor kapitán Evans. „Něco takového tu ještě nebylo, jak říkáte, a nikdo z nás si nemůže být jistý, jak se to vyvine.“

{VI}

Lady Maud se objevila u algateského magistrátního soudu ve velkém červeném klobouku se stuhami a pštrosími péry a dostala pokutu – jednu guineu za rušení veřejného pořádku. „Doufám, že si toho premiér Asquith všimne,“ prohodila k Ethel, když odcházely ze soudní síně.

Ethel tak optimistická nebyla. „Nemůžeme ho nijak přimět, aby jednal,“ rozčilovala se. „Takhle to půjde pořád dál, dokud ženy nebudou mít volební právo, aby vládu odvolaly.“ Sufražetky měly v úmyslu udělat z ženského hlasování velké téma všeobecných voleb v roce 1915, avšak válečný parlament volby odložil. „Možná budeme muset počkat, až bude po válce.“

„Ne nutně,“ namítla Maud. Na schodech soudu se zastavily, aby zapózovaly fotografovi, a pak zamířily do redakce Vojákovy manželky. „Asquith bojuje, aby udržel pohromadě liberálně-konzervativní koalici. Jestli se rozpadne, budou se muset konat volby. A právě to nám dává šanci.“

Ethel to překvapilo. Myslela si, že téma volebního práva žen skomírá. „Proč?“

„Vláda má problém. Za současného stavu nemůžou sloužící vojáci volit, protože nejsou majiteli nebo nájemníky bytu či domu. Před válkou to bylo vcelku jedno, jelikož v armádě sloužilo nějakých sto tisíc mužů, jenže dneska jich je přes milion. Vláda by se neodvážila uspořádat volby a vyloučit je z nich – ti muži umírají pro vlast. Došlo by ke vzpouře.“

„A jestli budou systém reformovat, jak by z toho mohli vyloučit ženy?“

„Ten bezpáteřný Asquith zrovna teď hledá způsob, jak udělat právě tohle.“

„Ale to nemůže! Ženy jsou zrovna tak součástí válečného úsilí jako muži: vyrábějí munici, ve Francii pečujou o zraněné vojáky, vykonávají tolik prací, které dřív dělali pouze muži.“

„Asquith doufá, že se nějak vykroutí, aby se nemusel kvůli tomu dohadovat.“

„Pak musíme zajistit, aby mu to nevyšlo.“

Maud se usmála. „Přesně,“ přikývla. „Myslím, že o tohle půjde v naší příští kampani.“

{VII}

„Přihlásil jsem se, abych se dostal z Borstalu,“ vykládal George Barrow opírající se o zábradlí transportní lodi, která vyplouvala ze Southamptonu. Borstal bylo vězení pro nezletilé delikventy. „Sebrali mě za vloupání, když mi bylo šestnáct, a napařili mi tři roky. Po roce už jsem toho měl plný zuby a nechtělo se mi dál lézt bachařovi do řitě, a tak jsem požádal, že chci narukovat. Odvedli mě do náborovýho střediska a bylo po ptákách.“

Billy na něj pohlédl. Chlapec měl křivý nos, zmrzačené ucho a jizvu na čele. Vypadal jako vysloužilý boxer. „Kolik ti je teď?“ zeptal se Billy.

„Sedmnáct.“

Chlapci mladší osmnácti let do vojska nesměli a oficiálně jim muselo být devatenáct, než je poslali za moře. Oba zákony armáda soustavně porušovala. Náboroví seržanti a vojenští lékaři dostávali po půlkoruně za každého muže, který byl uznán způsobilým, a málokdy se dál vyptávali někoho, kdo prohlásil, že je starší, než vypadal. V rotě byl kluk jménem Owen Bevin, který vypadal na patnáct.

„To, kolem čeho jsme teď projeli, to je ostrov?“ zeptal se George.

„Jo,“ přikývl Billy. „To je ostrov Wight.“

„Hm,“ zabručel George. „Myslel jsem, že je to Francie.“

„Ne, ta je o moc dál.“

Plavba jim trvala až do časného rána dalšího dne, kdy se vylodili v Le Havru. Billy sestoupil z přístavního můstku a poprvé v životě stanul na cizí půdě. Ona to vlastně nebyla půda, nýbrž dlažební kámen, po kterém, jak se ukázalo, se v ocvokovaných botách obtížně pochoduje. Prošli městem, kde jim Francouzi věnovali jen netečné pohledy. Billy slýchal vyprávění o hezkých francouzských holkách, jak vděčně objímají příchozí Brity, ale viděl jen lhostejné ženy středního věku se šátky na hlavách.

Pochodovali do tábora, kde strávili noc. Následujícího rána nastoupili do vlaku. Být v cizí zemi se ukázalo méně vzrušující, než Billy doufal. Všechno bylo jiné, ale jen trošku. Ve Francii byly stejně jako v Británii většinou pole a vesnice, silnice a železniční tratě. Pole a louky měly místo živých plotů jen obyčejné oplocení a chalupy se zdály větší a lépe stavěné, ale to bylo vše. Bylo to rozčarování. K večeru došli do ubytoven v obrovském novém tábořišti, které sestávalo z narychlo postavených dřevěných baráků.

Z Billyho udělali desátníka a dali mu na starost družstvo, osm mužů včetně Tommyho, mladého Owena Bevina a George Barrowa z Borstalu. Připojil se k nim ještě záhadný Robin Mortimer, který byl vojín, i když vypadal na třicet. Usadili se k čaji s chlebem a marmeládou v dlouhé hale, která mohla pojmout tisícovku mužů, a Billy ho oslovil: „Robine, my jsme tu všichni noví, ale ty jsi zřejmě zkušenější. Pověz nám o sobě něco.“

Mortimer odpověděl jazykem, na němž byl lehce patrný akcent vzdělaného Velšana, používal však výrazivo horníků. „To ti může bejt u pátý, Velšánku,“ odsekl a poodešel se posadit jinam.

Billy pokrčil rameny. „Velšánku“ nebyla dohromady žádná urážka, zvlášť když pocházela od jiného Velšana.

Čtyři družstva tvořila četu a jejich seržantem byl dvacetiletý Elijah Jones, syn Johna Jonese Kramáře. Byl považován za ostříleného veterána, protože byl na frontě už rok. Jones patřil k modlitebně Bethesda a Billy ho znal už od školních let, kde mu říkali Prorok Jones kvůli jeho starozákonnímu jménu.

Prorok zaslechl Mortimerovu odpověď. „Já si s ním promluvím, Billy,“ nabídl se. „Je to starej náfuka, ale takhle s desátníkem mluvit nemůže.“

„Proč je takovej mrzout?“

„Bejval majorem. Nevím, co provedl, ale postavili ho před válečnej soud a degradovali ho, takže už není důstojník. No a pak, protože splňoval podmínky pro službu ve válce, ho okamžitě povolali jako vojína. Tohle oni dělají důstojníkům, co se nějak prohřešili.“

Po čaji se setkali s velitelem čety podporučíkem Jamesem Carlton-Smithem, který byl stejně starý jako Billy. Choval se odměřeně a rozpačitě a zdál se příliš mladý na to, aby mohl někomu velet. „Muži,“ oslovil je s přiškrceným přízvukem příslušníka vyšší třídy, „je mi ctí, že jsem vaším velitelem, a vím, že budete v nadcházející bitvě stateční jako lvi.“

„Zobák,“ utrousil Mortimer.

Billy věděl, že podporučíkům se říká zobáci, ale používají to jen ostatní důstojníci.

Poté Carlton-Smith představil velitele roty B, majora hraběte Fitzherberta.

„Doprčic,“ ulevil si Billy. S otevřenou pusou zíral, jak si muž, kterého nenáviděl nejvíc na světě, stoupá na židli, aby rotu oslovil. Fitz měl na sobě dobře padnoucí khaki uniformu a jasanovou vycházkovou hůl, kterou někteří důstojníci pro parádu nosili. Mluvil s tímtéž akcentem jako Carlton-Smith a padaly z něj stejné banality. Billy mohl stěží uvěřit, že má tak zatracenou smůlu. Co tady Fitz pohledává – oplodňuje francouzské služky? Že má být tenhle povaleč Billyho velícím důstojníkem, bylo skoro k nesnesení.

Když důstojníci odešli, Prorok promluvil potichu k Billymu a Mortimerovi. „Nadporučík Carlton-Smith byl ještě před rokem v Etonu,“ sdělil jim. Eton byla nóbl škola, Fitz tam chodil taky.

„Tak proč je důstojník?“ zeptal se Billy.

„Měl na Etonu dozor nad mladšími studenty.“

„Jo tak,“ poznamenal Billy sarkasticky. „Takže to máme dobrý.“

„O válčení toho moc neví, ale aspoň nepředstírá, že je velká bedna, takže pokud si na něj dáme majzla, bude v pořádku. Kdybyste ho viděli, jak dělá nějakou vyloženou pitomost, řekněte mi to.“ Prorok se zahleděl na Mortimera. „Ty víš, jaký to je, co?“

Mortimer mrzutě přikývl.

„Takže s tebou počítám.“

Pár minut nato byla večerka. Neměli žádné kavalce, jen řady slamníků na podlaze. Billy ležel, ale nespal, s obdivem přemýšlel, jak si Prorok poradil s Mortimerem. Jednal s obtížným podřízeným tak, že si z něj udělal spojence. Takhle by s rebelantem jednal táta.

Prorok vyslal k Billymu a Mortimerovi tentýž signál. Bral Prorok Billyho také jako rebela? Vzpomněl si, že Prorok byl v modlitebně tu neděli, kdy Billy četl příběh ženy přistižené při cizoložství. Je to tak, pomyslel si, já jsem rebelant.

Billy se necítil ospalý a venku bylo ještě světlo, ale usnul okamžitě. Probudil ho strašlivý hluk, jako by mu nad hlavou zahřmělo. Vztyčil se na lůžku. Okny pocákanými od deště pronikalo nejasné svítání, ale žádná bouřka nebyla.

Ostatní muži se vylekali stejně jako on. „Ježíšmarjá, co to bylo?“ vyhrkl Tommy.

Mortimer si zapaloval cigaretu. „Dělostřelecká palba,“ odpověděl. „Naše vlastní zbraně. Vítej ve Francii, Velšánku.“

Billy neposlouchal. Díval se na Owena Bevina na protějším lůžku. Owen seděl, v ústech měl cíp prostěradla a plakal.

{VIII}

Maud se zdálo, že jí Lloyd George sáhl pod sukni, načež mu řekla, že je provdaná za Němce, a on to ohlásil na policii; policisti ji teď přišli zatknout a tloukli jí na okno v ložnici.

Celá zmatená se v posteli posadila. Po chvíli si uvědomila, jak je nepravděpodobné, že by policista tloukl na okno ložnice, která se nachází ve druhém poschodí, i kdyby ji chtěli zatknout. Sen odezněl, ale kravál pokračoval. Navíc se ozývalo hluboké dunění, jako by někde v dálce jel vlak.

Rozsvítila lampičku na nočním stolku. Stříbrné secesní hodiny na krbové římse ukazovaly, že jsou čtyři ráno. Nebylo to zemětřesení? Nevybuchla muniční továrna? Nesrazily se vlaky? Odhodila vyšívanou přikrývku a postavila se.

Odhrnula těžké zelenomodré pruhované závěsy a vyhlédla z okna na mayfairskou ulici. V začínajícím rozbřesku spatřila mladou ženu v červených šatech, nejspíš prostitutku vracející se domů, jak naléhavě mluví na vozku, který na káře tažené koněm rozvážel mléko. Nikdo jiný nebyl v dohledu. Maudino okno bez zřejmého důvodu stále drnčelo. A přitom ani nefoukal vítr.

Přehodila si přes noční košili župan z hedvábného moaré a pohlédla do vysokého otočného zrcadla. Vlasy měla rozcuchané, ale jinak vypadala docela obstojně. Vyšla na chodbu.

Teta Herm zde stála v nočním čepečku vedle Maudiny služky Sandersonové, jejíž kulatý obličej byl bledý strachem. Na schodech se objevil Grout. „Dobré jitro, lady Maud; dobré jitro lady Hermie,“ pozdravil s neochvějnou obřadností. „Není třeba se lekat. To jsou děla.“

„Jaká děla?“ zeptala se Maud.

„Ve Francii, má paní,“ odpověděl majordomus.

{IX}

Britská dělostřelecká příprava pokračovala celý týden.

Měla trvat pět dní, ale k Fitzovu zděšení pouze v jednom z těch dní bylo pěkné počasí. I když bylo léto, ve zbývajících dnech se zatáhlo nízkou oblačností a pršelo. V důsledku toho měli dělostřelci potíže s přesnou střelbou. Navíc to znamenalo, že průzkumná letadla nemohla dobře posoudit výsledky a pomoci dělostřelcům s přesnějším zaměřením cíle. Situace se tím zhoršila zejména pro ty, kdo se soustřeďovali na zničení německého dělostřelectva, neboť Němci své zbraně samozřejmě neustále přemisťovali, takže britské granáty dopadaly neškodně na vyklizené pozice.

Fitz seděl ve vlhkém podzemním bunkru, kde se nacházel štáb praporu, zasmušile kouřil doutníky a snažil se neslyšet nekonečné dunění. Vzhledem k tomu, že nebyly k dispozici žádné letecké snímky, organizoval spolu s veliteli ostatních rot výpady ze zákopů. Ty přinejmenším poskytovaly možnost k pozorování nepřítele. Byla to však riskantní záležitost a výpadové skupiny, které se venku zdržely příliš dlouho, se už vůbec nevrátily. Muži tedy museli vždy spěšně obhlédnout krátký úsek fronty a rychle se stáhnout zpátky.

K Fitzově velké mrzutosti přinášeli rozporuplné zprávy. Některé německé zákopy byly zničeny, jiné zůstaly nepoškozené. Některé ostnaté dráty byly přerušeny, ale v žádném případě se to netýkalo všech. Nejvíce znepokojivé bylo, že některé průzkumné hlídky zahnala zpět nepřátelská střelba. Jestliže jsou Němci stále ještě schopni střílet, je jasné, že dělostřelectvu se nepodařilo jejich pozice zcela zničit.

Fitz věděl, že Čtvrtá armáda zajala během dělostřelecké přípravy přesně dvanáct Němců. Všichni byli vyslechnuti, ale – a to bylo k vzteku – podali protichůdná svědectví. Někteří tvrdili, že bunkry byly zničeny, jiní, že Němci sedí živi a zdrávi pod zemí, zatímco Britové plýtvají municí nad jejich hlavami.

Britové byli tak znejistělí účinkem své dělostřelecké palby, že Haig posunul útok, který byl původně naplánován na dvacátý devátý červen. Počasí bylo však nadále mizerné.

„Bude se to muset zrušit,“ prohlásil kapitán Evans u snídaně ráno třicátého června.

„To těžko,“ poznamenal Fitz.

„Nebudeme útočit, dokud nebudeme mít jistotu, že byla nepřátelská obrana zničena,“ vysvětlil Evans. „To je axiom válečného obléhání.“

Fitz věděl, že tato zásada byla odsouhlasena v rané fázi plánování, ale pak se od ní ustoupilo. „Buďte realista,“ obrátil se k Evansovi. „Na tuhle ofenzívu se připravujeme šest měsíců. Je to naše hlavní akce v roce 1916. Vložili jsme do toho veškeré své úsilí. Jak by se to dalo zrušit? Haig by musel rezignovat. Mohlo by to způsobit dokonce pád Asquithovy vlády.“

Zdálo se, že ta poznámka Evanse rozzlobila. Tváře mu zrudly a hlas mu o oktávu stoupl. „Radši ať padne vláda, než abychom poslali své muže proti kulometům nachystaným v zákopech.“

Fitz zavrtěl hlavou. „Podívejte se na ty miliony tun zásob, které sem lodě dopravily, na silnice a železnice, které jsme postavili, abychom je sem po nich dovezli, na ty stovky tisíc mužů vycvičených a vyzbrojených a svezených sem z celé Británie. Co s nimi uděláme – pošleme je všechny domů?“

Nastalo dlouhé ticho a posléze se ozval Evans: „Samozřejmě máte pravdu, majore.“ Volil smířlivá slova, ale v jeho tónu byla patrná sotva potlačovaná zuřivost. „Nepošleme je domů,“ procedil přes zaťaté zuby. „Pohřbíme je tady.“

V poledne přestalo pršet a vyšlo slunce. O chvíli později se bojovými jednotkami šířila potvrzená zpráva: zítra zaútočíme.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

1. července 1916

W

alter von Ulrich se ocitl v pekle.

Britská dělostřelecká příprava už trvala sedm dní a nocí. Každý muž v německých zákopech vypadal o deset let starší než před týdnem. Choulili se ve svých bunkrech – umělých jeskyních vykutaných hluboko v zemi za zákopy – ale ten randál byl přesto ohlušující a země se jim pod nohama bez ustání otřásala. A nejhorší ze všeho bylo vědomí, že přímý zásah granátu největšího kalibru by mohl zničit i ten nejsilnější bunkr.

Kdykoli ostřelování ustalo, vylezli ze zákopů připraveni odrazit velký útok, který všichni očekávali. Jakmile se ujistili, že Britové ještě nepostupují, obhlíželi škody. Nacházeli tu zborcený zákop, tu vstup do bunkru zavalený pod hromadou země a – jednoho nešťastného odpoledne – zničenou kantýnu plnou rozmláceného nádobí, plechovek s vytékajícím džemem a tekutým mýdlem. Unaveně odklízeli zeminu, ucpávali ochrannou zeď novými fošnami a objednávali další zásoby.

Požadované zásoby nedorazily. Na frontovou linii toho přicházelo velice málo. Dělostřelecké ostřelování způsobilo, že všechny přístupové cesty byly velmi nebezpečné. Muži trpěli hladem a žízní. Walter se nejednou vděčně napil dešťové vody z jámy po granátu.

Muži nemohli během ostřelování zůstávat v bunkrech. Museli být v zákopech, připraveni na Brity. Hlídky všechno neustále pozorovaly. Zbytek seděl ve vchodech do bunkrů nebo poblíž, všichni připraveni buď seběhnout po schodech dolů a schovat se pod zemí, až začnou velká děla pálit, nebo vyběhnout na násep a v případě útoku chránit své pozice. Kulomety se musely pokaždé odnášet dolů a pak zase vynášet nahoru a rozestavět na patřičná místa.

Mezi ostřelováním Britové útočili minomety. Ačkoli tyto malé granáty nepůsobily po vystřelení velký hluk, byly natolik silné, že dokázaly rozdrtit dřevěnou výztuž zákopů. Přelétaly nicméně přes území nikoho pomalým obloukem a bylo možné je zahlédnout a ukrýt se. Walter před jedním minometným granátem uskočil dostatečně daleko a unikl zranění, ale výbuch mu pokropil večeři hlínou, takže musel téměř plný ešus dušeného vepřového vyhodit. Bylo to poslední teplé jídlo, které dostal; kdyby se to stalo teď, pomyslel si, snědl bych to se vším všudy.

Nezůstalo jen u tříštivých a trhavých granátů. Na tomto úseku fronty byli už vystaveni i plynovému útoku. Muži měli plynové masky, ale dno zákopů zůstalo poseté mrtvolkami krys, myší a dalších drobných živočichů, které zahubil chlór. Hlavně pušek dostaly zelenavě černou barvu.

Brzy po půlnoci sedmé noci ostřelování palba polevila a Walter se rozhodl vyjít na průzkum.

Nasadil si vlněnou čepici a vetřel si do tváří trochu hlíny, aby se zamaskoval. Vytáhl pistoli Luger ráže devět milimetrů, kterou dostávali němečtí důstojníci. Vysunul zásobník z pažby a zkontroloval náboje. Zbraň byla plně nabitá.

Vyšplhal po žebříku a přelezl násep, což by byl za denního světla čin člověka pohrdajícího smrtí, ale ve tmě to bylo poměrně bezpečné. Rozběhl se v předklonu po mírném svahu až k německému zátarasu z ostnatého drátu. Mezi dráty byl průlez umístěný – záměrně – před německým kulometným stanovištěm. Prolezl jím po kolenou.

Připomnělo mu to dobrodružné příběhy, které si četl jako školák. Obvykle v nich vystupovali mladí Němci s hranatou čelistí ohrožovaní indiány, pygmeji s foukačkami nebo záludnými anglickými špiony. Vzpomněl si, že se tam hodně plazili podrostem, džunglí a prérijní trávou.

Tady moc podrostu nebylo. Po osmnácti válečných měsících tu na pustině plné bláta a kráterů po granátech zbylo jen několik ostrůvků trávy a křoví a tu a tam malý stromek.

Bylo to o to horší, že nebylo kde se skrýt. Měsíc dnes sice nesvítil, ale krajinu občas osvětlil záblesk výbuchu nebo oslnivá záře světlice. V takovém okamžiku zbývalo Walterovi jen jediné: padnout na zem a znehybnět. Pokud se náhodou ocitl v kráteru, mohl ho těžko někdo uvidět. Jinak musel pouze doufat, že se jeho směrem nikdo nedívá.

Na zemi se válelo množství nevybuchlých britských granátů. Walter odhadoval, že asi tak třetina z nich nebyla k ničemu. Věděl, že munici má na starosti Lloyd George, a domýšlel se, že tento davům se podbízející demagog dal přednost množství před jakostí. Takovou chybu by Němci nikdy neudělali, napadlo ho.

Doplížil se k britským ostnatým drátům a pokračoval dál podél nich, dokud nenarazil na otvor, kterým pak prolezl.

Jakmile se začala vynořovat britská linie připomínající šmouhu černým štětcem na tenkém proužku tmavošedé oblohy, zalehl na břicho a pokoušel se postupovat tiše kupředu. Musí se dostat blízko: o to mu šlo. Chtěl slyšet, o čem muži v zákopech mluví.

Obě strany vysílaly průzkumné hlídky noc co noc. Walter tím obvykle pověřil pár na pohled bystrých vojáků, kteří se nudili natolik, že se na dobrodružství, byť nebezpečné, těšili. Někdy šel ale sám, zčásti proto, aby ukázal, že je ochoten riskovat život, zčásti proto, že jeho vlastní pozorování bývala obvykle důkladnější.

Namáhal sluch, aby zachytil zakašlání, několik tlumených slov, případně upšouknutí následované spokojeným povzdechem. Zdálo se, že se ocitl před klidným úsekem. Zahnul doleva, odplazil se o asi padesát metrů dál a znehybněl. Teď uslyšel jakýsi nepovědomý zvuk připomínající hučení vzdáleného stroje.

Plazil se dál a ze všech sil se snažil stále se orientovat. V takové tmě je snadné ztratit veškerý smysl pro směr. Jednou v noci, když se plížil hodně dlouho, narazil na ostnatý drát, který minul o hodinu dřív, a tehdy si uvědomil, že se pohybuje v kruhu.

Zaslechl tichý hlas: „Tudyhle.“ Znehybněl. V jeho zorném poli vyskočila maskovaná kapesní svítilna připomínající světlušku. Ve slabém odrazu světla rozeznal tři vojáky v ocelových přilbách, jaké nosí Britové, asi třicet metrů odtud. Byl v pokušení odvalit se od nich dál, ale pak došel k názoru, že by ho pohyb nejspíš prozradil. Vytáhl pistoli: jestli má zemřít, vezme pár nepřátel s sebou. Pojistka byla vlevo hned nad pažbou. Palcem ji posunul nahoru a vpřed. Cvaklo to a ten zvuk mu připadal jako zahřmění, ale britští vojáci zřejmě nic nezaslechli.

Dva z nich nesli kotouč ostnatého drátu. Walter usoudil, že hodlají obnovit úsek, který během dne zničilo německé dělostřelectvo. Možná bych je měl rychle zastřelit, pomyslel si, raz dva tři. Oni se mě pokusí zabít zítra. Měl však na práci něco důležitějšího, takže si to rozmyslel a spoušť nestiskl; sledoval je očima, jak procházejí kolem a mizejí ve tmě.

Zbraň opět zajistil, vsunul ji do pouzdra a připlížil se blíž k britskému zákopu.

Teď už byl hluk větší. Walter chvíli bez hnutí ležel a soustřeďoval se. Zvuky pocházely od velkého množství lidí. Snažili se chovat tiše, ale mnoho mužů pohromadě je vždycky slyšet. Zaslechl šoupání nohou, šustění oděvů, popotahování, zívání a říhání. Nad tím vším se občas ozvalo tiché slovo vyřčené velitelským hlasem.

Waltera zaujalo a poplašilo, že se mužů zdálo být tak ohromné množství. Nedokázal jejich počet odhadnout. Britové poslední dobou vykopali nové, širší zákopy, jako by měly pojmout ohromné zásoby či obrovská děla. Ale třeba mají sloužit pro spousty vojáků.

Walter to potřeboval vidět.

Plazil se kupředu. Hluk vzrůstal. Musí se podívat do toho zákopu, ale jak to má udělat, aby sám nebyl viděn?

Zaslechl hlas za sebou a srdce se mu zastavilo.

Otočil se a spatřil světlo z kapesní svítilny připomínající svatojánskou mušku. Muži pověření položením ostnatého drátu se vraceli. Vtlačil se do bláta a pomalu vytáhl pistoli.

Spěchali, neobtěžovali se, aby nepůsobili hluk, šťastní, že splnili úkol, toužili jen dostat se do bezpečí. Přišli blízko, ale nepodívali se na něj.

Sotva prošli kolem, dostal nápad a vyskočil na nohy.

Kdyby si na něj teď někdo posvítil a uviděl ho, měl by dojem, že je součástí té skupinky.

Následoval je. Nemyslel si, že rozeznají jeho kroky od svých vlastních. Ani jeden z nich se neohlédl.

Namáhal zrak, aby odhalil zdroj hluku. Teď už viděl do zákopu, ale zprvu dokázal rozeznat jen pár světlých bodů, zřejmě kapesní svítilny. Oči si však postupně přivykaly, a Walterovi nakonec došlo, na co se dívá. A to ho ohromilo.

Díval se na tisíce mužů.

Zastavil se. Široký zákop, jehož smysl mu předtím nebyl jasný, se nyní ukázal být shromažďovacím zákopem. Britové sem vtěsnali masy vojáků připravených na velký útok. Stáli tu a čekali, přešlapovali na místě a světlo z důstojnických svítilen se odráželo na bajonetech a ocelových přilbách, řadu za řadou. Walter se je pokoušel spočítat: deset řad po deseti mužích dělá stovku, totéž znovu dvě stě, čtyři sta, osm… šestnáct set mužů stálo tam, kam dohlédl, a další pohlcovala tma.

Útok začne co nevidět.

Musí se dostat s touto informací zpátky co nejrychleji. Kdyby německé dělostřelectvo teď zahájilo palbu, mohlo by pobít tisíce nepřátel hned tady, za britskými liniemi, dřív než útok započne. Tuhle příležitost jim seslalo samo nebe či snad ďáblové, kteří vrhají kruté válečné kostky. Jakmile se dostane k vlastním liniím, zavolá do štábu.

Vylétla světlice. V její záři spatřil britskou hlídku; muž na něj upřeně zíral přes násep s namířenou puškou.

Walter klesl na zem a obličej zabořil do bláta.

Zahřměl výstřel. Pak jeden z členů skupiny, která předtím nesla ostnatý drát, vykřikl: „Nestřílej, ty zmetku praštěnej, to jsme my!“ Jeho přízvuk připomněl Walterovi služebnictvo ve Fitzově domě ve Walesu; domyslel si, že tohle bude velšský pluk.

Světlice zhasla. Walter vyskočil a hnal se směrem k německé straně. Strážce bude několik vteřin jako slepý, protože mu vidění zatemnila světlice. Walter v životě takhle rychle neutíkal. Očekával, že každým okamžikem zahřmí puška. Za půl minuty už byl u britských drátěných zátarasů a vděčně se svezl na kolena. Rychle se proplazil otvorem. Vzlétla další světlice. Stále se ještě nacházel na dostřel, ale už ho nebylo vidět tak dobře. Klesl na zem. Světlice chvíli visela přímo nad ním, nebezpečný kus hořícího magnézia dopadl asi metr od jeho ruky, ale žádný další výstřel se už neozval.

Když světlice dohořela, vstal a běžel až k německé linii.

{II}

Dvě míle za britskou frontovou linií pozoroval Fitz s úzkostí, jak se krátce po druhé hodině ranní formuje osmý prapor. Obával se, že ho tito nedávno vycvičení muži zostudí, ale nestalo se. Byli zamlklí a rozkazy poslouchali ochotně.

Velitel brigády vojáky krátce oslovil z jezdeckého sedla. Zespoda ho osvětlovala seržantova svítilna, takže vypadal jako zločinec z amerického filmu. „Naše dělostřelectvo zničilo německou obranu,“ oznámil jim. „Až se dostanete na druhou stranu, najdete tam jen mrtvé Němce.“

Nějaký velšský hlas nedaleko zamumlal: „Úžasný, co, jak ty Němci dokážou opětovat naši palbu, i když jsou kurva mrtvý.“

Fitz přelétl pohledem řady, aby zjistil, kdo to řekl, ale v té tmě se mu to nepovedlo.

Velitel brigády pokračoval: „Obsaďte a zajistěte jejich zákopy a pak za vámi dorazí polní kuchyně s teplým obědem.“

Rota B odpochodovala k bojišti pod vedením seržantů. Přešli přes pole a cestu nechali volnou pro kolové dopravní prostředky. Při odchodu začali zpívat „Veď mě, ó velký Bože“. Jejich hlasy setrvávaly v nočním vzduchu ještě chvíli poté, co vojáci zmizeli ve tmě.

Fitz se vrátil na velitelství praporu. Na důstojníky zde čekal otevřený nákladní vůz, aby je odvezl na frontovou linii. Fitz se posadil vedle nadporučíka Rolanda Morgana, syna aberowenského důlního ředitele.

Fitz dělal, co bylo v jeho silách, aby zabránil poraženeckým řečem, ale přesto mu vrtalo hlavou, jestli velitel brigády nezašel příliš daleko opačným směrem. Takovou ofenzívu ještě nikdy žádná armáda neuskutečnila, a nikdo si tedy nemohl být jistý, jak se vyvine. Sedmidenní dělostřelecká příprava nezničila nepřátelskou obranu: Němci stále ještě na střelbu odpovídají, jak ten anonymní voják sarkasticky poznamenal. Fitz vlastně uvedl totéž v jednom svém hlášení, načež se ho plukovník Hervey zeptal, jestli nemá strach.

Fitz si dělal starosti. Když generální štáb zavírá oči před špatnými zprávami, muži umírají.

Jako na potvrzení jeho slov na silnici za nimi vybuchl granát. Fitz se ohlédl a spatřil, jak do vzduchu létají kusy nákladního vozu, jako byl ten jejich. Následující auto se prudce stočilo do příkopu a vzápětí do něj narazil další vůz. Byl to úplný masakr, ale řidič Fitzova vozu správně nezastavil, aby jim šel na pomoc. Zraněné je třeba ponechat na starost saniťákům.

Na pole vlevo i vpravo dopadaly další granáty. Němci mířili spíš na přístupy k frontové linii než na linii samotnou. Museli přijít na to, že velký útok začne každou chvíli – takový obrovský přesun mužů se dá stěží před jejich výzvědnou službou utajit – a teď s vražednou účinností zabíjeli vojáky, kteří ještě ani nedošli do zákopů. Fitz potlačil nával paniky, ale strach zůstal. Rota B možná na bojiště vůbec nedorazí.

Na seřadiště dojel bez další nehody. Už zde bylo několik tisíc mužů, kteří se opírali o pušky a potichu si spolu povídali. Fitz zaslechl, že některé části už ostřelování zdecimovalo. Čekal a zasmušile přemýšlel, jestli jeho rota ještě vůbec existuje. Nakonec však Aberowenští k jeho úlevě dorazili nedotčeni a sešikovali se. Fitz je odvedl posledních pár set metrů do předního shromažďovacího zákopu.

Tady neměli na práci nic než čekat na hodinu H. V zákopu byla voda a Fitzovi brzy nasákly ovinovačky. Teď už se zpívat nesmělo; mohlo by je být slyšet z nepřátelských linií. I kouření bylo zakázané. Někteří muži se modlili. Jeden vysoký voják vytáhl vojenskou knížku a začal vyplňovat stránku s poslední vůlí a závětí v úzkém paprsku světla ze svítilny seržanta Elijaha Jonese. Psal levačkou a Fitz v něm poznal Morrisona, někdejšího komorníka z Tŷ Gwyn a nadhazovače-leváka z kriketového mužstva.

Úsvit přicházel rychle – letní slunovrat byl teprve před pár dny. S nadcházejícím světlem začali někteří vojáci vytahovat fotografie, dívali se na ně a líbali je. Vypadalo to sentimentálně a Fitz váhal udělat totéž, ale po chvíli je napodobil. Na fotografii byl jeho syn George, kterému říkali Klouček. Bylo mu teď osmnáct měsíců, ale na fotografii byl zachycen o svých prvních narozeninách. Bea ho tehdy zřejmě odvezla k fotografovi, protože za ním bylo vidět nevkusné pozadí v podobě palouku s květinami. Na kluka moc nevypadal, byl oblečený do jakýchsi bílých šatiček a čepečku, ale byl v pořádku a zdravý, a kdyby dnes Fitz zemřel, zdědí po něm titul hraběte i s hrabstvím.

Bea je teď s Kloučkem v Londýně, domníval se Fitz. Je červenec a společenská sezóna pokračuje, byť střízlivěji: dívky přece musejí být uvedeny do společnosti, jak jinak by mohly poznat budoucí manžele?

Světla přibývalo, pak se objevilo slunce. Ocelové přilby Aberowenských zářily a na jejich bajonetech se odráželo světlo nového dne. Většina z nich ještě žádnou bitvu nezažila. Jakého křtu se jim dostane: zvítězí, nebo budou poraženi?

Obrovská britská dělostřelecká palba započala se svítáním. Dělostřelci do ní vložili všechno. Třeba toto poslední úsilí nakonec německé pozice zničí. Generál Haig se za to určitě modlí.

Aberowenští nebyli v první vlně, ale Fitz šel dopředu obhlédnout bojiště a rotu B ponechal na starosti nadporučíkům. Razil si cestu davy čekajících mužů k zákopu na frontové čáře, tam si vylezl na střelecký stupínek a podíval se otvorem v náspu obloženém pytli s pískem.

Ranní mlha se rozplývala, jak ji vytlačovaly paprsky vycházejícího slunce. Modrá obloha byla poskvrněna tmavým kouřem z vybuchujících granátů. Fitz viděl, že bude pěkně, bude to krásný francouzský letní den. „Dobré počasí na zabíjení Němců,“ prohodil jen tak pro sebe.

Hodina H se blížila, ale Fitz zůstával vpředu. Chtěl vidět, jak dopadne první vlna. Mohl by se tady poučit. Ačkoli byl jako důstojník ve Francii téměř dva roky, teď bude poprvé velet mužům v boji a to ho znervózňovalo víc než skutečnost, že ho třeba zabijí.

Každý muž dostal příděl rumu. Fitz se také napil. I když ho alkohol hřál v žaludku, cítil teď větší napětí. Hodina H byla stanovena na sedm třicet. Po sedmé muži ztichli.

V sedm dvacet utichla britská děla.

„Ne!“ pronesl Fitz nahlas. „Ještě ne – je moc brzo!“ Nikdo ho ovšem neposlouchal. On byl však zděšený. Tímhle Němcům prozradí, že hrozí bezprostřední útok. Teď se vyhrnou z bunkrů, vytáhnou kulomety a zaujmou postavení. Naši dělostřelci poskytli nepříteli deset minut času, aby se přichystal! Měli pálit až do posledního možného okamžiku, do sedmi devětadvaceti a padesáti vteřin.

S tím se teď však už nic nedalo dělat.

Fitz zachmuřeně přemýšlel, kolik mužů kvůli této hrubé chybě zemře.

Seržanti vyštěkávali rozkazy a muži kolem Fitze šplhali po zpevněných žebřících a vylézali přes násep. Seřadili se poblíž britského plotu z ostnatého drátu. Byli asi čtyři sta metrů od německé linie, ale nikdo na ně zatím nevystřelil. K Fitzovu překvapení seržanti pokřikovali: „Nástup podle čísel, pravá řada – jedna!“ Muži se začali řadit jako na přehlídce, pečlivě udržovali rozestupy, až byli vyrovnáni jako kuželky v kuželníku. Fitzovi to připadalo jako šílenství – jenom tím poskytují Němcům víc času na přípravu.

V sedm třicet se ozvalo zapískání, všichni signalisti odmávli začátek a první řada se pohnula kupředu.

Neběželi, protože je zatěžovala výstroj: další munice, nepromokavá přikrývka, jídlo a voda a na každého muže dva ruční granáty, z nichž každý vážil téměř kilogram. Postupovali poklusem, brodili se vodou v dírách po granátech a procházeli otvory v britských zátarasech z ostnatého drátu. Podle instrukcí pak opět utvořili řady a klusali dál vedle sebe přes území nikoho.

Když byli v polovině, zahájila německá děla palbu.

Fitz viděl, jak muži začínají padat vteřinu předtím, než jeho uši zachytily známý rachotivý zvuk. Padl jeden, pak tucet, pak dvacet, pak ještě víc. „Ach, můj Bože,“ zaúpěl Fitz, když padali; už jich bylo padesát, a ještě dalších sto. Vyděšeně hleděl na ta jatka. Někteří muži při zásahu rozhodili ruce, jiní křičeli nebo se svíjeli, další se jen potáceli a pak padli na zem, jako když někdo upustí pytel.

Tohle bylo horší, než co předpovídal pesimistický Gwyn Evans, horší než Fitzovy nejstrašnější obavy.

Dřív než dospěli k německým ostnatým drátům, většina mužů padla.

Znovu se ozvalo zapískání a kupředu začala postupovat druhá řada.

{III}

Vojín Robin Mortimer měl vztek. „Tohle je přece zatracená blbost,“ prohlásil, když uslyšeli práskání kulometů. „Měli jsme přejít za tmy. Do hajzlu, přece není možný přecházet územím nikoho úplně za světla. Oni neudělaj ani kouřovou clonu. Tohle je kurva sebevražda.“

Muži ve shromažďovacím zákopu měli nervy nadranc. Billy si dělal starosti s poklesem morálky mezi Aberowenskými. Cestou z ubytovacího prostoru na frontovou čáru zažili první dělostřelecký útok. Nedostali přímý zásah, ale útvary před nimi i za nimi byly zdecimované. A skoro tak zlé bylo i to, že pochodovali kolem čerstvě vykopaných jam, přesně sto osmdesát centimetrů hlubokých, a domysleli si, že to jsou masové hroby připravené pojmout mrtvé z dnešního dne.

„Vítr je na kouřovou clonu špatný,“ odpověděl Prorok mírně. „Proto nepoužívají ani plyn.“

„Normálně se pomátli,“ zamumlal Mortimer.

„Ti nahoře to vědí nejlíp,“ prohodil zvesela George Barrow. „Byli vychovaný, aby vládli. Já bych řekl, nech to na nich.“

Tohle nemohl Tommy Griffiths jen tak přejít. „Jak můžeš něčemu takovému věřit, když tě šoupli do Borstalu?“

„Oni musej posílat do basy takový, jako jsem já,“ odpověděl George rozhodně. „Jinak by kradli všichni. Mohli by okrást i mě!“

Všichni, až na nerudného Mortimera, se zasmáli.

Znovu se objevil major Fitzherbert; tvářil se chmurně a nesl džbán s rumem. Nadporučík nalil do nastavených ešusů každému jeho dávku. Billy se napil bez požitku. Ostrý alkohol muže rozveselil, ale dlouhého trvání to nemělo.

Billy se takto cítil pouze první den v dole, když ho Rhys Price nechal samotného a Billymu zhasla svítilna. Tehdy mu pomohla vidina. Ježíš se bohužel zjevuje chlapcům se zjitřenou představivostí, nikoli střízlivým prozaicky myslícím lidem. Dnes byl Billy sám.

Blíží se vrcholná, snad jen minuty vzdálená zkouška. Zachová si chladnou hlavu? Jestli ji nezvládne – jestli se schoulí do klubíčka na zemi a zavře oči, rozbrečí se nebo uteče – bude se za to po zbytek života stydět. Raději bych zemřel, pomyslel si, ale budu se cítit stejně, až začnou střílet?

Všichni postoupili o pár kroků kupředu.

Vytáhl peněženku. Mildred mu věnovala svou fotografii. Měla na sobě kabát a klobouk: byl by si ji raději pamatoval tak, jak vypadala toho večera, kdy vešel do její ložnice.

Myslel na to, co teď asi dělá. Dnes je sobota, takže bude nejspíš u Mannieho Litova šít uniformy. Je půlka dopoledne a ženy budou mít teď pravděpodobně přestávku. Mildred jim třeba všem vypráví něco legračního.

Myslel na ni v jednom kuse. Ta jejich společná noc byla prodloužená lekce líbání. Zadržela ho, aby se do věci nevrhl hlava nehlava, naučila ho pomalejšímu, hravějšímu způsobu laskání, které bylo nesmírně uspokojující, víc, než si vůbec dokázal představit. Líbala ho mezi nohy a pak ho požádala, aby jí dělal totéž. A co bylo ještě lepší, předvedla mu, jak si má počínat, aby ji to přivedlo k výkřikům extáze. Nakonec vytáhla z nočního stolku kondom. Ještě nikdy předtím žádný neviděl, ačkoli kluci o nich mluvili a říkali jim šprcky. Nasadila mu ho, a i to bylo vzrušující.

Připomínalo to snění za bílého dne a Billy si musel opakovat, že se to opravdu stalo. Nic v jeho výchově ho nepřipravilo na Mildredin bezstarostný, dychtivý vztah k sexu a pro něj to bylo jako zjevení. Rodiče a většina lidí v Aberowenu by ji nazvala „nevhodnou“, když má dvě děti a žádného manžela na obzoru; Billymu by však nevadilo, i kdyby těch dětí měla šest. Otevřela mu dveře do ráje a on toužil jen po jediném: zase se tam vrátit. Víc než cokoli chtěl dnes přežít, aby znovu uviděl Mildred a strávil s ní další noc.

Aberowenští se pomalu přesouvali blíž k první linii zákopů a Billy zjistil, že se potí.

Owen Bevin se rozplakal. Billy ho drsným hlasem nabádal: „No tak, seber se, vojíne Bevine. Brečet není k ničemu.“

Chlapec opáčil: „Já chci domů.“

„Já taky, hochu, já taky.“

„Prosím, desátníku, nemyslel jsem si, že to bude takovýhle.“

„Kolik ti vlastně je?“

„Šestnáct.“

„Krucinál,“ ulevil si Billy. „Jak to, že tě odvedli?“

„Řekl jsem doktorovi, kolik mi je, a on povídá: ‚Jdi pryč a vrať se ráno. Na svůj věk jsi velký, zítra by ti mohlo být osmnáct.‘ A mrkl na mě, takže jsem věděl, že musím lhát.“

„Parchant,“ zanadával Billy. Podíval se na Owena. Ten kluk nebude na bojišti k ničemu. Jen se třásl a vzlykal.

Billy se obrátil k nadporučíku Carlton-Smithovi. „Pane, Bevinovi je teprve šestnáct, pane.“

„Dobrý bože,“ lekl se nadporučík.

„Měli by ho poslat zpátky. Bude jen přítěž.“

„Já nevím, co s tím.“ Carlton-Smith vypadal bezradně a bezmocně.

Billy si vzpomněl, jak se Prorok pokusil udělat si z Mortimera spojence. Prorok je dobrý velitel, myslí dopředu a jedná tak, aby předešel problémům. Naproti tomu Carlton-Smith zřejmě není k ničemu, a přesto je nadřízeným důstojníkem. Proto se to nazývá třídní systém, řekl by táta.

Carlton-Smith zašel po chvíli k Fitzherbertovi a něco mu tiše říkal. Major zavrtěl hlavou a Carlton-Smith bezmocně pokrčil rameny.

Billy nebyl vychován k tomu, aby bez protestu přihlížel krutosti. „Tomu klukovi je teprve šestnáct, pane!“

„Na to už je teď pozdě,“ odbyl ho Fitzherbert. „A nemluvte, pokud nejste tázán, desátníku.“

Billy věděl, že ho Fitzherbert nepoznal. Byl jen jedním ze stovek mužů, kteří pracovali na jeho šachtě. Hrabě neví, že Billy je Ethelin bratr. Přesto přese všechno ho to lhostejné odmítnutí rozzlobilo. „Je to proti zákonu,“ trval na svém paličatě. Za jiných okolností by byl Fitzherbert první, kdo by ostatní poučoval o úctě k zákonu.

„Tohle posoudím já,“ ujistil ho Fitz podrážděně. „Proto jsem důstojník.“

Billymu se začala vařit krev. Fitzherbert a Carlton-Smith tu stáli ve svých padnoucích uniformách a zahlíželi na Billyho v kousavém khaki s přesvědčením, že oni můžou cokoli. „Zákon je zákon,“ nevzdával to Billy.

Prorok tiše promluvil. „Vidím, že jste si dnes ráno zapomněl vzít hůlku, majore Fitzherberte. Nemám poslat Bevina do štábu, aby vám ji přinesl?“

Billy si pomyslel, že je to tvář zachraňující kompromis. Výborně, Proroku.

Ale Fitzherbert na to nenaletěl. „Nebuďte směšný,“ odpověděl.

Bevin zničehonic vyrazil. Vklouzl do davu mužů vzadu a v okamžiku jim zmizel z očí. Bylo to tak překvapivé, že se někteří zasmáli.

„Ten se daleko nedostane,“ prohlásil Fitzherbert. „A až ho chytí, nebude to velká legrace.“

„Je to dítě!“

Fitzherbert na něj upřel zrak. „Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Williams, pane.“

Fitzherbert vypadal překvapeně, ale rychle se vzpamatoval. „Williamsů jsou stovky,“ opáčil. „Jaké máte křestní jméno?“

„William, pane. Říkají mi Dvojitej Billy.“

Fitzherbert si ho pozorně prohlížel.

On to ví, pomyslel si Billy. Ví, že Ethel má bratra jménem Billy Williams. Zadíval se Fitzherbertovi zpříma do očí.

Fitzherbert nadhodil: „Ještě slovo, desátníku Williame Williamsi, a budete kázeňsky potrestán.“

Nad jejich hlavami se ozval hvízdavý zvuk. Billy se přikrčil. Odněkud zezadu zazněla ohlušující rána. Přehnal se prudký závan větru: kolem něj létaly hroudy země a úlomky prken. Zaslechl výkřiky. Znenadání se ocitl rozplácnutý na zemi a nevěděl, jestli ho něco srazilo nebo se na zem vrhl sám. Do hlavy ho udeřilo něco těžkého, a on zaklel. Pak mu vedle obličeje přistála čísi bota. V botě trčela noha, ale nic jiného tam nebylo. „Kristepane,“ zaúpěl.

Vstal. Byl nezraněný. Rozhlédl se po členech svého útvaru: Tommy, George Barrow, Mortimer… všichni se sbírali ze země. Každý se hrnul dopředu, protože ve frontové linii náhle viděl únikovou cestu.

„Zůstaňte na místě, vojáci!“ vykřikl major Fitzherbert.

„Na zteč připravit,“ ozval se Prorok Jones.

Spontánní nápor kupředu se zastavil. Billy se pokusil odstranit bláto z uniformy. Pak za nimi dopadl další granát. Když nic jiného, aspoň to bylo o kus dál, jenže to na věci nic neměnilo. Ozvala se rána, prudký závan větru a sprška trosek a částí těl. Muži se začali drápat ven ze shromažďovacího zákopu dopředu a do stran. Billy a jeho družstvo se přidali. Fitzherbert, Carlton-Smith a Roland Morgan hulákali, aby všichni zůstali na místě, ale nikdo je neposlouchal.

Běželi kupředu ve snaze dostat se do bezpečné vzdálenosti od místa, kam dopadaly granáty. Když se přiblížili k britským ostnatým drátům, zpomalili a zastavili se na okraji území nikoho, neboť si uvědomili, že před nimi je nebezpečí stejně velké jako to, od něhož prchají.

Důstojníkům nezbývalo než se k nim přidat. „Seřadit!“ křičel Fitzherbert.

Billy se podíval na Proroka. Seržant zaváhal a pak se přidal. „Seřadit!“ zvolal.

„Koukni na to,“ prohodil Tommy k Billymu.

„Co je?“

„Za drátama.“

Billy se tam podíval.

„Ty mrtvoly,“ dodal Tommy.

Billy pochopil, co má na mysli. Země byla poseta mrtvolami v khaki, některé byly strašně roztrhané, jiné ležely mírumilovně jako ve spánku, další propletené jako milenci.

Byly jich tisíce.

„Pomoz nám Ježíš,“ zašeptal Billy.

Bylo mu zle. Co je tohle za svět? Jaký záměr mohl mít Bůh, když tohle dopustil?

Rota A se seřadila a Billy se zbytkem roty B se odsunuli za ně.

Billyho hrůzu vystřídal vztek. Tohle naplánoval hrabě Fitzherbert a jemu podobní. Oni to řídili a oni nesou vinu za tahle jatka. Měli by být zastřeleni, pomyslel si rozlíceně, jeden každý z nich, pitomců.

Nadporučík Morgan zapískal a rota A se rozběhla kupředu jako rugbyoví útočníci. Zapískal Carlton-Smith a Billy vyrazil poklusem.

Pak němečtí dělostřelci zahájili palbu.

Muži z roty A začali padat a Morgan byl první. Ani nevystřelili. Tohle nebyla bitva, tohle byl masakr. Billy se rozhlédl po mužích kolem sebe. Pocítil vzdor. Důstojníci selhali. Muži se musí rozhodovat sami. K čertu s rozkazy. „Kašlem na to,“ vykřikl. „Kryjte se!“ A sám se vrhl do kráteru po granátu.

Jeho stěny byly mazlavé a dno pokrývala páchnoucí voda, ale Billy se vděčně tiskl do lepkavé hlíny, zatímco nad hlavou mu létaly kulky. Chvíli nato přistál vedle něj Tommy a pak i zbytek družstva. Muži z jiných družstev je napodobili.

Fitzherbert proběhl kolem jejich jámy. „Kupředu, vojáci!“ hulákal.

„Jestli na tom ten hajzl bude trvat, zastřelím ho,“ řekl Billy.

Vtom Fitzherberta zasáhl výstřel z kulometu. Krev mu vytryskla z tváře a jedna noha se pod ním podlomila. Padl na zem.

Důstojníci se nacházeli ve stejném nebezpečí jako muži. Billyho přešel vztek. Místo toho se styděl za britskou armádu. Jak může být tak zhola k ničemu? Po tom, co do toho vložili tolik úsilí, těch peněz, co se utratilo, ty měsíce plánování – a velký útok se změnil ve fiasko. Bylo to ponižující.

Billy se rozhlédl. Fitz ležel nehnutě, bez známek života. V dohledu nebyl ani nadporučík Carlton-Smith, ani seržant Jones. Ostatní vojáci z oddílu se dívali na Billyho. Je jenom desátník, ale oni od něj očekávají, že jim řekne, co mají dělat.

Obrátil se k Mortimerovi, který byl kdysi důstojníkem. „Co myslíš –“

„Na mě se nekoukej, Velšánku,“ odbyl ho Mortimer nevrle. „Ty jsi sakra desátník.“

Billy se musel vytasit s nějakým plánem.

Zpátky je nepovede. Tuhle volbu skoro ani nebral v potaz. Znamenalo by to, že životy mužů, kteří už zemřeli, by přišly nazmar. Něco z toho musíme získat, pomyslel si, musíme z toho něco pro sebe vydobýt.

Na druhou stranu nehodlal vběhnout do kulometné palby.

Nejdřív potřebuje obhlídnout situaci.

Sundal si ocelovou přilbu, podržel ji na délku paže a zvedl ji přes okraj kráteru jako návnadu jen pro případ, že by Němci měli na mušce tuhle díru. Nic se však nestalo.

Zvedl hlavu nad okraj a čekal, že mu někdo vzápětí prostřelí lebku. I tohle přežil.

Podíval se přes prostor před nimi a nahoru do kopce, nad německý ostnatý drát k jejich přední linii, zakopané do svahu. V mezerách ochranného náspu vyčuhovaly hlavně pušek. „Kde je ten zatracenej kulomet?“ obrátil se na Tommyho.

„Nejsem si jistej.“

Kolem proběhla rota C. Někteří si našli úkryt, jiní udržovali rozestupy. Kulomet opět zarachotil, pročísl řadu a muži padali jako kuželky. Billyho to už nevyděsilo. Hledal místo, odkud střely přiletěly.

„Mám to,“ ozval se Tommy.

„Kde?“

„Udělej si přímou čáru k tomu křoví na vršku kopce.“

„Jo.“

„Vidíš, kde ta čára protíná německej zákop?“

„Jo.“

„Tak teď jdi kousek doprava.“

„Jak moc… jo, už ty parchanty vidím.“ Vpředu a kousek napravo od Billyho trčelo nad násep cosi, co by mohl být ochranný kovový štít, a z toho čouhala charakteristická hlaveň kulometu. Billy se domníval, že kolem ní rozeznává tři německé helmy, ale jistý si být nemohl.

Určitě se zaměřují na průchod v britském zátarasu, napadlo Billyho. Opakovaně pálí po mužích, kteří se odtamtud hrnou. Zaútočit na kulomet by se dalo z jiného úhlu. Pokud by jeho oddíl dokázal postoupit přes území nikoho diagonálně, mohli by se ke kulometu dostat z levé strany, zatímco Němci se dívají doprava.

Promyslel trasu tak, že by se daly využít tři velké krátery, přičemž ten třetí byl přímo za poničenou částí německých zátarasů.

Neměl ani potuchy, jestli je tohle správná vojenská strategie. Jenže správná strategie vedla dnes ráno k zabití tisíců mužů, takže k čertu s ní.

Znovu zalezl a podíval se na muže kolem sebe. George Barrow měl přes své mládí při střelbě pevnou ruku. „Až příště ten kulomet začne střílet, připrav se opětovat palbu. Jakmile přestane, ty spustíš. S trochou štěstí se schovají. Já budu utíkat tamhle k tý díře po granátu. Střílej pravidelně, dokud nevyprázdníš zásobník. Máš deset výstřelů – ať ti to vydrží půl minuty. Než Němci vystrčej hlavu, budu v další díře.“ Rozhlédl se po ostatních. „Vy počkejte na další pauzu a pak všichni vyběhněte, zatímco Tommy vás bude krýt. Při třetí pauze budu krýt já a může běžet Tommy.“

Na území nikoho vběhla rota D. Kulomet se rozštěkal. Zároveň ze zákopu pálily pušky a minomet. Masakr byl menší, protože víc mužů se ukrylo v jámách po granátech, místo aby vběhli do krupobití střel.

Už to přijde každou chvíli, pomyslel si Billy. Vysvětlil mužům, co chce udělat, a bylo by hodně zahanbující, kdyby teď couvl. Zaskřípal zuby. Líp umřít než být srab, opakoval si znovu.

Kulomet se odmlčel.

V tom okamžiku Billy vyskočil. Teď poskytuje jasný cíl. Sklonil se a běžel.

Za sebou slyšel, jak Barrow střílí. Jeho život je v rukou sedmnáctiletého kluka z Borstalu. George pálil pravidelně, nepřerušovaně: prásk, dva, tři, prásk, dva, tři, přesně jak mu nařídil.

Billy pádil přes pole, co nejrychleji dokázal se zátěží plné výzbroje. Boty se mu bořily do bláta, dýchal přerývaně, na prsou ho pálilo, ale v mysli neměl jinou myšlenku než touhu běžet rychleji. Ocitl se tak blízko smrti jako dosud nikdy.

Sotva byl pár metrů od cíle, hodil do jámy po granátu pušku a po hlavě se vrhl za ní, jako by skočil po ragbyovém protivníkovi. Dopadl na okraj kráteru a svalil se dolů do bláta. Sotva mohl uvěřit, že je ještě naživu.

Zaslechl přerývaný jásot. Jeho družstvo chválilo Billyho výkon. Překvapilo ho, jak můžou být uprostřed těch jatek tak optimističtí. Chlapi jsou vážně divní.

Když zase popadl dech, opatrně vykoukl přes okraj kráteru. Uběhl asi sto metrů. Překonat území nikoho tímto způsobem bude nějakou dobu trvat. Jenže jedinou další možností byla sebevražda.

Kulomet začal opět pálit. Když střelba ustala, začal střílet Tommy. Následoval Georgeova příkladu a mezi jednotlivými výstřely dělal krátké přestávky. Jak rychle se učíme, když jsou naše životy v ohrožení, napadlo Billyho. Jakmile byla vypálena desátá a poslední kulka z Tommyho zásobníku, zbytek oddílu dopadl do jámy vedle Billyho.

„Polezte sem,“ křikl a ukazoval jim dopředu. Německé stanoviště bylo nahoře na kopci a Billy se obával, že by nepřítel mohl dohlédnout do zadní části kráteru.

Opřel si pušku o okraj a zamířil na kulomet. Po chvíli Němci opět zahájili palbu. Když zmlkla, Billy vystřelil. Kéž by Tommy utíkal rychle. Stál o Tommyho víc než o zbytek celé skupiny. Držel pušku pevně a pálil v intervalech asi pěti vteřin. Nezáleží na tom, jestli někoho zasáhne, hlavně když přinutí Němce, aby nevystrkovali hlavy, zatímco Tommy běží.

Puška cvakla naprázdno a Tommy přistál vedle něj.

„Krucinál,“ vydechl Tommy. „Kolikrát to ještě budem muset opakovat?“

„Řekl bych, že asi dvakrát,“ odpověděl Billy a znovu si nabil. „Tou dobou už budeme buď dost blízko na hození granátu… nebo budeme všichni sakra mrtví.“

„Teď nesakruj, Billy, prosím,“ požádal ho Tommy s kamennou tváří. „Víš, že se mi to ekluje.“

Billy se uchechtl. Pak se podivil, jak je to možné. Dřepím v díře po granátu, Němci po mně střílí a já se směju, pomyslel si. Bůh mi pomoz.

K další jámě se přemisťovali tímtéž způsobem, jenže kráter se nacházel dál a tentokrát jednoho muže ztratili. Joey Ponti to při přeběhu dostal do hlavy. George Barrow ho vzal a nesl ho, jenže Joey už byl mrtvý, v hlavě měl krvavou díru. Billyho napadlo, kde je asi jeho mladší bratr Johnny: nespatřil ho od chvíle, kdy opouštěli shromažďovací zákop. Tu zprávu mu budu muset říct já, pomyslel si Billy. Johnny staršího bratra zbožňoval.

V téhle jámě našli ještě další mrtvé. Ve špinavé vodě plavala tři těla oblečená v khaki. Museli být mezi prvními, kteří překonali vrchol stoupání. Billymu bylo divné, že se dostali tak daleko. Asi to byla jen náhoda. Palba musela pár lidí v první vlně minout a nepřátelé je smetli, až když se tito muži zase stahovali zpátky.

K německé linii se teď přibližovaly další oddíly sledující podobnou taktiku. Tito britští vojáci buď napodobovali Billyho družstvo, nebo, a to bylo pravděpodobnější, prošli tímtéž myšlenkovým pochodem, takže opustili nesmyslnou řadu, jak jim nařizovali důstojníci, a vymysleli vlastní rozumnější postup. Výsledkem bylo, že všechno už nešlo přesně tak, jak Němci zamýšleli. Protože byli sami vystaveni palbě, nemohli pokračovat v tomtéž vytrvalém ostřelování. Snad i proto se Billyho družstvu podařilo dostat do třetího kráteru už beze ztrát.

Jednoho vojáka dokonce získali. Vedle Billyho zalehl úplně neznámý muž. „Kde se tady kruci bereš?“ zeptal se Billy.

„Ztratil jsem svoje družstvo,“ vysvětlil ten muž. „Zdálo se mi, že víte, co děláte, tak jsem vás sledoval. Doufám, že ti to nevadí.“

Mluvil s přízvukem, o němž Billy soudil, že je kanadský. „Házíš dobře?“ zeptal se ho Billy.

„Na střední škole jsem hrál za baseballový tým.“

„Prima. Až ti řeknu, zkusíš vymést granátem jejich kulometný stanoviště.“

Billy přikázal Poďobanýmu Llewellynovi a Alunu Pritchardovi, aby házeli granáty, zatímco zbytek skupiny spustí krycí palbu. Znovu čekali, dokud se neodmlčí kulomet. „Teď!“ zavelel Billy a stoupl si.

Z německého zákopu přilétla sprška výstřelů z pušek. Poďobanej a Alun, které ty kulky vyděsily, začali házet nazdařbůh. Žádný granát nezasáhl zákop, který byl vzdálený téměř padesát metrů; dopadly blíž a vybuchly, aniž napáchaly nějakou škodu. Billy zaklel: kulomet zůstal nepoškozený a zcela jistě začne znovu pálit; chvíli nato se Poďobanej začal děsivě svíjet, protože mu tělo provrtala kulometná dávka.

Billyho se zmocnil podivný klid. Ve vteřině se zaměřil na svůj cíl a zapažil tak daleko, jak to šlo. Vzdálenost si vypočítal, jako když hází ragbyový míč. Matně si uvědomoval, že Kanaďan stojící vedle něj je stejně klidný. Kulomet stále rachotil a otáčel se směrem k nim.

Hodili zároveň.

Oba granáty dopadly do zákopu v blízkosti kulometného stanoviště. Ozvaly se dva výbuchy. Billy viděl, jak do vzduchu vyletěla hlaveň kulometu, a vítězoslavně zajásal. Odjistil druhý granát a rozběhl se do kopce s výkřikem: „Vpřed!“

Žilami mu proudila rozjařenost jako droga. Sotva si uvědomoval, že se vystavuje nebezpečí. Neměl ponětí, kolik Němců na něj může ze zákopu mířit. Ostatní muži ho následovali. Odhodil druhý granát a oni ho napodobili. Některé granáty letěly nazdařbůh, další dopadly do zákopu a explodovaly.

Billy doběhl k zákopu. V tu chvíli si uvědomil, že mu puška visí na rameni. Než by ji dostal do střelecké pozice, některý Němec by ho mohl vyřídit.

Až na to, že tady žádný živý Němec nezůstal.

Granáty napáchaly hroznou spoušť. Dno zákopu bylo poseto mrtvolami a – na to byl ještě horší pohled – částmi těl. Pokud někteří Němci útok přežili, stáhli se odtud. Billy skočil do zákopu a konečně měl pušku pohotově v obou rukou. Nepotřeboval ji však. Nezbyl tu nikdo, na koho by se dalo střílet.

Tommy dopadl vedle něj. „Zvládli jsme to!“ volal nadšeně. „Dobyli jsme německej zákop!“

Billyho se zmocnila divoká radost. Pokusili se ho zabít, ale namísto toho on zabil je. Byl to pocit hlubokého uspokojení, který se nepodobal ničemu z toho, co dosud zažil. „Máš pravdu,“ přisvědčil Tommymu. „Zvládli jsme to.“

Na Billyho velice zapůsobila kvalita německého opevnění. Měl oko havíře schopného rozpoznat bezpečnou stavbu. Stěny zpevňovala prkna, výkopy byly rovnoběžné a kryty překvapivě hluboké, sedm a někde i deset metrů pod zemí, a měly čistě zarámované dveřní vstupy a dřevěné schody. Tím se dalo vysvětlit, že tolik Němců přežilo sedm dní nepřetržitého dělostřeleckého ostřelování. Němci podle všeho vykopali celou soustavu zákopů, kdy spojovací zákopy od frontové čáry umožňovaly přístup k zásobovacím a obslužným oblastem vzadu. Billy se potřeboval ujistit, že žádní nepřátelští vojáci nečíhají v záloze. Provedl s družstvem průzkum se zbraněmi v pohotovosti, ale nenašli nikoho.

Spleť zákopů končila na vršku kopce. Odtud se Billy rozhlédl. Vedlejší sektor nalevo od jejich postavení, za oblastí zdevastovanou těžkou dělostřeleckou přípravou, obsadily další britské jednotky; po pravé straně zákop končil a terén se svažoval do malého údolí s říčkou.

Pohlédl na východ do nepřátelského území. Věděl, že dva až tři kilometry odtud je další soustava zákopů, druhá německá obranná linie. Byl připraven vést družstvo kupředu, ale váhal. Neviděl, že by některá z dalších britských jednotek postupovala, a domníval se, že jeho muži už spotřebovali většinu své munice. Soudil také, že co nevidět se přes výmoly po granátech přikordcají zásobovací vozy a přivezou munici a rozkazy pro další postup.

Vzhlédl k obloze. Bylo poledne. Muži nejedli od včerejšího večera. „Podíváme se, jestli tu Němci nenechali něco k jídlu,“ navrhl. Postavil Loje Hewitta na vrcholek kopce jako pozorovatele pro případ, že by Němci podnikli protiútok.

Nebylo moc co prohledávat. Zdálo se, že Němci nijak zvlášť dobře živeni nebyli. Našli nějaký okoralý černý chléb a tvrdý salám. Nebylo tu ani žádné pivo. Němci prý jsou známí svým dobrým pivem.

Velitel brigády sliboval, že za postupujícím vojskem dorazí polní kuchyně, ale když se Billy netrpělivě rozhlížel zpět přes území nikoho, po nějakém zásobování nebylo ani památky.

Usadili se, aby snědli železné dávky tvrdých keksů a hovězích konzerv.

Měl by poslat někoho zpátky s hlášením. Dřív než to ale stihl udělat, německé dělostřelectvo změnilo cíl. Začali ostřelovat britský týl. Teď se zaměřili na území nikoho. Mezi britskými a německými liniemi vybuchovaly vulkány země. Ostřelování bylo tak silné, že by se nikdo nedokázal vrátit zpátky živý.

Dělostřelci se naštěstí vyhýbali vlastní frontové linii. Podle všeho nevěděli, které sektory Britové dobyli a které zůstaly v německých rukou.

Billyho skupina zde uvízla. Bez munice nemohli postupovat kupředu a vrátit se nebylo možné kvůli dělostřelecké palbě. Vypadalo to však, že Billy je jediný, kdo si dělá s jejich postavením starosti. Ostatní se začali pídit po suvenýrech. Sbírali špičaté helmy, odznaky na čepicích a kapesní nože. George Barrow prohledal všechny mrtvé Němce a vzal si jejich hodinky a prsteny. Tommy sebral důstojnický devítimilimetrový Luger a krabici nábojů.

Začala je zmáhat otupělost. Nebylo divu: byli vzhůru celou noc. Billy postavil dvoučlennou hlídku a zbytek oddílu nechal podřimovat. Cítil se zklamaný. První den boje dosáhl malého vítězství a chtěl o tom někomu povědět.

Večer ostřelování ustalo. Billy zvažoval, jestli se nemají stáhnout. Zdálo se, že dělat něco jiného nemá smysl, ale měl strach, aby ho neobvinili, že před nepřítelem dezertoval. Předem se nedalo s určitostí říct, čeho by nadřízení důstojníci mohli být schopni.

Rozhodnutí za něj nicméně udělali sami Němci. Lůj Hewitt, který hlídkoval na hřebenu, viděl, jak postupují z východu. Billy spatřil velkou jednotku; padesát nebo sto vojáků se přibližovalo v rojnici přes údolí směrem k němu. Bez munice jeho muži tuhle oblast uhájit nemohou.

Na druhou stranu, jestli ustoupí, mohli by je obvinit.

Svolal svou hrstku mužů. „Takže, kluci,“ oslovil je. „Střílejte po libosti, a až vám dojde střelivo, stáhněte se.“ Vystřílel náboje směrem k blížícím se vojákům, kteří byli stále ještě asi půl kilometru mimo dostřel, pak se otočil a utíkal. Ostatní udělali totéž.

Přelezli německé zákopy a vraceli se územím nikoho k zapadajícímu slunci, přeskakovali přes mrtvé a vyhýbali se nosítkářům, kteří sbírali raněné. Nikdo na ně ale nevystřelil.

Když Billy doběhl na britskou stranu, vskočil do zákopu plného mrtvol, raněných a vyčerpaných mužů, kteří to přežili jako on. Zahlédl majora Fitzherberta na nosítkách, s tváří zakrvácenou, ale s očima otevřenýma, živého a dýchajícího. Nevadilo by mi, kdybychom zrovna tohohle ztratili, pomyslel si. Mnoho mužů jen tak sedělo nebo leželo v blátě, zírali do prázdna, omráčení z toho šoku a ochromeni únavou. Důstojníci se pokoušeli organizovat návrat vojáků a mrtvých do týla. Nebyl cítit žádný triumf, nikdo se nehrnul kupředu a důstojníci se na bojiště nedívali. Velký útok skončil nezdarem.

Zbytek mužů z Billyho družstva ho následoval do zákopu.

„Takovej průser,“ řekl Billy. „Takovej zatracenej průser.“

{IV}

O týden později stanul Owen Bevin před válečným soudem pro zbabělství a dezerci.

Dali mu možnost nechat se při líčení hájit důstojníkem jmenovaným, aby jednal jako „vězňův přítel“, ale odmítl to. Jelikož tento trestný čin znamenal trest smrti, nastoupil automaticky dotaz, zda se cítí vinen. Bevin však na svou obhajobu neřekl nic. Soudní řízení netrvalo ani hodinu a Bevin byl shledán vinným.

Byl odsouzen k trestu smrti.

Dokumenty byly postoupeny k posouzení na nejvyšší velitelství. Vrchní velitel trest smrti odsouhlasil. Dva týdny nato stanul Bevin za svítání se zavázanýma očima na blátivé pastvině francouzských krav před popravčí četou.

Někteří muži určitě mířili tak, aby ho netrefili, protože po jejich výstřelu byl Bevin stále naživu, i když krvácel. Pak k němu přistoupil velící důstojník, vytáhl pistoli a z těsné blízkosti vpálil do chlapcova čela dvě rány.

Pak Owen Bevin konečně zemřel.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Konec července 1916

P

oté co Billy odjel do Francie, Ethel hodně přemýšlela o životě a smrti. Věděla, že ho možná už nikdy neuvidí. Byla ráda, že ztratil panictví s Mildred. „Nechala jsem tvýho bratříčka, aby se mnou zhřešil,“ oznámila jí Mildred bezstarostně, když odjel. „Milej kluk. Nemáte tam u vás ve Walesu ještě pár takovejch?“ Ethel ale Mildred podezírala, že její city nejsou tak povrchní, jak předstírá, protože Enid a Lillian ve svých večerních modlitbách prosily Boha, aby dával pozor na strýčka Billyho ve Francii a aby ho přivedl zase bezpečně domů.

Několik dní nato dostal Lloyd ošklivý zánět průdušek a Ethel ho v mukách chovala v náručí, zatímco se zoufale snažil popadnout dech. Děsila se, že by mohl umřít, a hořce litovala, že ho její rodiče nikdy nespatřili. Když se mu udělalo lépe, rozhodla se, že ho odveze do Aberowenu.

Vrátila se přesně dva roky poté, co odešla. Pršelo.

Moc se tam toho nezměnilo, ale jí všechno připadalo pochmurné. Prvních jednadvacet let života to takhle neviděla, jenomže teď, po dvou letech v Londýně, zaznamenala, že v Aberowenu má všechno stejnou barvu. Všechno bylo šedivé: domy, ulice, hromady hlušiny i nízké dešťové mraky táhnoucí se bezútěšně nad horským hřebenem.

Když se v polovině odpoledne vynořila z vlakového nádraží, cítila se unavená. Podnikat celodenní výlet s osmnáctiměsíčním dítětem je těžká práce. Lloyd se cestou choval dobře a na okouzlené spolucestující se zubil. Přesto ho bylo třeba v kodrcajícím se voze nakrmit, na zapáchajícím záchodě přebalit, a když začal kňourat, musela ho i uspat; provádět tohle všechno před očima cizích lidí vyžadovalo docela vypětí.

S Lloydem na boku a malým kufříčkem v ruce vyrazila přes náměstí před nádražím a dál do strmé Clive Street. Brzy se zadýchala. Ještě něco se jí totiž vytratilo z paměti: Londýn stojí většinou na rovině, ale v Aberowenu si můžete sotva někam vyjít, aniž musíte stoupat do prudkého kopce nebo z něj scházet.

Nevěděla, co se tu dělo od chvíle, kdy odtud odešla. Jediný zdroj informací pro ni představoval Billy a muži nemívají talent na sdělování klípků. Není pochyb, že po nějaký čas byla ona sama hlavním námětem rozhovorů. Ale od těch dob už tu nejspíš propukly jiné skandály.

Její návrat bude velká událost. Když stoupala s dítětem ulicí, několik žen na ni otevřeně civělo. Věděla, co jim táhne hlavou. Ethel Williamsová si myslela, že je něco lepšího než my, a teď se vrací ve starých hnědých šatech s dítětem v náručí a bez manžela. Pýcha předchází pád, budou říkat, a svou zlomyslnost budou špatně maskovat hranou lítostí.

Mířila do Wellington Row, nikoli však do domu rodičů. Otec jí tehdy řekl, ať se už nikdy nevrací. Napsala matce Tommyho Griffithse, které říkali paní Griffithsová Socialistová kvůli plamenným politickým postojům jejího manžela. (V téže ulici bydlela i jistá paní Griffithsová Kostelnice.) Griffithsovi nechodili do kostela a nesouhlasili s tvrdým postupem Ethelina otce. Ethel poskytla Tommymu v Londýně nocleh a paní Griffithsová jí to ráda oplatila. Tommy je její jediné dítě, takže teď, když je v armádě, má doma volnou postel.

Táta a máma nevěděli, že Ethel přijíždí.

Paní Griffithsová ji vřele přivítala a nad Lloydem se rozplývala. Měla kdysi dceru v Ethelině věku, ta však zemřela na černý kašel – Ethel se na tu světlovlasou dívku jménem Gwenny skoro nepamatovala.

Ethel nakrmila a přebalila Lloyda a pak se posadila v kuchyni u šálku čaje. Paní Griffithsová si všimla jejího snubního prstýnku. „Jsi vdaná, jo?“ zeptala se.

„Vdova,“ odpověděla Ethel. „Padl u Ypres.“

„To je mi líto.“

„Jmenoval se Williams, takže jsem si nemusela měnit jméno.“

Tahle historka obletí celé město. Někteří budou mít pochybnosti, zda nějaký pan Williams vůbec existoval a jestli si Ethel opravdu vzal. Bylo jí lhostejné, budou-li jí věřit. Žena, která předstírá, že byla vdaná, je společensky přijatelná; matka dítěte, která připustí, že je svobodná, je nestoudná nemrava. Aberowenští mají své zásady.

„Kdy hodláš zajít za mámou?“ zeptala se paní Griffithsová.

Ethel neměla ponětí, jak se k ní rodiče zachovají. Třeba ji zase vyženou, možná jí všechno odpustí nebo snad najdou nějaký způsob, jak odsoudit její hřích, aniž jí řeknou, aby jim už nechodila na oči. „Já nevím,“ přiznala. „Jsem nervózní.“

Paní Griffithsová s ní zřejmě soucítila. „Nojo, tvůj táta umí bejt pěknej Tatar. Ale rád tě má.“

„Lidi si to vždycky mysleli. Prý, tvůj táta tě má rád. Ale když mě dokáže vyhodit z domu, nevím, proč se tomu říká mít rád.“

„Lidi někdy jednají ukvapeně, když zraníš jejich hrdost,“ konejšila ji paní Griffithsová. „Zvlášť mužský.“

Ethel vstala. „No, myslím, že nemá smysl to odkládat.“ Sebrala Lloyda ze země. „Tak pojď, koťátko. Je načase, abys poznal dědečka s babičkou.“

„Hodně štěstí,“ popřála jí paní Griffithsová.

Dům Williamsových se nacházel jen o několik dveří dál. Ethel doufala, že otec bude někde pryč. V tom případě by si aspoň mohla chvíli pohovořit s matkou, která není tak přísná.

Napadlo ji, že zaklepe, ale pak si pomyslela, že by to bylo směšné, a vešla rovnou dovnitř.

Vstoupila do kuchyně, kde kdysi strávila tolik dní. Ani jeden z rodičů tu nebyl, ale v křesle podřimoval dědeček. Otevřel oči, chvíli vypadal zmateně a pak ji vřele přivítal: „To je naše Eth!“

„Ahoj, dědečku.“

Vstal a šel jí vstříc. Zeslábl; jen aby přešel tu malou místnost, musel se opírat o stůl. Políbil ji na tvář a obrátil pozornost k malému. „Tak kohopak to tu máme?“ zeptal se radostně. „Že by to bylo moje první pravnouče?“

„To je Lloyd,“ představila syna Ethel.

„To je ale pěkné jméno!“

Lloyd skryl tvářičku na Ethelině rameni. „Stydí se,“ vysvětlila.

„Jo, bojí se cizího starýho člověka s bílejma fousama. Však si na mě zvykne. Posaď se, moje milá, a všechno mi hezky pověz.“

„Kde je máma?“

„Šla koupit džem.“ Místní obchod s potravinami patřil družstvu a o zisk se dělil se zákazníky. V jižním Walesu byl tento druh obchodů oblíbený. „Bude tu každou chvíli.“

Ethel postavila Lloyda na zem. Začal místnost prozkoumávat a nejistě se batolil od jednoho záchytného místa k druhému, trochu jako dědeček. Ethel vyprávěla o svém místě manažerky Vojákovy manželky: o práci s tiskařem, s roznáškou balíků novin, sbíráním neprodaných výtisků a získáváním lidí, aby u nich inzerovali. Dědeček jen kroutil hlavou, jak Ethel ví, co má dělat, a ona připustila, že to spolu s Maud dávají dohromady za pochodu. S tiskařem je těžké pořízení – nelíbí se mu, že má přijímat pokyny od ženy –, ale prodej reklamního prostoru jí jde. Zatímco si povídali, dědeček vytáhl hodinky na řetízku, a aniž na Lloyda pohlédl, nechal je volně viset v ruce. Dítě upíralo oči na lesklý řetízek a pak se po něm natáhlo. Dědeček ho nechal, aby ho uchopil. Za chvíli se už Lloyd opíral o dědečkova kolena, aby při zkoumání hodinek neupadl.

Ethel se ve starém domě cítila divně. Představovala si, že to tu bude příjemné a důvěrně známé jako pár bot s otiskem nohou, které je po léta nosily. Ve skutečnosti ji cosi nejasně znepokojovalo. Připadalo jí to spíš jako domov známých starých sousedů. Stále pokukovala po zašlých výšivkách s otřepanými biblickými verši a divila se, že je matka už dávno nevyměnila. Jako doma se tu necítila.

„Nemáte nějakou zprávu o Billym?“ zeptala se dědečka.

„Ne, ty jo?“

„Od té doby, co odjel do Francie, už nic.“

„Myslel bych, že je v té velké bitvě na Sommě.“

„Doufám, že ne. Prý je to tam moc zlé.“

„Jo, hrozný, jestli se dá věřit tomu, co lidi povídaj.“

Lidé neměli nic jiného než různé zvěsti, které si sdělovali mezi sebou, protože noviny přinášely jen optimistické, leč nejasné zprávy. Jenže do britských nemocnic se vracelo mnoho raněných a jejich hrůzostrašné výpovědi o nekompetentnosti a masakru se šířily od úst k ústům.

Přišla máma. „V tom krámě jen stojej a bavěj se, jako by neměli nic jinýho – jéje!“ Došla jí řeč. „Ach, můj bože, to je naše Eth!“ Rozplakala se.

Ethel ji objala.

„Koukej, Caro, tady máš vnoučka, Lloyda,“ upozornil dědeček.

Máma si otřela oči a zvedla ho. „Není nádhernej?“ zvolala. „Takový kudrnatý vlásky! Vypadá úplně jako Billy, když byl v jeho věku.“ Lloyd si mámu ustrašeně prohlížel a pak se rozbrečel.

Ethel si ho vzala. „Poslední dobou se z něj stal mámin mazánek,“ řekla omluvně.

„To jsou v tomhle věku všichni,“ přisvědčila máma. „Užij si to co nejvíc, brzy se změní.“

„Kde je táta?“ zeptala se Ethel a snažila se, aby to neznělo moc úzkostně.

Máma vypadala nervózně. „Šel do Caerphilly na odborovou schůzi.“ Pohlédla na hodiny. „Bude tu na svačinu každou chvíli, pokud mu neujel vlak.“

Ethel si domyslela, že máma doufá v otcovo zpoždění. Byla na tom stejně. Chtěla strávit víc času s matkou, než přijde ten rozhodný okamžik.

Máma uvařila čaj a postavila na stůl talíř pocukrovaných velšských vdolků. Ethel si jeden vzala. „Ty už jsem neměla v puse dva roky,“ poznamenala. „Jsou výborné.“

„Takhle se mi to líbí,“ prohlásil dědeček šťastně. „Mám tu dceru, vnučku a pravnuka, všechny pohromadě. Co víc může člověk od života chtít?“ Vzal si vdolek.

Ethel se domnívala, že někteří lidé by si pomysleli, že dědeček nevede žádný extra život, když sedí celý den ve svém jediném obleku v zakouřené kuchyni. Byl však za svůj úděl vděčný a ona mu aspoň dneska udělala radost.

Pak vešel otec.

Máma byla zrovna vpůli věty. „Jednou se mi naskytla příležitost jet do Londýna, to jsem byla v tvým věku, ale tvůj děda řekl –“ Dveře se otevřely a ona ztratila řeč. Všichni se dívali, jak táta vchází z ulice v obleku, který si bral na schůze, a placaté hornické čapce, zpocený po chůzi do kopce. Vkročil do kuchyně, pak se zarazil a jen zíral.

„Koukni, kdo je tu,“ promluvila máma s nuceným zajásáním. „Ethel a tvůj vnuk.“ Tvář měla napětím bílou.

Neřekl nic. Nesundal si čepici.

Ethel pozdravila: „Ahoj, tati. Tohle je Lloyd.“

Nepodíval se na ni.

Dědeček řekl: „Ten malej je ti podobnej, Dai, chlapče – kolem pusy, víš, co myslím?“

Lloyd vycítil nepřátelské ovzduší a natahoval moldánky.

Táta stále mlčel. Ethel poznala, že udělala chybu, když ho takhle zaskočila. Nechtěla mu poskytnout možnost, aby jí zakázal přijít. Teď však viděla, že ho tohle překvapení přinutilo k defenzivě. Měl výraz člověka zahnaného do kouta. Odjakživa byla chyba tlačit tátu ke zdi, vzpomněla si.

Na tváři se mu objevil zarputilý výraz. Podíval se na manželku a řekl: „Žádného vnuka nemám.“

„Ach ne,“ vykoktala máma prosebně.

Jeho výraz zůstal tvrdý. Stál bez hnutí, upřeně se díval na mámu a mlčel. Na něco čeká a nepohne se, dokud Ethel neodejde. Rozplakala se.

Dědeček řekl: „Ach, zatraceně.“

Ethel zvedla Lloyda. „Promiň, mami,“ vzlykla. „Myslela jsem, že třeba…“ S Lloydem v náručí se protáhla kolem otce. Nepodíval se na ni.

Vyšla ven a zabouchla za sebou dveře.

{II}

Poté co muži ráno odešli do práce na šachtě a děti byly odeslány do školy, pracovaly ženy obvykle venku. Oplachovaly chodníky, cídily prahy nebo myly okna. Některé se vypravily do obchodu nebo za jinými pochůzkami. Potřebují vidět svět mimo své malé domky, napadlo Ethel, něco, co by jim připomnělo, že za těmi čtyřmi stěnami na spadnutí existuje nějaký život.

Stála na slunci před domovními dveřmi paní Griffithsové Socialistové a opírala se o zeď. Všude po celé ulici si ženy našly důvod, proč být venku na slunci. Lloyd si hrál s míčem. Viděl, že ostatní děti míčem házejí, a pokoušel se o totéž, ale nešlo mu to. Házení je tak složitý úkon, uvědomila si Ethel; je zapotřebí používat rameno, paži, zápěstí i ruku zároveň. Prsty musejí uvolnit sevření těsně předtím, než se paže natáhne co nejdál. Lloyd tohle nezvládal, pouštěl míč moc brzy, někdy ho upustil za ramenem, nebo příliš pozdě, takže nenabral pohybovou energii. Ale zkoušel to dál. Nakonec na to přijde, pomyslela si Ethel, a pak už to nikdy nezapomene. Dokud člověk nemá dítě, nepochopí, kolik se toho ti malí musejí naučit.

Nešlo jí do hlavy, jak mohl její otec tohohle chlapečka odmítnout. Lloyd neudělal nic špatného. To Ethel je hříšnice, ale taková je většina lidí. Bůh jim jejich hříchy odpouští, jakým právem je tedy soudí táta? Zlobila se kvůli tomu a zároveň ji to plnilo smutkem.

Chlapec z pošty vjel do ulice na poníkovi, kterého uvázal u záchodů. Jmenoval se Geraint Jones. Jeho úkolem bylo rozvážet balíky a telegramy, ale dnes to nevypadalo, že by vezl nějaké zásilky. Ethel se náhle zachvěla chladem, jako by nějaký mrak zastřel slunce. Do Wellington Row telegramy přicházely zřídkakdy a obvykle přinášely špatné zprávy.

Geraint scházel dolů z kopce, dál od Ethel. Pocítila úlevu: zpráva nepatří její rodině.

V duchu se přenesla k dopisu, který obdržela od lady Maud. Ethel a Maud s dalšími ženami zahájily kampaň, jež by měla zajistit, aby se volební právo žen stalo součástí diskuse o reformě volebního práva pro vojáky. Měly dostatečnou publicitu, a tak se premiér Asquith nebude moct tomuto tématu vyhnout.

Maud psala, že obešel jejich výpad tím, že předal celou záležitost zvláštnímu výboru vedenému předsedou sněmovny. Ale to je dobré, prohlašovala Maud. Místo teatrálních projevů v parlamentu se bude konat klidná neveřejná debata. Snad převáží zdravý rozum. Přesto přese všechno se snaží ze všech sil zjistit, koho Asquith do té komise pošle.

O několik dveří výš se z domu Williamsových vynořil dědeček, posadil se na nízký parapet a zapálil si první fajfku toho dne. Zahlédl Ethel, usmál se a zamával jí.

Na protější straně začala Minnie Pontiová, matka Joeye a Johnnyho, tlouct holí do rohože, aby z ní vyklepala prach, a v důsledku toho se rozkašlala.

Paní Griffithsová vyšla ven s lopatou plnou popela z kuchyňských kamen a vhodila ho do výmolu v prašné silnici.

„Nemůžu s něčím pomoct?“ zeptala se jí Ethel. „Mohla bych skočit nakoupit, jestli chcete.“ Už předtím ustlala a umyla nádobí od snídaně.

„Tak jo,“ souhlasila paní Griffithsová. „Hned ti napíšu seznam.“ Opřela se o zeď a popadala dech. Byla to podsaditá žena a každá námaha ji připravila o dech.

Ethel zaznamenala nějaké pozdvižení na dolním konci ulice. Slyšela zvýšené hlasy a pak výkřik.

Podívaly se s paní Griffithsovou na sebe, pak Ethel sebrala Lloyda a spěchaly zjistit, co se děje za veřejnými záchodky.

Nejdřív ze všeho spatřila Ethel skupinku žen kolem hlasitě kvílející paní Pritchardové. Ostatní ženy se ji pokoušely uchlácholit. Nebyla však jediná. Bývalý horník Pahejl Pugh, který kdysi přišel o nohu při závalu na dole, seděl uprostřed silnice, jako by ho někdo srazil na zem, a z obou stran se mu pokoušely pomoct dvě sousedky. Ve dveřích na druhé straně ulice zase stála vzlykající manželka Johna Jonese Kramáře a v ruce svírala list papíru.

Ethel zahlédla pošťáka Gerainta, jak pobledlý a sám blízko slzám přechází přes ulici a klepe na další dveře.

Paní Griffithsová prohodila: „Telegramy z ministerstva války – Bůh nám pomoz.“

„Bitva na Sommě,“ dodala Ethel. „Aberowenští v ní určitě byli.“

„Alun Pritchard musí bejt mrtvej a taky Clice Pugh a Prorok Jones – ten byl seržant a jeho rodiče byli tak pyšný…“

„Chudák paní Jonesová Kramářová, její druhý syn přišel o život při výbuchu na šachtě.“

„Kéž je můj Tommy v pořádku, prosím, Pane Bože,“ modlila se paní Griffithsová, přestože její manžel byl notoricky známý ateista. „Ušetři Tommyho.“

„A Billyho,“ řekla Ethel; a šeptem dodala do Lloydova ouška: „A tvého tátu.“

Geraint měl přes rameno přehozený plátěný pytel. Ethel v obavách přemýšlela, kolik dalších telegramů ještě obsahuje. Chlapec přecházel po ulici ze strany na stranu jako anděl smrti s pošťáckou čapkou.

Ve chvíli, kdy minul záchodky a vcházel do horní části ulice, byli už všichni na chodníku. Ženy přerušily práci, ať už dělaly cokoli, stály a čekaly. Ethelini rodiče vyšij ven – táta ještě neodešel do práce. Stáli tu i s dědečkem, tiše a se strachem.

Geraint došel k paní Llewellynové. Její syn Arthur je určitě mrtvý. Ethel si připomněla, že mu říkali Poďobanej. Chudák kluk už si se svou pletí nemusí dělat starosti.

Paní Llewellynová zvedla ruce před sebe, jako by chtěla Gerainta odehnat. „Ne!“ vykřikla. „Ne, prosím!“

Podal jí telegram. „Nemůžu si pomoct, paní Llewellynová,“ omlouval se. Bylo mu teprve asi sedmnáct. „Tady vepředu je napsaná vaše adresa, vidíte?“

Pořád ještě si obálku nechtěla převzít. „Ne!“ vzlykla, obrátila se zády a zabořila obličej do dlaní.

Chlapci se třásly rty. „Prosím, vemte si to,“ pobízel ji. „Musím roznést všechny ty ostatní. A další jsou na poště, stovky! Už je deset a já nevím, jak je do půlnoci všechny roznesu. Prosím.“

Sousedka odvedle paní Parry Priceová se nabídla: „Já to za ni převezmu. Já žádný syny nemám.“

„Děkuju mockrát, paní Priceová,“ poděkoval Geraint a šel dál.

Vytáhl z pytle další telegram, podíval se na adresu a minul dům Griffithsových. „Ach, Bohu díky,“ oddechla si paní Griffithsová. „Můj Tommy je v pořádku, díky Bohu.“ Úlevou se rozplakala. Ethel si přehodila Lloyda na druhý bok a objala ji kolem ramen.

Chlapec se blížil k Minnie Pontiové. Nevykřikla, ale po tvářích jí stékaly slzy. „Kterej?“ zeptala se chraplavým hlasem. „Joey, nebo Johnny?“

„Já nevím, paní Pontiová,“ odpověděl Geraint. „Musíte si přečíst, co v dopise stojí.“

Roztrhla obálku. „Já nevidím!“ plakala. Promnula si oči, pokoušela se otřít slzy, aby se jí vyčistil zrak, a znovu se podívala. „Giuseppe!“ vydechla. „Můj Joey je mrtvý. Chudáček můj malej!“

Paní Pontiová bydlela téměř na konci ulice. Ethel čekala s bušícím srdcem, aby zjistila, jestli Geraint nezahne k domu Williamsových. Je Billy živý, nebo mrtvý?

Chlapec se odvrátil od plačící paní Pontiové. Pohlédl přes ulici a spatřil tátu, mámu a dědečka, kteří na něj upřeně hleděli v děsivém očekávání. Podíval se do pytle a vzhlédl.

„Do Wellington Row už toho víc nemám,“ oznámil jim.

Ethel se málem zhroutila. Billy je naživu.

Podívala se na rodiče. Máma plakala. Dědeček se pokoušel zapálit si fajfku, ale ruce se mu třásly.

Táta se na ni upřeně díval. Nedokázala přečíst výraz jeho tváře. Bylo na něm patrné jakési hnutí mysli, ale ona se ho marně snažila rozluštit.

Udělal krok směrem k ní.

Nebylo to moc, ale stačilo to. S Lloydem v náručí se k němu rozběhla.

Objal je oba. „Billy je naživu,“ řekl. „A ty taky.“

„Ach, táto,“ vzlykla. „Moc mě mrzí, že jsem tě zklamala.“

„Na tom nesejde,“ odpověděl. „Teď už na tom nesejde.“ Poplácal ji po zádech, jak to dělal, když byla malá, upadla a odřela si kolena. „No tak, no tak,“ zabručel. „Už je to dobrý.“

{III}

Mezidenominační bohoslužba byla vzácná i mezi aberowenskými křesťany, to Ethel věděla. Pro Velšany nebyly doktrinářské rozdíly nikdy zanedbatelné. Jedna skupina odmítala slavit Vánoce kvůli tomu, že v bibli není žádný důkaz, kdy se Kristus narodil. Jiná zakazovala účast ve volbách, jelikož apoštol Pavel napsal: „My však máme občanství v nebesích.“ Ani žádné z těchto uskupení se nechtělo účastnit bohoslužeb spolu s lidmi, kteří s nimi nesouhlasí.

Avšak po telegramové středě se takové rozdíly zdály být stručně řečeno nicotné.

Aberowenský pastor, reverend Thomas Ellis-Thomas, navrhl uspořádat společnou bohoslužbu za padlé vojáky. Když byly doručeny všechny telegramy, napočítali zde dvě stě jedenáct mrtvých, a jak bitva pokračovala, přicházelo každý den dalších pár smutných oznámení. V každé ulici ve městě to někoho postihlo a v natěsnaných řadách hornických chatrčí ztratili blízkou osobu každých pár metrů.

Metodisté, baptisté i katolíci souhlasili s návrhem anglikánského pastora. Menší skupiny by možná raději zůstaly stranou: pentekostální baptisté, svědci Jehovovi, evangelikálové druhého příchodu Krista i modlitebna Bethesda. Ethel viděla, jak její otec zápasí se svědomím. Nikdo však nechtěl být vynechán při největší bohoslužbě v dějinách města, neboť takovou slibovala být, a tak se nakonec připojili všichni. V Aberowenu neměli žádnou synagogu, ale mladý Jonathan Goldman byl mezi mrtvými, a tak se hrstka praktikujících židů z města rozhodla k účasti, třebaže jejich náboženství nebudou činěny žádné ústupky.

Obřad se konal v neděli odpoledne v půl třetí v místním parku. Městská rada postavila pro kněze provizorní stupínek. Byl pěkný slunný den a dostavily se tři tisíce lidí.

Ethel přejela dav pohledem. Spatřila Percevala Jonese v cylindru. Byl nyní nejen starostou města, ale i členem parlamentu. Navíc byl čestným velitelem Aberowenských a předtím vedl náborovou kampaň pro armádu. Doprovázelo ho několik dalších ředitelů Celtic Minerals – jako by měli něco společného s hrdinstvím mrtvých, pomyslela si Ethel rozmrzele. Ukázal se tu s manželkou i Maldwyn Morgan, „co šel do Merthyru“, ale ti tu byli poprávu, protože jejich syn Roland padl.

Pak zahlédla Fitze.

Zprvu ho nepoznala. Uviděla princeznu Beu v černých šatech a klobouku, následovanou chůvou, která nesla mladého vikomta z Aberowenu, chlapce stejně starého jako Lloyd. S Beou zde byl jakýsi muž o berlích, který měl levou nohu v sádře a jednu stranu obličeje včetně levého oka zavázanou obvazem. Po delší chvíli si Ethel uvědomila, že je to Fitz, a děsem vykřikla.

„Co se děje?“ zeptala se jí máma.

„Koukni na hraběte!“

„To je on? Namouduši, chudák.“

Ethel od něj nemohla odtrhnout zrak. Už do něj nebyla zamilovaná – zachoval se příliš krutě. Lhostejná však být nedokázala. Kdysi tu tvář pod obvazem líbala a laskala to dlouhé, silné tělo, které je teď tak žalostně zmrzačené. Je to marnivý muž – to byla jedna z jeho nejsnáze odpustitelných slabostí – a Ethel věděla, že ho ponížení, které cítí při pohledu do zrcadla, zraňuje víc než rány samotné.

„Divím se, že nezůstal doma,“ prohodila máma. „Lidi by to pochopili.“

Ethel zavrtěla hlavou. „Je moc pyšný,“ odpověděla. „Vedl ty muže na smrt. Musel přijít.“

„Znáš ho dobře,“ poznamenala máma a podívala se na ni tak, že to Ethel přimělo k zamyšlení, jestli nevytušila pravdu. „Řekla bych ale, že chce, aby lidi viděli, že vyšší třídy taky trpěly.“

Ethel přikývla. Máma má pravdu. Fitz je arogantní a povýšený, ale paradoxně také touží po úctě obyčejných lidí.

Objevil se Dai Žebírko, řezníkův syn. „Fajn, že tě tu zas vidím,“ řekl.

Byl to malý chlapík v úhledném obleku. „Jak se vede, Dai?“ pozdravila ho.

„Moc dobře, díky. Zejtra budou dávat novej film s Charlie Chaplinem. Máš ráda Chaplina?“

„Já nemám čas chodit do kina.“

„Co kdybys nechala malýho zejtra večer mámě a šla se mnou?“

Dai jednou v kině Palace v Cardiffu sáhl Ethel pod sukni. Stalo se to před pěti lety, ale ona z výrazu jeho očí poznala, že na to nezapomněl. „Ne, díky, Dai,“ odpověděla rozhodně.

Nechtěl to ještě vzdát. „Pracuju teď na šachtě, ale až půjde táta do penze, převezmu po něm krám.“

„Povede se ti moc dobře, já vím.“

„Některý mužský by se na holku s dítětem nepodívali,“ dodal. „Ale já takovej nejsem.“

Tohle bylo trochu bohorovné, ale Ethel se rozhodla, že to jako urážku nebude brát. „Sbohem, Dai. Bylo od tebe moc milé, žes mě pozval.“

Smutně se usmál. „Pořád jsi ta nejhezčí holka, jakou jsem kdy potkal.“ Dotkl se čepice a odešel.

Mámu to pobouřilo. „Co je na něm špatnýho? Potřebuješ manžela, a on je terno!“

Co na něm bylo špatného? Byl trochu malý, ale vyrovnával to šarmem. Měl dobré vyhlídky a byl ochotný vzít si za vlastní dítě někoho jiného. Ethel vrtalo hlavou, proč si byla tak neochvějně jistá, že s ním nechce jít do kina. Pořád ještě si ve skrytu duše myslí, že je pro Aberowen moc dobrá?

Vpředu stála řada židlí vyhrazená pro místní smetánku. Fitz s Beou se posadili vedle Percevala Jonese a Maldwyna Morgana a bohoslužba započala.

Ethel byla vlažná křesťanka. Domnívala se, že Bůh musí existovat, ale měla za to, že je rozumnější, než si představuje její otec. Tátovy vášnivé neshody s uznávanými církvemi se do Ethel promítly mírnou nechutí k sochám, kadidlu a latině. V Londýně občas zašla v neděli ráno do kaple Božího milosrdenství, hlavně proto, že zdejší pastor byl vášnivý socialista, který dovoloval, aby se kostel využíval jako Maudina klinika a pro schůze labouristické strany.

V parku ovšem nebyly varhany, takže puritáni nemuseli potlačovat své námitky vůči hudebním nástrojům. Ethel od táty věděla, že se v minulosti vyskytovaly potíže s tím, kdo má předzpěvovat – to byla role, která měla v tomto městě větší důležitost, než kdo bude mít kázání. Nakonec postavili dopředu Aberowenský mužský pěvecký sbor; hudební část obřadu pak dostal na starost jeho dirigent, který nenáležel k žádné církvi.

Zahájili s Händelovým „Bude pást své stádo jako pastýř“, populárním hymnem se složitým zpěvem, který kongregace předvedla bezchybně. Stovky tenorů stoupaly parkem s veršem „Do svého náručí shromáždí jehňata“, a Ethel si v tom okamžiku uvědomila, jak jí tato vzrušující hudba v Londýně chyběla.

Katolický kněz přednesl žalm 129 „De Profundis“ latinsky. Mluvil co nejhlasitěji, ale lidé na konci shromáždění stejně skoro nic neslyšeli. Anglikánský pastor četl z knihy modliteb za mrtvé. Mladý metodista Dilys Jones zazpíval „Boží lásku“, hymnus od Charlese Wesleye. Baptistický pastor přečetl 1. list Korintským 15 od verše 20 až do konce.

Jeden kazatel musel zastoupit nezávislé skupiny a volba padla na tátu.

Začal čtením jediného verše z listu Římanům 8: „Jestliže ve vás přebývá Duch toho, který Ježíše vzkřísil z mrtvých, pak ten, kdo vzkřísil z mrtvých Krista Ježíše, obživí i vaše smrtelná těla Duchem, který ve vás přebývá.“ Táta měl zvučný hlas, který se nesl přes celý park.

Ethel na něj byla pyšná. Tato čest potvrdila jeho postavení jednoho z nejdůležitějších mužů města, duchovního a politického vůdce. Navíc vypadal velice dobře: máma mu koupila novou černou hedvábnou kravatu z obchodního domu Gwyna Evanse v Merthyru.

Mluvil o zmrtvýchvstání a o posmrtném životě a Ethelina pozornost polevila: tohle všechno už slyšela dřív. Domnívala se, že život po smrti existuje, ale jistá si nebyla a kromě toho, zanedlouho se to stejně dozví.

Neklid v davu ji upozornil, že se táta určitě odvrátil od obvyklých témat. Slyšela ho říkat: „Když se tato země rozhodla jít do války, doufám, že každý člen parlamentu zpytoval své svědomí, upřímně a zbožně, a hledal Boží radu. Ale kdo ty muže do parlamentu poslal?“

Teď začne s politikou, pomyslela si Ethel. Výborně, táto. Tohle vezme pastorovi z tváře ten samolibý výraz.

„Každý člověk v téhle zemi podléhá z principu vojenské službě. Ale ne každému je dovoleno, aby se spolupodílel na rozhodnutí jít do války.“

Ze shromáždění se ozývaly souhlasné výkřiky.

„Zákon o hlasovacím právu vylučuje více než polovinu mužů v této zemi!“

„A všechny ženy!“ pronesla Ethel nahlas.

Máma ji napomenula. „Ty teď mlč. Tady káže tvůj táta, ne ty.“

„Prvního dne měsíce července padlo na březích řeky Sommy přes dvě stě mužů z Aberowenu. Říkali mi, že celkem bylo zabito či zraněno více než padesát tisíc britských vojáků!“

Z davu bylo slyšet, jak lidé hrůzou vydechli. O takovém počtu vědělo jen velmi málo lidí. Táta se to dozvěděl od Ethel. Maud to sdělili její přátelé z ministerstva války.

„Padesát tisíc, z nichž dvacet tisíc zemřelo,“ pokračoval táta. „A bojuje se stále dál. Den za dnem jsou masakrováni další mladí muži.“ Z davu se ozývaly nesouhlasné hlasy, ale brzy se ztratily ve výkřicích souhlasu. Táta zvedl ruku, aby se lidé utišili. „Já neříkám, čí je to vina. Říkám jenom toto: Taková jatka nemůžou být správná, pokud bylo mužům odepřeno právo, aby se spolupodíleli na rozhodnutí jít do války.“

Pastor pokročil kupředu, snažil se tátu přerušit a Perceval Jones se neúspěšně pokoušel vylézt na stupínek.

Ale táta už skoro končil. „Jestli budeme ještě někdy žádáni, abychom šli do války, neučiníme tak bez souhlasu všech lidi.“

„Žen stejně jako mužů!“ vykřikla Ethel, ale její hlas zanikl v souhlasných výkřicích horníků.

Před tátou teď stálo několik mužů, kteří něco namítali, ale jeho hlas zvučel i nad všeobecnou vřavou. „Už nikdy nepovedeme válku na příkaz menšiny!“ hřímal. „Nikdy! Nikdy! Nikdy!“

Posadil se a následný nadšený křik zněl jako burácení.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Červenec až říjen 1916

K

ovel byl železniční uzel v oné části Ruska, která patřila kdysi Polsku, poblíž staré hranice Rakouska-Uherska. Ruská armáda se shromáždila asi třicet kilometrů na východ od města, na březích řeky Stochod. Celou oblast pokrývaly močály, stovky čtverečných kilometrů bažin protkaných pěšinami. Grigorij našel kousek sušší země a přikázal své četě, aby se tu utábořila. Stany neměli. Major Azov je před třemi měsíci prodal jednomu textilnímu závodu v Pinsku, kde šili konfekci, s tím, že vojáci v létě stany nepotřebují a do zimy budou všichni mrtví.

Grigorij byl nějakým zázrakem stále ještě naživu. Stal se seržantem a jeho přítel Izák desátníkem. Těch pár zbylých, které odvedli v roce 1914, většinou povýšili na poddůstojníky. Grigorijův batalión byl zdecimován, přesunut, posílen a znovu zdecimován. Posílali je všude možně, jenom ne domů.

Grigorij v posledních dvou letech zabil puškou, bajonetem nebo granátem mnoho mužů a všichni byli u něj tak blízko, že je viděl umírat. Některé jeho druhy, zejména ty vzdělanější, pronásledovaly noční můry, Grigorije však nikoli. Narodil se do krutého světa na vesnici a přežíval jako sirotek na ulicích Sankt Petěrburgu: násilí mu nedělalo těžké sny.

Vyděsila ho však tupost, krutost a úplatnost důstojníků. Život a boj vedle vládnoucí třídy z něj udělal revolucionáře. Dal se k bolševikům stejně jako Izák.

Musí zůstat naživu. Nikdo jiný se o Katěrinu nemůže postarat.

Psal jí pravidelně a občas od ní dostával dopisy, sepsané úhledným školáckým písmem, s mnoha chybami a škrty. Schovával si je všechny svázané v úhledném balíčku v tlumoku, a když dlouho nepřicházel další, pročítal si ty staré stále dokola.

V prvním mu napsala, že se jí narodil kluk, Vladimír, kterému teď už bylo osmnáct měsíců – Lvův syn. Grigorij by si ho moc přál vidět. Živě se pamatoval na bratra, když byl maličký. Má Vladimír Lvův neodolatelný bezzubý úsměv? přemítal. Ale teď už má chlapeček určitě zoubky a bude chodit a snad i mluvit. Grigorij si přál, aby se dítě naučilo říkat „strejda Griška“.

Často přemýšlel o té noci, kdy si Katěrina vlezla do jeho postele. Ve svých představách někdy měnil sled událostí, takže místo aby ji vyhodil, vzal ji do náruče, políbil ji na plná ústa a miloval se s ní. Ale ve skutečném životě věděl, že její srdce patří jeho bratrovi.

Za ty více než dva roky, co byl Lev pryč, od něj nedostal Grigorij žádnou zprávu. Obával se, že ho v Americe postihla nějaká pohroma. Lva jeho slabosti často dostaly do maléru, i když se zdálo, že z nesnází vždycky nějak vyklouzl. Ten problém měl kořeny v tom, jak vyrůstal, žil z ruky do úst bez jakékoli kázně a jediný, kdo mu uboze nahrazoval rodiče, byl Grigorij. Grigorij si přál, aby to tehdy dělal lépe, jenže v té době byl sám pouhý kluk.

Výsledkem je, že Katěrina nemá kromě Grigorije nikoho, kdo by se o ni a o dítě postaral. Byl rozhodnutý, že navzdory chaotické neschopnosti ruské armády zůstane za každou cenu naživu, aby se jednoho dne mohl vrátit domů ke Katěrině a Vladimírovi.

Velitelem oblasti byl generál Brusilov, profesionální voják – na rozdíl od mnoha generálů, kteří pocházeli od dvora. Pod Brusilovovým velením Rusové v červnu postoupili a zmatené Rakušany zahnali zpět. Grigorij a jeho muži bojovali ze všech sil, pokud rozkazy dávaly nějaký smysl. V opačném případě se soustředili na to, aby se udrželi stranou a nelezli nikomu do rány. Grigorij se to časem naučil velmi dobře, a tím pádem si vysloužil loajalitu své čety.

V červenci ruský postup zpomalil a jako vždy je zbrzdilo nedostatečné zásobování. Tou dobou už dorazily posily v podobě gardového vojska. Gardy tvořila elitní skupina složená z nejvyšších a tělesně nejzdatnějších ruských vojáků. Na rozdíl od zbytku armády měli pěkné uniformy – tmavozelené se zlatými prýmky – a nové vysoké boty. Měli však mizerného velitele, generála Bezobrazova, dalšího muže od dvora. Grigorij cítil, že Bezobrazov Kovel nedobude, ať jsou jeho gardisté sebeurostlejší.

Rozkazy přinesl za svítání major Azov. Byl to vysoký, podsaditý muž v těsné uniformě a toho rána měl oči stejně zarudlé jako obvykle. S ním se dostavil nadporučík Kirillov. Nadporučík svolal seržanty a Azov jim rozkázal, aby se přebrodili přes řeku a pokračovali po stezkách přes bažinu směrem na západ. Rakušani se nacházejí v té bažině, ale zákopy nemají, protože na to je půda moc promáčená.

Grigorij tušil blížící se katastrofu. Rakušani budou číhat skryti v záloze na místě, které si mohli pečlivě vybrat. Rusové budou soustředěni na stezkách a v podmáčeném terénu nebudou schopni postupovat dost rychle kupředu. Pak je tam pobijí.

Navíc nemají dostatek střeliva.

Grigorij se ozval: „Vaše Blahorodí, potřebujeme další munici.“

Na obtloustlého muže se Azov pohnul rychle. Bez varování praštil Grigorije do úst. Grigorij ucítil palčivou bolest na rtech a upadl na záda. „To ti na chvíli zavře hubu,“ zavrčel Azov. „Munici dostanete, až důstojníci řeknou, že ji potřebujete.“ Obrátil se k ostatním. „Seřaďte se, a až uslyšíte signál, vyrazíte kupředu.“

Grigorij vstal a v ústech cítil krev. Opatrně si sáhl na tvář a zjistil, že přišel o přední zub. Proklínal se za neopatrnost. Na chviličku zapomněl, že stojí příliš blízko důstojníka. Mělo ho to napadnout: ti po člověku vyrazí i při sebeslabším popudu. Měl štěstí, že Azov nedržel v ruce pušku, jinak by Grigorijovi vrazil do obličeje pažbu.

Svolal četu a vyrovnal je do jakés takés řady. Měl v úmyslu držet se pozadu a nechat ostatní, aby je předešli, ale k jeho zklamání vyslal Azov svou rotu hned mezi prvními, a Grigorijova četa se tak ocitla vpředu.

Bude muset vymyslet něco jiného.

Vstoupil do řeky a po něm i třicet pět mužů jeho čety. Voda byla studená, ale svítilo teplé sluníčko, takže mužům nebylo příliš proti mysli, že se namočí. Grigorij postupoval zvolna a jeho muži rovněž; drželi se za ním a čekali, co udělá. Řeka Stochod byla široká a mělká, a tak se dostali na druhý břeh, aniž se namočili víc než nad stehna. Horlivější vojáci nás už předešli, uvědomil si Grigorij spokojeně.

Jakmile opět vylezli na úzkou cestičku vedoucí přes bažinu, Grigorijova četa musela postupovat stejným tempem jako ostatní, a on nemohl uskutečnit svůj záměr držet se vzadu. Začínal si dělat starosti. Nechtěl, aby se jeho muži stali součástí masakrovaného davu, až do nich začnou Rakušani pálit.

Poté co ušli asi půldruhého kilometru, cesta se opět zúžila a tempo se zpomalilo, protože museli jít husím pochodem. Grigorij zahlédl svou příležitost. Dělal, že ho to zdržení rozčiluje, a odbočil ze stezky do řídkého bahna. Zbytek jeho mužů ho následoval. Četa za nimi postoupila a mezera se uzavřela.

Voda sahala Grigorijovi po prsa a bláto se na něj lepilo. Postupovali přes bažinu velice pomalu a – jak Grigorij předpokládal – jeho četa se opožďovala.

Nadporučík Kirillov viděl, co se děje, a vztekle křičel: „Hej, vy tam! Zpátky na cestu!“

Grigorij mu odpověděl: „Rozkaz, Excelence.“ A odváděl své muže ještě dál, jako by hledal pevnou zem.

Nadporučík zaklel a vzdal to.

Grigorij prozkoumával terén před sebou stejně pozorně jako kterýkoli důstojník, ovšem z odlišného důvodu. Oni pátrali po rakouské armádě; on hledal místo, kde se ukrýt.

Postupoval stále kupředu a nechával stovky vojáků, aby ho předešly. Gardisti jsou na sebe tak pyšní, pomyslel si; jen ať si do toho boje táhnou.

Asi v polovině dopoledne zaslechl zpředu první výstřely. Předvoj se utkal s nepřítelem. Je čas najít si úkryt.

Grigorij narazil na mírnou vyvýšeninu, kde byla země sušší. Zbytek roty majora Azova byl už nyní z dohledu kdesi vpředu. Grigorij zařval z vyvýšeniny: „Kryjte se! Nepřátelské stanoviště před námi vlevo!“

Žádné nepřátelské stanoviště tu ovšem nebylo a jeho muži to věděli, ale zalehli na zem za křoví a stromy a namířili pušky směrem ze svahu dolů. Grigorij vypálil zkušební dávku do trsu vegetace asi pět set metrů od nich, jen pro případ, kdyby snad nešťastnou náhodou opravdu vybral místo, kde jsou nějací Rakušané; nikdo však jeho palbu neopětoval.

Jsme v bezpečí, pomyslel si Grigorij spokojeně, pokud zůstaneme, kde jsme. Jak bude den pokračovat, nastanou dvě možnosti. Nejpravděpodobněji se za pár hodin začnou Rusové belhat přes močál zpátky, přičemž ponesou raněné a nepřítel jim bude v patách – v tom případě se Grigorijova četa připojí k ustupujícím. Případně na sklonku dne Grigorij usoudí, že Rusové bitvu vyhráli, a pak povede svou skupinu kupředu, kde se přidají k oslavám vítězství.

Mezitím vyvstal jediný problém, a to přinutit muže, aby stále předstírali, že jsou soustředěni na stanoviště Rakušanů. Nudilo je ležet hodinu za hodinou na zemi a upírat zrak před sebe, jako by propátrávali krajinu a slídili po nepřátelském vojsku. Mužům se zachtělo jíst, pít, zakouřit si, zahrát si karty nebo si zdřímnout, a to tu iluzi kazilo.

Avšak dřív než měli čas se uvelebit, objevil se na opačné straně močálu pár set metrů napravo od Grigorije nadporučík Kirillov. Grigorij zasténal: tohle může všechno zmařit. „Co to tam děláte?“ vykřikl Kirillov.

„Držte se při zemi, Excelence!“ zavolal na něj Grigorij.

Izák vypálil do vzduchu a Grigorij se přikrčil. Kirillov se přikrčil také a pak se stáhl tam, odkud přišel.

Izák se uchechtl. „Tohle funguje vždycky.“

Grigorij si tak jistý nebyl. Kirillov se tvářil mrzutě a ne spokojeně, jako by tušil, že si z něj dělají blázny, a nevěděl, co s tím.

Grigorij naslouchal tomu dunění, rachotu a řevu bitvy vpředu. Odhadoval, že se odehrává asi tak o jeden a půl kilometru dál a nepostupuje žádným směrem.

Slunce vystoupilo výš a usušilo mu mokré oblečení. Dostal hlad, začal tedy ohlodávat kus sucharu ze svého proviantu a vyhýbal se přitom bolavému místu, kde mu Azov vyrazil zub.

Poté co slunce vysušilo mlhu, spatřil německé letouny prolétající nízko nad zemí asi půldruhého kilometru před nimi. Soudě podle zvuku, ostřelovaly z kulometů vojsko na zemi. Gardisté, stěsnaní na úzkých stezkách a brodící se blátem, museli poskytovat strašně snadný terč. Grigorij byl dvojnásob rád, že zajistil, aby tam nebyl on ani jeho muži.

Asi vprostřed odpoledne se zdálo, že se hluk boje přibližuje. Rusové byli zatlačováni zpět. Přichystal se, že nařídí svým vojákům, aby se připojili k prchajícím jednotkám – ale ještě ne. Nechtěl v nikom vyvolat podezření. Stahovat se pomalu je skoro tak důležité jako postupovat pomalu kupředu.

Nalevo i napravo zahlédl pár jednotlivců, jak čvachtají bažinou směrem k řece, a někteří z nich byli očividně ranění. Ústup započal, ale armáda se ještě nedala na úprk.

Odněkud zblízka uslyšel zaržání. Kůň znamená důstojník. Grigorij okamžitě vypálil po smyšleném Rakušanovi. Jeho muži ho napodobili a zarachotily ojedinělé výstřely. Pak se rozhlédl a uviděl majora Azova na velkém šedákovi, který se brodil blátem. Azov pořvával na skupinku ustupujících vojáků a nařizoval jim, aby se vrátili do boje. Přeli se s ním, dokud nevytáhl pistoli, revolver Nagant – stejný jako měl Lev, napadlo Grigorije mimoděk – a namířil ji na ně; nato se obrátili a váhavě se vydali zpět, odkud přišli.

Azov zasunul zbraň do pouzdra a klusem se blížil ke Grigorijovi. „Co tady, vy pitomci, děláte?“ rozkřikl se.

Grigorij zůstal ležet na zemi, ale překulil se a znovu si nabil. Zasunul poslední zásobník s pěti ranami na místo a předstíral, že je to ve spěchu. „Nepřátelské stanoviště ve skupině stromů před námi, Vaše blahorodí,“ vysvětlil. „Raději slezte z koně, pane, mohli by vás vidět.“

Azov na koni zůstal. „A co vy tady děláte – schováváte se před nimi?“

„Jeho Excelence nadporučík Kirillov nám řekl, abychom je odtamtud dostali. Poslal jsem průzkumnou hlídku, aby je napadla ze strany, zatímco my je budeme krýt střelbou.“

Azov nebyl úplně hloupý. „Zdá se, že palbu neopětujou.“

„Přinutili jsme je zalehnout.“

Zavrtěl hlavou. „Ti se stáhli – tedy pokud tam vůbec kdy byli.“

„To si nemyslím, Vaše blahorodí. Před chvilkou po nás pálili.“

„Nikdo tam není.“ Azov zvýšil hlas. „Přestaňte střílet! Povídám, přestaňte střílet.“

Grigorijova četa přestala střílet a všichni se zadívali na majora.

„Na můj povel, vpřed!“ zavelel. Vytáhl pistoli.

Grigorij si nebyl jist, co má dělat. Ta bitva se ukázala být hotovým neštěstím, tak jak předvídal. Vyhýbal se jí celý den a nechtěl dávat všanc životy svých lidí, když bylo evidentně po ní. Ovšem přímý střet s důstojníky je nebezpečný.

V tom okamžiku z místa porostlého vegetací, o němž Grigorij tvrdil, že tam má nepřítel stanoviště, vycházela skupinka vojáků. Grigorij na ně udiveně zíral. Tohle ale nejsou Rakušani, uvědomil si, jakmile rozeznal jejich uniformy; byli to ustupující Rusové.

Ale Azov rozhodnutí nezměnil. „To jsou zbabělí dezertéři!“ vřeštěl. „Palte!“ A sám na blížící se Rusy vystřelil z pistole.

Muže z čety to zarazilo. Důstojníci často vyhrožovali, že postřílí vojáky, kteří váhají vrhnout se do boje, ale Grigorijovi muži ještě nikdy dřív nedostali rozkaz, aby zaútočili na vlastní lidi. Bezradně se dívali na Grigorije.

Azov na něj namířil pistoli. „Palte!“ ječel. „Pobijte ty zrádce!“

Grigorij došel k rozhodnutí. „Dobrá, vojáci!“ zavolal. Zvedl se ze země. Obrátil se zády k blížícím se Rusům, pak se rozhlédl nalevo a napravo a pozvedl pušku. „Slyšeli jste, co major říká!“ Přehodil si pušku, jako když se otáčí, a pak ji namířil na Azova.

Jestli mám střílet na vlastní lidi, zabiju radši oficíra než vojáka.

Azov na něj chvíli zíral jako zkamenělý a Grigorij v tom okamžiku stiskl spoušť.

První rána zasáhla Azovova koně a ten zavrávoral. To zachránilo Grigorijovi život, protože Azov na něj vystřelil, jenže náhlý pohyb koně způsobil, že střela šla do vzduchu. Grigorij automaticky natáhl závěr a vystřelil znovu.

Druhou ranou se minul. Zaklel. Teď se ocitl v opravdovém nebezpečí. Ovšem major také.

Azov měl plné ruce práce s koněm a nedokázal pořádně zamířit. Grigorij sledoval jeho trhavé pohyby přes hledí pušky, vypálil potřetí a zasáhl Azova do hrudi. Sledoval, jak major zvolna padá z koně. Když se těžké tělo ponořilo do blátivé louže, pocítil záchvěv neradostného uspokojení.

Kůň nejistě poodešel, pak se náhle posadil na zadní jako pes.

Grigorij došel k Azovovi. Major ležel na zádech v bahně, díval se nahoru, nehýbal se, avšak byl ještě živý a z pravé strany prsou mu vytékala krev. Grigorij se rozhlédl. Ustupující vojáci byli ještě příliš daleko, než aby mohli jasně vidět, co se tu odehrálo. Jeho vlastní muži jsou naprosto spolehliví; mnohokrát už jim zachránil život. Přiložil hlaveň Azovovi k čelu. „Tohle je za všechny ty dobrý Rusy, cos pozabíjel, vrahounskej dobytku,“ řekl. Zašklebil se a vycenil zuby. „A za můj zub,“ dodal a zmáčkl spoušť.

Major ochabl a přestal dýchat.

Grigorij se rozhlédl po svých mužích. „Majora bohužel zabila nepřátelská palba,“ oznámil jim. „Ústup!“

Zajásali a rozběhli se.

Grigorij došel ke koni. Ten se pokusil vstát, ale Grigorij viděl, že má zlomenou nohu. Přiložil mu pušku k uchu a vypálil poslední náboj. Kůň padl na bok a zůstal ležet.

Grigorij pocítil víc lítosti vůči koni než vůči majoru Azovovi.

Rozběhl se za ustupujícími muži.

{II}

Poté co se Brusilovova ofenziva zastavila, Grigorije převeleli do hlavního města, které bylo nyní přejmenováno na Petrohrad, protože „Sankt Petěrburg“ znělo příliš německy. Zdálo se, že bitvou zocelené jednotky mají teď chránit carovu rodinu a jeho ministry před rozlícenými obyvateli města. Zbytky praporu se spojily s elitním Prvním kulometným plukem a Grigorij se ubytoval v jejich kasárnách na Sampsonijevském prospektu v okrese Vyborg, dělnické čtvrti továren a chudinských brlohů. Příslušníci pluku byli dobře živeni i ubytováni, snažili se je totiž uspokojit, aby hájili nenáviděný režim.

Byl šťastný, že je zpátky, a přesto ho vyhlídka na setkání s Katěrinou plnila obavami. Toužil ji znovu vidět, slyšet její hlas a pochovat si její dítě, svého synovce. Touha po ní ho však zneklidňovala. Byla jeho manželka, ovšem pouze formálně. Skutečnost je taková, že Katěrina si zvolila Lva a to dítě je Lvovo. Grigorij nemá právo ji milovat.

Dokonce si pohrával s myšlenkou, že ji o svém návratu nevyrozumí. Ve městě, kde žijí více než dva miliony lidí, existuje pravděpodobnost, že se jen tak náhodou nikdy nepotkají. Zjistil však, že tohle by bylo nad jeho síly.

První den po návratu se z kasáren nesměl vzdálit. Cítil se zklamaný, že za Katěrinou nemůže zajít. Místo toho se spolu s Izákem večer spojili s bolševiky z kasáren. Grigorij souhlasil, že rozběhne diskusní kroužek.

Příštího dne ráno se jeho četa stala součástí oddílu, který dostal za úkol hlídat během banketu dům prince Andreje, jeho někdejšího pána. Princ bydlel v růžovo-žlutém paláci na Anglickém nábřeží s výhledem na Něvu. V poledne se vojáci seřadili na schodech. Nízké dešťové mraky zatemnily město, ale z každého okna v domě zářilo světlo. Za sklem orámovaným sametovými závěsy jako na divadelní scéně pobíhali lokajové a komorné v čistých stejnokrojích a přenášeli láhve s vínem, mísy s lahůdkami a stříbrné podnosy s hromadami ovoce. V hale hrál malý orchestr a tóny symfonie bylo slyšet až venku. Na úpatí schodů zastavovaly velké nablýskané automobily a lokajové spěchali otevřít dveře vozů, z nichž se vynořovali hosté, muži v černých kabátech a cylindrech, ženy zahalené v kožešinách. Na opačném konci ulice se shromáždil přihlížející dav.

Byla to povědomá scéna, něco na ní však bylo odlišného. Kdykoli někdo vystoupil z vozu, dav bučel a poškleboval se. Za starých dob by byla policie okamžitě dav rozehnala obušky. Nyní zde nebyla žádná policie a hosté vycházeli co nejrychleji po schodech mezi dvěma řadami vojáků a vrhali se do impozantních dveří očividně celí nesví, aby se nezdrželi venku příliš dlouho.

Grigorij si pomyslel, že přihlížející mají plné právo pošklebovat se šlechtě, která má na svědomí válečný chaos. Kdyby vypukly nějaké nepříjemnosti, měl by sto chutí postavit se na stranu davu. Rozhodně nemá v úmyslu na ně střílet a domníval se, že mnozí vojáci to cítí stejně.

Jak můžou šlechtici pořádat opulentní večírky v takovéhle době? Polovina Ruska hladoví a dokonce i vojáci na frontě dostávají malé příděly. Muži jako Andrej by si zasloužili, aby je někdo zavraždil v posteli. Jestli ho uvidím, napadlo Grigorije, budu se muset krotit, abych ho neodpráskl jako majora Azova.

Poté co bez jakéhokoli incidentu poslední z automobilů vyložil hosty, dav se začal nudit a odtáhl. Grigorij strávil odpoledne tím, že si důkladně prohlížel tváře žen, které procházely kolem, pln napjatého očekávání, jestli mezi nimi přece jen nezahlédne Katěrinu. V době, kdy hosté začínali odcházet, už se stmívalo a ochladilo, nikomu se tedy nechtělo postávat na ulici, a tak tu nikdo nepískal.

Po večírku pozvali vojáky k zadním dveřím, aby si snědli takové zbytky, které nezkonzumovali zaměstnanci domácnosti: kousky masa a ryb, studenou zeleninu, napůl okousané dalamánky, jablka a hrušky. Jídlo jim hodili na selský stůl a všechno bylo nechutně smíchané dohromady, plátky šunky byly umazané od rybí paštiky, ovoce od šťávy z masa, chléb poprášený popelem z doutníků. Oni ale jedli v zákopech horší věci a od jejich snídaně v podobě ovesné kaše a slané tresky už uplynula dlouhá doba, takže se hladově cpali.

Nenáviděnou tvář prince Andreje Grigorij vůbec nezahlédl. Možná to tak bylo dobře.

Když odpochodovali zpět do kasáren a odevzdali zbraně, dostali na večer volno. Grigorij byl radostí bez sebe: má možnost navštívit Katěrinu. Zašel k zadnímu vchodu kasárenské kuchyně a vyžebral kus chleba a masa, aby jí je donesl: seržant má jistá privilegia. Pak si vyleštil boty a vyšel ven.

Vyborg, kde stála kasárna, se nacházel v severovýchodní části města a Katěrina žije přesně na opačném konci v jihozápadní čtvrti Narva – tedy za předpokladu, že ještě obývá jeho starý pokoj poblíž Putilovského závodu.

Kráčel na jih po Sampsonijevském prospektu a přes Litějnyj most do městského centra. Některé luxusní obchody měly ještě otevřeno, jejich okna jasně zářila elektrickými světly, ale mnohé byly už zavřené. V obyčejnějších krámech toho bylo ke koupi málo. Ve výloze pekařství ležel jediný koláč a rukou psaná cedule: „Chleba až zítra.“

Široký bulvár Něvského prospektu mu připomněl, jak tudy kráčel s matkou v onen osudný den roku 1905, kdy se stal svědkem toho, jak ji carovi vojáci zastřelili. Teď byl jedním z carových vojáků sám. On ale na ženy a děti střílet nebude. Kdyby se o to car pokusil nyní, nastaly by úplně jiné nepříjemnosti.

Spatřil deset či dvanáct mladých hrubiánů v černých kabátech a černých čepicích, kteří nesli portrét cara Mikuláše jako mladého muže; tmavé vlasy mu ještě neustupovaly a nazrzlá bradka byla bujná. Jeden z nich křikl: „Ať žije car!“ a všichni se zastavili, pozvedli čepice a jásali. Několik kolemjdoucích smeklo.

Grigorij se s takovými bandami setkal už dřív. Říkalo se jim Černosotněnci a tvořili součást Svazu ruského národa, což byli pravičáci, kteří si přáli návrat zlatého věku, kdy byl car nezpochybnitelným otcem svého lidu a Rusko nemělo žádné liberály, žádné socialisty a žádné židy. Jejich noviny financovala vláda a pamflety jim tiskli v suterénu policejního ústředí – podle informací, které bolševici získali od svých kontaktů na policii.

Grigorij procházel kolem s pohrdavým pohledem, ale jeden z nich mu zastoupil cestu: „Hej, ty tam! Proč nesmekneš?“

Grigorij šel dál bez odpovědi, avšak další člen bandy ho chytil za paži. „Co jsi zač, žid?“ zeptal se tento druhý muž. „Smekni!“

Grigorij tiše odpověděl: „Ještě jednou na mě sáhni a utrhnu ti tu tvoji zatracenou palici, křikloune usmrkanej.“

Muž couvl a pak nabídl Grigorijovi pamflet. „Přečtěte si tohle, příteli,“ řekl. „Vysvětluje se tu, jak židi vás vojáky zradili.“

„Uhni mi z cesty, nebo ti ten tvůj pitomej pamflet strčím do prdele,“ usadil ho Grigorij.

Muž se rozhlížel, aby našel podporu u kamarádů, jenže ti zrovna začali mlátit jakéhosi muže středního věku v kožešinové čepici. Grigorij šel pryč.

Když míjel vchod do jakéhosi obchodu zatlučeného prkny, oslovila ho nějaká žena. „Hej, fešáku,“ řekla. „Za rubl si to se mnou můžeš rozdat.“ Její slova byla slovy normální prostitutky, ale hlas ho překvapil: působil jako hlas vzdělané osoby. Ohlédl se za ní. Měla na sobě dlouhý kabát, a když na ni pohlédl, rozevřela ho, aby ukázala, že pod ním nic nemá, přestože byla zima. Bylo jí kolem třiceti, měla velká prsa a oblé břicho.

Grigorij pocítil nával touhy. Už léta neměl žádnou ženu. Prostitutky v zákopech byly sprosté, špinavé a nemocné. Avšak tato žena vypadala jako někdo, koho by mohl obejmout.

Zavřela kabát. „Ano, nebo ne?“

„Nemám peníze,“ upozornil ji Grigorij.

„Co máš v tomhle?“ ukázala hlavou na tlumok, který nesl.

„Nějaký zbytky jídla.“

„Udělám ti to za bochník chleba,“ nabídla mu žena. „Moje děti hladoví.“

Grigorij pomyslel na ta vnadná ňadra. „Kde?“

„Vzadu v obchodě.“

Aspoň nebudu bláznit ze sexuální frustrace, až se setkám s Katěrinou, pomyslel si. „Dobrá.“

Otevřela dveře, zavedla ho dovnitř, zavřela a zastrčila závoru. Prošli prázdným krámem a vešli do další místnosti. V nejasném světle od pouliční lampy Grigorij uviděl, že na podlaze leží matrace přikrytá dekou.

Žena se k němu obrátila a znovu rozevřela plášť. Zíral na chomáč tmavého ochlupení v jejím klíně. Vztáhla ruku. „Nejdřív ten chleba, prosím, seržante.“

Vytáhl z tlumoku velký bochník černého chleba a podal jí ho.

„Hned jsem zpátky,“ slíbila.

Vyběhla nahoru po schodech a otevřela dveře. Grigorij zaslechl dětský hlas. Pak nějaký muž zakašlal, byl to suchý, drásavý zvuk vycházející hluboko z prsou. Chvíli se ozývaly tlumené pohyby a tiché hlasy. Pak uslyšel znovu dveře a žena sešla dolů.

Svlékla si kabát a s roztaženýma nohama si lehla na záda na matraci. Grigorij si lehl vedle ní a objal ji. Měla pěknou, inteligentní tvář poznamenanou vráskami napětí. Řekla: „Hm, jsi tak silný!“

Hladil její jemnou pokožku, ale veškerá touha ho opustila. Celý výjev byl příliš žalostný: prázdný obchod, nemocný manžel, hladové děti a ženino předstírané koketování.

Rozepnula mu kalhoty a vzala do ruky ochablý penis. „Chceš ho vykouřit?“

„Ne.“ Posadil se a podal jí její kabát. „Oblečte si ho.“

Upozornila ho ustrašeným hlasem: „Ten chleba už nemůžete dostat zpátky – už je skoro snědený.“

Zavrtěl hlavou. „Co se vám stalo?“

Oblékla si kabát a zapnula knoflíky. „Nemáte cigaretu?“

Dal jí cigaretu a sám si vzal také jednu.

Vyfoukla kouř. „Měli jsme obuvnictví – vysoká jakost za rozumné ceny pro střední vrstvy. Manžel je dobrý obchodník a žili jsme si dobře.“ Z hlasu byla cítit zatrpklost. „Jenže v tomhle městě si už dva roky boty nikdo kromě šlechty nekoupil.“

„Nemohli jste dělat něco jiného?“

„Ano.“ Oči jí hněvivě zaplály. „Neseděli jsme jen tak s rukama v klíně a bezmocně nepřijímali osud. Manžel zjistil, že může zajistit dobré boty pro vojáky za poloviční cenu, než platila armáda. Všechny malé podniky, které dřív zásobovaly obchod, nutně potřebovaly zakázky. Takže šel na výbor pro válečný průmysl.“

„Co je to?“

„Vy jste tu dlouho nebyl, že, seržante. V dnešní době tady všechno, co funguje, řídí nezávislé výbory: vláda je příliš nekompetentní, než aby něco svedla dělat. Výbor pro válečný průmysl zásobuje armádu – nebo zásoboval, dokud byl ministrem války Polivanov.“

„Co se pokazilo?“

„Zakázku jsme dostali, manžel použil veškeré úspory, aby zaplatil ševce, a car potom Polivanova vyhodil.“

„Proč?“

„Polivanov dovolil, aby ve výboru zasedali volení zástupci dělníků, takže carevna si myslela, že musí být revolucionář. Zakázku tedy zrušili – a my jsme zkrachovali.“

Grigorij znechuceně zakroutil hlavou. „Myslel jsem, že praštěný jsou jenom velitelé na frontě.“

„Zkusili jsme i další věci. Manžel byl ochotný dělat jakoukoli práci, číšníka nebo řidiče tramvaje nebo by šel opravovat silnice, jenže nikdo nikoho nenajímal a on z těch starostí a nedostatku jídla onemocněl.“

„A vy teď děláte tohle.“

„Nejsem v tom moc dobrá. Ale někteří muži jsou hodní, jako vy. Jiní…“ Otřásla se a odvrátila tvář.

Grigorij dokouřil a vstal. „Sbohem. Nebudu se vás ptát na jméno.“

Vstala také. „Díky vám je moje rodina ještě naživu.“ Hlas se jí zadrhl. „A já nebudu muset až do zítřka na ulici.“ Stoupla si na špičky a zlehka ho políbila na rty. „Děkuju, seržante.“

Grigorij vyšel ven.

Ochladilo se. Pospíchal ulicemi Narvské čtvrti. Když už byl daleko od obuvníkovy manželky, znovu po ní zatoužil a s lítostí pomyslel na její měkké tělo.

Napadlo ho, že Katěrina stejně jako on měla jistě tělesné potřeby. Dva roky bez milostného vztahu je dlouhá doba pro mladou ženu – je jí teprve třiadvacet. Měla málo důvodů zachovávat věrnost Lvovi či Grigorijovi. Žena s malým dítětem dokáže odradit mnoho mužů, ale na druhou stranu Katěrina je velice žádoucí, nebo aspoň byla před dvěma roky. Možná že dnes večer nebude sama. To by bylo strašné.

Ke starému domovu přicházel podél železniční tratě. Zdá se mu to, nebo je ulice ubožejší než před dvěma lety? Vypadalo to, že tu mezitím nikdo nic nenatřel, neopravil, dokonce ani neuklidil. Všiml si fronty před pekárnou na rohu, přestože obchod byl zavřený.

Stále ještě měl klíč. Vešel do domu.

Po schodech stoupal s obavami. Nechce ji tu najít s nějakým mužem. Kéž by jí byl něco předem vzkázal, aby mohla zařídit, že bude sama.

Zaklepal.

„Kdo je?“

Zvuk jejího hlasu mu málem vehnal slzy do očí. „Návštěva,“ odpověděl chraplavě a otevřel dveře.

Stála u krbu s kastrolkem v ruce. Upustila ho, mléko se rozlilo a ona si rukama zakryla ústa. Slabě vykřikla.

„To jsem jen já,“ řekl Grigorij.

Na zemi vedle ní seděl chlapeček s plechovou lžící v ruce. Zřejmě zrovna přestal mlátit do prázdné konzervy. Chvíli se polekaně díval na Grigorije a pak začal natahovat moldánky.

Katěrina ho zvedla. „Nebreč, Voloďo,“ konejšila ho. „Nemusíš se bát.“ Uklidnil se. Katěrina dodala: „Tohle je tvůj táta.“

Grigorij si nebyl jistý, jestli si přeje, aby si Vladimír myslel, že on je jeho otec, ale tohle nebyla chvíle na nějaké dohady. Vešel do místnosti a zavřel za sebou dveře. Oba je objal, políbil dítě a pak vtiskl polibek na čelo i Katěrině.

Kousek ustoupil a podíval se na ně. Katěrina už nebyla to děcko se svěží tvářičkou, které zachránil před nevítanou pozorností policejního kapitána Pinského. Teď byla hubenější a měla unavený, znepokojený pohled.

Dítě se kupodivu Lvovi moc nepodobalo. Nebylo tu ani stopy po Lvově pohlednosti ani podmanivém úsměvu. Jestli si něčeho všiml, pak pronikavého pohledu Vladimírových modrých očí, jaký Grigorij vídal, když se podíval do zrcadla.

Grigorij se usmál. „Je krásnej.“

„Co se ti to stalo s uchem?“ zeptala se Katěrina.

Grigorij se dotkl zbytků pravého ucha. „Přišel jsem málem o celý v bitvě u Tannenbergu.“

„A ten zub?“

„Znelíbil jsem se jednomu oficírovi. Ten je ale už po smrti, takže jsem nad ním nakonec vyhrál.“

„Nejsi už tak hezkej.“

Nikdy předtím mu neřekla, že je hezký. „To jsou jen prkotiny. Mám štěstí, že žiju.“

Rozhlédl se po svém starém pokoji. Trošku se změnil. Na římsu, kam si Grigorij a Lev odkládali dýmky, tabák ve sklenici, zápalky a papírové smotky, postavila Katěrina hliněnou vázu, panenku a barevný obrázek Mary Pickfordové. Na okně visela záclona. Byla sešitá z odstřižků, stejně jako přikrývka, ale Grigorij nikdy žádnou záclonu neměl. Cosi ho také praštilo do nosu: nepřítomnost zápachu. Uvědomil si, že pokoj byl dříve prosycen pachem tabákového kouře, vařené kapusty a nemytých mužů, ale teď voněl čistotou.

Katěrina utřela rozlité mléko. „Zničila jsem Voloďovu večeři,“ povzdechla si. „Nevím, čím ho nakrmím. V prsou nemám žádný mlíko.“

„S tím se netrap.“ Grigorij vytáhl z tlumoku štangli salámu, kapustu a plechovku marmelády. Katěrina na to nevěřícně zírala. „Z kasárenský kuchyně,“ vysvětlil.

Otevřela marmeládu a strčila Vladimírovi do pusy trochu na lžičce. Snědl to a řekl: „Etě?“

Katěrina si také vzala lžičku a pak dala další dítěti. „To je jako pohádka,“ povzdechla si. „Tolik jídla! Nebudu muset spát před pekárnou.“

Grigorij se zamračil. „Co tím myslíš?“

Polkla další marmeládu. „Nikdy není dost chleba. Sotva v pekařství ráno otevřou, hned je všechen pryč. Jediná možnost je vystát si frontu. A když si do ní nestoupneš před půlnocí, tak je všechno vyprodaný, než se dostaneš k pultu.“

„Panebože.“ Ošklivil si myšlenku, že Katěrina musí spát na chodníku. „A co Voloďa?“

„Když jsem pryč, tak některá z holek dává pozor, jestli nekřičí. Stejně teď už spí celou noc.“

Žádný div, že byla obuvníkova žena ochotná vyspat se s Grigorijem za bochník chleba. Nejspíš ji přeplatil. „Jak to zvládáš?“

„Dostávám týdně v továrně dvanáct rublů.“

Udivilo ho to. „Ale to je dvakrát tolik, než jsi vydělala, když jsem odcházel!“

„Jenže taky nájem za tenhle pokoj býval čtyři ruble za tejden – teď to dělá osm. Takže mi zbydou čtyři ruble na všechno ostatní. A pytel brambor stával jeden rubl, teď stojí sedm.“

„Sedm rublů za pytel brambor!“ Grigorij se zhrozil. „Jak lidi žijou?“

„Všichni mají hlad. Děti dostanou nějakou nemoc a umřou. Starý lidi prostě zhasnou. Den ode dne je to horší a nikdo nic nedělá.“

Grigorije bolelo srdce. Zatímco trpěl ve vojsku, utěšoval se myšlenkou, že Katěrina a dítě jsou na tom líp, protože mají kde spát a dost peněz na jídlo. Něco si namlouval. Pomyšlení, že Katěrina musí nechávat Vladimíra doma a sama spí před pekárnou, ho naplňovalo vztekem.

Sedli si ke stolu a Grigorij nakrájel salám. „Trochu čaje by neuškodilo,“ prohodil.

Katěrina se usmála. „Čaj už jsem neměla rok.“

„Přinesu nějaký z kasáren.“

Katěrina jedla salám. Grigorij viděl, že se musí držet, aby ho nezhltla najednou. Zvedl Vladimíra a krmil ho marmeládou. Na salám byl přece jen trochu malý.

Grigorije se začínala zmocňovat bezstarostná spokojenost. Na frontě si v duchu představoval tento výjev: malý pokojík, stůl s jídlem, dítě, Katěrina. Teď se to vyplnilo. „Nemělo by být tak těžké to najít,“ pravil rozvážně.

„Co tím myslíš?“

„Jsme oba dva v pořádku a budeme pilně pracovat. Nechci nic jinýho než tohle: pokoj, něco k jídlu, odpočinek po práci. Měli bychom to mít každý den.“

„Zrazujou nás stoupenci Němců u carskýho dvora,“ povzdechla si.

„Vážně? Jak to?“

„Víš přece, že carevna je Němka.“

„Ano.“ Carova manželka se narodila jako princezna Alix Hessenská a Rýnská v německém císařství.

„A Stürmer je jasně Němec.“

Grigorij pokrčil rameny. Premiér Stürmer se narodil v Rusku, pokud Grigorij ví. Mnozí Rusové měli německá jména a naopak: obyvatelé obou zemí křižovali hranice po staletí.

„A Rasputin je proněmecký.“

„Vážně?“ Grigorij se domníval, že ten bláznivý mnich se zajímá převážně o to, aby uchvacoval ženy u dvora a získával vliv a moc.

„Jedou v tom všichni dohromady. Němci platili Stürmera, aby vyhladověl rolnictvo. Car telefonuje bratranci císaři Vilémovi a oznamuje mu, kde budou naše jednotky příště. Rasputin chce naši kapitulaci. A carevna a její dvorní dáma Anna Vyrubova spí s Rasputinem zároveň.“

Grigorij většinu z těch fám už slyšel. Nevěřil, že je dvůr proněmecký. Jsou jenom hloupí a nekompetentní. Jenže spousta vojáků takovým řečem věřila a soudě podle Katěriny, věřili jim i někteří z civilistů. Vysvětlit pravé důvody, proč Rusové prohrávají válku a umírají hladem, je úkolem bolševiků.

Dnes večer ale ne. Vladimír zíval a tak Grigorij vstal a začal ho v chůzi houpat na rukou, zatímco Katěrina vyprávěla. Povídala mu o životě v továrně, o ostatních nájemnících v domě a o lidech, které znal. Kapitán Pinskij je nyní nadporučíkem tajné policie a slídí po nebezpečných liberálech a demokratech. Po ulicích se toulají tisíce sirotků, kteří se živí krádežemi a prostitucí nebo umírají hladem a zimou. Konstantin, Grigorijův nejbližší přítel z Putilovského závodu, je nyní členem petrohradského bolševického výboru. Jediný, kdo bohatne, je rodina Vjalovových; ať byl sebevětší nedostatek čehokoli, vždycky dokázali prodávat vodku, kaviár, cigarety a čokoládu. Grigorij hleděl pozorně na její široká ústa a plné rty. Byla radost sledovat ji, jak mluví. Měla rozhodnou bradu a smělé modré oči, ale jemu přesto vždy připadala zranitelná.

Vladimír usnul, ukonejšen Grigorijovým pohupováním a Katěrininým hlasem. Grigorij ho opatrně položil na lůžko, které Katěrina vytvořila v rohu. Byl to jen pytel naplněný hadříky a přikrytý dekou, ale on se na něm pohodlně stočil a strčil si palec do pusinky.

Kostelní hodiny odbily devátou a Katěrina se zeptala: „V kolik musíš bejt zpátky?“

„V deset,“ odpověděl Grigorij. „Radši už půjdu.“

„Ještě ne.“ Objala ho kolem krku a políbila ho.

Byl to nádherný okamžik. Její rty byly měkké a pružné. Zavřel oči a na okamžik vdechoval vůni její pokožky. Pak se odtáhl. „Tohle není správný,“ řekl.

„Nebuď hlupák.“

„Miluješ Lva.“

Pohlédla mu do očí. „Byla jsem dvacetiletá venkovská holka a ve městě nová. Líbil se mi Lvův pěkný oblek, jeho cigarety a vodka, jeho štědrost. Byl okouzlující a hezký a byla s ním legrace. Jenže teď je mi třiadvacet a mám dítě – a kde je Lev?“

Grigorij pokrčil rameny. „Nevíme.“

„Ale ty jsi tady.“ Pohladila ho po tváři. Věděl, že by ji měl odstrčit, ale nedokázal to. „Platíš nájem a přinášíš jídlo pro moje dítě,“ pokračovala. „Copak nechápeš, že vidím, jakej jsem byla trouba, když jsem milovala Lva místo tebe? Copak si neuvědomuješ, že jsem teď chytřejší? Copak ti nedošlo, že jsem se tě naučila milovat?“

Grigorij na ni zíral, neschopen uvěřit tomu, co slyší.

Modré oči se na něj upřímně upíraly. „Je to tak,“ ujistila ho. „Já tě miluju.“

Zasténal, zavřel oči, vzal ji do náruče a poddal se.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Listopad až prosinec 1916

E

thel Williamsová si s obavou prohlížela seznam mrtvých v novinách. Našla tu několik Williamsů, ale žádného desátníka Williamse z Velšských střelců. S tichou děkovnou modlitbou noviny složila, podala je Berniemu Leckwithovi a dala vařit konvici s vodou na kakao.

Nemohla si být jistá, že je Billy naživu. Mohl padnout v několika posledních dnech či hodinách. Pronásledovala ji vzpomínka na den telegramů v Aberowenu a na tváře žen pokřivené strachem a žalem, na tváře, které už navždy ponesou kruté stopy zpráv, jež toho dne vyslechly. Styděla se za sebe a za své pocity radosti, že Billy není mezi mrtvými.

Do Aberowenu stále přicházely další a další telegramy. Bitva na Sommě toho prvního dne neskončila. V průběhu července, srpna, září a října vysílala britská armáda své vojáky přes území nikoho, aby je nadále kosily kulomety. Noviny znovu a znovu oslavovaly vítězství, ale telegramy vyprávěly jiný příběh.

Bernie seděl u Ethel v kuchyni, jak to ostatně dělal většinu večerů. Malý Lloyd si „strýčka“ Bernieho oblíbil. Obvykle seděl u něj na klíně a Bernie mu nahlas předčítal z novin. Dítě mělo sotva ponětí, co ta slova znamenají, ale zřejmě se mu to stejně líbilo. Dnes večer byl však Bernie z nějakého důvodu napjatý a Lloydovi nevěnoval pozornost.

Mildred sešla dolů s čajovou konvicí. „Půjč nám lžičku čaje, Eth,“ poprosila.

„Posluž si, víš, kde je. Nechceš místo toho hrnek kakaa?“

„Ne, díky, po kakau jsem vždycky celá nafouklá. Ahoj, Bernie, co dělá revoluce?“

Bernie vzhlédl od novin a usmál se. Měl Mildred rád. Každý ji měl rád. „Revoluce se trošku odložila,“ odpověděl.

Mildred nasypala čajové lístky do konvice. „Nějaká zpráva od Billyho?“

„V poslední době nic,“ odpověděla Ethel. „A co ty?“

„Nic už pár týdnů.“

Ethel sbírala vždycky ráno poštu ze země v hale, takže věděla, že Mildred dostávala často dopisy od Billyho. Ethel předpokládala, že to jsou milostné dopisy: proč jinak by nějaký kluk psal sestřině nájemnici? Mildred očividně opětovala Billyho city: pravidelně se vyptávala na zprávy o něm, přičemž se tvářila nenuceně, ale zamaskovat úzkost se jí nedařilo.

Ethel měla Mildred ráda, jenom přemýšlela, jestli je osmnáctiletý Billy připraven vzít na svá bedra starost o třiadvacetiletou ženu a dvě nevlastní děti. Pravda, Billy byl odjakživa na svůj věk mimořádně vyspělý a zodpovědný. A než válka skončí, mohl by být o pár let starší. Ať tak či onak, Ethel si přála jen jediné: aby se vrátil domů živý. Co bude potom, na tom už nebude moc záležet.

Ethel poznamenala: „Na seznamu padlých v dnešních novinách jeho jméno není, díky Bohu.“

„Ráda bych věděla, kdy dostane dovolenou.“

„Je pryč teprve pět měsíců.“

Mildred odložila konvici. „Ethel, můžu se tě na něco zeptat?“

„Ovšem.“

„Přemejšlím, že bych se postavila na vlastní nohy – teda jako švadlena.“

Ethel to překvapilo. Mildred dělá teď u Mannieho Litova mistrovou, takže dostává vyšší mzdu.

Mildred pokračovala: „Mám kamarádku, která mi může dát práci kolem klobouků – přišívat na ně závoje, stuhy, pera a korálky. Je to odborná práce a platí se o moc líp než šití uniforem.“

„To zní bezvadně.“

„Jediná věc je, že bych musela pracovat doma, aspoň ze začátku. Pozdějc bych ráda zaměstnala pár dalších holek a sehnala nějakou malou dílnu.“

„Ty opravdu koukáš dopředu!“

„Musím, ty ne? Až válka skončí, na uniformy se každej vykašle.“

„To je fakt.“

„Takže by ti nevadilo, kdybych si na nějakou dobu udělala nahoře dílnu?“

„Ovšemže ne. Hodně štěstí!“

„Dík.“ Z náhlého podnětu políbila Ethel na tvář, pak popadla konvici a šla.

Lloyd zívl a zamnul si oči. Ethel ho zvedla a položila do postele v předním pokoji. Chvilku ho láskyplně pozorovala, jak se hrouží do spánku. Jeho bezmoc ji jako vždy chytla za srdce. Až vyrosteš, bude svět lepší, Lloyde, slibovala tiše. Postaráme se o to.

Když se vrátila do kuchyně, pokusila se dostat Bernieho ze skleslé nálady. „Mělo by být víc knížek pro děti,“ poznamenala.

Přikývl. „Rád bych, aby měla každá knihovna malé oddělení dětské literatury.“ Mluvil, ale zrak od novin nezvedl.

„Třeba kdybyste to udělali vy knihovníci, povzbudilo by to nakladatele, aby jich vydávali víc.“

„V to právě doufám.“

Ethel přiložila do kamen a nalila jim oběma kakao. Bernie obvykle takhle odtažitý nebýval. Obyčejně si tyto večery plné pohody užíval. Oba dva přišli odjinud, velšská dívka a žid, ne že by v Londýně nebylo dost Velšanů a židů. Ať už z jakéhokoli důvodu, během těch dvou let, kdy Ethel žila v Londýně, se s ním hodně spřátelila, stejně jako s Maud a Mildred.

Měla představu, co se mu honí hlavou. Minulý večer jeden skvělý mladý řečník z Fabiánské společnosti promluvil na schůzi místní organizace labouristické strany na téma „poválečný socialismus“. Ethel se s ním přela a on z ní byl očividně celý pryč. Po schůzi s ní flirtoval, přestože každý věděl, že je ženatý, a ji ta pozornost těšila, aniž ji brala vážně. Ovšem Bernie asi žárlí.

Rozhodla se, že ho nechá, ať si mlčí, když se mu chce. Seděla u kuchyňského stolu a otevřela velkou obálku plnou dopisů, které napsali muži na frontě. Čtenářky Vojákovy manželky zasílaly do novin dopisy svých manželů a noviny jim za každý uveřejněný dopis zaplatily šilink. Dopisy poskytovaly pravdivější obrázek o životě na frontě než cokoli, co uveřejňoval konvenční tisk. Většinu článků ve Vojákově manželce psala Maud, ale tyhle dopisy, to byl Ethelin nápad a ona si také tuto stránku, která se stala z celých novin nejoblíbenější, editovala.

Dostala nabídku na lépe placenou práci na plný úvazek jako aktivistka pro Národní odborový svaz pracovníků oděvního průmyslu, ale odmítla to, protože chtěla zůstat s Maud a pokračovat v zahájených kampaních.

Přečetla pět šest dopisů, pak si povzdechla a podívala se na Bernieho. „Člověk by si myslel, že se lidi obrátí proti válce,“ poznamenala.

„A oni nic,“ přikývl. „Podívej se na výsledky těch voleb.“

Minulý měsíc se v Ayrshiru konaly doplňovací volby – tajné hlasování v jediném volebním okrsku v důsledku úmrtí člena parlamentu. Proti konzervativci generálporučíkovi Hunter-Westonovi, který bojoval na Sommě, kandidoval mírový kandidát reverend Chalmers. Generál zvítězil drtivou většinou 7149 hlasů proti 1300.

„To dělají noviny,“ poznamenala Ethel otráveně. „Co zmůže náš malý plátek při prosazování míru, když proti nám stojí celá propagandistická mašinérie toho mizernýho Northcliffa?“ Žhavý militarista lord Northcliffe vlastnil The Times a Daily Mail.

„Tady nejde jen o noviny,“ upozornil Bernie. „V tom jsou peníze.“

Bernie věnoval hodně pozornosti vládním financím, což bylo zvláštní u člověka, který neměl nikdy víc než pár šilinků. Ethel vycítila příležitost, jak ho vytáhnout ze skleslé nálady, a tak se zeptala: „Co tím myslíš?“

„Před válkou vláda utrácela asi půl milionu liber denně za všechno – vojsko, soudy a vězení, vzdělání, penze, řízení kolonií, za všechno.“

„Tolik!“ Vřele se na něj usmála. „Tyhle statistické údaje vždycky znal táta.“

Napil se kakaa a řekl: „Hádej, kolik utrácíme teď.“

„Dvakrát tolik? Milion denně? To zní nemožně.“

„Jsi vedle jak ta jedle. Válka stojí pět milionů liber denně. To je desetkrát tolik, co normální výdaje za řízení země.“

Ethel byla v šoku. „Kde se ty peníze berou?“

„To je ten problém. Půjčujeme si je.“

„Ale vždyť válka se vleče už přes dva roky. To jsme si museli vypůjčit… skoro čtyři miliardy liber!“

„Tak nějak. Pětadvacet let normálních výloh.“

„Jak to vůbec kdy splatíme?“

„Nikdy to nemůžeme splatit. Vláda, která by se pokusila zavést daně, které by postačovaly na zaplacení té půjčky, by čelila revoluci.“

„Co se tedy stane?“

„Jestli válku prohrajeme, naši věřitelé – hlavně Američani – zbankrotujou. A jestli vyhrajeme, přinutíme zaplatit Němce. Používá se pro to slovo ‚reparace‘.“

„Jak to zvládnou oni?“

„Budou hladovět. Jenže každému je jedno, co se stane poraženým. Navíc Němci udělali totéž Francouzům v roce 1871.“ Vstal a odnesl hrnek do dřezu. „Takže teď jistě chápeš, proč nemůžeme uzavřít s Němci mír. Kdo by potom zaplatil účet?“

Ethel byla konsternovaná. „A tak musíme posílat kluky na smrt do zákopů. Protože nemůžeme zaplatit. Chudák Billy. V jakém hnusném světě to žijeme.“

„Ale my ho změníme.“

V to doufám, pomyslela si Ethel. Bernie věřil, že k tomu bude zapotřebí revoluce. Ethel četla o Francouzské revoluci a věděla, že taková věc vždycky nedopadne, jak lidé zamýšleli. Ať tak či onak, byla rozhodnutá, že Lloyd povede lepší život.

Chvíli seděli potichu a pak Bernie vstal. Šel ke dveřím, jako by chtěl odejít, ale pak si to rozmyslel. „Ten včerejší řečník byl zajímavý.“

„To jo,“ přikývla.

„Taky chytrý.“

„Ano, byl chytrý.“

Bernie si opět sedl. „Ethel… před dvěma roky jsi mi řekla, že chceš přátelství, a ne milostný poměr.“

„Bylo mi líto, že jsem ranila tvoje city.“

„Líto ti to být nemusí. Naše přátelství je ta nejlepší věc, která mě v životě potkala.“

„I mně se to líbí.“

„Řekla jsi, že brzo zapomenu na nějaké cukrování a budeme prostě kamarádi. Ale mýlila ses.“ Předklonil se na židli. „Jak jsem tě líp poznal, jen jsem se do tebe ještě víc zamiloval.“

Ethel viděla touhu v jeho očích a bylo jí strašlivě líto, že jeho city nemůže opětovat. „Já tě mám taky moc ráda,“ ujistila ho. „Ale ne tímhle způsobem.“

„Jaký má smysl zůstávat sama? Máme se rádi. Jsme tak dobrý tým. Máme stejné ideály, stejné životní cíle, podobné názory – patříme k sobě.“

„Manželský svazek je víc než tohle.“

„Já vím. A toužím sevřít tě v náručí.“ Pohnul pažemi, jako by je chtěl vztáhnout a dotknout se jí, ale ona překřížila nohy a obrátila se na židli bokem. Stáhl ruce a jeho obvykle přívětivý výraz pokřivil hořký úsměv. „Nejsem ten nejpohlednější muž, kterého jsi kdy potkala. Ale myslím, že tě nikdo nikdy nemiloval tak jako já.“

V tom měl pravdu, uvědomila si smutně. Mnoho mužů o ni stálo a jeden ji svedl, avšak žádný z nich neprojevoval takovou trpělivou oddanost jako Bernie. Kdyby se za něj provdala, mohla by si být jistá, že to bude navždy. A kdesi v nitru po tom toužila.

Bernie vycítil její zaváhání. „Vem si mě, Ethel. Miluju tě. Obětuju celý život, abych tě udělal šťastnou. Nic jiného si nepřeju.“

Potřebuje vůbec nějakého muže? Nešťastná není. Lloyd se svým klopýtáním, s pokusy mluvit a s tou nekonečnou zvídavostí je její neutuchající radost. Ten jí stačí.

„Malý Lloyd potřebuje otce,“ pokračoval Bernie.

Bodl ji pocit viny. Bernie už tuhle roli částečně sehrává. Neměla by si vzít Bernieho kvůli Lloydovi? Ještě není pozdě, aby mu mohl začít říkat „tati“.

Znamenalo by to ovšem, že se vzdá té slabé naděje, která jí zůstala, že najde znovu nesmírnou vášeň, jakou prožila s Fitzem. Ještě teď, když si na to vzpomněla, zmocnil se jí nával touhy. Jenže co jsem z toho milostného poměru získala, ptala se sama sebe, když se pokusila přemýšlet věcně, navzdory svým citům. Fitz mě zklamal, rodina mě odvrhla a já musela z domova. Proč bych to chtěla prožít znovu?

Ať se však namáhala sebevíc, nedokázala se přimět, aby Bernieho nabídku přijala. „Budu o tom přemýšlet,“ slíbila.

Rozzářil se. Byla to jasně pozitivnější odpověď, než v jakou se odvažoval doufat. „Přemýšlej, jak dlouho chceš,“ souhlasil. „Já počkám.“

Otevřela mu domovní dveře. „Dobrou noc, Bernie.“

„Dobrou noc, Ethel.“ Předklonila se a nastavila mu tvář. Jeho rty spočinuly na chvíli na její kůži. Ihned se zase stáhla. Chytil ji za zápěstí. „Ethel…“

„Hezky se vyspi, Bernie,“ popřála mu.

Zaváhal, pak přikývl. „Ty taky,“ řekl a vyšel ven.

{II}

Tu noc, kdy se v listopadu 1916 konaly volby, si Gus Dewar myslel, že se jeho kariéra v politice chýlí ke konci.

Byl v Bílém domě, bral telefony a předával vzkazy prezidentu Wilsonovi, který pobýval se svou druhou manželkou Edith v Shadow Lawn, novém letním sídle Bílého domu v New Jersey. Poštovní služba zasílala noviny z Washingtonu do Shadow Lawn každý den, někdy však prezident potřeboval dostat zprávu rychleji.

V devět hodin toho večera už bylo jasné, že republikán, soudce Nejvyššího soudu jménem Charles Evans Hughes, zvítězil ve čtyřech nerozhodných státech: v New Yorku, Indianě, Connecticutu a v New Jersey.

Tato skutečnost však Guse nezasáhla, dokud mu kurýr nepřinesl ranní vydání newyorských novin a on neuviděl titulek:

ZVOLENÝ PREZIDENT HUGHES

Vyděsil se. Myslel si, že vyhrává Woodrow Wilson. Voliči nezapomněli, jak si šikovně poradil při krizi Lusitanie: podařilo se mu zůstat neoblomný vůči Němcům, zatímco stále zachovával neutralitu. Heslo Wilsonovy volební kampaně znělo: „Uchránil nás války.“

Hughes obvinil Wilsona, že Ameriku nepřipravil na válku, jenže to mělo opačný účinek. Američané byli rozhodnuti více než jindy zůstat nezúčastnění poté, co Británie brutálně potlačila Velikonoční povstání v Dublinu. Británie nezacházela s Iry o nic lépe než Němci s Belgičany, tak proč by se Amerika měla stavět na něčí stranu?

Gus si přečetl noviny, pak si povolil kravatu a natáhl se na gauč v místnosti vedle Oválné pracovny. Zneklidňovalo ho pomyšlení, že bude muset opustit Bílý dům. Pracovat pro Wilsona se pro něj stalo zásadní hodnotou. Gusův milostný život představoval sérii katastrof, ale aspoň věděl, že on sám má nějakou cenu pro prezidenta Spojených států.

Jeho obavy nebyly pouze sobecké. Wilson byl odhodlaný vytvořit mezinárodní řád, na jehož základě by se dalo vyhnout válkám. Stejně jako bezprostřední sousedé už neřeší hraniční spory šestirannými revolvery, musí přijít doba, kdy i jednotlivé země přednesou své rozepře nezávislému soudu. Britský ministr zahraničí sir Edward Grey použil v dopisu Wilsonovi slova „společnost národů“ a prezidentovi se tento slovní obrat zalíbil. Kdyby Gus mohl napomoct tohoto Wilsonova záměru dosáhnout, jeho život by dostal nějaký smysl.

Teď to ale vypadá, jako by se tento sen neměl uskutečnit, pomyslel si a upadl do zklamaného spánku.

Brzy ráno ho probudil telegram, v němž stálo, že Wilson zvítězil v Ohiu – dělnickém státě, kde se lidem líbilo, že prezident trvá na osmihodinové pracovní době – a také v Kansasu. Wilson se ocitl zpět ve hře. Chvíli poté zvítězil téměř o tisíc hlasů i v Minnesotě.

Přece jen ještě není po všem a Gusovi se zvedla nálada.

Do středečního večera vedl Wilson s 264 hlasy proti 254, tedy měl o deset víc. Jenže jeden stát, Kalifornie, ještě výsledky nevyhlásil a Kalifornie vládla 13 hlasy. Prezidentem se stane ten, kdo vyhraje v Kalifornii.

Telefon se odmlčel. Gus neměl dohromady co na práci. Sčítání hlasů v Los Angeles postupovalo pomalu. Každou neotevřenou schránku hlídali ozbrojení demokraté, kteří se domnívali, že manipulace je okradla o vítězství v prezidentských volbách v roce 1876.

Výsledky byly stále ještě velice nejisté, když Gusovi zavolali z haly, že má návštěvu. K jeho překvapení za ním přišla Rosa Hellmanová, někdejší redaktorka Buffalo Anarchist. Guse to potěšilo: rozhovor s Rosou byl vždycky zajímavý. Vzpomněl si, že jakýsi anarchista zavraždil v roce 1901 v Buffalu prezidenta McKinleye. Nicméně prezident Wilson je daleko v New Jersey, a tak přivedl Rosu do pracovny a nabídl jí šálek kávy.

Měla na sobě červený kabát. Když jí ho Gus pomáhal svléknout, tyčil se nad ní. Zachytil vůni lehkého květinového parfému.

„Když jsme se viděli posledně, řekla jsi mi, že jsem zatracenej trouba, že jsem se zasnoubil s Olgou Vjalovovou,“ připomněl jí, zatímco věšel její kabát na věšák.

Zatvářila se rozpačitě. „Omlouvám se.“

„Hm, jenže jsi měla pravdu.“ Změnil téma hovoru. „Takže ty teď pracuješ pro tiskovou agenturu?“

„Přesně tak.“

„Jako jejich washingtonský dopisovatel.“

„Ne, jsem jeho jednooká asistentka.“

Nikdy předtím se o své vadě na kráse nezmínila. Gus zaváhal a pak řekl: „Kdysi jsem se divil, proč nenosíš pásku přes oko. Teď jsem ale rád. Jsi prostě krásná žena s jedním zavřeným okem.“

„Díky. Jsi laskavý člověk. Co vlastně děláš pro prezidenta?“

„Kromě toho, že zvedám telefon, když zazvoní… pročítám opatrnická hlášení ministerstva zahraničí a pak říkám Wilsonovi pravdu.“

„Například…?“

„Naši velvyslanci v Evropě tvrdí, že cíle operace na Sommě bylo v některých, ale ne ve všech aspektech dosaženo a že obě strany utrpěly těžké ztráty na životech. Je skoro nemožné prokázat, že toto konstatování je chybné – a prezidentovi to neřekne nic. Takže já mu říkám, že Somma znamená pro Brity katastrofu.“ Pokrčil rameny. „Nebo jsem to tak aspoň dělal. Moje práce možná skončí.“ Své skutečné pocity skrýval. Vyhlídka, že by Wilson prohrál, byla pro něj strašná.

Přikývla. „V Kalifornii se znovu sčítají hlasy. Hlasoval skoro milion lidí a rozdíl je asi pět tisíc.“

„Tolik toho závisí na rozhodnutí malého počtu nevalně vzdělaných lidí.“

„To je demokracie.“

Gus se usmál. „Je to hrozný způsob, jak spravovat nějakou zemi, jenže každý jiný systém je ještě horší.“

„Jestli Wilson vyhraje, co bude jeho nejvyšší priorita?“

„Neoficiálně?“

„Samozřejmě.“

„Mír v Evropě,“ prohlásil Gus bez zaváhání.

„Vážně?“

„On vlastně nebyl nikdy moc srozuměn s tím heslem ‚Uchránil nás války‘. Tahle záležitost není zcela v jeho rukou. Možná do toho budeme zataženi, ať se nám to líbí nebo ne.“

„Co ale může dělat?“

„Bude tlačit na obě strany, aby našly kompromis.“

„Může uspět?“

„To nevím.“

„Určitě se nemůžou vzájemně v jednom kuse zabíjet, jak to dělají na Sommě.“

„Bůhví.“ Znovu změnil téma hovoru. „Pověz mi, co je nového v Buffalu.“

Věnovala mu upřímný pohled. „Chceš vědět o Olze, nebo je to moc žinantní?“

Gus pohlédl stranou. Co by mohlo být víc žinantní? Nejdřív dostal od Olgy pár řádků, v nichž rušila zasnoubení. Zoufale se omlouvala, ale žádné vysvětlení mu neposkytla. Gus to takhle nehodlal přijmout a odepsal jí, že se s ní chce osobně sejít. Nechápal to a dohadoval se, že na ni někdo vyvíjí nátlak. Ale později toho dne jeho matka přes síť svých klevetných přítelkyň zjistila, že si Olga bude brát otcova šoféra. „Ale proč?“ ptal se sklíčený Gus a matka mu odpověděla: „Můj milý chlapče, existuje pouze jediný důvod, proč si děvče bere šoféra.“ Nechápavě na ni civěl a matka nakonec dodala: „Musí být těhotná.“ Byl to ten nejvíce ponižující okamžik Gusova života a ještě po roce sebou bolestně trhl, kdykoli si na to vzpomněl.

Rosa mu četla v tváři. „Neměla jsem se o ní zmiňovat. Promiň.“

Gus cítil, že by možná měl vědět to, co vědí všichni kolem. Lehce se dotkl Rosiny ruky. „Děkuju ti za upřímnost. Mám to radši. A ano, jsem zvědavý, co je s Olgou.“

„Vzali se v ruském ortodoxním kostele na Ideal Street a svatební hostina se konala v hotelu Statler. Pozvali šest set lidí a Josef Vjalov najal taneční sál a jídelnu a podával všem kaviár. Byla to nejokázalejší svatba v dějinách Buffala.“

„Jaký je její manžel?“

„Lev Peškov je hezký, okouzlující a naprosto nedůvěryhodný. Jakmile se na něj podíváš, poznáš, že je to mizera. A teď je z něj zeť jednoho z nejbohatších mužů v Buffalu.“

„A dítě?“

„Holčička se jmenuje Darja, ale říkají jí Daisy. Narodila se v březnu. A Lev už ovšem není šoférem. Myslím, že šéfuje jednomu z Vjalovových nočních klubů.“

Povídali si asi hodinu, pak ji Gus doprovodil ze schodů a zavolal drožku, aby ji odvezla domů.

Druhý den časně ráno dostal telegram s výsledky z Kalifornie. Wilson zvítězil ziskem 3777 hlasů. Byl znovu zvolen prezidentem.

Gus byl v povznesené náladě. Má před sebou další čtyři roky, aby se pokusili dosáhnout všeho, co si předsevzali. Za čtyři roky by mohli změnit svět.

Stále ještě nespouštěl zrak z telegramu, když zazvonil telefon.

Zvedl ho a slyšel telefonního operátora: „Máte hovor z Shadow Lawn. Chce s vámi mluvit prezident, pane Deware.“

„Děkuju.“

Chvíli nato uslyšel Wilsonův známý hlas. „Dobré ráno, Gusi.“

„Gratuluju, pane prezidente.“

„Děkuju vám. Sbalte si věci. Chci, abyste jel do Berlína.“

{III}

Když Walter von Ulrich přijel domů na dovolenou, matka uspořádala večírek. V Berlíně se nekonalo mnoho večírků. Nakoupit jídlo bylo obtížné i pro zámožnou ženu s vlivným manželem. Suzanne von Ulrich se necítila dobře: byla hubená a v jednom kuse kašlala. Velice si však přála pro Waltera něco udělat.

Otta měl sklep plný dobrého vína, které nakoupil před válkou. Suzanne se rozhodla, že uspořádá odpolední recepci, takže nebude muset obstarávat kompletní večeři. Podávalo se tedy malé občerstvení v podobě uzených ryb a sýra na trojúhelníčcích opečeného chleba a jako náhrada za chudé jídlo se rozlévalo nekonečné množství šampaňského.

Walter byl za ten nápad vděčný, ale o žádný večírek vlastně nestál. Měl dva týdny, kdy nemusí být na bojišti, a jediné, po čem toužil, byla měkká postel, suché oblečení a možnost lenošit celý den v elegantním salonu v domě rodičů, dívat se z okna a myslet na Maud nebo sedět u křídla Steinway a hrát Schubertovu „Frühlingsglaube“: „Teď se musí všechno, všechno změnit.“

Jak lehkovážně si tehdy v srpnu 1914 s Maud říkali, že se spolu o Vánocích opět setkají! Už uplynuly více než dva roky od chvíle, kdy hleděl do její půvabně tváře. A Německu nejspíš bude trvat další dva roky, než vyhraje válku. Walter mohl jen doufat, že se Rusko zhroutí a umožní Němcům, aby soustředili síly na masivní konečný útok na západě.

Walter měl nyní občas potíže, aby si Maud v duchu představil, a musel se podívat na omšelou a vybledlou fotografii z časopisu, kterou s sebou nosil: Lady Maud Fitzherbertová je vždy oblečena podle poslední módy. Večírek bez ní ho netěšil. Když se teď na něj chystal, najednou by byl raději, kdyby se matka nebyla obtěžovala.

Dům vypadal zanedbaně. Neměli dost služebnictva, které by ho udržovalo jako ze škatulky. Muži sloužili v armádě, z žen se staly průvodčí v tramvajích a poštovní doručovatelky a starší personál, který zde zůstal, se s udržením matčiných požadavků na čistotu a dokonalost potýkal s malými úspěchy. Dům působil chladně a ušmudlaně. Příděly uhlí nestačily na spuštění ústředního topení, a tak matka dala samostatná kamna do haly, do jídelny i do salonu, ovšem ta nedokázala listopadový chlad Berlína zahnat.

Walter se nicméně rozveselil, když se nedostatečně vytopené pokoje začaly plnit mladými lidmi a v hale spustila malá kapela. Mladší sestra Greta pozvala všechny své přátele. Uvědomil si, jak moc mu společenský život chyběl. Líbilo se mu pozorovat dívky v krásných dlouhých šatech a muže v bezvadných oblecích. Těšilo ho vtipkování, flirtování a klevetění. Diplomatem byl hrozně rád – ten život mu vyhovoval. Okouzlovat a vést nezávaznou konverzaci pro něj bylo hračkou.

V domě Ulrichových sice nebyl taneční sál, ale lidé začali tančit na dlážděné podlaze v hale. Walter si několikrát zatančil s Gretinou nejlepší kamarádkou Monikou von der Helbard, vysokou, ztepilou dívkou s dlouhými rusými vlasy; připomínala mu obrazy anglických umělců, kteří se nazývali prerafaelité.

Nalil jí sklenici šampaňského a posadil se k ní. Vyptávala se ho, stejně jako to dělali všichni ostatní, jaké je to v zákopech. Obvykle odpovídal, že je to tvrdý život, ale že muži jsou v dobré náladě a nakonec zvítězí. Monice řekl z nějakého důvodu pravdu. „Nejhorší na tom je, že to nemá smysl,“ přiznal. „Nacházíme se stále ve stejném postavení, tu získáváme a tu zase ztrácíme pár metrů území, trvá to už dva roky a já nevidím, jak by se to mělo změnit na základě toho, co nejvyšší velení dělá – nebo dokonce co by dělat mohlo. Trpíme zimou, hladem, máme kašel, nemocné nohy z dlouhého stání v mokru a chladu, máme zažívací potíže a nudíme se až k pláči – a to všechno pronic zanic.“

„Tohle ale v novinách nepíšou,“ namítla. „To je hrozně smutné.“ Soucitně mu stiskla paži. Její dotek na něj zapůsobil téměř jako elektrický šok. Kromě jeho rodiny se ho žádná žena nedotkla už dva roky. Náhle ho napadlo, jak úžasné by bylo vzít Moniku do náruče, přitisknout k sobě její teplé tělo a políbit ji na rty. Její jantarové oči na něj hleděly upřímně a on si po chvíli uvědomil, že mu čte myšlenky. Přišel na to, že ženy často vědí, co si muži myslí. Pocítil rozpaky, ale jí to zřejmě nevadilo, a to pomyšlení ho ještě víc vzrušilo.

Někdo se k nim blížil a Walter nepříjemně vyrušen vzhlédl, protože si myslel, že nějaký muž chce Moniku požádat o tanec. Pak poznal známou tvář. „Panebože!“ zvolal. Jméno se mu vynořilo z mysli: jako všichni dobří diplomaté měl výbornou paměť na lidi. „Nejste Gus Dewar?“ zeptal se anglicky.

Gus odpověděl německy. „Správně, ale můžeme mluvit německy. Jak se daří?“

Walter vstal a podal mu ruku. „Smím vám představit slečnu Moniku von der Helbard? Tohle je Gus Dewar, poradce prezidenta Woodrowa Wilsona.“

„Jsem velice potěšena, že vás poznávám, pane Deware,“ řekla. „Nechám vás, pánové, abyste si popovídali.“

Walter s pocity lítosti a trochu i viny sledoval, jak Monika odchází. Na chvíli zapomněl, že je ženatý.

Pohlédl na Guse. Tohoto Američana si oblíbil ihned, když se spolu setkali v Tŷ Gwyn. Gus vypadal zvláštně, měl velkou hlavu na dlouhém, hubeném těle, ale byl chytrý jako liška. Tehdy byl čerstvým absolventem Harvardu a choval se s půvabnou ostýchavostí, ovšem dva roky práce v Bílém domě mu dodaly zdravou míru sebedůvěry. Neforemný pánský oblek, jaký nosili Američané, na něm vypadal elegantně. Walter se usmál. „Rád vás vidím. Moc lidí sem teď o dovolené nemíří.“

„Já vlastně žádnou dovolenou nemám,“ odvětil Gus.

Walter čekal, až Gus ještě něco dodá, a když nic neříkal, pobídl ho. „Co tedy?“

„Spíš si chci namočit palec do vody, jestli je dost teplá, aby si v ní prezident mohl zaplavat.“

Takže tohle je úřední záležitost. „Chápu.“

„Abych se vyjádřil přesně,“ Gus znovu zaváhal a Walter trpělivě čekal. Nakonec Gus pronesl tlumeným hlasem. „Prezident Wilson si přeje, aby Němci a Spojenci zahájili mírové rozhovory.“

Walterovi se prudce rozbušilo srdce, ale zvedl skepticky obočí. „On poslal vás, abyste to vyřídil mně?“

„Víte přece, jak to chodí, prezident nemůže dát v sázku veřejné odmítnutí – vypadal by slabý. Samozřejmě by mohl požádat našeho velvyslance tady v Berlíně, aby promluvil s vaším ministrem zahraničí. Jenže pak by celá záležitost dostala oficiální punc a dřív nebo později by to uniklo ven. Takže požádal svého nejmladšího poradce, tedy mě, abych zajel do Berlína a použil některé kontakty, které jsem tu navázal v roce 1914.“

Walter přikývl. Ve světě diplomacie se tímto způsobem už udělalo hodně. „Jestliže vás odmítneme, nikdo se to nemusí dozvědět.“

„A i když se ta zpráva dostane ven, bude to znamenat jenom to, že nějací mladí muži na nižších pozicích jednali z vlastní iniciativy.“

To dávalo smysl a Waltera to začínalo velice zajímat. „Co přesně pan Wilson chce?“

Gus se zhluboka nadechl. „Kdyby váš císař napsal Spojencům, že navrhuje uspořádat mírovou konferenci, pak by prezident Wilson veřejně ten návrh podpořil.“

Walter potlačil povznášející pocit. Tento neočekávaný soukromý rozhovor by mohl mít důsledky, které by otřásly světem. Je opravdu možné, že by noční můra zákopů mohla skončit? A že by znovu mohl spatřit Maud po měsících, spíše než po letech? V duchu sám sebe napomenul, aby se tím nenechával unést. Takovéhle neoficiální oťukávání obvykle nikam nevede. Ale nemohl si pomoct, byl nadšený. „To je tedy něco, Gusi,“ řekl. „Jste si jistý, že to Wilson myslel vážně?“

„Naprosto. Byla to první slova, která mi řekl, sotva vyhrál volby.“

„Jakou má motivaci?“

„Nechce zatáhnout Ameriku do války. Je tu ovšem nebezpečí, že do ní budeme vtaženi tak jako tak. On si přeje mír. A pak chce, aby vznikl nový mezinárodní systém, který zajistí, že podobná válka se už nikdy nebude opakovat.“

„Jsem pro všemi deseti,“ přikývl Walter. „Co chcete, abych udělal?“

„Promluvte se svým otcem.“

„Jemu se ten návrh možná nebude líbit.“

„Použijte své přesvědčovací schopnosti.“

„Udělám, co budu moct. Najdu vás na americké ambasádě?“

„Ne. Tohle je soukromá návštěva. Ubytoval jsem se v hotelu Adlon.“

„Ovšem, Gusi,“ pousmál se Walter. Adlon byl nejlepší hotel ve městě a kdysi měl pověst nejpřepychovějšího hotelu na světě. Pocítil nostalgii po těch posledních mírových letech. „Budeme ještě někdy ti dva mladíci, kteří nemyslí na nic jiného, než jak upoutat pohled vrchního, aby jim donesl další láhev šampaňského?“

Gus pojal otázku vážně. „Ne, nemyslím, že se tyhle doby ještě někdy vrátí, přinejmenším za našeho života.“

Objevila se Walterova sestra Greta. Měla kudrnaté světlé vlasy, které se roztomile rozlétly, když pohodila hlavou. „Kvůli čemu se tu vy dva tváříte tak nešťastně?“ uhodila na ně zvesela. „Pane Deware, pojďte si se mnou zatancovat!“

Gus se rozzářil. „Moc rád!“ souhlasil.

Rychle ho odtáhla.

Walter se vrátil k ostatním, ale zatímco tlachal s přáteli a příbuznými, prodléval zčásti v myšlenkách u Gusova návrhu a přemýšlel, jak ho co nejlépe prosadit. Až bude mluvit s otcem, pokusí se, aby mu to nepodal moc nadšeně. Otec by mohl mít opačný názor. Walter bude hrát roli nezaujatého prostředníka.

Poté co hosté odešli, matka ho zahnala do salonu. Pokoj byl zařízen v rokokovém stylu, kterému staromódní Němci doposud dávali přednost: ozdobná zrcadla, stoly s tenkými zakřivenými nohami, velký lustr. „Ta Monika von der Helbard je ale milé děvče,“ spustila.

„Opravdu půvabná,“ souhlasil Walter.

Matka neměla žádné šperky. Předsedala výboru pro zlatou sbírku a své tretky věnovala, aby se prodaly. Ponechala si pouze snubní prsten. „Musím ji znovu pozvat a příště i s jejími rodiči. Její otec je markrabě von der Helbard.“

„Ano, já vím.“

„Je to moc dobrá rodina. Patří k velice staré šlechtě.“

Walter popošel ke dveřím. „V kolik hodin čekáš, že se vrátí otec?“

„Brzy. Waltře, posaď se a pojď si chvilku popovídat.“

Walter už naznačil, že by chtěl odejít. Potřeboval hodinku klidu, aby si promyslel zprávu Guse Dewara. Byl však vůči matce, kterou miluje, nezdvořilý a teď to chtěl odčinit. „S radostí, mami.“ Přitáhl si k ní židli. „Myslel jsem, že si budeš chtít odpočinout, ale jestli to tak není, rád si popovídám.“ Posadil se proti ní. „Ten večírek byl skvělý. Moc děkuju, žes ho uspořádala.“

Přikývla na poděkování, ale změnila předmět hovoru. „Tvůj bratranec Robert je nezvěstný,“ oznámila mu. „Zmizel během Brusilovovy ofenzivy.“

„Já vím. Možná ho zajali Rusové.“

„A možná je mrtvý. A tvému otci je šedesát. Mohl bys být co nevidět hrabě von Ulrich.“

Waltera tato možnost nelákala. Šlechtické tituly znamenají v dnešní době stále méně. Možná by mohl být hrdý, že je hrabě, a možná by se to v poválečném světě mohlo obrátit v nevýhodu.

Kromě toho ten titul ještě nemá. „Robertova smrt nebyla ještě nijak potvrzena.“

„Ovšem. Ale musíš se na to připravit.“

„V jakém smyslu?“

„Měl by ses oženit.“

„Aha!“ Waltera to překvapilo. Měl jsem si uvědomit, že se to blíží, pomyslel si.

„Musíš mít dědice, aby převzal titul, až zemřeš. A zemřít můžeš brzo, i když se modlím –“ Hlas se jí v hrdle zadrhl a ona se odmlčela. Na okamžik zavřela oči, aby se vzpamatovala. „I když se modlím každý den k Bohu, aby tě chránil. Nejlepší by bylo, kdyby ses stal otcem syna co možná nejdřív.“

Bála se, že ho ztratí, ale on se bál právě tak, že ztratí ji. Láskyplně na ni pohlédl. Byla plavovlasá a hezká jako Greta a snad byla kdysi stejně plná života. Skutečně, teď zrovna měla oči jasné a tváře jí vzrušením z večírku a šampaňského zčervenaly. Avšak když v tyto dny vystoupala po schodech, sotva popadala dech. Potřebuje odpočinek, spousty dobrého jídla a zbavit se starostí. Kvůli válce nic z toho mít nemůže. Umírají nejen vojáci, uvědomil si Walter ustaraně.

„Prosím tě, uvažuj o Monice,“ požádala ho matka.

Zatoužil po tom, aby jí mohl povědět o Maud. „Monika je skvělé děvče, mami, ale já ji nemiluju. Sotva ji znám.“

„Na to není čas! Ve válce se zásady slušného chování můžou přehlédnout. Sejdi se s ní znovu. Do konce dovolené máš ještě deset dní. Navštěvuj ji každý den. Můžeš ji požádat o ruku poslední den.“

„A co její city? Třeba si mě vzít nechce?“

„Má tě ráda.“ Matka se podívala stranou. „A udělá, co si budou přát její rodiče.“

Walter nevěděl, má-li být rozmrzelý nebo pobavený. „Vy matky jste to upekly, že?“

„Tohle je zoufalá doba. Mohl by ses oženit za tři měsíce ode dneška. Tvůj otec zajistí, abys dostat zvláštní volno na svatbu a líbánky.“

„On to řekl?“ Otec byl za normálních okolností nepříznivě nakloněn zvláštním privilegiím pro vojáky s dobrými konexemi.

„Chápe, že je potřeba mít dědice titulu.“

Ony otce umluvily. Jak dlouho jim to trvalo? Otec se nevzdává snadno.

Walter měl co dělat, aby se na židli nevrtěl. Ocitl se v nemožném postavení. Oženil se s Maud a nemůže tedy ani předstírat, že má zájem o sňatek s Monikou – nemůže ale ani vysvětlit proč. „Mami, je mi líto, že tě zklamu, ale já Moniku von der Helbard o ruku nepožádám.“

„Ale proč ne?“ vykřikla.

Cítil se špatně. „Můžu říct jen to, že bych byl rád, kdybych ti mohl udělat radost.“

Pozorně se na něj zahleděla. „Tvůj bratranec Robert se nikdy neoženil. V jeho případě to nikoho z nás nepřekvapilo. Doufám, že ty nemáš podobný problém…“

Waltera ta zmínka o Robertově homosexualitě uvrhla do rozpaků. „Mami, prosím! Vím přesně, co chceš o Robertovi říct, ale v tomhle ohledu nejsem jako on, takže se uklidni.“

Pohlédla stranou. „Omlouvám se, že jsem o tom mluvila. Ale v čem to tedy je? Je ti třicet!“

„Je těžké najít tu správnou dívku.“

„Zase tak těžké to není.“

„Já hledám někoho, jako jsi ty.“

„Teď si mě dobíráš,“ zlobila se.

Walter zaslechl zvenku mužský hlas. Chvíli nato vstoupil otec v uniformě a mnul si studené ruce. „Bude padat sníh,“ oznámil. Políbil manželku a na Waltera kývl. „Večírek se vydařil, ne? Nemohl jsem se v žádném případě zúčastnit – celé odpoledne se schůzovalo.“

„Bylo to báječné,“ přisvědčil Walter. „Maminka vyčarovala úplně z ničeho chutné občerstvení a Perrier-Jouët bylo úžasné.“

„Který ročník jste měli?“

„Osmnáct set devadesát devět.“

„Měli jste si dát dvaadevadesátý.“

„Toho už moc nezbývá.“

„Aha.“

„Měl jsem velice zajímavý rozhovor s Gusem Dewarem.“

„Vzpomínám si na něj – je to ten Američan, jehož otec má blízko k prezidentu Wilsonovi.“

„Syn k němu má teď ještě blíž. Gus pracuje v Bílém domě.“

„Co měl zajímavého?“

Matka se zvedla. „Nechám vás dva, abyste si spolu promluvili.“

Vstali.

„Přemýšlej prosím o tom, co jsem ti řekla, Waltře, miláčku,“ vyzvala ho při odchodu.

Chvíli poté vešel majordomus s podnosem, na němž stála sklenice s dvojitou dávkou zlatavě hnědého koňaku. Otto se sklenice chopil. „Dáš si taky?“ obrátil se k Walterovi.

„Ne, díky. Jsem plný šampaňského.“

Otto usrkl koňaku a natáhl si nohy ke krbu. „Takže on se tu objevil mladý Dewar – měl nějaký vzkaz?“

„Přísně důvěrný.“

„Ovšem.“

Walter nedokázal cítit k otci velkou náklonnost. Vedli příliš vášnivé spory a otec byl nelítostně nesmiřitelný. Byl omezený, nemoderní, hluchý k důvodům druhých a trval na těchto chybách s jakousi škodolibou paličatostí, která Waltera odpuzovala. Důsledkem jeho hlouposti a hlouposti jeho generace ve všech evropských zemích byla jatka na Sommě. To mu Walter nemohl odpustit.

Přesto promlouval k otci tiše a přátelsky. Přál si, aby tento rozhovor vyzněl co nejpříjemněji a nejrozumněji. „Americký prezident nechce být zatažen do války,“ začal.

„Dobrá.“

„Vlastně by chtěl, abychom uzavřeli mír.“

„Ha!“ odfrkl si Otto posměšně. „Tak laciný způsob, jak nás porazit! Ten člověk má ale nervy.“

Waltera bezprostřední projev pohrdání ohromil, ale vytrval a pečlivě volil slova. „Naši nepřátelé prohlašují, že válku způsobil německý militarismus a agrese, ale tak to samozřejmě není.“

„To opravdu ne,“ souhlasil Otto. „Hrozila nám ruská mobilizace na naší východní hranici a francouzská na západní. Jediným možným řešením byl Schlieffenův plán.“ Mluvil jako obvykle tak, jako by Walterovi bylo teprve dvanáct.

Walter zachoval trpělivost. „Přesně. Vzpomínám, že jsi říkal, že pro nás je to obranná válka, odpověď na nesnesitelnou hrozbu. Museli jsme se bránit.“

Pokud Otta překvapilo, že Walter opakuje klišé válečného ospravedlnění, nedal to najevo. „Správně,“ přikývl.

„A tak jsme to taky udělali,“ pokračoval Walter a vynesl svůj trumf. „Teď jsme našich cílů dosáhli.“

Otce to zaskočilo. „Co tím myslíš?“

„S tou hrozbou jsme si poradili. Ruská armáda je zničená a carův režim balancuje na okraji zhroucení. Dobyli jsme Belgii, vtrhli jsme do Francie a zastavili jsme postup Francouzů a jejich britských spojenců. Dosáhli jsme toho, co jsme zamýšleli. Německo jsme ubránili.“

„Triumf.“

„Co víc tedy ještě chceme?“

„Úplné vítězství!“

Walter se na židli předklonil a soustředěně se na otce zadíval. „Proč?“

„Naši nepřátelé musejí za svou agresi zaplatit! Musejí přijít reparace, možná úpravy hranic, územní koncese v koloniích.“

„To ale nebyly původně naše válečné cíle… nebo ano?“

Jenže Otto chtěl obojí. „Ne, ale teď, když nás to stálo tolik úsilí a peněz a životy tolika skvělých mladých Němců, musíme dostat něco na oplátku.“

Byl to slabý argument, ovšem Walter věděl, že nemá smysl pokoušet se změnit otcův způsob myšlení. Tak jako tak už poukázal na skutečnost, že německého válečného cíle bylo dosaženo. Nyní taktiku změnil. „Víš zcela jistě, že je možné dosáhnout úplného vítězství?“

„Ano!“

„Tehdy v únoru jsme zaútočili s nasazením všech sil na francouzskou pevnost Verdun. Nedobyli jsme ji. Rusové nás napadli na východě a Britové vrhli všechno do ofenzivy na řece Sommě. Navzdory obrovskému úsilí obou stran patová situace trvá.“ Čekal na otcovu reakci.

„Zatím ano,“ připustil zdráhavě Otto.

„Skutečně, přiznalo to i naše nejvyšší velení. Od srpna, kdy byl vyhozen von Falkenhayn a nejvyšším velitelem se stal Ludendorff, jsme změnili taktiku z útočné na hloubkovou obranu. Jak si představuješ, že hloubková obrana povede k úplnému vítězství?“

„Neomezená ponorková válka!“ odpověděl Otto. „Spojence udržuje při životě zásobování z Ameriky, zatímco britské námořnictvo blokuje naše přístavy. Musíme přetnout jejich životně důležité spojení – pak se vzdají.“

Walter se do toho nechtěl pouštět, avšak teď, když začal, musí pokračovat. Se zaťatými zuby pronesl tak mírně, jak jen dokázal: „To by určitě vtáhlo Ameriku do války.“

„Víš, kolik mužů má armáda Spojených států?“

„Jen asi sto tisíc, ale –“

„Správně. Nedokážou zpacifikovat ani Mexiko! Pro nás nepředstavují žádnou hrozbu.“

Otto v Americe nikdy nebyl. Z jeho generace tam byl málokdo. Oni prostě nevěděli, o čem mluví. „Spojené státy jsou velká země s velkým bohatstvím,“ promluvil opět Walter, v němž všechno vřelo. Přemáhal ho pocit marnosti, ale přesto se snažil udržet konverzační tón a předstíral, že jde jen o příjemnou debatu. „Můžou armádu vybudovat.“

„Ale ne dost rychle. Potrvá jim to přinejmenším rok. Do té doby už budou Britové a Francouzi kapitulovat.“

Walter přikývl. „Tuhle debatu jsme spolu už vedli, tati,“ pronesl smířlivě. „A vedli ji všichni, kdo mají něco společného s válečnou strategií. Argumenty mají obě strany.“

To mohl Otto sotva popřít, a tak jen nesouhlasně zamručel.

Walter pokračoval: „Každopádně jsem si jistý, že není na mně, abych rozhodoval o německé odpovědi na ten neformální pokus o kontakt z Washingtonu.“

Otto pochopil. „Ani na mně, samosebou.“

„Wilson říká, že jestli Německo oficiálně navrhne Spojencům konání mírových rozhovorů, on tento návrh veřejně podpoří. Domnívám se, že je naší povinností předat toto poselství našemu panovníkovi.“

„To určitě,“ souhlasil Otto. „Rozhodnout musí císař.“

{IV}

Walter psal dopis Maud na obyčejném archu papíru bez hlavičky.

Nejdražší miláčku,

v Německu je zima a zima je i v mém srdci.

Psal anglicky. Neuvedl nahoře svou adresu ani neoslovil Maud jménem.

Nedokážu vyjádřit, jak moc Tě miluji a jak moc mi chybíš.

Bylo těžké vědět, co může psát. Dopis by si mohl přečíst nějaký všetečný policista a Walter si musí být jistý, že nikdo nezjistí ani Maudinu, ani jeho totožnost.

Jsem jeden z milionu mužů odloučených od žen, které milujeme, a srdcem nás všech profukuje severák.

Pojal to tak, že toto by mohl být dopis od kteréhokoli vojáka žijícího kvůli válce daleko od rodiny.

Pro mě je tohle chladný, nehostinný svět, stejně jako jím musí být pro Tebe, ale nejtěžší je unést odloučení.

Kéž by jí mohl povědět o své výzvědné činnosti na bojišti, o matce, která se ho snaží oženit s Monikou, o nedostatku jídla v Berlíně, či dokonce o knize, kterou čte, o rodinné sáze Buddenbrookovi. Bál se však, že by jakýkoli detail mohl některého z nich dvou ohrozit.

Nemohu napsat mnoho, jen chci, abys věděla, že jsem Ti věrný –

Zarazil se a provinile si připomněl své nutkání políbit Moniku. Ale nepodlehl mu.

– a jsem věrný posvátným slibům, které jsme si vyměnili tu poslední společnou noc.

K bližší zmínce o jejich sňatku zajít nemohl. Nechtěl riskovat, že si to někdo z její blízkosti přečte a dozví se pravdu.

Každý den myslím na okamžik, kdy se znovu setkáme, pohlédneme si do očí a řekneme si: „Ahoj, můj miláčku.“

Do té chvíle na mě vzpomínej.

Nepodepsal se.

Vložil dopis do obálky a zasunul ho do vnitřní náprsní kapsy saka.

Mezi Německem a Anglií neexistovalo poštovní spojení.

Odešel z pokoje, seběhl dolů, nasadil si klobouk, oblékl těžký plášť s kožešinovým límcem a vyšel do omšelých ulic Berlína.

Guse Dewara zastihl v baru Adlonu. Hotel si zachoval náznak předválečné důstojnosti, s číšníky ve společenském obleku a se smyčcovým kvartetem, ale žádné nápoje z dovozu zde neměli – žádnou skotskou, koňak, žádný anglický gin –, a tak si objednali šnaps.

„Takže?“ zeptal se Gus netrpělivě. „Jak byla přijata má zpráva?“

Walter překypoval nadějemi; věděl však, že optimismus spočívá na křehkých základech, a chtěl své nadšení zlehčit. Vzkaz, který Gusovi přinášel, byl pozitivní, ale jen taktak. „Císař napíše prezidentovi,“ odpověděl.

„To zní dobře! A co mu chce napsat?“

„Viděl jsem koncept. Tón bohužel není příliš smířlivý.“

„Co máte na mysli?“

Walter zavřel oči, chvíli vzpomínal a pak citoval: „‚Nejhrozivější válka v dějinách už zuří dva a půl roku. V tomto konfliktu podalo Německo a jeho spojenci důkaz své nezlomné síly. Naše neotřesitelné linie odolávají nepřetržitým útokům. Poslední události ukazují, že pokračování války nemůže zlomit náš odpor…‘ Je tam ještě hodně podobných věcí.“

„Chápu, proč jste říkal, že to není moc smířlivé.“

„Nakonec se dostává k jádru věci.“ Walter vylovil z paměti následující část. „‚U vědomí naší vojenské a ekonomické síly a připravenosti neustat, bude-li to nutné, v boji, který nám byl vnucen, avšak zároveň povzbuzeni touhou učinit přítrž krveprolití a ukončit válečné hrůzy‘ – teď přijde to důležité – ‚navrhujeme i za této situace zahájit mírová jednání.‘“

Gus byl nadšený. „To je úžasné! On souhlasí!“

„Tiše, prosím!“ Walter se nervózně rozhlížel, avšak zdálo se, že si jich nikdo nevšiml. Smyčcové kvarteto jejich rozhovor přehlušilo.

„Omlouvám se,“ řekl Gus.

„Ale pravdu máte.“ Walter se usmál a dovolil si projevit mírně svůj optimismus. „Tón je arogantní, bojovný a opovržlivý – ale navrhuje mírové rozhovory.“

„Nedokážu říct, jak jsem vám vděčný.“

Walter zvedl varovně ruku. „Dovolte, abych byl velmi upřímný. Mocní muži z císařova okolí, kteří jsou proti míru, tento návrh cynicky podpořili, jen aby v očích vašeho prezidenta vypadali dobře, protože jsou si jisti, že ho Spojenci stejně zamítnou.“

„Doufejme, že se mýlí!“

„Kéž by.“

„Kdy ten dopis pošlou?“

„Pořád se ještě hádají o přesné znění. Až to odsouhlasí, předají dopis americkému velvyslanci tady v Berlíně s žádostí, aby ho předal vládám Spojenců.“ Tato diplomatická hra na předávanou byla nutná, protože nepřátelské vlády neudržovaly žádný oficiální způsob komunikace.

„Raději odjedu do Londýna,“ řekl Gus. „Snad dokážu udělat něco, abych je připravil na přijetí dopisu.“

„Myslel jsem si, že to řeknete. Mám prosbu.“

„Po tom, co jste udělal, abyste pomohl vy mně? Cokoli!“

„Je to zcela osobní.“

„Žádný problém.“

„Musím vás zasvětit do jednoho tajemství.“

Gus se usmál. „Velmi zajímavé!“

„Rád bych, abyste předal můj dopis lady Maud Fitzherbertové.“

„Aha.“ Gus se tvářil zamyšleně. Věděl, že může existovat pouze jeden důvod, proč chce Walter psát tajně Maud. „Vidím, že je zapotřebí být diskrétní. Ale to je v pořádku.“

„Kdyby vás snad prohledávali, až budete odjíždět z Německa nebo přijíždět do Anglie, budete muset říct, že je to milostný dopis Američana v Německu jeho snoubence v Londýně. Dopis neobsahuje žádná jména ani adresy.“

„V pořádku.“

„Děkuju vám,“ řekl Walter vřele. „Ani nevíte, jak moc to pro mě znamená.“

{V}

V Tŷ Gwyn se v sobotu 2. prosince pořádal hon. Hrabě Fitzherbert s princeznou Beou se zdrželi v Londýně, a tak roli hostitele převzal Fitzův přítel Bing Westhampton a roli hostitelky Maud.

Před válkou Maud takovéto společenské akce milovala. Ženy pochopitelně nestřílely, ale měla ráda dům plný hostů, polední pikniky, kdy se ženy připojily k mužům, a sálavé teplo krbu a vydatné jídlo, k němuž se v noci všichni vraceli. Teď však zjistila, že se z takových radostí nedokáže těšit, zatímco vojáci trpí v zákopech. Říkala si, že člověk se nemůže celý život cítit mizerně, dokonce ani ve válce; jenže to nepomáhalo. Nasadila ten nejzářivější úsměv a všechny povzbuzovala, aby jedli a pili po libosti, avšak když zaslechla střelné rány, mohla myslet jen na bojiště. Její štědře naložený talíř zůstal netknutý a nalité sklenice odnesli, aniž Fitzovo staré víno okusila.

V těchto dnech nesnášela, když neměla nic na práci, protože bez ustání přemýšlela o Walterovi. Je živý, či mrtvý? Bitva na Sommě bohudíky skončila. Fitz říkal, že Němci ztratili půl milionu mužů. Není Walter jedním z nich? Nebo leží zmrzačený v nějakém lazaretu?

Třeba slaví vítězství. Noviny nedokázaly zcela zakrýt skutečnost, že největší výkon britské armády v roce 1916 spočíval v zisku asi deseti nicotných kilometrů území. Němci možná cítili, že mají důvod si blahopřát. Dokonce i Fitz se tiše a soukromě nechal slyšet, že největší naděje Britů spočívá teď v tom, že se k nim možná přidají Američané. Neposedává teď třeba Walter v nevěstinci v Berlíně s lahví šnapsu v jedné a s pěknou blonďatou fräulein v druhé ruce? To ať je radši zraněný, pomyslela si, a hned se zastyděla.

Gus Dewar, který byl mezi hosty v Tŷ Gwynu, Maud při svačině vyhledal. Všichni muži si oblékli pumpky, tvídové kalhoty sepnuté hned pod koleny, a vysoký Američan v nich vypadal zvlášť směšně. V jedné ruce nejistě držel čaj a razil si cestu přeplněným ranním pokojem k místu, kde seděla.

Potlačila povzdech. Když za ní přijde nezadaný muž, obvykle má v úmyslu navázat milostný vztah, a ona ho musí zapudit, aniž přizná, že je vdaná, což bývá obtížné. Poslední dobou padlo tolik vhodných mládenců z vyšší třídy, že se i ti nejnepřitažlivější domnívali, že u ní mají naději: mladší synové zkrachovalých baronů, neduživí duchovní s páchnoucím dechem, dokonce i homosexuálové, kteří hledali ženu, aby jim poskytla punc úctyhodnosti.

Ne že by Gus Dewar představoval takto špatnou perspektivu. Nebyl sice hezký, ani neměl onen mužský nenucený šarm jako Walter či Fitz, ale měl bystrý úsudek a vysoké ideály a sdílel s Maud vášnivý zájem o dění ve světě. A kombinace jisté nešikovnosti tělesné i společenské spolu s jistou přímou poctivostí nějak vyústila v určitý druh osobního kouzla. Kdyby byla svobodná, možná by měl naději.

Usedl vedle ní na žlutou hedvábnou pohovku a zkřížil dlouhé nohy. „Je to radost ocitnout se opět v Tŷ Gwyn,“ prohodil.

„Byl jste tu krátce před válkou,“ vzpomněla si Maud. Nikdy nezapomene na ten víkend v lednu 1914, když sem přijel král a přihodilo se to strašné neštěstí na aberowenském dole. Nejživěji ze všeho si pamatovala – a při té vzpomínce se zastyděla –, jak líbala Waltera. Kéž by ho mohla políbit teď. Jací to byli pošetilci, že nezašli dál než k tomu líbání! Kéž by se byli tehdy milovali a ona otěhotněla, museli by se vzít v nedůstojném spěchu a pak by je poslali, aby žili společensky znectěni v nějaké děsné zemi, jako je Rhodézie nebo Bengálsko. Všechny úvahy, které je tehdy brzdily – rodiče, společnost, kariéra –, se zdály triviální ve srovnání s tou hroznou možností, že by Waltera mohli zabít a ona by ho už nikdy nespatřila. „Jak můžou být muži tak pitomí, že jdou do války?“ obrátila se na Guse. „A pokračují v boji, když strašlivá ztráta lidských životů je už dávno vyšší než jakýkoli představitelný zisk?“

Odpověděl: „Prezident Wilson se domnívá, že by obě strany měly uvažovat o míru bez vítězství,“ odpověděl.

Ulevilo se jí, že jí nechce říkat, jaké má hezké oči nebo jiné podobné nesmysly. „Souhlasím s prezidentem,“ přikývla. „Britská armáda už ztratila milion mužů. Somma nás stála čtyři sta tisíc obětí.“

„Co si o tom myslí lidé v Británii?“

Maud se zamyslela. „Většina novin stále předstírá, že Somma znamenala velké vítězství. Jakýkoli pokus o realistické hodnocení dostane nálepku nevlastenecký. Jsem si jistá, že lord Northcliffe by skutečně žil radši pod vojenskou diktaturou. Ale většina zdejších lidí ví, že moc nepostupujeme.“

„Němci možná navrhnou mírové rozhovory.“

„Ach, doufám, že máte pravdu.“

„Věřím, že k oficiálním krokům může dojít brzy.“

Maud na něj upřeně pohlédla. „Promiňte,“ omluvila se. „Myslela jsem, že jen tak zdvořile konverzujete. Ale je to jinak.“ Pocítila vzrušení. Mírové rozhovory? Mohlo by k nim dojít?

„Ne, tohle skutečně nepovídám, jen aby řeč nestála,“ ujistil ji Gus. „Vím, že máte přátele v liberální vládě.“

„Ona už to vlastně žádná liberální vláda není,“ opravila ho. „Je to koalice a v kabinetu sedí několik konzervativních ministrů.“

„Promiňte, špatně jsem se vyjádřil. O té koalici samozřejmě vím. Přesto, Asquith je stále ještě premiérem a je liberál a já vím, že máte blízko k mnoha předním liberálům.“

„Ano.“

„Takže jsem přišel, abych se vás zeptal na váš názor, jak podle vás může být německý návrh přijat.“

Opatrně o tom uvažovala. Věděla, koho Gus zastupuje. Tu otázku jí pokládá prezident Spojených států. Raději se bude vyjadřovat přesně. Náhodou měla jednu klíčovou informaci. „Před deseti dny se v kabinetu projednávala zpráva lorda Lansdownea, bývalého konzervativního ministra zahraničí; konstatuje se v ní, že válku nemůžeme vyhrát.“

Gus se rozzářil. „Vážně? O tom jsem neměl tušení.“

„Ovšemže ne. Bylo to tajné. Ale kolují fámy a Northcliffe hřímá proti poraženeckým řečem o sjednaném míru, jak to nazývá.“

„Jak byla ta Lansdowneova zpráva přijata?“ vyptával se nedočkavě Gus.

„Řekla bych, že čtyři lidé mu projevovali sympatie: ministr zahraničí sir Edward Grey, ministr financí McKenna, ministr průmyslu a obchodu Runciman a sám předseda vlády.“

Gusovi se oči rozzářily nadějí. „To je mocná frakce!“

„Zejména teď, když je pryč ten agresivní Winston Churchill. Nikdy se nevzpamatoval z katastrofy, která postihla jeho zamilovanou operaci Dardanely.“

„Kdo ve vládě stojí proti Lansdowneovi?“

„Ministr války, nejpopulárnější politik v zemi David Lloyd George. A ministr blokády lord Robert Cecil, dále Arthur Henderson, pokladník ministerstva financí, který je zároveň vůdcem Labouristické strany, a Arthur Balfour, první lord Admirality.“

„Četl jsem interview, které Lloyd George poskytl novinám. Říkal tam, že chce vidět boj až do rozhodného konce.“

„Bohužel, většina lidí s ním souhlasí. Mají samozřejmě málo možností slyšet nějaký jiný názor. Lidé, kteří brojí proti válce – jako třeba filozof Bertrand Russell –, jsou vystaveni nepřetržitým útokům ze strany vlády.“

„Jaký byl závěr jednání kabinetu?“

„Žádný. Asquithovy schůze takto končívají často. Lidé si stěžují, že je nerozhodný.“

„To moc povzbudivé není. Přesto se zdá, že se k mírovému návrhu nepostaví jako hluší.“

Maud měla příjemný pocit, že hovoří s mužem, který ji bere zcela vážně. I ti, kdo s ní vedli rozumné řeči, mívali často sklon chovat se poněkud blahosklonně. Kromě Guse byl Walter opravdu jediný muž, který s ní mluví jako se sobě rovnou.

V tu chvíli vešel do pokoje Fitz. Byl v černo-šedém londýnském obleku a zřejmě právě vystoupil z vlaku. Oko měl zakryté páskou a opíral se o hůl. „Moc se omlouvám, že jsem vás všechny nechal na holičkách,“ obrátil se ke všem přítomným. „Minulou noc jsem musel strávit v Londýně. Ve městě to vře kvůli poslednímu politickému vývoji.“

Gus byl zvědavý. „O jaký politický vývoj se jedná? Ještě jsme nečetli dnešní noviny.“

„Včera napsal Lloyd George Asquithovi a žádal o změnu způsobu vedení války. Požaduje, aby všechna rozhodnutí přešla do rukou zplnomocněné válečné rady tří ministrů.“

„A bude Asquith souhlasit?“ zeptal se opět Gus.

„Ovšemže ne. Odpověděl mu, že pokud zde takový útvar vznikne, bude v jeho čele muset stát premiér.“

Fitzův rozpustilý přítel Bing Westhampton seděl u okna s nohama nahoře. „To ten cíl zmaří,“ prohodil. „Každá rada, které bude předsedat Asquith, bude stejně slabá a nerozhodná jako kabinet.“ Omluvně se rozhlédl kolem sebe. „Prosím o prominutí všechny přítomné ministry.“

„Máš ale pravdu,“ přisvědčil Fitz. „Ten dopis je vskutku výzva Asquithovu vedení, zvlášť když přítel Lloyda George Max Aitken poskytl ten příběh všem novinám. Teď už žádný kompromis nepřipadá v úvahu. Je to boj až do rozhodného konce, jak říkává Lloyd George. Jestliže to neprosadí, bude muset odstoupit. A pokud to prosadí, půjde Asquith – a pak si budeme muset zvolit nového premiéra.“

Maud zachytila Gusův pohled. Věděla, že chovají stejnou nevyslovenou myšlenku. Pokud bude v Downing Street Asquith, mírová iniciativa má naději. Jestli tuto bitvu vyhraje bojovný Lloyd George, všechno bude jinak.

Halou se rozlehl gong, který hostům oznamoval, že je čas převléknout se do večerního. Čajový dýchánek skončil. Maud odešla do svého pokoje.

Oblečení už měla připravené. Tyhle šaty dostala v Paříži na londýnskou sezónu roku 1914. Od té doby si pořídila jen málo věcí na sebe. Svlékla si odpolední oblečení a vklouzla do hedvábí. Na komornou ještě zvonit nebude: má pár minut pro sebe. Seděla u toaletního stolku a zkoumala svou tvář v zrcadle. Je jí šestadvacet a je to zjevné. Nikdy nebyla zvlášť hezká, ale lidé o ní říkali, že je pohledná. S válečným odříkáním ztratila i to málo ze své dřívější dívčí jemnosti a rysy tváře jí vystupovaly výrazněji. Co si bude Walter myslet, až ji uvidí – pokud se ještě vůbec kdy setkají? Dotkla se prsou. Byla ještě pevná, aspoň to. Tohle ho potěší. Pomyšlení na něj způsobilo, že jí bradavky ztvrdly. Napadlo ji, jestli by měla čas –

Ozvalo se zaklepání na dveře a Maud provinile spustila ruce. „Kdo je to?“ zvolala.

Dveře se otevřely a vešel Gus Dewar.

Maud vstala, šaty si přitáhla k tělu a co nejnepříjemnějším tónem se na něj obořila. „Pane Deware, prosím ihned odejděte!“

„Nelekejte se,“ uklidňoval ji. „Potřebuju s vámi mluvit o samotě.“

„Nedokážu si představit, jaký asi důvod –“

„V Berlíně jsem se setkal s Walterem.“

Maud to vzalo dech a zmlkla. Zírala na Guse. Jak se o ní a o Walterovi mohl dozvědět?

Gus pokračoval: „Dal mi pro vás dopis.“ Sáhl do vnitřní kapsy tvídového saka a vytáhl obálku.

Maud ji převzala třesoucí se rukou.

Gus mluvil dál: „Řekl mi, že nepoužil své ani vaše jméno ze strachu, že by si dopis někdo na hranicích mohl přečíst, ale moje zavazadlo stejně nikdo neprohledával.“

Maud dopis znepokojeně držela. Toužila dostat od něj nějakou zprávu, ale teď se bála špatných zvěstí. Walter si mohl najít milenku a v dopise ji třeba prosí o pochopení. Třeba se oženil s nějakou Němkou a píše, aby Maud požádal, ať dřívější sňatek uchová navždy v utajení. A co nejhorší, snad už začal jednat o rozvodu.

Roztrhla obálku.

Četla:

Nejdražší miláčku,

v Německu je zima a zima je i v mém srdci. Nedokážu vyjádřit, jak moc Tě miluji a jak moc mi chybíš.

Oči se jí zalily slzami. „Ach!“ povzdechla si. „Ach, pane Deware, děkuju vám, že jste mi ho přinesl!“

Váhavě k ní přistoupil blíž. „Ale no tak,“ konejšil ji. Pohladil jí paži.

Pokoušela se přečíst zbytek dopisu, ale slova na papíru neviděla. „Jsem tak šťastná,“ plakala.

Sklonila hlavu na Gusovo rameno a on ji objal. „To je v pořádku,“ chlácholil ji.

Maud se poddala svým citům a rozvzlykala se.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Prosinec 1916

F

itz pracoval na ministerstvu námořnictví ve Whitehallu. Nebyla to práce, o kterou by stál. Toužil vrátit se k Velšským střelcům do Francie. Třebaže nenáviděl špínu a nepohodlí zákopů, neměl dobrý pocit z toho, že je v bezpečí v Londýně, zatímco druzí riskují život. Hrozil se, že ho budou považovat za zbabělce. Lékaři však trvali na tom, že jeho noha zatím není dostatečně silná, a armáda mu nedovolila, aby se vrátil.

Fitz mluvil německy, a proto ho Smith-Cumming z Úřadu tajné služby – muž, který si říkal „C“ – doporučil námořní výzvědné službě; dočasně ho zařadili do odboru známého coby Číslo 40. Sedět za psacím stolem bylo to poslední, oč stál, ale ke svému překvapení zjistil, že jeho práce má pro válečné úsilí velký význam.

V první den války vyjela do Severního moře poštovní loď Alert, vytáhla z mořského dna německé telekomunikační kabely a všechny je zpřetrhala. Britové tímto důmyslným úderem donutili nepřítele používat pro většinu sdělení rádio. Rádiové signály bylo možné zachytávat. Němci nebyli hloupí a všechny své vzkazy posílali zašifrované. V Čísle 40 se Britové pokoušeli šifry rozluštit.

Fitz pracoval se skupinou lidí – někteří z nich byli velmi zvláštní a většinou neměli k vojenským záležitostem žádný vztah; všichni se usilovně snažili dešifrovat nesrozumitelné texty zachycené odposlouchávacími zařízeními na pobřeží. Fitz nepředstavoval při luštění šifer žádný přínos – v příbězích Sherlocka Holmese nedokázal nikdy ani odhalit vraha –, ale dokázal dešifrované texty překládat do angličtiny; ještě důležitější bylo, že mu zkušenosti z bojiště umožňovaly posoudit, které vzkazy jsou významné.

Ne že by na tom moc záleželo. Na sklonku roku 1916 se západní fronta téměř nepohnula ze svého postavení na jeho počátku, a to navzdory obrovskému úsilí obou stran – neochabujícímu útočení Němců u Verdunu a ještě intenzivnější britské ofenzivě na Sommě. Spojenci zoufale potřebovali nějakou vzpruhu. Kdyby do války vstoupily Spojené státy, rovnováha by se tím zvrátila – jenže takovému kroku dosud nic nenasvědčovalo.

Velitelé ve všech armádách vydávali rozkazy pozdě v noci nebo brzy ráno, a tak Fitz začínal časně a pracoval intenzivně celé dopoledne. Tu středu po honu odešel z ministerstva v půl jedné a odjel taxíkem domů. Chůze z Whitehallu nahoru do čtvrti Mayfair, třebaže krátká, byla nad jeho síly.

Tři ženy, se kterými žil – Bea, Maud a teta Herm – právě usedaly k obědu. Podal Groutovi vycházkovou hůl a vojenskou čepici a přisedl k dámám. Po čistě funkčním prostředí kanceláře mu domov poskytoval hřejivé potěšení: spousta nábytku, tiše našlapující služebnictvo, francouzský porcelán na sněhobílém ubrusu.

Zeptal se Maud, co je nového v politice. Mezi Asquithem a Lloydem Georgem zuřil boj. Asquith včera dramaticky rezignoval na funkci premiéra. Fitze to znepokojovalo: liberálního Asquithe nijak neobdivoval, ale co když nového premiéra svedou zjednodušující řeči o míru?

„Král přijal Bonara Lawa,“ odpověděla Maud. Andrew Bonar Law vedl konzervativce. Posledním pozůstatkem královské moci v britské politice bylo panovníkovo právo jmenovat premiéra – přestože jím zvolený kandidát musel ještě získat podporu parlamentu.

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Fitz.

„Bonar Law funkci premiéra odmítl.“

Fitz se naježil. „Jak může něco odmítnout králi?“ Fitz byl přesvědčený, že člověk by měl panovníka poslouchat, zejména je-li konzervativec.

„Myslí si, že by jím měl být Lloyd George. Jenže král Lloyda George nechce.“

Do hovoru se vmísila Bea. „Doufám, že k tomu nedojde. Ten chlap není o nic lepší než nějaký socialista.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Fitz. „Jenže má v sobě víc útočnosti než všichni ostatní dohromady. Aspoň by vlil do válečného úsilí nějakou energii.“

Maud namítla: „Bojím se, že nevyužije plně možnosti k dosažení míru.“

„Míru?“ opakoval Fitz. „Myslím, že s tím si velké starosti dělat nemusíš.“ Snažil se nedat najevo, jak ho to štve, ale defétistické řeči o míru ho vždycky přiměly myslet na všechny ty ztracené životy: na mladého poručíka Carlton-Smithe, na celou řadu Aberowenských, dokonce i na toho ubožáka Owena Bevina zastřeleného popravčí četou. Měla být snad jejich oběť zbytečná? Pomyšlení na to mu připadalo jako rouhání. Přinutil se ke konverzačnímu tónu a prohlásil: „Žádný mír nebude, dokud jedna nebo druhá strana nezvítězí.“

V Maudiných očích se zablýskl hněv, ale i ona se ovládla. „Mohli bychom získat to nejlepší z obojího: energické vedení války pod taktovkou Lloyda George jako předsedy Válečné rady, a zároveň zkušeného premiéra, jako je Arthur Balfour, k jednání o míru, kdybychom se rozhodli, že právě tohle je v našem zájmu.“

„Hm.“ Fitzovi se ta myšlenka vůbec nelíbila, ale Maud se uměla vyjadřovat tak, že bylo obtížné s ní nesouhlasit. Fitz změnil téma hovoru. „Co budeš dělat odpoledne?“

„Jdeme s tetou Herm do East Endu. Pořádáme setkání manželek vojáků. Nabídneme jim čaj a koláče – je to za tvoje peníze, Fitzi, a my ti za to děkujeme – a pokusíme se jim pomoct s jejich problémy.“

„Jako například?“

Odpověděla teta Herm. „K obvyklým patří sehnání čistého bytu nebo spolehlivé osoby na hlídání dětí.“

Fitze to pobavilo. „Překvapuješ mě, teto. Kdysi jsi s Maudinými dobrodružnými podniky v East Endu nesouhlasila.“

„Je válka,“ ohradila se lady Hermia. „Všichni musíme dělat, co můžeme.“

„Možná půjdu s vámi,“ nadhodil náhle Fitz. „Bylo by dobré, aby viděly, že hrabě může schytat kulku stejně snadno jako přístavní dělník.“

Maud vypadala zaraženě, ale odpověděla: „Samozřejmě, pokud budeš chtít.“

Bylo mu jasné, že Maud nadšená není. V tom jejím klubu se určitě napovídá spousta levicových blábolů – o volebním právu žen a podobných nesmyslech. Odmítnout ho však nemohla, protože on to celé platí.

Oběd skončil a všichni se šli připravit k odchodu. Fitz se odebral do manželčiny šatny. Šedovlasá služebná Nina pomáhala své paní z šatů, které měla na sobě při obědě. Bea zamumlala cosi rusky a Nina jí tímtéž jazykem odpověděla. Fitze to podráždilo, protože to vypadalo, jako by ho chtěly z hovoru vyloučit. Promluvil rusky a doufal, že si budou myslet, že všemu rozuměl; vyzval služebnou: „Nechte nás o samotě, prosím.“ Udělala pukrle a vyšla z pokoje.

Fitz prohodil: „Ještě jsem dneska neviděl Kloučka.“ Ráno totiž odešel z domu hodně časně. „Musím zajít do dětského pokoje, než ho odvedou na procházku.“

„Dneska nikam nepůjde,“ upozornila Bea úzkostlivě. „Trochu kašle.“

Fitz se zachmuřil. „Potřebuje čerstvý vzduch.“

Ke svému překvapení viděl, že Bee je málem do pláče. „Bojím se o něj,“ řekla. „Ty a Andrej riskujete život ve válce, a tak se může stát, že mi zůstane jen Klouček.“

Její bratr Andrej byl ženatý, ale děti neměl. Kdyby Andrej a Fitz zemřeli, Klouček by byl vším, co by jí zbylo. Tím se vysvětlovalo, proč dítě tolik hýčkala. „Chovat ho jako v bavlnce pro něj přesto není dobré.“

„V jaké bavlnce?“ namítla trucovitě.

„Však ty mi rozumíš.“

Bea spustila spodničku na zem a překročila ji. Postavu měla vnadnější než dřív. Fitz sledoval, jak si rozvazuje stuhy uvázané nahoře kolem punčoch. Představoval si, že se jí zakusuje do hebké vnitřní strany stehna.

Zachytila jeho pohled. „Jsem unavená,“ řekla. „Musím hodinu spát.“

„Můžu si lehnout k tobě.“

„Myslela jsem, že jdeš se sestrou navštívit chudinskou čtvrť.“

„Nemusím.“

„Já si skutečně potřebuju odpočinout.“

Zvedl se k odchodu, ale pak si to rozmyslel. Cítil se odmítnutý a to ho hněvalo. „Už dlouho jsi mě nepřijala ve své posteli.“

„Já ty dny nepočítám.“

„Já ano a nejsou to dny, ale týdny.“

„Je mi to líto. Všechno mi dělá takové starosti.“ Znovu se zdálo, že se rozpláče.

Fitz věděl, že má strach o bratra, a s její bezmocnou úzkostí soucítil, ale stejná muka zažívají miliony žen a šlechta má povinnost chovat se stoicky. „Když jsem byl ve Francii, začala jsi prý chodit na bohoslužby na ruském velvyslanectví.“ V Londýně žádný pravoslavný kostel nebyl, ale na velvyslanectví měli kapli.

„Kdo ti to říkal?“

„Na tom nesejde, kdo mi to říkal.“ Byla to teta Herm. „Než jsme se vzali, požádal jsem tě, abys přestoupila k anglikánské církvi, a tys to udělala.“

Nepodívala se mu do očí. „Myslela jsem, že mi neuškodí, když zajdu na pár bohoslužeb,“ odpověděla tiše. „Je mi moc líto, že jsem vzbudila tvou nelibost.“

Fitz cizím kněžím nedůvěřoval. „Neříkal ti tam kněz, že je hřích těšit se z manželského styku?“

„Ovšemže ne! Ale když jsi pryč a já se cítím tak sama, tak daleko od všeho, s čím jsem vyrůstala… nacházím útěchu v poslechu důvěrně známých ruských náboženských písní a modliteb.“

Fitzovi jí bylo líto. Musí to být těžké. On sám si rozhodně nedokázal představit, že by odešel a žil trvale v cizí zemi. A z rozhovorů s jinými ženatými muži věděl, že není neobvyklé, když žena po porodu odmítá manželovy návrhy.

Zatvrdil se však. Každý musí přinášet oběti. Bea by měla být vděčná, že se nemusí vrhat do kulometné palby. „Myslím, že své povinnosti k tobě plním,“ řekl. „Když jsme se vzali, splatil jsem dluhy vaší rodiny. Povolal jsem ruské i anglické odborníky, aby naplánovali reorganizaci statků.“ Doporučili Andrejovi, aby vysušil bažiny, a získal tak další zemědělskou půdu, a aby pátral po uhlí a dalších nerostech, jenže on nikdy nic neudělal. „Nemůžu za to, že Andrej promrhal všechny příležitosti.“

„Ano, Fitzi,“ přisvědčila. „Udělal jsi všechno, co jsi slíbil.“

„A teď tě žádám, abys plnila svou povinnost. Musíme zplodit víc dědiců. Kdyby Andrej zemřel bez dětí, náš syn zdědí dva obrovské majetky. Bude jedním z největších majitelů půdy na světě. Musíme mít víc synů pro případ – nedej bože –, že by se Kloučkovi něco stalo.“

Stále měla sklopené oči. „Znám svou povinnost.“

Fitz měl pocit, že jedná nečestně. Mluvil o dědici – a všechno, co říkal, byla pravda –, ale neřekl jí, že hladoví po jejím těle, jež je pro něj nachystané na prostěradle, bílé na bílém, zatímco její plavé vlasy se rozprostírají na polštáři. Potlačil tu představu. „Jestliže svou povinnost znáš, tak ji laskavě konej. Až přijdu do tvého pokoje příště, budu očekávat, že mě uvítáš jako milujícího manžela, jímž jsem.“

„Ano, Fitzi.“

Odešel. Byl rád, že si dupl, ale zároveň měl nepříjemný pocit, že udělal něco špatně. Bylo to absurdní: poukázal na Beiny chybné způsoby a ona jeho pokárání přijala. Takhle to má mezi manžely být. Jenže žádné uspokojení nepociťoval.

Když se sešel s Maud a tetou Herm v hale, pustil Beu z hlavy. Nasadil si vojenskou čepici, pohlédl na sebe do zrcadla a zase se rychle odvrátil. V těchto dnech se snažil o svém vzhledu příliš nepřemýšlet. Kulka mu poškodila svalstvo na levé straně obličeje a oční víčko měl trvale pokleslé. Bylo to drobné zohyzdění, ale jeho marnivost se s tím nikdy nevyrovnala. Říkal si, že by měl být vděčný za nepoškozený zrak.

Modrý cadillac měl stále ve Francii, ale podařilo se mu získat jiný. Jeho šofér cestu znal: očividně vezl Maud do East Endu už dříve. O půl hodiny později zastavili před kaplí Božího milosrdenství, ubohým malým stavením s plechovou střechou. Jako by ho sem přenesli z Aberowenu. Fitze napadlo, jestli kněz není Velšan.

Zábava už byla v plném proudu a v sále se to hemžilo mladými ženami s dětmi. Páchlo to tu víc než ve vojenském baráku a Fitz musel odolat pokušení přitisknout si k nosu kapesník.

Maud s Hermou se okamžitě daly do práce, Maud přijímala jednu ženu za druhou vzadu ve své kanceláři a Herm je tam postupně přiváděla. Fitz kulhal od stolu ke stolu, vyptával se žen, kde slouží jejich manželé a co všechno zažili, zatímco děti se válely na podlaze. Když Fitz mluvíval s mladými ženami, často se hihňaly nebo měly svázaný jazyk, ale tahle skupina se nedala jen tak vyvést z rovnováhy. Vyptávaly se, u kterého pluku slouží a jak přišel ke svým zraněním.

Obešel už skoro půl místnosti, když spatřil Ethel.

Už dříve si všiml, že v zadní části sálu se nacházejí dvě kanceláře. Jedna byla Maudina a Fitze mimoděk napadlo, kdo asi tak může být v té druhé. Zrovna se díval tím směrem, když se dveře otevřely a vyšla z nich Ethel.

Neviděl ji už dva roky, ale příliš se nezměnila. Tmavé kadeře jí při chůzi povlávaly a úsměv zářil jako sluneční paprsek. Její šaty byly ošuntělé a obnošené, stejně jako šaty všech ostatních žen kromě Maud a Herm, ale měla stále tutéž elegantní postavu a Fitz se nemohl zbavit myšlenky na její útlé tělo, které tak dobře znával. Očarovala ho, aniž na něj pohlédla. Jako by od doby, kdy se se smíchem a v záplavě polibků převalovali na posteli v Gardéniovém apartmá, neuplynul žádný čas.

Oslovila jediného dalšího muže v sále, nahrbenou postavu v tmavošedém obleku z hrubé látky, který seděl u stolu a zapisoval cosi do účetní knihy. Měl silné brýle, ale i tak Fitz zahlédl, jak se v mužových očích při pohledu na Ethel objevil hluboký obdiv a cit. Mluvila s ním velice přívětivě a Fitze napadlo, jestli ten muž není její manžel.

Ethel se otočila a zachytila Fitzův pohled. Obočí jí vylétlo nahoru a ústa se překvapením pootevřela. V rozrušení o krok ustoupila a narazila do židle. Žena sedící na židli vzhlédla s podrážděným výrazem. Ethel zamumlala: „Pardon!“, aniž se na ni podívala. Fitz se zvedl, což s jeho poraněnou nohou nebylo nic snadného, a nespouštěl z Ethel zrak. Očividně váhala, nevěděla, jestli k němu má jít, nebo jestli má utéct do bezpečí své kanceláře. Pozdravil ji: „Dobrý den, Ethel.“ Jeho slova hlučnou místností nepronikla, Ethel však patrně viděla, jak se mu pohybují rty, a vytušila, co říká.

Rozhodla se a vykročila k němu.

„Dobré odpoledne, lorde Fitzherberte,“ pronesla a její zpěvavý velšský přízvuk zkrášlil běžnou frázi svou melodičností. Podala mu ruku a on jí potřásl. Měla drsnou pleť.

I on přistoupil k formálnímu vyjadřování. „Jak se daří, paní Williamsová?“

Přitáhla si židli a posadila se. Když Fitz opět usedal, uvědomil si, že je oba obratně postavila na stejnou úroveň bez jakýchkoli důvěrností.

„Viděla jsem vás na bohoslužbě v aberowenském parku,“ prohodila. „Bylo mi moc líto –“ Hlas se jí v hrdle zadrhl. Sklopila oči a začala znovu. „Bylo mi moc líto, když jsem viděla, že jste utrpěl zranění. Doufám, že se vám daří lépe.“

„Pomalu se to zlepšuje.“ Bylo mu jasné, že její starost je upřímná. Zdálo se, že navzdory všemu, co se stalo, nechová k němu nenávist. Dojalo ho to.

„Jak jste k těm zraněním přišel?“

Vyprávěl ten příběh tolikrát, že ho už nudil. „Stalo se to prvního dne na Sommě. Skoro žádný boj jsem neviděl. Vylezli jsme ze zákopů, prošli přes naše vlastní ostnaté dráty a vydali jsme se do země nikoho. Pak už si pamatuju jen to, jak mě nesou na nosítkách a jak mě všechno pekelně bolí.“

„Bratr viděl, jak jste dostal zásah.“

Fitz si vzpomněl na vzpurného desátníka Williama Williamse. „Skutečně? Co se stalo s ním?“

„Jeho oddíl dobyl německý zákop, ale museli ho opustit, když jim došla munice.“

K Fitzovi se žádná hlášení nedonesla, protože byl v lazaretu. „Dostal medaili?“

„Ne. Plukovník mu vytkl, že měl bránit postavení do posledního dechu. Billy se zeptal: ‚Jako vy?‘ a byl kázeňsky potrestán.“

Fitze to nepřekvapilo. S Williamsem jsou potíže. „Co tu vlastně děláte?“

„Pracuju s vaší sestrou.“

„To mi neřekla.“

Ethel se na něj upřeně zahleděla. „Nenapadlo ji, že by vás zajímaly novinky, které se týkají vašich bývalých služebných.“

Byla to posměšná poznámka, ale on ji pominul. „Co děláte?“

„Jsem manažerka časopisu Vojákova manželka. Zařizuju tisk a distribuci a rediguju stránku čtenářských dopisů. A starám se o peníze.“

Užasl. Tohle je z postavení hospodyně velký krok vzhůru. Ethel však byla vždycky schopná organizátorka. „Předpokládám správně, že jde o moje peníze?“

„Myslím, že ne. Maud je opatrná. Ví, že vám nevadí zaplatit čaj a koláče nebo lékařskou péči v případě dětí vojáků, ale na protiválečnou propagandu by vaše peníze nepoužila.“

Udržoval konverzaci pro pouhé potěšení pozorovat její obličej, když mluví. „Tohle je v tom listu?“ zeptal se. „Protiválečná propaganda?“

„Veřejně probíráme to, o čem vy mluvíte jen potají: možnost míru.“

Měla pravdu. Fitz věděl, že vysoce postavení politici v obou hlavních stranách hovoří o míru, a rozčilovalo ho to. S Ethel se však hádat nechtěl. „Váš hrdina Lloyd George klade větší důraz na boj.“

„Myslíte, že se stane premiérem?“

„Král ho nechce. Ale možná to je jediný kandidát, který dokáže sjednotit parlament.“

„Obávám se, že může prodloužit válku.“

Maud vyšla ze své kanceláře. Čajová společnost se začínala rozcházet, ženy uklízely šálky a podšálky a přivolávaly děti. Fitz s údivem sledoval, jak teta Herm nese štos špinavých talířků. Jak jen válka změní lidi!

Znovu pohlédl na Ethel. Stále to je nejpřitažlivější žena, s jakou se kdy setkal. Podlehl náhlému nutkání. Přitlumeným hlasem se zeptal: „Sejdete se zítra se mnou?“

Vypadala otřeseně. „Proč?“ zeptala se tiše.

„Ano, nebo ne?“

„Kde?“

„Victoria Station. V jednu hodinu. U vchodu na třetí nástupiště.“

Než mohla odpovědět, přistoupil k nim onen muž se silnými brýlemi a Ethel ho představila. „Hrabě Fitzherberte, dovolte, abych vám představila pana Bernieho Leckwithe, předsedu aldgateské místní organizace Nezávislé labouristické strany.“

Fitz si s ním potřásl rukou. Leckwithovi bylo kolem pětadvaceti. Fitz vytušil, že do armády nebyl odveden kvůli špatnému zraku.

„Je mi líto, že jste utrpěl zranění, lorde Fitzherberte,“ pronesl s londýnským přízvukem.

„Byl jsem jedním z tisíců a naštěstí jsem zůstal naživu.“

„Nevidíte při zpětném pohledu něco, co jsme mohli na Sommě udělat jinak, aby to podstatně změnilo výsledek bitvy?“

Fitz se na chvíli zamyslel. Byla to zatraceně dobrá otázka.

Zatímco přemýšlel, Leckwith pokračoval: „Potřebovali jsme víc mužů a munice, jak prohlašují generálové? Nebo pružnější taktiku a lepší spojení, jak říkají politici?“

Fitz zamyšleně odpověděl: „Tohle všechno by pomohlo, ale upřímně řečeno nemyslím, že by nám to zajistilo vítězství. Útok byl odsouzen k nezdaru od samého začátku. Jenže to jsme předem vědět nemohli. Museli jsme to zkusit.“

Leckwith přikývl, jako by to potvrzovalo jeho vlastní názor. „Oceňuji vaši upřímnost,“ řekl, málem jako by Fitz učinil doznání.

Vyšli z kaple. Fitz pomohl tetě Herm a Maud nastoupit do čekajícího auta, pak si k nim přisedl a šofér se s nimi rozjel.

Fitz si uvědomil, že těžce dýchá. Utrpěl malý šok. Před třemi lety v Tŷ Gwyn Ethel počítala povlaky na polštáře. Dnes je manažerkou listu, který má sice malý náklad, ale významní ministři ho přesto považují za trn v oku vlády.

Jaký je její vztah s tím překvapivě inteligentním Berniem Leckwithem? „Co je to za člověka, ten Leckwith?“ zeptal se Maud.

„Významný místní politik.“

„Je to manžel Williamsové?“

Maud se zasmála. „Ne, i když si všichni myslí, že by měl být. Je to chytrý muž, má stejné ideály jako ona a je oddaný jejímu synovi. Nechápu, proč si ho Ethel nevzala už před lety.“

„Třeba nedokáže zrychlit tep jejího srdce.“

Maud zvedla obočí a Fitz si uvědomil, že byl nebezpečně upřímný.

Spěšně dodal: „Dívky tohoto typu přece chtějí romantický vztah, ne? Ta si vezme válečného hrdinu, ne knihovníka.“

„Ethel není dívka toho typu ani žádného jiného typu,“ odpověděla Maud dosti mrazivě. „Dá se říct jedině to, že je výjimečná. Druhou takovou v životě nepotkáš.“

Fitz se odvrátil. Věděl, že to je pravda.

Přemýšlel, jak asi vypadá to dítě. Muselo to být některé z těch ušmudlaných batolat, co si hrály v kapli na podlaze. Nejspíš dneska odpoledne viděl svého syna. Pomyšlení na to ho zvláštním způsobem dojalo. Z nějakého důvodu mu bylo do pláče.

Auto projíždělo přes Trafalgarské náměstí. Požádal řidiče, aby zastavil. „Stavím se ještě v kanceláři,“ vysvětlil Maud.

Odkulhal do budovy Admirality a vyšel po schodech nahoru. Jeho psací stůl se nacházel v diplomatické sekci v Čísle 45. Podporučík Carver, student latiny a řečtiny, který přišel z Oxfordu pomáhat při dešifrování německých signálů, mu sdělil, že v průběhu odpoledne jako obvykle nedorazilo mnoho zachycených depeší a že tu není nic, čím by bylo třeba se zabývat. Má však politické novinky. „Už jste to slyšel?“ zeptal se Carver. „Král si pozval Lloyda George.“

{II}

Celé příští dopoledne si Ethel říkala, že na schůzku s Fitzem nepůjde. Jak se opovažuje navrhovat jí něco takového? Více než dva roky se jí neozval. A když se pak setkali, ani se nezeptal na Lloyda – své vlastní dítě! Je to stále tentýž sobecký, bezohledný mizera jako vždycky.

Zároveň ji to uvrhlo do zmatku. Fitz se na ni díval těma pronikavýma zelenýma očima a vyptával se na její život tak, že měla pocit, že je pro něj důležitá – i když tomu nic nenasvědčovalo. Už to nebyl onen dokonalý muž podobný bohu: jeho krásný obličej byl znetvořený napůl zavřeným okem a při chůzi se Fitz hrbil nad vycházkovou holí. Jenže jeho oslabení v ní jen vyvolávalo touhu pečovat o něj. Napomínala se, aby nebyla blázen. On má veškerou péči, kterou lze za peníze koupit. Na schůzku s ním nepůjde.

V poledne odešla z redakce Vojákovy manželky – dvou malých místností nad tiskařskou dílnou sdílenou s Nezávislou labouristickou stranou – a nastoupila do městského autobusu. Maud dopoledne v kanceláři nebyla, a tak si Ethel nemusela vymýšlet žádnou výmluvu.

Autobusem a podzemní dráhou z Aldgate na Victorii to byla dlouhá cesta a Ethel dorazila na schůzku několik minut po jedné. Napadlo ji, jestli Fitz třeba nezačal být netrpělivý a neodešel, a při pomyšlení na to se jí málem udělalo zle. On tam však byl, na sobě měl tvídový oblek, jako by se chystal do přírody, a Ethel se hned cítila lépe.

Usmál se. „Bál jsem se, že nepřijdeš,“ přiznal.

„Nevím, proč jsem přišla,“ odpověděla. „Proč jsi mě pozval?“

„Chci ti něco ukázat.“ Vzal ji pod paží.

Vyšli z nádraží. Ethel pociťovala bláznivou radost, že jde zavěšená do Fitze. Divila se jeho troufalosti. Takovou postavu lze snadno poznat. Co kdyby narazili na někoho z jeho přátel? Předpokládala, že by zřejmě předstírali, že se nevidí. Ve Fitzově společenské třídě se u muže, který je už pár let ženatý, žádná věrnost neočekává.

Jeli několik zastávek a vystoupili na bohémském předměstí Chelsea, levné čtvrti výtvarných umělců a spisovatelů. Ethel nechápala, co jí tu chce ukázat. Šli ulicí malých vil. Fitz nadhodil: „Viděla jsi už někdy debatu v parlamentu?“

„Ne,“ odpověděla. „Ale hrozně bych o to stála.“

„Musíš mít pozvání od člena parlamentu nebo peera. Mám to zařídit?“

„Ano, prosím!“

Zdálo se, že je šťastný, že nabídku přijala. „Zjistím, kdy tam bude něco zajímavého. Možná bys chtěla vidět Lloyda George při projevu.“

„To ano!“

„Právě dává dohromady svoji vládu. Myslím si, že už dneska večer políbí královi ruku jako premiér.“

Ethel se kolem sebe zamyšleně rozhlížela. Chelsea v některých místech stále ještě vyhlížela jako vesnice, jíž před sto lety byla. Starší budovy byly buď bývalé nízké vesnické chalupy, nebo někdejší větší statkářské domy s rozlehlými zahradami a sady. V prosinci se to tu příliš nezelenalo, ale i tak působila čtvrť příjemně, skoro jako na venkově. „Politika je divná věc,“ poznamenala. „Ód chvíle, kdy jsem byla dost velká, abych mohla číst noviny, jsem si přála, aby se Lloyd George stal premiérem, jenže teď, když k tomu má dojít, se toho děsím.“

„Proč?“

„Je to nejbojovnější člověk ve vládě. Jeho jmenování může zabít jakoukoli vyhlídku na mír. Na druhou stranu…“

Fitz vypadal zaujatě. „Copak?“

„Je to jediný člověk, který by mohl souhlasit s mírovými rozhovory, aniž ho Northcliffeovy krvežíznivé plátky ukřižujou.“

„To je fakt,“ uznal Fitz a vypadal znepokojeně. „Kdyby to udělal kdokoli jiný, titulky budou řvát: ‚Pryč s Asquithem – nebo Balfourem či Bonarem Lawem – a přiveďte Lloyda George!‘ Kdyby ale noviny napadly Lloyda George, pak už jim nikdo jiný nezbývá.“

„Tak tedy naděje na mír tu je.“

Nedokázal skrýt podrážděnost. „Proč nevkládáš naděje raději ve vítězství než v mír?“

„Protože takhle jsme se dostali do téhle šlamastyky,“ odpověděla klidně. „Co mi chceš ukázat?“

„Tohle.“ Otevřel branku a přidržel ji. Vešli na pozemek u dvoupodlažního domu. Zahrada byla zarostlá a stavení potřebovalo venkovní nátěr, ale byl to kouzelný, středně velký dům a Ethel si představila, že by mohl patřit úspěšnému hudebníkovi nebo známému herci. Fitz vytáhl z kapsy klíč a otevřel dveře. Vkročili dovnitř, Fitz zavřel dveře a políbil ji.

Poddala se. Už dlouho ji nikdo nepolíbil a ona se cítila jako žíznivý poutník na poušti. Pohladila jeho dlouhý krk a přitiskla se mu k hrudi. Cítila, že ji potřebuje stejně zoufale jako ona jeho. Dřív než ztratila sebeovládání, odstrčila ho od sebe. „Nech toho,“ zasípala bez dechu. „Přestaň.“

„Proč?“

„Když jsme tohle dělali naposledy, skončilo to mým rozhovorem s tvým zatraceným právníkem. Nejsem už tak naivní, jako jsem bývala.“

„Tentokrát to bude jinak,“ namítl zadýchaně. „Byl jsem blázen, že jsem tě nechal odejít. Teď to vidím. Byl jsem taky mladý.“

Aby se uklidnila, rozhlédla se po místnostech. Všude stál omšelý starý nábytek. „Čí je to dům?“ zeptala se.

„Tvůj,“ odpověděl. „Pokud ho chceš.“

Vytřeštila na něj oči. Co tím myslí?

„Mohla bys tu s miminkem bydlet,“ vysvětlil jí. „Celé roky tu žila jedna stará paní, která bývala otcovou hospodyní. Před několika měsíci zemřela. Mohla bys to tu vymalovat a koupit si nový nábytek.“

„Bydlet tady?“ odpověděla. „Jako co?“

Nedokázal se přimět, aby to vyslovil.

„Jako tvoje milenka?“ zeptala se.

„Můžeš mít chůvu a pár služebných i zahradníka. Dokonce i auto se šoférem, kdybys chtěla.“

Na tom všem se jí líbil jen on.

Fitz si její zamyšlený pohled špatně vyložil. „Není ten dům moc malý? Chtěla bys raději do Kensingtonu? Chceš majordoma a hospodyni? Dám ti všechno, co chceš, rozumíš? Můj život je bez tebe prázdný.“

Viděla, že to myslí vážně. Přinejmenším nyní, kdy je vzrušený a neukojený. Hořká zkušenost jí však napovídala, že se dokáže rychle změnit.

Potíž byla v tom, že ona po něm toužila úplně stejně.

Musel jí to vidět v obličeji, neboť ji opět uchopil do náručí. Zvedla obličej, aby ji políbil. Chci, aby mě líbal víc, pomyslela si.

Znovu se z jeho objetí vymanila, dřív než se přestane ovládat.

„Tak co?“ zeptal se.

Když ji líbal, nedokázala učinit rozumné rozhodnutí. „Potřebuju být sama,“ odpověděla. Přinutí se od něj odejít, dokud je čas. „Jdu domů,“ oznámila. Otevřela dveře. „Potřebuju čas na rozmyšlenou.“ Na prahu zaváhala.

„Rozmýšlej se, jak dlouho chceš,“ odpověděl. „Budu čekat.“

Zavřela dveře a rozběhla se pryč.

{III}

Gus Dewar stál v Národní galerii na Trafalgarském náměstí před Rembrandtovým Autoportrétem ve věku šedesáti tří let; žena vedle něj pronesla: „Překvapivě ošklivý mužský.“

Gus se otočil a udivilo ho, že vidí Maud Fitzherbertovou. Zeptal se: „Já, nebo Rembrandt?“ a Maud se rozesmála.

Začali procházet galerií spolu. „To je ale příjemná náhoda,“ pochvaloval si. „Potkat vás zrovna tady.“

„Abych řekla pravdu, zahlédla jsem vás a šla jsem za vámi dovnitř.“ Ztišila hlas. „Chtěla jsem se zeptat, proč Němci stále ještě nepředložili návrh na mír, o kterém jste se mi zmiňoval, že je na cestě.“

Odpověď neznal. „Možná si to rozmysleli,“ pronesl zasmušile. „Tam, stejně jako tady, existuje mírová frakce a válečná frakce. Třeba válečná frakce získala převahu a podařilo se jí císařův názor změnit.“

„Přece jim musí být jasné, že boje už nepřinášejí nic nového!“ namítla podrážděně. „Četl jste v dnešních novinách, že Němci obsadili Bukurešť?“

Gus přikývl. Rumunsko vyhlásilo válku v srpnu a Britové chvíli doufali, že nový partner třeba provede mohutný úder, ale Německo do země v září vtrhlo a rumunské hlavní město nyní padlo. „V konečném výsledku to je pro Německo dobré, protože získalo rumunskou ropu.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Maud. „Je to pořád dokola – jeden krok dopředu, jeden krok dozadu. Kdy se konečně poučíme?“

„Jmenování Lloyda George do funkce premiéra moc povzbudivé není,“ zachmuřil se Gus.

„Hm. Třeba se mýlíte.“

„Skutečně? Vybudoval si politickou reputaci na tom, že je agresivnější než kdokoli jiný. Uzavřít po tomhle mír by pro něj bylo těžké.“

„Nebuďte si tak jistý. Lloyd George je nepředvídatelný. Dokáže udělat obrat o sto osmdesát stupňů. Překvapilo by to jen ty, kdo jsou natolik naivní, že ho považují za přímého.“

„Tak v tom by jistá naděje byla.“

„Přesto bych si přála, aby se premiérem stala žena.“

Gus se nedomníval, že by k tomu někdy mohlo dojít, ale mlčel.

„Chtěla jsem se vás zeptat ještě na něco,“ prohodila a zastavila se.

Gus se k ní otočil. Obrazy možná zvýšily jeho vnímavost a on si teď uvědomil, že obdivuje Maudin obličej. Povšiml si ostrých linií nosu a brady, vysokých lícních kostí, dlouhého krku. Hranatost rysů změkčovaly plné rty a velké zelené oči. „Na cokoli chcete,“ přikývl.

„Co vám povídal Walter?“

Gus se v duchu vrátil k onomu překvapivému rozhovoru v hotelu Adlon v Berlíně. „Říkal, že je nucen zasvětit mě do nějakého tajemství. Jenže pak mi neřekl, co je to za tajemství.“

„Myslel si, že to vytušíte.“

„Vytušil jsem, že je do vás určitě zamilovaný. A z vaší reakce, když jsem vám v Tŷ Gwyn předal dopis, jsem poznal, že jeho láska je opětovaná.“ Gus se usmál. „Jestli to smím tak říct, je to šťastný muž.“

Přikývla a Gus z její tváře vyčetl cosi jako úlevu. Uvědomil si, že to tajemství musí být větší; proto potřebovala zjistit, kolik toho on ví. Přemýšlel, co ještě asi skrývají. Možná se zasnoubili.

Šli dál. Chápu, proč vás miluje, pomyslel si Gus. Já bych se do vás zamiloval v tu ránu.

Znovu ho překvapila náhlou otázkou: „Byl jste už někdy zamilovaný, pane Deware?“

Byla to vtíravá otázka, ale on přesto odpověděl: „Ano, byl – dvakrát.“

„Ale už nejste.“

Cítil potřebu se jí svěřit. „V roce, kdy vypukla válka, jsem byl natolik ničemný, že jsem se zamiloval do ženy, která už byla vdaná.“

„Milovala vás?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Požádal jsem ji, aby kvůli mně opustila manžela. Bylo to ode mě moc ošklivé a já vím, že vás to šokuje. Jenže ona byla lepší člověk než já a můj nemorální návrh odmítla.“

„Mě hned tak něco nešokuje. Kdy se to stalo podruhé?“

„Loni jsem se zasnoubil s jednou dívkou ve svém rodném Buffalu; ona si však vzala někoho jiného.“

„Ach! To je mi moc líto. Možná jsem se neměla ptát. Oživila jsem bolestné vzpomínky.“

„Nesmírně bolestné.“

„Odpusťte, když řeknu, že se teď cítím líp: protože víte, jaké trápení může láska způsobit.“

„Ano, to vím.“

„Ale třeba bude nakonec uzavřen mír a moje trápení brzy skončí.“

„Moc v to doufám, lady Maud,“ řekl Gus.

{IV}

Ethel se kvůli Fitzovu návrhu celé dny trápila. Jak mrzla na zadním dvorku a otáčela klikou ždímačky, aby dostala vodu z vypraného prádla, představovala si, že bydlí v tom pěkném domku v Chelsea a Lloyd pobíhá po zahradě pod dozorem pozorné chůvy. „Dám ti všechno, co chceš,“ říkal Fitz a ona věděla, že je to pravda. Napsal by dům na její jméno. Vzal by ji do Švýcarska a na francouzský jih. Kdyby si usmyslela, přiměla by ho, aby jí dal doživotní rentu, takže by měla zajištěný příjem až do smrti, i kdyby ho znudila – třebaže také věděla, že by se dokázala postarat, aby se tohle nikdy nestalo.

Je to hanebné a nechutné, napomínala se přísně. Stala by se ženou placenou za sex, a co jiného znamená slovo prostitutka? Nikdy by do svého úkrytu v Chelsea nemohla pozvat rodiče: okamžitě by poznali, co to znamená.

Záleží jí na tom? Možná ne, ale jsou tu další věci. Chce od života víc než pohodlí. Jako milenka milionáře by sotva mohla pokračovat v kampani ve prospěch žen z dělnické třídy. Její politický život by skončil. Ztratila by kontakt s Berniem a Mildred a dokonce i styk s Maud by se zkomplikoval.

Co si ale o sobě myslí, že žádá od života tolik? Je přece Ethel Williamsová, co se narodila v havířském domku! Jak může ohrnovat nos nad pohodlným životem? O tom si nech zdát, řekla si s použitím jednoho z Bernieho oblíbených úsloví.

A pak je tu Lloyd. Měl by guvernantku a později by mu Fitz zaplatil nějakou nóbl školu. Vyrůstal by mezi elitou a užíval si životní styl privilegované smetánky. Má Ethel právo mu to odepřít?

O nic blíž odpovědi nebyla ani ve chvíli, kdy si v redakci otevřela noviny a dozvěděla se o jiné dramatické nabídce. Německý kancléř Theobald von Bethmann-Hollweg navrhl 12. prosince Spojencům mírové rozhovory.

Ethel byla nadšená. Mír! Je to skutečně možné? Nemohl by se Billy vrátit domů?

Francouzský premiér okamžitě označil notu za vychytralý krok a ruský ministr zahraničí německé „lživé návrhy“ odsoudil. Ethel však byla přesvědčená, že rozhodující bude britská reakce.

Lloyd George nepronášel žádné veřejné projevy, což zdůvodňoval bolestí v krku. V prosinci trpěla polovina obyvatel Londýna nachlazením, ale Ethel chovala podezření, že Lloyd George chce jen získat čas k přemýšlení. Brala to jako dobré znamení. Okamžitá odpověď by byla odmítavá; vše ostatní dávalo naději. Přinejmenším o míru uvažuje, myslela si optimisticky.

Mezitím americký prezident Wilson přiklonil Ameriku na stranu míru. Navrhl, aby válčící mocnosti před zahájením rozhovorů stanovily své cíle – čeho se snaží dosáhnout bojem.

„To je přivedlo do nepříjemné situace,“ poznamenal večer Bernie Leckwith. „Všichni už zapomněli, proč s válkou začali. Teď už bojují jen proto, že chtějí zvítězit.“

Ethel si vzpomněla, co kdysi říkala paní Dai Poníková o stávce: Tyhle mužský – když se jednou začnou rvát, zajímá je jenom to, aby vyhráli. Nevzdají se, ať to stojí, co to stojí. Přemýšlela, jak by na návrh míru asi reagovala žena ve funkci premiéra.

V příštích několika dnech si však uvědomila, že Bernie měl pravdu. Návrh prezidenta Wilsona se setkal s podivným mlčením. Žádná země hned neodpověděla. To Ethel rozhněvalo ještě víc. Jak v tom můžou pokračovat, když ani nevědí, za co bojují?

Koncem týdne Bernie zorganizoval veřejnou schůzi k prodiskutování německé noty. V den schůze se Ethel probudila a uviděla, že vedle její postele stojí bratr v khaki uniformě. „Billy!“ vykřikla. „Jsi naživu!“

„A na týdenním opušťáku,“ dodal. „Padej z postele, kůže líná.“

Vyskočila, přehodila si přes noční košili župan a objala ho. „Ach, Billy, jsem tak šťastná, že tě vidím.“ Všimla si prýmků na jeho rukávu. „Tak ty jsi seržant?“

„Jo.“

„Jak ses dostal tady do domu?“

„Otevřela mi Mildred. Jsem tady vlastně už od včerejšího večera.“

„Kde jsi spal?“

Zatvářil se stydlivě. „Nahoře.“

Ethel se zakřenila. „Ty klikaři!“

„Já ji mám opravdu rád, Eth.“

„Já taky,“ přitakala Ethel. „Mildred je zlatá. Vezmeš si ji?“

„Jo, jestli tu válku přežiju.“

„Nevadí ti věkový rozdíl?“

„Je jí třiadvacet… To není, jako kdyby byla skutečně stará, třeba třicet nebo tak.“

„A co děti?“

Billy pokrčil rameny. „Jsou prima, ale i kdyby nebyly, kvůli ní bych to s nima vydržel.“

„Ty ji opravdu miluješ.“

„To není tak těžký.“

„Začala maličko podnikat, určitě jsi u ní v pokoji viděl všechny ty klobouky.“

„Jo. A říká, že to jde dobře.“

„Moc dobře. Ona umí zabrat. Je Tommy s tebou?“

„Přijel lodí se mnou, ale teď odjel vlakem do Aberowenu.“

Lloyd se probudil, a když spatřil v pokoji cizího člověka, rozplakal se. Ethel ho zvedla a ukonejšila. „Pojď do kuchyně,“ vybídla Billyho. „Udělám nám něco k snídani.“

Billy se posadil, a zatímco Ethel připravovala ovesnou kaši, četl noviny. Po chvíli vybuchl: „Hrom do toho!“

„Copak?“

„Koukám, že ten mizera Fitzherbert si otvírá hubu.“

Letmo pohlédl na Lloyda, málem jako by se chlapeček mohl urazit kvůli neuctivé poznámce o otci.

Ethel se mu podívala přes rameno. Četla:

MÍR: NALÉHAVÁ ŽÁDOST VOJÁKŮ

„Nevzdávejte nám to!“

Raněný hrabě promlouvá

Ve Sněmovně lordů včera zazněl dojemný projev proti návrhu německého kancléře na zahájení mírových rozhovorů. Řečníkem byl hrabě Fitzherbert, major Velšských střelců, který se v Londýně zotavuje ze zranění utrpěných v bitvě na Sommě.

Lord Fitzherbert konstatoval, že dohadovat se s Němci o míru by bylo zradou všech mužů, kteří ve válce položili život. „Jsme přesvědčeni, že vítězíme a že můžeme dosáhnout plného vítězství – za předpokladu, že nám to teď nevzdáte,“ prohlásil.

Hrabě ve vojenské uniformě, s páskou přes oko a opřený o berli, působil v rozpravě pozoruhodným dojmem. Sněmovna ho vyslechla v naprostém tichu, a když usedl, sklidil ovace.

Bylo toho tu ještě víc a všechno ve stejném duchu. Ethel zůstala jako opařená. Sentimentální žvásty, ale budou účinné. Fitz normálně pásku přes oko nenosí – musel si ji nasadit pro efekt. Ta řeč naladí spoustu lidí proti mírovému plánu.

Nasnídala se s Billym, pak oblékla Lloyda i sebe a vyšli ven. Billy hodlal strávit den s Mildred, ale slíbil, že na schůzi večer přijde.

Když Ethel dorazila do redakce Vojákovy manželky, viděla, že o Fitzově řeči píší všechny deníky. Některé jí věnovaly úvodník. Názory měly různé, ale shodovaly se v tom, že hrabě zasadil mohutný úder.

„Jak se může někdo stavět proti pouhé diskusi o míru?“ obrátila se nechápavě k Maud.

„Můžete se ho zeptat sama,“ odpověděla Maud. „Pozvala jsem ho na dnešní schůzi a on pozvání přijal.“

Ethel se polekala. „To přijetí, co mu lidi uchystají, si za rámeček nedá!“

„To taky doufám.“

Obě ženy strávily den prací na zvláštním vydání listu s titulkem přes celou první stranu: MALÉ NEBEZPEČÍ MÍRU. Maud se líbila jeho ironie, ale Ethel považovala titulek za příliš decentní. K večeru Ethel vyzvedla Lloyda od chůvy, vzala ho domů, nakrmila ho a uložila do postýlky. Nechala ho v péči Mildred, která na politické schůze nechodila.

Když Ethel dorazila, kaple Božího milosrdenství se už zaplňovala a brzy bylo už jen místo k státní. V obecenstvu se nacházelo mnoho vojáků a námořníků v uniformě. Schůzi předsedal Bernie. Zahájil ji vlastním úvodem, který byl nezáživný, třebaže krátký – Bernie nebyl žádný řečník. Pak povolal prvního hosta – filozofa z Oxfordské univerzity.

Ethel znala argumenty pro mír lépe než ten filozof, a zatímco mluvil, zkoumala ty dva muže na pódiu, kteří se o ni ucházejí. Fitz byl produktem stovek let bohatství a kultury. Byl krásně oblečený jako vždy, vlasy ostříhané, ruce bílé a nehty čisté. Bernie pocházel z kmene pronásledovaných nomádů, kteří přežívali jen díky tomu, že byli chytřejší než ti, kdo je trýznili. Měl na sobě svůj jediný oblek z těžkého tmavošedého serže. Ethel ho nikdy neviděla v ničem jiném: když bylo teplé počasí, prostě si svlékl sako.

Obecenstvo tiše naslouchalo. Labouristické hnutí zůstávalo v otázce míru rozdělené. Ramsay MacDonald, který se 3. srpna 1914 v parlamentu vyslovil proti válce, rezignoval na funkci vůdce Labouristické strany, když byla dva dny poté válka vyhlášena, a od té doby labourističtí členové parlamentu, stejně jako většina jejich voličů, válku podporovali. Ovšem stoupenci labouristů tíhli k nejskeptičtější části dělnické třídy a nacházela se mezi nimi silná menšina orientovaná pro mír.

Fitz začal poukazem na hrdé tradice Británie. Po staletí, uvedl, Británie udržovala v Evropě rovnováhu sil zejména tím, že stála po boku slabších národů, a tak zajišťovala, že žádná země nezíská nadvládu. „Německý kancléř zatím neřekl nic o podmínkách mírového řešení, ale každá diskuse by musela začít od statu quo,“ zdůraznil. „Mír nyní znamená, že Francie je pokořená a oloupená o své teritorium a Belgie se stává satelitem. Německo by ovládlo kontinent pouhou vojenskou silou. Nemůžeme dopustit, aby se tohle stalo. Musíme bojovat, dokud nezvítězíme.“

Když byla zahájena diskuse, Bernie připomněl: „Hrabě Fitzherbert je zde čistě jako soukromá osoba, nikoli jako armádní důstojník, a dal mi své čestné slovo, že přítomní vojáci ve službě nebudou potrestáni za nic, co řeknou. Jinak bychom hraběte na schůzi samozřejmě nezvali.“

První otázku položil sám Bernie. Jako obvykle to byla dobrá otázka. „Jestliže bude Francie pokořena – a ztratí teritorium, pak to podle vaší analýzy, lorde Fitzherberte, bude destabilizovat Evropu.“

Fitz přikývl.

„Zatímco jestliže bude pokořeno Německo a ztratí teritoria Alsaska a Lotrinska – což by se bezpochyby stalo –, pak to bude Evropu stabilizovat.“

Ethel viděla, že to Fitze na okamžik vyvedlo z míry. Neočekával, že se tady v East Endu bude muset potýkat s tak chytrou opozicí. Intelektuálně nebyl pro Bernieho partnerem. Trochu ho litovala.

„Proč ten rozdíl?“ uzavřel Bernie a z mírové frakce v obecenstvu se ozvalo souhlasné mručení.

Fitz se rychle vzpamatoval. „Rozdíl,“ odpověděl, „je v tom, že Německo je agresor, brutální, militaristický a krutý, a jestliže nyní přistoupíme na mír, toto chování odměníme – a povzbudíme ho do budoucna!“

To vyvolalo jásot od druhé části posluchačů a Fitz si zachránil tvář, ale Ethel si pomyslela, že je to chabý argument, a Maud hned vstala, aby to řekla. „Za vypuknutí války nemůže jen jediná země!“ prohlásila. „Obecně vžitým názorem se stalo vinit Německo a náš militaristický tisk tuto báchorku podporuje. Připomínáme si německou invazi do Belgie a mluvíme o ní jako o naprosto nevyprovokované. Zapomínáme na mobilizaci šesti milionů ruských vojáků na německé hranici. Zapomínáme na francouzské odmítnutí vyhlásit neutralitu.“ Několik mužů nespokojeně pískalo. Lidé tě nikdy nebudou oslavovat, když jim řekneš, že situace není tak prostá, jak si oni myslí, uvažovala hořce Ethel. „Neříkám, že Německo je bez viny!“ ohradila se Maud. „Říkám, že bez viny není žádná země. Říkám, že nebojujeme za stabilitu v Evropě nebo za spravedlnost pro Belgičany či proto, abychom potrestali německý militarismus. Bojujeme, protože jsme příliš hrdí, než abychom přiznali, že jsme udělali chybu!“

O slovo se přihlásil voják v uniformě a Ethel si s pýchou uvědomila, že to je Billy. „Bojoval jsem na Sommě,“ začal a posluchači ztichli. „Chci vám říct, proč jsme tam ztratili tolik mužů.“ Ethel slyšela otcův silný hlas a jeho klidné sebevědomí a uvědomila si, že z Billyho by byl skvělý kazatel. „Naši důstojníci“ – natáhl ruku a ukázal obviňujícím prstem na Fitze – „nás ujišťovali, že útok bude procházka růžovým sadem.“

Ethel viděla, jak se Fitz na židli na pódiu ošívá.

„Řekli nám,“ pokračoval Billy, „že naše dělostřelectvo zničilo nepřátelské pozice, zdemolovalo jejich zákopy a bunkry, a že až se dostaneme na druhou stranu, uvidíme jen mrtvé Němce.“

Ethel si všimla, že nemluví k lidem na pódiu, ale rozhlíží se kolem sebe, upírá na posluchače pronikavý pohled a dbá na to, aby se všechny oči upíraly na něj.

„Proč nám tohle říkali?“ otázal se Billy; pohlédl přímo na Fitze a promluvil se záměrným důrazem. „Když to nebyla pravda.“ Mezi posluchači to souhlasně zašumělo.

Ethel viděla, jak Fitzova tvář potemněla. Věděla, že obvinění ze lži je pro muže z Fitzovy společenské třídy tou nejhorší urážkou. Billy to věděl také.

Billy pokračoval: „Německé pozice zničeny nebyly. To jsme zjistili, když jsme vběhli do kulometné palby.“

Reakce publika už nebyla tak tlumená. Kdosi vykřikl: „Hanba!“

Fitz se zvedl, aby promluvil, ale Bernie ho zadržel: „Okamžik, prosím, lorde Fitzherberte, nechme ho domluvit.“ Fitz se posadil a mohutně vrtěl hlavou ze strany na stranu.

Billy zvýšil hlas. „Ověřili si naši důstojníci pomocí leteckého průzkumu a vysláním průzkumných hlídek, jaké škody dělostřelectvo německým liniím skutečně způsobilo? Jestliže ne, proč ne?“

Fitz se znovu postavil, celý zuřivý. Část obecenstva ho povzbuzovala, jiná část pískala. Začal mluvit. „Nerozumíte tomu!“ vyrazil ze sebe.

Jenže Billyho hlas byl silnější. „Jestliže znali pravdu,“ vykřikl, „proč nám říkali něco jiného?“

Fitz začal křičet a pokřikovala i polovina publika, ale Billyho hlas všechny přehlušil. „Mám prostou otázku!“ zařval. „Jsou naši důstojníci hlupáci – nebo lháři?“

{V}

Ethel dostala dopis na drahém hlavičkovém papíru napsaný Fitzovým velkým sebejistým písmem. O schůzi v Aldgate se nezmiňoval, ale pozval ji do Westminsterského paláce, aby příštího dne, v úterý 19. prosince, usedla na galerii Dolní sněmovny a poslechla si první projev Lloyda George jako premiéra. Vzrušilo ji to. Nikdy si nepomyslela, že se podívá do Westminsterského paláce, natož aby tam slyšela promlouvat svého hrdinu.

„Proč myslíš, že tě pozval?“ zeptal se večer Bernie; jako obvykle položil klíčovou otázku.

Ethel žádnou věrohodnou odpověď neměla. Pouhá čirá laskavost nikdy nebyla součástí Fitzova charakteru. Dokázal být velmi štědrý, když se mu to hodilo. Bernie bystře přemýšlel, jestli nechce něco na oplátku.

Bernie byl založený spíš rozumově než intuitivně, ale nějakou spojitost mezi Fitzem a Ethel vycítil a zareagoval tak, že se začal chovat poněkud zamilovaně. Nebylo to nic dramatického, protože Bernie nebyl dramatický člověk, ale držel ji za ruku o chvilku déle, než měl, stoupal si k ní o kousek blíž, než bylo příjemné, když s ní mluvil, popleskával ji po rameni, a když sestupovala ze schodů, podpíral jí loket. Náhle znejistělý Bernie dělal instinktivně gesta, která vyjadřovala, že Ethel patří jemu. Jí bohužel přišlo zatěžko, aby přitom pokaždé neucukla. Fitz jí krutě připomněl, co k Berniemu necítí.

Maud dorazila do kanceláře v úterý v půl jedenácté a po zbytek dopoledne společně pracovaly. Maud nemohla napsat titulní stranu příštího vydání, dokud Lloyd George nepronese projev, ale v listu byla spousta dalších věcí: nabídka zaměstnání, inzeráty chův k dětem, zdravotní rady pro ženy a děti, které napsal doktor Greenward, kuchařské recepty a dopisy.

„Fitz je po té schůzi vzteky bez sebe,“ prohodila Maud.

„Říkala jsem vám, že mu lidi dají zabrat.“

„To mu nevadí,“ řekla. „Ale Billy ho označil za lháře.“

„Jste si jistá, že to není jen proto, že Billy měl v tom sporu navrch?“

Maud se smutným úsměvem připustila. „Možná.“

„Jenom doufám, že neudělá nic, aby kvůli tomu Billy pykal.“

„To neudělá,“ ujistila ji Maud pevně. „To by bylo porušení daného slova.“

„Dobrá.“

Obědvali v kavárně na Mile End Road – nazývala se Řidičovo prima parkoviště a skutečně byla plná šoférů náklaďáků. Personál Maud radostně přivítal. Daly si zapékané hovězí s ústřicemi, přičemž levné ústřice podstatně nahrazovaly nedostatkové hovězí.

Potom odjely autobusem přes celý Londýn do West Endu. Ethel se podívala nahoru na obrovský ciferník Big Benu a viděla, že je půl čtvrté. Lloyd George měl promluvit ve čtyři. Měl v moci zastavit válku a zachránit miliony životů. Udělá to?

Lloyd George vždy bojoval za pracujícího člověka. Před válkou se utkal se Sněmovnou lordů a králem kvůli zavedení starobních důchodů. Ethel věděla, jak moc to pro nemajetné staré lidi znamená. V den, kdy byla penze vyplácena poprvé, Ethel viděla staré havíře – kdysi silné chlapy, nyní shrbené a roztřesené –, jak vycházejí z budovy aberowenské pošty a neskrývaně pláčou radostí, že už nejsou zcela bez prostředků. Tehdy se Lloyd George stal hrdinou dělnické třídy. Sněmovna lordů chtěla ty peníze vydat na královské námořnictvo.

Jeho dnešní projev bych mu mohla napsat, pomyslela si. Začala bych: „V životě člověka i národa jsou chvíle, kdy je správné říct: Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, a víc udělat nemůžu. Ustanu proto ve svém úsilí a budu hledat jinou cestu. Před hodinou jsem vydal příkaz k zastavení palby na celé britské frontě ve Francii. Pánové, zbraně umlkly.“

Dalo by se to udělat. Francouzi by zuřili, ale museli by se k příměří připojit; jinak by riskovali, že Británie uzavře mír samostatně a je vydá naprosto jisté porážce. Mírové urovnání by bylo pro Francii a Belgii těžké, ale nikoli tak těžké jako ztráta dalších milionů životů.

Byl by to velký státnický čin. Zároveň by to znamenalo konec politické kariéry Lloyda George: voliči nezvolí muže, který prohrál válku. Ovšem jaký konec by to byl!

Fitz čekal v hlavní hale. Stál tu s ním Gus Dewar. Bezpochyby dychtil stejně jako všichni ostatní uslyšet, jak Lloyd George odpoví na mírovou iniciativu.

Vystoupali po dlouhém schodišti na galerii a zaujali svá místa s vyhlídkou na jednací sál. Ethel měla Fitze po pravé a Guse po levé ruce. Pod nimi se řady lavic se zeleným koženým polstrováním už zaplnily členy parlamentu; výjimku tvořilo několik míst v přední řadě, tradičně vyhrazené pro vládu.

„Všichni členové parlamentu do jednoho,“ pronesla Maud hlasitě.

Dveřník v oficiálním dvorním oblečení včetně sametových kalhot ke kolenům a bílých punčoch na ni hned sykl: „Ticho, prosím!“

Mluvil jakýsi řadový poslanec, ale skoro nikdo ho neposlouchal. Všichni čekali na nového premiéra. Fitz pošeptal Ethel: „Tvůj bratr mě urazil.“

„Ubožáčku,“ odpověděla posměšně. „Zranil tvé city?“

„Souboje se sváděly kvůli menším věcem.“

„Jak moudrý nápad pro dvacáté století.“

Její posměch se ho nijak nedotkl. „Ví, kdo je Lloydův otec?“

Ethel zaváhala; nechtělo se jí to přiznat, ale zdráhala se lhát.

Její váhání mu napovědělo, co chtěl vědět. „Rozumím,“ řekl. „Tím lze vysvětlit jeho osočování.“

„Myslím, že nemusíš hledat postranní úmysly,“ namítla. „Copak to, co se stalo na Sommě, nestačí, aby se vojáci rozlítili?“

„Měl by být postaven před vojenský soud pro drzost.“

„Slíbils ale, že ne –“

„Ano,“ přisvědčil popuzeně. „Bohužel jsem to slíbil.“

Do síně vešel Lloyd George.

Malá, drobná postava ve fraku a s poněkud rozcuchanými přerostlými vlasy a bujným, nyní úplně bílým knírem. Bylo mu třiapadesát, ale měl pružný krok, a když si sedal, prohodil cosi k sousednímu poslanci a Ethel spatřila onen úsměv, tak důvěrně známý z fotografií v novinách.

Deset minut po čtvrté začal mluvit. Hlas měl poněkud chraptivý – omluvil se, že ho bolí v krku. Odmlčel se a pak řekl: „Předstupuji dnes před Dolní sněmovnu s tou nejstrašnější zodpovědností, jaká může dolehnout na bedra člověka.“

To je dobrý začátek, pomyslela si Ethel. Přinejmenším neodmítne německou notu jako bezvýznamný trik či odvádění pozornosti, jako to udělali Francouzi a Rusové.

„Každý člověk či skupina lidí, kteří by bez dostatečné příčiny prodloužili strašlivý konflikt, jako je tento, by zatížili svou duši zločinem, který nedokážou smýt oceány vod.“

Tohle má biblický nádech, pomyslela si Ethel, baptistický odkaz na smývání hříchů.

Pak však, jako kazatel, učinil protikladné prohlášení. „Každý člověk nebo skupina lidí, kteří by se z pocitu únavy či beznaděje vzdali boje, aniž by byl naplněn vysoký záměr, pro nějž jsme do tohoto boje vstoupili, by se provinili nejhorší zbabělostí, jaké se kdy nějaký státník dopustil.“

Ethel se nervózně zavrtěla. Na kterou stranu se přikloní? Pomyslela na den telegramů v Aberowenu a znovu viděla tváře pozůstalých. Přece Lloyd George – právě on ze všech politiků – nedopustí, aby takové hoře pokračovalo, jestliže tomu může zabránit! Kdyby to dopustil, k čemu by jeho působení v politice vůbec bylo?

Citoval Abrahama Lincolna. „‚Přijali jsme tuto válku jako záměr, úctyhodný záměr, a válka neskončí, dokud tohoto záměru nebude dosaženo.‘“

To znělo zlověstně. Ethel se ho chtěla zeptat, jaký záměr to je. Woodrow Wilson tu otázku položil a žádnou odpověď dosud nedostal. Žádná odpověď nepřišla ani teď. Lloyd George pokračoval: „Můžeme snad dosíci tohoto záměru tím, že přijmeme nabídku německého kancléře? Toto je jediná otázka, kterou si musíme položit.“

Ethel pocítila znechucení. Jak se může o této otázce diskutovat, když nikdo neví, co záměrem války vlastně je?

Lloyd George zvýšil hlas jako kazatel, který se chystá promluvit o pekle. „Přistoupit na jednání o nabídce Německa, prohlašujícího se za vítěze, aniž známe návrhy, jež hodlá předložit“ – zde se odmlčel a rozhlédl se po sněmovně, nejprve se otočil k liberálům za sebou a po své pravici, pak ke konzervativcům na opoziční straně – „znamená strčit hlavu do oprátky, přičemž konec lana spočívá v rukou Německa!“

Ozval se souhlasný křik členů parlamentu.

Lloyd George nabídku míru odmítá.

Gus Dewar vedle Ethel zabořil obličej do dlaní.

Ethel nahlas pronesla: „A co Alun Pritchard, padlý na Sommě?“

„Ticho tam!“ napomenul ji dveřník.

Ethel si stoupla. „Seržant Prorok Jones, mrtev!“ vykřikla.

„Proboha, mlč a sedni si!“ zašeptal Fitz.

Dole v síni mluvil Lloyd George dál, třebaže několik členů parlamentu pohlédlo nahoru na galerii.

„Clive Pugh!“ zakřičela z plných plic.

Přistoupili k ní dva dveřníci, každý z jedné strany,

„Poďobanej Llewellyn!“

Dveřníci ji popadli za paže a strkali ji pryč.

„Joey Ponti!“ křikla a pak ji odvlekli dveřmi ven.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Leden a únor 1917

W

alteru von Ulrichovi se zdálo, že sedí v bryčce tažené koňmi a jede na schůzku s Maud. Bryčka jela z kopce, poskakovala po nerovném povrchu a začala se nebezpečně řítit. „Zpomalte! Zpomalte!“ vykřikl, jenže vozka ho neslyšel, protože Walterův hlas přehlušovalo bušení kopyt zvláštním způsobem připomínající chod automobilového motoru. Navzdory této anomálii se Walter děsil, že neovládaná bryčka do něčeho nabourá a on se k Maud nedostane. Pokusil se znovu přikázat vozkovi, aby zpomalil, a usilovná snaha vykřiknout ho probudila.

Ve skutečnosti seděl v automobilu Mercedes 37/95 Double Phaeton řízeném šoférem a cestoval nepříliš vysokou rychlostí po hrbolaté cestě ve Slezsku. Vedle něj seděl otec a kouřil doutník. Časně ráno vyjeli z Berlína zahalení do kožešinových plášťů – bylo to otevřené auto – a směřovali do východního štábu nejvyššího velení.

Sen se dal snadno vysvětlit. Spojenci pohrdavě odmítli nabídku míru, kterou se Walter tolik snažil prosadit. Odmítnutí posílilo ruku německých ozbrojených sil, které chtěly obnovit neomezenou ponorkovou válku a potápět všechny lodě ve válečné zóně, ať již vojenské či civilní, osobní či nákladní, bojující či neutrální, aby Británie a Francie vyhladověly a byly donuceny se podrobit. Politici, zejména kancléř, se obávali, že to je cesta k porážce, neboť to patrně vtáhne do války Spojené státy, ovšem stoupenci ponorkové války získávali převahu. Císař ukázal, kam se přiklání, tím, že povýšil agresivního Arthura Zimmermanna do funkce ministra zahraničí. A Walterovi se zdálo, že se řítí z kopce do katastrofy. Walter byl přesvědčený, že největším nebezpečím pro Německo jsou Spojené státy. Cílem německé politiky by mělo být udržet Ameriku mimo válku. Pravda, Německo v důsledku spojenecké námořní blokády hladoví. Jenže Rusové už nemůžou dlouho vydržet a po jejich kapitulaci Německo ovládne úrodné západní a jižní oblasti ruské říše i s jejich rozlehlými obilnými poli a bezednými ropnými vrty. A celá německá armáda se pak bude moci soustředit na západní frontu. To byla jediná naděje.

Uvědomí si to však císař?

Konečné rozhodnutí má padnout dnes.

Nad krajinou s ojedinělými plochami ležícího sněhu se začalo rozlévat bezútěšné zimní světlo. Takhle daleko od fronty se Walter cítil jako ulejvák. „Měl jsem se vrátit na frontu už před několika týdny,“ poznamenal.

„Armáda tě očividně potřebuje v Německu,“ odpověděl Otto. „Jsi cenný jako zpravodajský analytik.“

„V Německu je plno starších mužů, kteří tohle můžou dělat přinejmenším stejně dobře jako já. Netahal jsi za nitky v pozadí?“

Otto pokrčil rameny. „Myslím, že kdyby ses oženil a měl syna, mohl by ses nechat přeložit, kam bys chtěl.“

Walter nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ty mě držíš v Berlíně, abys mě přiměl oženit se s Monikou von der Helbard?“

„Takovou moc já nemám. Je ale možné, že v nejvyšším velení jsou lidé, kteří chápou potřebu zachovávat vznesené rody.“

Tohle bylo pokrytecké a Walter se už chystal protestovat, jenže auto odbočilo ze silnice, projelo ozdobnou bránou a vydalo se po dlouhé příjezdové cestě lemované holými stromy a zasněženým trávníkem. Na konci cesty se nacházel obrovský dům, největší, jaký Walter v Německu kdy viděl. „Zámek Pless?“ zeptal se.

„Správně.“

„Je obrovský.“

„Tři sta místností.“

Vystoupili z auta a vešli do haly velké jako nádraží. Stěny byly ozdobené kančími hlavami v rámech s červeným hedvábím a široké mramorové schodiště vedlo k salonům v patře. Walter strávil půlku života v nádherných budovách, ale tohle bylo něco výjimečného.

Přistoupil k nim starší generál a Walter v něm poznal otcova kamaráda von Henschera. „Když sebou hodíte, stihnete se umýt a upravit,“ přivítal je s úsměvem. „Za čtyřicet minut jste očekáváni ve velké jídelně.“ Pohlédl na Waltera. „Tohle musí být tvůj syn.“

Otto přisvědčil. „Je u zpravodajců.“

Walter svižně zasalutoval.

„Vím. Zařadil jsem ho na seznam.“ Generál oslovil Waltera. „Myslím, že znáte Ameriku.“

„Strávil jsem tři roky na našem velvyslanectví ve Washingtonu, pane generále.“

„Dobře. Já jsem ve Spojených státech nikdy nebyl. Ani váš otec. Vlastně ani většina dnes přítomných – samozřejmě s výjimkou nového ministra zahraničí.“

Arthur Zimmermann se před dvaceti lety vracel do Německa z Číny přes Spojené státy, kdy přejel vlakem ze San Franciska do New Yorku, a na základě této zkušenosti byl považován za experta na Ameriku. Walter nic neřekl.

Von Henscher dodal: „Pan Zimmermann mě požádal, abych s vámi oběma něco zkonzultoval.“ Walterovi to zalichotilo, ale zároveň ho to zmátlo. Proč chce nový ministr zahraničí znát jeho názor? „Ale na to budeme mít víc času později.“ Von Henscher pokynem ruky přivolal sluhu ve staromódní livreji a ten je zavedl do pokoje.

O půl hodiny později se dostavili do jídelny, nyní přeměněné v konferenční sál. Při pohledu kolem sebe Walter ohromeně zjistil, že tu je téměř každý, kdo v Německu něco znamená, včetně šedesátiletého kancléře Theobalda von Bethmann-Hollwega, jehož krátce sestřižené vlasy byly téměř bílé.

Kolem dlouhého stolu seděla většina vysokých armádních velitelů. Pro méně významné účastníky včetně Waltera byly nachystané řady tvrdých židlí u stěny. Jeden z pobočníků nechal kolovat několik exemplářů dvousetstránkového memoranda. Walter pohlédl otci přes rameno do svazku. Viděl grafy tonáže připlouvající do britských přístavů i vyplouvající z nich, tabulky přepravních poplatků a nákladových prostor, kalorické hodnoty britských jídel, dokonce i výpočet, kolik vlny je zapotřebí na dámskou sukni.

Čekali dvě hodiny, než se dostavil císař Vilém v generálské uniformě. Všichni vyskočili na nohy. Jeho Veličenstvo vypadalo bledé a špatně naložené. Za pár dní oslaví padesáté osmé narozeniny. Ochablou levou paži držel jako vždy nehybně u boku, aby byla co nejméně nápadná. Walterovi připadlo obtížné najít v sobě onen pocit radostné loajality, který se ho jako malého chlapce zmocňoval tak snadno. Už nedokázal předstírat, že císař je moudrý otec svého lidu. Vilém II. byl zcela zřejmě nikterak výjimečný muž ve vleku událostí. Neschopný, zmatený, utrápený a nešťastný; představoval jednoznačný argument proti dědičné monarchii.

Císař se rozhlédl kolem sebe, přikývl několika zvláštním oblíbencům včetně Otty; pak se posadil a pokynul šedovousému náčelníkovi admiralitního štábu Henningovi von Holtzendorffovi.

Admirál začal mluvit a citoval ze svého memoranda: počet ponorek, které může námořnictvo kdykoli nasadit do akce, tonáž požadovaná k tomu, aby se Spojenci udrželi naživu, a rychlost, jakou mohou nahrazovat potopená plavidla. „Počítám, že dokážeme potápět šest set tisíc tun lodních nákladů měsíčně,“ uvedl. Jeho vystoupení bylo působivé, každou větu dokládal cifrou. Walter se nemohl zbavit skepse, protože admirál byl příliš přesný, příliš sebejistý: cožpak lze válku takhle předvídat?

Von Holtzendorff ukázal na dokument ovázaný stuhou na stole před sebou – patrně císařský rozkaz k zahájení neomezené ponorkové války. „Jestliže Vaše Veličenstvo dnes schválí můj plán, zaručuji, že Spojenci budou přesně za pět měsíců kapitulovat.“ Posadil se.

Císař pohlédl na kancléře. Teď, pomyslel si Walter, uslyšíme realističtější hodnocení. Bethmann byl kancléřem už sedm let a na rozdíl od panovníka měl smysl pro složitost mezinárodních vztahů.

Bethmann promluvil chmurně o vstupu Ameriky do války a o nekonečných amerických zdrojích lidských sil, zásob a peněz. Na podporu svých argumentů citoval názory všech významných Němců, kteří Spojené státy dobře znají. K Walterovu zklamání však vypadal, jako když to pronáší bez zaujetí, jen z nutnosti. Určitě si myslí, že se císař už stejně rozhodl. Má snad tato schůze pouze potvrdit předem přijaté rozhodnutí? Je Německo odsouzeno k záhubě?

Císař vždy věnoval jen krátkou pozornost lidem, kteří s ním nesouhlasili, a zatímco kancléř mluvil, císař se vrtěl, netrpělivě bručel a dělal nesouhlasné obličeje. Bethmann začal váhat. „Pokud vojenské velení považuje ponorkovou válku za nezbytnou, nejsem v postavení, abych jim odporoval. Na druhou stranu –“

K tomu, co chtěl říct na druhou stranu, se už nedostal. Von Holtzendorff vyskočil a přerušil ho. „Zaručuji se svým slovem námořního důstojníka, že na kontinent nevstoupí noha žádného Američana!“ prohlásil.

To je absurdní, pomyslel si Walter. Co s tím má společného jeho slovo námořního důstojníka? Ale zapůsobilo to lépe než všechny jeho statistiky. Císař se rozjasnil a několik dalších mužů kývalo hlavou na souhlas.

Zdálo se, že se Bethmann vzdává. Sesul se v křesle, napětí z obličeje zmizelo a on promluvil poraženým hlasem: „Jestliže nám kyne úspěch, musíme se za ním vydat.“

Císař učinil gesto a von Holtzendorff postrčil dokument ovázaný stuhou přes stůl.

Ne, pomyslel si Walter, na takhle nedostatečných základech nemůžeme učinit toto osudové rozhodnutí!

Císař uchopil pero a podepsal se: „Vilém I.R.“

Odložil pero a zvedl se.

Všichni v místnosti znovu vyskočili na nohy.

Tohle přece nemůže být konec, nechtěl uvěřit Walter.

Císař vyšel ze sálu. Napětí povolilo a rozlehl se šum hovoru. Bethmann zůstal sedět a zíral na stůl. Vypadal jako člověk, který došel svého konce. Cosi mumlal a Walter přikročil blíž, aby to zachytil. Byla to latinská slova: Finis Germaniae – konec Německa.

Objevil se generál von Henscher a vyzval Ottu: „Kdybys šel laskavě se mnou, naobědváme se v soukromí. Vy taky, mladý muži.“ Odvedl je do postranní místnosti, kde byl připraven studený oběd.

Zámek Pless sloužil jako císařova rezidence, a tak jídlo bylo dobré. Walter byl rozhněvaný a sklíčený, ale jako každý v Německu i on byl hladový; naložil si vrchovatý talíř kuřecího masa, bramborového salátu a bílého chleba.

„Ministr zahraničí Zimmermann dnešní rozhodnutí předvídal,“ sdělil von Henscher. „Chce vědět, co můžeme udělat, abychom Američany odradili.“

Na to je malá naděje, pomyslel si Walter. Jestliže potopíme americké lodě a utopíme americké občany, pak pro zmírnění té rány toho moc udělat nemůžeme.

Generál pokračoval: „Nemůžeme například podnítit protestní hnutí mezi milionem třemi sty tisíci Američanů, kteří se narodili tady v Německu?“

Walter v duchu zaúpěl. „V žádném případě,“ zavrtěl hlavou. „To je hloupá pohádka.“

Otec ho okřikl: „Dávej si pozor, jak mluvíš s nadřízenými.“

Von Henscher udělal uklidňující gesto. „Ať chlapec řekne, co si myslí, Otto. Chci znát jeho upřímný názor. Proč to říkáte, majore?“

„Oni svou starou vlast nemilují,“ odpověděl Walter. „Proč myslíte, že odešli? Možná jedí buřty a pijou pivo, ale jsou to Američané a budou bojovat za Ameriku.“

„Co ti, kdo jsou irského původu?“

„Totéž. Brity samozřejmě nenávidějí, ale když naše ponorky zabijí Američany, budou ještě víc nenávidět nás.“

„Jak nám může prezident Wilson vyhlásit válku?“ namítl podrážděně Otto. „Zrovna ho znovu zvolili jen proto, že nezatáhl Ameriku do války!“

Walter pokrčil rameny. „V jistém ohledu to má právě proto snazší. Lidé budou přesvědčeni, že neměl na vybranou.“

„Co by ho mohlo udržet zpátky?“ zeptal se von Henscher.

„Ochrana lodí neutrálních zemí –“

„Nepřichází v úvahu,“ přerušil ho otec. „Neomezená válka znamená neomezená. Tohle námořnictvo požadovalo a tohle jim Jeho Veličenstvo dalo.“

Von Henscher se zamyslel. „Jestliže domácí záležitosti Wilsonovi zřejmě žádné starosti nenadělají, není nějaká šance, že by ho mohly zaměstnat zahraniční problémy na jeho polokouli?“ Otočil se k Ottovi. „Například Mexiko?“

Otto se usmál a vypadal potěšeně. „Vzpomínáš na Ypirangu. Musím uznat, že tohle bylo malé vítězství průbojné diplomacie.“

Walter nikdy nesdílel otcovu škodolibou radost z incidentu kolem lodního nákladu zbraní, které Německo poslalo Mexiku. Otto a jeho druzi způsobili, že prezident Wilson vypadal jako hlupák, a můžou toho jednoho dne litovat.

„A nyní?“ nadhodil von Henscher.

„Většina americké armády je v Mexiku nebo na mexické hranici,“ odpověděl Walter. „Údajně pronásledují banditu zvaného Pancho Villa, který podniká výpady přes hranici. Prezident Carranza soptí kvůli porušování územní suverenity, ale moc toho dělat nemůže.“

„Kdyby dostal od nás pomoc, změnilo by to něco?“

Walter uvažoval. Takové diplomatické zlomyslnosti mu připadaly riskantní, ale jeho povinností bylo odpovědět na otázky co nejpřesněji. „Mexičané mají pocit, že je Spojené státy oloupily o Texas, Nové Mexiko a Arizonu. Sní o tom, že získají tato území zpátky, stejně jako Francouzi chovají sen o navrácení Alsaska a Lotrinska. Možná je prezident Carranza natolik hloupý, že si myslí, že k tomu může dojít.“

„Ten pokus by každopádně odvedl americkou pozornost od Evropy!“ vmísil se horlivě Otto.

„Na chvíli,“ připustil Walter zdráhavě. „Z dlouhodobého hlediska by naše vměšování mohlo posílit ty Američany, kteří by chtěli vstoupit do války na straně Trojdohody.“

„Nás zajímá krátkodobé hledisko. Slyšel jsi von Holtzendorffa – naše ponorky srazí Spojence na kolena do pěti měsíců. Nepotřebujeme nic víc než udržet Američany zaneprázdněné na takhle dlouhou dobu.“

„A co Japonsko?“ položil další otázku von Henscher. „Neexistuje možnost, že by Japonci zaútočili na Panamský průplav nebo dokonce na Kalifornii?“

„Realistická možnost nikoli,“ odpověděl Walter pevně. Diskuse zabíhala stále víc do oblasti fantazie.

Jenže von Henscher nepolevil. „Nicméně i pouhá hrozba by mohla odvést víc amerických vojáků na západní pobřeží a udržet je tam.“

„Patrně ano.“

Otto si ubrouskem osušil rty. „Tohle všechno je moc zajímavé, ale musím se podívat, jestli mě nepotřebuje Jeho Veličenstvo.“

Všichni se zvedli. Walter požádal: „Jestli smím něco říct, pane generále…“

Otec si povzdechl, ale von Henscher ho vybídl: „Prosím.“

„Myslím, že tohle všechno je velmi nebezpečné, pane generále. Jestliže se dostane ven informace, že němečtí vůdci byť jen uvažovali o vyvolání konfliktu v Mexiku a o podpoře japonského útoku na Kalifornii, americké veřejné mínění by to pobouřilo natolik, že by vyhlášení války přišlo mnohem dřív, ne-li okamžitě. Promiňte, pokud říkám samozřejmost, ale tento rozhovor by měl zůstat vysoce utajený.“

„Naprosto v pořádku,“ přikývl von Henscher. Usmál se na Ottu. „Váš otec a já patříme samozřejmě ke starší generaci, ale přesto pár věcí známe. Na naši diskrétnost se můžete spolehnout.“

{II}

Fitze potěšilo, že německý mírový návrh byl odmítnut, a pociťoval hrdost na svou účast v tomto procesu, ale když bylo po všem, zmocnily se ho pochybnosti.

Znovu na to myslel, když kráčel – nebo spíš kulhal – ve středu 17. ledna ráno po Piccadilly cestou do své kanceláře v budově Admirality.

Mírové rozhovory by pro Němce představovaly záludný způsob, jak si pojistit územní zisky, legitimizovat držení Belgie, severovýchodní Francie a částí Ruska. Pro Británii by účast v takových rozhovorech znamenala přiznat porážku. Jenže Británie stále ještě nevyhrála.

Slova Lloyda George o vítězství zněla v novinách dobře, ale všichni rozumní lidé věděli, že jsou to jen příjemné představy. Válka bude pokračovat, možná rok, možná déle. A jestliže Američané zůstanou neutrální, může to stejně skončit u mírových rozhovorů. Co když tuhle válku nikdo vyhrát nemůže? Nesmyslně padne další milion mužů. Fitze pronásledovala myšlenka, že Ethel může mít nakonec pravdu.

A co když Británie prohraje? Nastane finanční krize, nezaměstnanost a bída. Lidé z dělnické třídy vyslyší volání Ethelina otce a prohlásí, že jim nebylo dovoleno, aby o válce hlasovali. Hněv lidu vůči vládcům bude nezměrný. Demonstrace a protestní pochody se promění v povstání. Jen o málo víc než před sto lety Pařížané popravili svého krále a spoustu šlechticů. Neudělají Londýňané totéž? Fitz si představil, jak ho se svázanýma rukama a nohama vezou na káře na popraviště a dav na něj plivá a nadává mu. Co hůř, viděl, jak se totéž děje Maud, tetě Herm, Bee a Kloučkovi. Zahnal ten zlý sen z hlavy.

Ta Ethel je ale horká hlava, pomyslel si s obdivem smíšeným s lítostí. Mohl se propadnout hanbou, když při projevu Lloyda George vyhazovali jeho hosta z galerie, ale zároveň ho to k ní přitahovalo ještě víc.

Naneštěstí se obrátila proti němu. Vyšel za ní ven a dostihl ji v hlavní hale; spílala mu a obviňovala ho, že on a jemu podobní prodlužují válku. Podle toho, jak mluvila, by si člověk pomyslel, že všechny vojáky, kteří zahynuli ve Francii, zabil Fitz osobně.

To byl konec jeho chelseaského plánu. Poslal jí ještě pár vzkazů, ale nikdy neodpověděla. Zklamání se ho těžce dotklo. Když myslel na nádherná odpoledne, která mohli trávit v tom hnízdečku lásky, bolelo ho u srdce.

Jistou útěchu však našel. Bea si vzala jeho výtku k srdci. Vítala ho nyní ve své ložnici oblečená v hezké noční košilce a nabízela mu své voňavé tělo, jako to dělávala krátce po svatbě. Koneckonců byla to dobře vychovaná aristokratka, která ví, k čemu manželka je.

S myšlenkami na svolnou princeznu a nezvládnutelnou politickou aktivistku vešel do staré budovy Admirality a na psacím stole našel zčásti dešifrovanou německou depeši.

Nadpis zněl:

Berlín Washingtonu. W.158. 16. ledna 1917.

Fitz automaticky pohlédl na dolní část telegramu, aby zjistil, od koho je. Jméno na konci znělo:

Zimmermann.

To podnítilo jeho zájem. Vzkaz německého ministra zahraničí byl určen jeho velvyslanci ve Spojených státech. Fitz napsal tužkou překlad a v místech, kde části textu nebyly dešifrované, připojil klikyháky a otazníky.

Vysoce tajné k osobní informaci Vaší Excelence a k předání císařskému ministru v {? Mexiko?} s xxxx bezpečnou cestou.

Otazníky označovaly hláskové skupiny, jejichž význam nebyl jasný. Dekodéři ho pouze odhadovali. Pokud je jejich odhad správný, vzkaz je určen německému velvyslanci v Mexiku. Prostě byl zaslán prostřednictvím velvyslanectví ve Washingtonu.

Mexiko, pomyslel si Fitz. To je ale divné.

Další věta byl dešifrovaná celá.

Od 1. února hodláme zahájit neomezenou ponorkovou válku.

„Bože můj!“ zvolal Fitz. S obavami se to očekávalo, ovšem tohle bylo nezvratné potvrzení – i s datem! Tato zpráva bude bravurním kouskem Čísla 40.

Přitom se však budeme snažit udržet Ameriku neutrální xxxx. Zda bychom nemohli navrhnout {? Mexiku?} spojenectví na následujícím základě: vedení války, uzavření míru.

„Spojenectví s Mexikem?“ podivil se Fitz nahlas. „To je silná káva. Američané budou šílet!“

Vaše Excelence by zatím měla informovat prezidenta tajně válka s USA xxxx a zároveň jednání mezi námi a Japonskem xxxx naše ponorky do několika měsíců donutí Anglii k míru. Potvrďte přijetí.

Fitz zvedl hlavu a zachytil pohled mladého Carvera, který – jak teď viděl – byl nadšením bez sebe. „Určitě čtete toho zachyceného Zimmermanna,“ prohodil podporučík.

„Je to tak,“ přisvědčil Fitz klidně. Byl stejně nadšený jako Carver, ale dokázal to lépe skrývat. „Proč je to tak kusé?“

„Je to nová šifra a my jsme ji ještě úplně nerozluštili. Přesto ten vzkaz je bomba, že?“

Fitz znovu pohlédl na svůj překlad. Carver nepřeháněl. Vypadalo to opravdu hodně jako pokus získat Mexiko coby spojence Německa proti Spojeným státům. Byla to senzace.

Tohle dokonce může amerického prezidenta rozlítit natolik, že Německu vyhlásí válku.

Fitzovi se zrychlil pulz. „Souhlasím,“ přisvědčil. „A tohle vezmu rovnou k Mrkacímu Hallovi.“ Ředitel námořní výzvědné služby kapitán William Reginald Hall trpěl chronickým tikem v obličeji, odtud jeho přezdívka; mozek však měl v naprostém pořádku. „Bude mi klást otázky a já potřebuju mít připravené odpovědi. Jaké jsou vyhlídky na úplné dešifrování tohoto textu?“

„Zvládnout nový kód nám může trvat několik týdnů.“

Fitz podrážděně zavrčel. Luštění nových šifer od úplného začátku může být velice piplavá práce, kterou nelze uspěchat.

„Všiml jsem si ale,“ pokračoval Carver, „že ten vzkaz má být předán dál z Washingtonu do Mexika. Na té trase stále používají starý diplomatický kód, který jsme rozluštili už víc než před rokem. Třeba bychom mohli získat znění depeše postoupené z Washingtonu, ne?“

„Možná ano!“ zvolal dychtivě Fitz. „V telegrafní kanceláři ve Ciudad de Mexico máme agenta.“ Uvažoval dopředu. „Až tohle odhalíme světu…“

„To udělat nemůžeme,“ upozornil ho zneklidněný Carver.

„Proč ne?“

„Němci by zjistili, že čteme jejich depeše.“

Fitz viděl, že má pravdu. Tohle byl věčný problém tajné služby: jak využít získané informace, aniž se kompromituje zdroj. „Tohle je ale tak důležité, že bychom to mohli riskovat,“ namítl.

„Pochybuju. Tato sekce už poskytla příliš mnoho spolehlivých informací. Nebudou ji chtít ohrozit.“

„Kruci! Přece nemůžeme narazit na něco takového a pak to nemoct použít?“

Carver pokrčil rameny. „V této práci se to stává.“

Fitz nebyl připraven se s tím smířit. Vstup Ameriky do války by mohl vést k vítězství. To určitě stojí za jakoukoli oběť. Věděl toho však o armádě dost, aby si uvědomoval, že někteří lidé jsou schopní při obraně některé sekce prokázat víc odvahy a vynalézavosti než při obraně strategického opevnění. Carverovu námitku musí vzít vážně. „Potřebujeme nějakou zástěrku,“ přemítal.

„Řekněme, že ten telegram zachytili Američané,“ navrhl Carver.

Fitz přikývl. „Má být předán z Washingtonu dál do Mexika, takže můžeme říct, že ho americká vláda získala od telegrafní společnosti Western Union.“

„To se Western Union nemusí líbit…“

„K čertu s nimi. Teď radši: jak přesně využijeme tuto informaci, aby měla maximální efekt? Učiní naše vláda prohlášení? Předáme to Američanům? Získáme nějakou třetí stranu, aby se Němcům postavila?“

Carver zvedl obě ruce na znamení, že se vzdává. „Na tohle nestačím.“

„Já ano,“ prohlásil náhle inspirovaný Fitz. „A vím přesně, kdo nám s tím pomůže.“

{III}

Fitz se s Gusem Dewarem sešel v jižní části Londýna v hospodě zvané Ring.

Dewar byl k Fitzovu překvapení milovník boxu. Jako dospívající chlapec navštěvoval předměstská zápasiště v Buffalu, a když v roce 1914 cestoval po Evropě, sledoval boxerské zápasy ve všech hlavních městech. Svou zálibu udržoval vždy v tajnosti, pomyslel si s úšklebkem Fitz: box nepatřil v Mayfair k oblíbeným konverzačním tématům při čaji.

Ovšem v Ringu se nacházeli zástupci všech společenských tříd. Džentlmeni ve smokinku se mísili s dokaři v rozedraných kabátech. Pokoutní bookmakeři v každém koutě přijímali sázky a číšníci roznášeli tácy s půllitry piva. Vzduch byl hustý kouřem z doutníků, dýmek a cigaret. Nebyly tu žádné židle a žádné ženy.

Fitz našel Guse pohrouženého do rozhovoru s jakýmsi Londýňanem, který měl přeražený nos. Přeli se o amerického boxera Jacka Johnsona, prvního černého světového šampióna v těžké váze; jeho manželství s bílou ženou vyburcovalo křesťanské kněze k volání po jeho lynčování. Londýňan svým souhlasem s kněžími Guse naštval.

Fitz choval tajnou naději, že by se Gus mohl do Maud zamilovat. Hodili by se k sobě. Oba jsou intelektuálové, oba liberálové, oba berou všechno velmi vážně a pořád čtou knihy. Dewarovi pocházejí z toho, co Američané nazývají „staré peníze“, což je vrstva, která se u nich nejvíce blíží aristokracii.

Kromě toho Gus i Maud jsou pro mír. Maud se vždy nezvykle vášnivě vyslovovala pro ukončení války; Fitz neměl tušení proč. A Gus uctívá svého šéfa Woodrowa Wilsona. Ten před měsícem pronesl projev, v němž se dovolával „míru bez vítězství“, což byla fráze, jež doháněla k zuřivosti Fitze i převážnou část britského a francouzského vedení.

Jenže společné rysy, které Fitz mezi Gusem a Maud spatřoval, nevedly k ničemu. Fitz sestru miloval, ale přemýšlel, co je s ní v nepořádku. Nechce se stát starou pannou?

Když Fitz odtáhl Guse od muže s přeraženým nosem, nadhodil mexické téma.

„To je svízel,“ připustil Gus. „Wilson stáhl generála Pershinga a jeho vojáky ve snaze vyhovět prezidentovi Carranzovi, ale není to k ničemu – Carranza se o střežení hranic nechce vůbec bavit. Proč se ptáte?“

„Povím vám to potom,“ odpověděl Fitz. „Začíná další zápas.“

Zatímco sledovali, jak boxer jménem Benny Žid otlouká hlavu Plešouna Alberta Collinse, Fitz se rozhodl, že se tématu německé mírové nabídky vyhne. Věděl, že Guse zdrtil neúspěch Wilsonovy iniciativy. Gus si neustále kladl otázku, jestli nemohl na podporu prezidentova plánu udělat něco lépe. Fitz se domníval, že tento plán byl od samého začátku odsouzen k záhubě, protože mír ve skutečnosti nechce žádná strana.

Ve třetím kole šel Plešoun Albert k zemi a zůstal ležet.

„Zastihl jste mě na poslední chvíli,“ řekl Gus. „Chystám se domů.“

„Těšíte se?“

„Hlavně abych se tam dostal. Cestou nás může potopit německá ponorka.“

Němci zahájili neomezenou ponorkovou válku 1. února, přesně podle informace ze zachycené Zimmermannovy depeše. Američany to rozezlilo, ale nikoli do takové míry, jak Fitz doufal. „Reakce prezidenta Wilsona na ohlášení ponorkové války byla překvapivě mírná,“ poznamenal.

„Přerušil s Německem diplomatické styky. To není mírné.“

„Ovšem válku nevyhlásil.“ Fitze tohle zdrtilo. Usilovně bojoval proti mírovým rozhovorům, ale Maud a Ethel a jejich pacifističtí přátelé měli pravdu, když tvrdili, že v dohledné budoucnosti žádná naděje na vítězství není – pokud nepřijde odněkud dodatečná pomoc. Fitz si byl jistý, že neomezená ponorková válka přivede Američany k účasti v bojích. Zatím nepřivedla.

„Upřímně řečeno,“ řekl Gus, „myslím si, že rozhodnutí o ponorkách dohnalo prezidenta Wilsona k zuřivosti a že je teď připravený válku vyhlásit. Vždyť už proboha zkoušel kde co! Jenže opětovného zvolení dosáhl jako muž, který nás do ní nezatáhl. Jedinou možnost pro něj představuje vzedmutí tlaku veřejnosti, na jehož vlně k tomuto kroku přece jen dospěje.“

„V tom případě,“ prohodil Fitz, „si myslím, že mám něco, co by mu mohlo pomoct.“

Gus zvedl obočí.

„Od doby, co jsem utrpěl zranění, pracuju v útvaru, který dešifruje zachycené německé rádiové depeše.“ Fitz vytáhl z kapsy list papíru popsaný vlastní rukou. „Tohle oficiálně dostane během několika dnů vaše vláda. Ukazuju vám to teď, protože potřebujeme poradit, jak s tím máme naložit.“ Podal papír Gusovi.

Britský špion v mexickém hlavním městě se zmocnil depeše předané ve starém kódu a Gus měl nyní v ruce zcela rozšifrovaný text Zimmermannova telegramu. Říkalo se v něm:

Washington Mexiku, 19. ledna 1917

Od 1. února hodláme zahájit neomezenou ponorkovou válku. Navzdory tomu budeme usilovat o to, aby USA zůstaly neutrální. V případě, že se nám to nepodaří, předložíme Mexiku návrh na spojenectví za těchto podmínek:

Společně ve válce.

Společně v míru.

Štědrá finanční podpora a kroky z naší strany, aby Mexiko znovu získalo ztracená území v Texasu, Novém Mexiku a Arizoně. Dojednání podrobností se ponechává na vás.

O výše uvedeném budete informovat prezidenta, jakmile bude vypuknutí války s USA jisté. Připojíte návrh, že by měl z vlastní iniciativy přizvat k okamžitému připojení Japonsko a zároveň jednat jako prostředník mezi Japonskem a námi.

Upozorněte prosím prezidenta na skutečnost, že v důsledku tvrdého nasazení našich ponorek se nyní jeví, že Británie bude do několika měsíců donucena k jednání o míru.

Gus si v mdlém světle boxerské arény přidržel papír blízko u očí a přečetl si několik řádek. Vydechl: „Spojenectví? Můj Bože!“

Fitz se letmo rozhlédl kolem sebe. Začal nový zápas a lidé tak hlučeli, že nikdo z kolemstojících nemohl Guse zaslechnout.

Gus četl dál. „Znovu získat Texas?“ pronesl nevěřícně. A pak rozezleně: „Přizvat Japonsko?“ Zvedl oči od papíru. „Tohle je nehoráznost!“

Na tuhle reakci Fitz čekal a nyní musel potlačit nadšení. „Nehoráznost je ten správný výraz,“ přisvědčil s nucenou vážností.

„Němci nabízejí, že Mexiku zaplatí, když zaútočí na Spojené státy!“

„Ano.“

„A žádají Mexiko, aby se pokusilo získat taky Japonsko!“

„Ano.“

„Počkejte, až se tohle dostane ven!“

„Právě o tom s vámi chci mluvit. Chceme mít jistotu, že se to zveřejní tak, aby to bylo co nejvhodnější pro vašeho prezidenta.“

„Proč to britská vláda prostě neodhalí celému světu?“

Gus tuto otázku nepromyslel. „Ze dvou důvodů,“ odpověděl Fitz. „Zaprvé nechceme, aby Němci věděli, že čteme jejich depeše. A zadruhé by nás mohli obvinit, že jsme tento zachycený telegram zfalšovali.“

Gus přikývl. „Omlouvám se. Tak mě to rozčílilo, že jsem vůbec nepřemýšlel. Podívejme se na to klidně.“

„Jestli to je možné, byli bychom rádi, kdybyste oznámili, že vláda Spojených států získala kopii tohoto telegramu od Western Union.“

„Wilson žádnou lež nevysloví.“

„V tom případě si opatřete od Western Union kopii, pak to lež nebude.“

Gus přikývl. „To by mělo být možné. Pokud jde o ten druhý problém, kdo by mohl telegram zveřejnit, aniž ho někdo bude podezírat ze zfalšování?“

„Předpokládám, že sám prezident.“

„To je jedna možnost.“

„Ale vy máte nějaký lepší nápad?“

„Ano,“ přisvědčil Gus zamyšleně. „Myslím, že mám.“

{IV}

Ethel a Bernie se vzali v kapli Božího milosrdenství. Ani jeden z nich neměl zvláštní výhrady vůči náboženství a oba měli rádi tamějšího kněze.

Ethel ode dne projevu Lloyda George s Fitzem nekomunikovala. Fitzova otevřená opozice vůči mírovému úsilí jí tvrdě připomněla jeho skutečnou povahu. Prosazoval vše, co ona nenávidí: tradice, konzervatismus, vykořisťování dělnické třídy, nezasloužené bohatství. Nemohla by být milenkou takového muže a styděla se, že ji dům v Chelsea vůbec mohl uvést v pokušení. Jejím skutečným duchovním druhem je Bernie.

Ethel měla na sobě růžové hedvábné šaty a květinový klobouk, které jí koupil Walter von Ulrich na svatbu Maud Fitzherbertové. Žádné družičky tu nebyly, ale Mildred a Maud se zúčastnily jako svědkyně. Vlakem z Aberowenu přijeli Ethelini rodiče. Billy byl bohužel ve Francii a zvláštní dovolenou dostat nemohl. Malému Lloydovi Mildred ušila oblečení mládenečka, který na svatbě doprovází nevěstu – světle modré, s mosaznými knoflíky a malou čapkou.

Bernie Ethel překvapil rodinnými příslušníky, o kterých nikdo nevěděl. Postarší matka mluvila pouze jidiš a po celý obřad si cosi tiše mumlala. Bydlela u Bernieho zámožného staršího bratra Thea, který – jak zjistila Mildred, když s ním flirtovala – vlastní továrnu na bicykly v Birminghamu.

Pak se v hlavní síni podával čaj a koláče. Žádné alkoholické nápoje se tu neobjevily, což vyhovovalo tátovi i mámě, a kuřáci museli chodit ven. Máma Ethel políbila a řekla: „Každopádně jsem ráda, že ses konečně usadila.“ Slovo každopádně obnáší spoustu balastu, pomyslela si Ethel. Znamenalo: „Gratuluju, i když jsi padlá žena a máš nemanželské dítě, jehož otce nikdo nezná, a bereš si žida a žiješ v Londýně, což je totéž jako Sodoma a Gomora.“ Ethel však matčino nikoli bezvýhradné požehnání přijala a zapřísahala se, že svému vlastnímu dítěti nikdy nic takového neřekne.

Máma a táta si koupili laciné jednodenní zpáteční jízdenky a odešli, aby stihli vlak. Když se odporoučela většina hostů, zbytek se odebral na pár skleniček ke Psu a kachně.

Jakmile nadešel čas uložit Lloyda ke spaní, Ethel s Berniem se vydali domů. Ráno toho dne Bernie naložil svých pár kousků oblečení a spoustu knih na ruční vozík a odtáhl všechno z pronajatého pokoje do Ethelina domu.

Aby si mohli dopřát jednu noc o samotě, uložili Lloyda nahoru k Mildrediným dětem, což Lloyd přijal s obzvláštním potěšením. Pak si Ethel s Berniem vypili v kuchyni kakao a šli do postele.

Ethel měla novou noční košili. Bernie si oblékl čisté pyžamo. Když si lehl do postele vedle ní, vyrazil mu nervózní pot. Ethel ho pohladila po tváři. „Jsem sice poznamenaná žena, ale moc zkušeností stejně nemám,“ uklidňovala ho. „Jen se svým prvním manželem a ten odešel po pár týdnech.“ O Fitzovi Berniemu neřekla a nikdy to neudělá. Pravdu znají jen Billy a právník Albert Solman.

„To jsi na tom líp než já,“ přiznal Bernie, ale Ethel viděla, že se už začíná uvolňovat. „Jen pár neohrabaných pokusů.“

„Jak se jmenovaly?“

„Ach, radši to nechtěj vědět.“

Zasmála se. „Ale ano, chci to vědět. Kolik jich bylo? Šest? Deset? Dvacet?“

„Proboha, ne. Tři. První byla Rachel Wrightová, ve škole. Potom řekla, že se budeme muset vzít, a já jí věřil. Hrozně mě to trápilo.“

Ethel se zahihňala. „A jak to dopadlo?“

„Příští týden totéž udělala s Mickym Armstrongem a já byl z obliga.“

„Líbilo se ti to s ní?“

„Docela jo. Bylo mi teprve šestnáct. Hlavně jsem potřeboval, abych mohl říkat, že jsem to už dělal.“

Něžně ho políbila. „Která byla další?“

„Carol McAllisterová. Sousedka. Zaplatil jsem jí šilink. Bylo to trošku krátký – myslím, že věděla, co má dělat a říkat, aby to měla rychle za sebou. Té se na tom nejvíc líbily peníze.“

Ethel se nesouhlasně zamračila, pak si vzpomněla na dům v Chelsea a uvědomila si, že se málem zachovala jako Carol McAllisterová. S nepříjemným pocitem se zeptala: „Kdo byla ta třetí?“

„Jedna starší žena. Moje bytná. Přicházela ke mně v noci do postele, když manžel nebyl doma.“

„Bylo to s ní hezké?“

„Moc. Pro mě to byla šťastná doba.“

„Co se pokazilo?“

„Manžel pojal podezření a já musel pryč.“

„A pak?“

„Pak jsem poznal tebe a o všechny ostatní ženy jsem ztratil zájem.“

Začali se líbat. Brzy jí vytáhl noční košili a vztyčil se nad ni. Byl něžný, bál se, aby jí neublížil, ale vnikl do ní lehce. Uvědomila si náhle jeho laskavost, inteligenci a oddanost k ní i k jejímu dítěti a láskyplně ho objala a přitiskla k sobě. Rychle dospěl k vyvrcholení. Pak se oba spokojeně natáhli a usnuli.

{V}

Ženské sukně se změnily, uvědomil si Gus Dewar. Nyní odhalují kotníky. Zahlédnout kotník bylo před deseti lety vzrušující; nyní naprosto běžné. Možná ženy zakrývají svou nahotu, aby se staly přitažlivějšími, ne naopak.

Rosa Hellmanová měla na sobě velmi módní tmavočervený kabát, který od sedla na zádech splýval v plisé. Byl lemovaný černou kožešinou, která, jak tušil, v únoru přichází ve Washingtonu vhod. Šedý klobouček byl malý a kulatý a za červenou stuhou měl zastrčené péro. Moc praktický nebyl, ale cožpak klobouky amerických žen byly někdy praktické? „Tohle pozvání je pro mě ctí,“ zašvitořila. Nemohl si být jistý, jestli si z něj neutahuje. „Právě ses vrátil z Evropy, že?“

Sešli se na obědě v jídelně hotelu Willard, dva bloky od Bílého domu. Gus ji pozval se speciálním záměrem. „Něco pro tebe mám,“ oznámil, sotva si objednali.

„Výborně! Budu hádat. Prezident se rozvede s Edith a vezme si Mary Peckovou?“

Gus se zamračil. V době, kdy byl Wilson poprvé ženatý, měl krátký románek s Mary Peckovou. Gus pochyboval, že se skutečně dopustili cizoložství, ale Wilson byl natolik pošetilý, že jí psal dopisy, které projevovaly víc náklonnosti, než se patří. Drby se o tom ve Washingtonu sice šířily, ale dosud o tom žádné noviny nepsaly. „Mluvím o něčem vážném,“ odpověděl Gus stroze.

„Ach, promiň,“ omluvila se Rosa. Zatvářila se tak vážně, že se Gus málem rozchechtal.

„Mám jedinou podmínku: nesmíš prozradit, že jsi tu informaci dostala z Bílého domu.“

„Souhlasím.“

„Ukážu ti telegram od německého ministra zahraničí Arthura Zimmermanna německému velvyslanci v Mexiku.“

Vypadala udiveně. „Kde jste ho vzali?“

„Dostali jsme ho od Western Union,“ zalhal.

„Není šifrovaný?“

„Šifry lze rozluštit.“ Podal jí anglický překlad napsaný na stroji.

„To je informace jen pro mě?“ zeptala se.

„Ne. Jen chci, aby sis nechala pro sebe, odkud jsi to dostala.“

„Dobrá.“ Začala číst. Po chvíli překvapením pootevřela ústa. Vzhlédla. „Gusi,“ vydechla. „Není to nějaký vtip?“

„Kdy jsi zažila, že bych takhle vtipkoval?“

„Nikdy.“ Četla dál. „Němci hodlají dát Mexiku peníze, aby vpadlo do Texasu?“

„Přesně tohle říká pan Zimmermann.“

„Tohle ale není jen tak nějaká zpráva, Gusi – tohle je sólokapr století!“

Dopřál si drobný úsměv, ale snažil se nevypadat tak vítězně, jak se cítil. „Myslel jsem si, že to řekneš.“

„Jednáš o své vůli, nebo jménem prezidenta?“

„Roso, ty si myslíš, že bych udělal něco takového bez souhlasu toho nejvyššího?“

„Nejspíš ne. Páni! Tak tohle tedy ke mně přichází od prezidenta Wilsona.“

„Oficiálně nikoli.“

„Jak mám ale vědět, že je to pravda? Nemůžu přece pustit ven něco takového jen na základě cáru papíru a tvého slova.“

Gus tento zádrhel předvídal. „Ministr zahraničí Lansing osobně potvrdí autenticitu telegramu tvému šéfovi – za předpokladu, že ten rozhovor bude důvěrný.“

„To stačí.“ Znovu se zadívala do papíru. „Tímhle se všechno mění. Umíš si představit, co Američani řeknou, až si tohle přečtou?“

„Myslím, že se budou víc klonit k tomu, abychom vstoupili do války a bojovali proti Německu.“

„Klonit?“ ušklíbla se. „Půjde jim pěna od úst! Wilson bude muset vyhlásit válku!“

Gus mlčel.

Po chvíli si Rosa jeho mlčení vyložila. „Ach, rozumím. Proto pouštíš ten telegram z ruky! Prezident chce vyhlásit válku.“

Měla naprostou pravdu. Usmál se, rozhovor s touto bystrou ženou ho vysloveně těšil. „Tohle jsem neřekl.“

„Jenže ten telegram rozhněvá Američany natolik, že budou vstup do války požadovat. A Wilson bude moct říct, že neporušuje své volební sliby – ke změně politiky ho donutí veřejné mínění.“

Pro jeho záměr byla ve skutečnosti poněkud příliš bystrá. Nervózně se ujistil: „Ale o tomhle přece psát nebudeš?“

Usmála se. „Ovšemže ne. Jenom odmítám přijímat cokoli bezvýhradně, aniž o tom přemýšlím. Víš přece, že jsem kdysi bývala anarchistka.“

„A teď?“

„Teď jsem reportérka. A o tomhle lze napsat jediným možným způsobem.“

Ulevilo se mu.

Číšník jim přinesl jídlo: pro ni dušeného lososa, pro něj steak s bramborovou kaší. Rosa se zvedla. „Musím se vrátit do redakce.“

Gus se podivil. „A co tvůj oběd?“

„To myslíš vážně?“ odpověděla otázkou. „Nemůžu jíst. Copak nevíš, cos udělal?“

Pomyslel si, že to ví, ale vyzval ji: „Pověz mi to.“

„Právě jsi poslal Ameriku do války.“

Gus přikývl. „Vím,“ řekl. „Běž to napsat.“

„Hej,“ uvědomila si ještě něco. „Díky, že sis vybral mě.“

Okamžik poté byla pryč.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Březen 1917

Z

ima v Petrohradu byla studená a hladová. Teploměr před kasárnami Prvního kulometného pluku zůstával celý měsíc na patnácti stupních pod nulou. Pekaři přestali péct všechno kromě obyčejného chleba, ale ani tak nebylo dost mouky. U dveří vojenské kuchyně stály ozbrojené hlídky, protože mnoho vojáků se pokoušelo vyžebrat si nebo ukrást trochu jídla navíc.

Jednoho mrazivého dne počátkem března dostal Grigorij odpoledne volno a rozhodl se, že se půjde podívat na Vladimíra, o kterého se starala bytná, protože Katěrina chodila do práce. Oblékl si vojenský plášť a vydal se do ledových ulic. Na Něvském prospektu zachytil pohled žebrajícího dítěte, asi devítileté holčičky, která stála v mrazivém větru na nároží. Něco na ní ho znepokojilo, a když kolem ní procházel, zamračil se. Chvilku poté si uvědomil, co se ho vlastně dotklo. V jejím pohledu byla sexuální výzva. Šokovalo ho to natolik, že se na místě zarazil. Jak se může v tomhle věku prodávat? Otočil se, aby ji vyzpovídal, ale byla pryč.

Šel dál, ale trápilo ho to. Samozřejmě věděl, že jsou muži, kteří chtějí sex s dětmi: poznal to, když před mnoha lety hledali s malým Lvem pomoc u kněze. Jenže obrázek té devítileté holčičky žalostně napodobující svůdný pohled ho zabolel u srdce. Chtělo se mu plakat nad svou vlastí. Přivádíme děti k prostituci, pomyslel si: může se stát ještě něco horšího?

Když dorazil do svého starého podnájmu, měl chmurnou náladu. Sotva vešel do domu, uslyšel Vladimírův pláč. Vystoupal k pokoji Katěriny a našel tam dítě samotné, obličejíček zrudlý a zkřivený nářkem. Zvedl ho a začal ho chovat.

Pokoj byl čistý a uklizený a voněl po Katěrině. Grigorij sem docházel skoro každou neděli. Měli ustálené zvyky: dopoledne šli ven, pak se vrátili domů a udělali si oběd z jídla, které Grigorij přinesl z kasáren, pokud tam ovšem nějaké sehnal. Potom, zatímco Vladimír spal, se milovali. O těch nedělích, kdy bylo dost jídla, býval Grigorij v tomhle pokoji blaženě šťastný.

Vladimírův usilovný pláč se změnil v mumlavé nespokojené mukání. S dítětem v náručí šel Grigorij dolů vyhledat bytnou, která měla Vladimíra hlídat. Našel ji v prádelně, nízké přístavbě u zadní části domu, kde protahovala ruční ždímačkou mokrá prostěradla. Byla to žena asi padesátiletá s šedivými vlasy ovázanými šátkem. V roce 1914, kdy Grigorij narukoval, byla boubelatá, ale nyní měla vyzáblý krk a propadlé tváře. I bytné mají v této době hlad.

Když ho spatřila, zatvářila se polekaně a provinile. „Neslyšela jste, jak to dítě pláče?“ zeptal se Grigorij.

„Nemůžu ho houpat celej den,“ bránila se a otáčela dál klikou ždímačky.

„Možná má hlad.“

„Mlíko dostal,“ vyhrkla. Její odpověď byla až podezřele rychlá a Grigorij vytušil, že mléko vypila sama. Měl chuť ji uškrtit.

Ve studené, nevytápěné prádelně cítil, jak Vladimírova jemná dětská pleť sálá. „Myslím, že má horečku,“ poznamenal. „Copak vy jste si nevšimla, jak je rozpálený?“

„To už jako jsem i doktor?“

Vladimír přestal plakat a upadl do letargie, která Grigorije znepokojila ještě víc. Normálně to bylo čilé, živé dítě, zvědavé a poněkud destruktivní vůči okolí, ale nyní leželo Grigorijovi v náručí nehybně, se zarudlým obličejíčkem a vytřeštěnýma očima.

Grigorij ho uložil zpátky na postýlku v koutě Katěrinina pokoje. Z police vzal džbánek, vyšel z domu a spěchal do sousední ulice, kde byl obchod s potravinami. Koupil mléko, trochu cukru do papírového kornoutu a jedno jablko.

Když se vrátil domů, Vladimír vypadal stejně.

Ohřál chlapečkovi mléko, rozpustil v něm cukr a nalámal do něj kůrku okoralého chleba. Kousky namočeného chleba pak Vladimíra krmil. Vzpomněl si, že tohle dávala matka malému Lvovi, když byl nemocný. Vladimír jedl, jako když je hladový a žíznivý.

Když byl všechen chleba i mléko pryč, Grigorij vytáhl jablko. Kapesním nožem ho rozkrájel na dílky a jeden tenký plátek oloupal. Sám snědl slupku a zbytek nabídl Vladimírovi se slovy: „Něco pro mě, něco pro tebe.“ Dříve chlapečka tohle bavilo, nyní však zůstal lhostejný a nechal jablko vypadnout z pusy.

Nikde poblíž žádný doktor nebyl a Grigorij by si stejně nemohl dovolit mu zaplatit, ale o pár ulic dál bydlela porodní bába. Byla to Magda, hezká manželka Grigorijova starého kamaráda Konstantina, tajemníka putilovského bolševického výboru. Grigorij a Konstantin hráli šachy, kdykoli se k tomu dostali – Grigorij obvykle vyhrával.

Grigorij dal Vladimírovi čistou plenku a zabalil ho do přikrývky z Katěrininy postele tak, že mu koukaly jen oči a nos. Vyšli ven do zimy.

Konstantin s Magdou bydleli v bytě o dvou místnostech ještě s Magdinou tetou, která jim hlídala jejich tři malé děti. Grigorij se obával, že Magda bude někde u porodu, ale měl štěstí – byla doma.

Magda se vyznala a byla laskavá, třebaže poněkud rázná. Sáhla Vladimírovi na čelo a prohlásila: „Má infekci.“

„Jak je to zlý?“

„Kašle?“

„Ne.“

„Takou má stolici?“

„Řídkou.“

Svlékla chlapečka a řekla: „Myslím, že Katěrina nemá žádný mlíko.“

„Jak to víš?“ zeptal se Grigorij překvapeně.

„To je běžný. Žena nemůže kojit dítě, pokud není sama najedená. Kde nic není, ani smrt nebere. Proto je to dítě tak hubený.“

Grigorij netušil, že je Vladimír hubený.

Magda dloubla Vladimíra do bříška a on se rozplakal. „Zánět střev,“ usoudila.

„Dostane se z toho?“

„Nejspíš ano. Děti chytnou nějakou infekci každou chvíli. Obvykle to přežijou.“

„Můžeme s tím něco dělat?“

„Omývej mu čelo vlažnou vodou, aby mu klesla teplota. Dávej mu hodně pít, tolik, kolik vypije. Když nebude chtít jíst, nedělej si s tím starosti. Nakrm Katěrinu, aby ho mohla kojit. On potřebuje mateřský mlíko.“

Grigorij odnesl Vladimíra domů. Cestou koupil další mléko a ohřál ho na kamnech. Dával ho Vladimírovi po lžičkách a chlapeček všechno vypil. Pak ohřál v kastrůlku vodu a omyl Vladimírovi obličej vlhkým hadříkem. Zdálo se, že to pomáhá: dítě přestalo být zarudlé, ztratilo vytřeštěný pohled a začalo normálně dýchat.

Když v půl osmé večer přišla Katěrina, Grigorij už nepociťoval takovou úzkost. Vypadala unavená a nastydlá. Nakoupila zelí a několik gramů vepřového sádla, a zatímco odpočívala, Grigorij zelí nakrájel a na sádle podusil. Pověděl jí o Vladimírově horečce, nedbalé bytné a Magdině doporučení. „Co můžu dělat?“ povzdechla si Katěrina unaveně a zoufale. „Do fabriky chodit musím. Na hlídání Volodi tu nikdo jiný není.“

Grigorij nakrmil dítě vývarem z dušené zeleniny a pak ho uložil ke spaní. Když se Grigorij s Katěrinou najedli, ulehli spolu do postele. „Nenech mě moc dlouho spát,“ požádala ho Katěrina. „Musím si jít stoupnout do fronty na chleba.“

„Půjdu místo tebe,“ řekl Grigorij. „Ty odpočívej.“ Vrátí se do kasáren pozdě, ale nejspíš mu to projde: důstojníci měli v těchto dnech příliš velké obavy ze vzpoury, takže kvůli menším prohřeškům žádné dusno nedělali.

Katěrina ho vzala za slovo a upadla do hlubokého spánku.

Když uslyšel kostelní hodiny odbíjet druhou, obul se a vzal si vojenský plášť. Zdálo se, že Vladimír normálně spí. Grigorij vyšel z domu a vydal se k pekařství. Ke svému překvapení zjistil, že tam už stojí dlouhá fronta; uvědomil si, že vstal trochu pozdě. Ve frontě už stála asi stovka lidí, byli zabaleni v kabátech a šálách a podupávali ve sněhu. Někteří si přinesli židli nebo stoličku. Jakýsi podnikavý mladík měl malá kamínka se žhavým uhlím a prodával kaši; vždycky když lidé dojedli, umyl špinavé misky ve sněhu. Za Grigorijem se do fronty postavil ještě asi tucet lidí.

Zatímco čekali, klábosili a hlavně reptali. Dvě ženy před Grigorijem se přely, kdo může za nedostatek chleba: jedna říkala, že Němci u dvora, druhá tvrdila, že židé, kteří křečkují mouku. „Kdo vládne?“ zeptal se jich Grigorij. „Když se převrhne tramvaj, dáváte za to vinu řidiči, protože ten za ni odpovídal. Židi nám nevládnou. Němci nám nevládnou. Vládne nám car a šlechta.“ Tohle byla bolševická idea.

„Kdo by vládl, kdyby nebyl car?“ namítla skepticky mladší z žen. Měla žlutou fíkovou čepici.

„Myslím, že bychom si měli vládnout sami,“ odpověděl Grigorij. „Jako to dělají ve Francii a v Americe.“

„Já nevím,“ řekla starší. „Takhle to už dál nejde.“

Pekařství se otevřelo v pět. Chvilku poté se frontou rozšířila zpráva, že zákazníci budou dostávat jeden bochník na osobu. „Celou noc jen kvůli jednomu bochníčku!“ povzdechla si žena ve žluté čepici.

Další hodinu trvalo, než se doštrachali do čela fronty. Pekařova manželka pouštěla dovnitř zákazníky po jednom. Starší z obou žen před Grigorijem vešla dovnitř a pekařova žena pak oznámila: „To je všechno. Chleba už není.“

Žena ve žluté čepici se zhrozila: „Prosím, ne! Ještě jeden!“

Pekařova manželka měla kamenný výraz. Tohle se jí patrně už přihodilo. „Kdyby měl víc mouky, napekl by víc chleba,“ vysvětlila ženě. „Už je všechno pryč, rozumíte? Nemůžu vám prodat chleba, když žádnej nemám!“

Poslední zákaznice vyšla z krámu s bochníkem pod kabátem a spěchala pryč.

Žena ve žluté čepici se rozplakala.

Pekařova manželka zabouchla dveře.

Grigorij se otočil a odešel.

{II}

Jaro přišlo do Petrohradu ve čtvrtek 8. března, ale ruská říše tvrdohlavě lpěla na juliánském kalendáři, a tak tento den označovali za 23. únor. Zbytek Evropy používal moderní kalendář už tři sta let.

Vzestup teploty se časově shodoval s Mezinárodním dnem žen a dělnice z textilek vstoupily toho dne do stávky a vydaly se z průmyslových předměstí do centra města, aby protestovaly proti frontám na chleba, válce a carovi. Chléb se začal rozdělovat na příděl, ale zdálo se, že jeho nedostatek se jen zvýšil.

První kulometný pluk, stejně jako všechny vojenské jednotky ve městě, byl přidělen na pomoc policii a jízdním kozákům při udržování pořádku. Co by se stalo, přemýšlel, Grigorij, kdyby vojáci dostali rozkaz střílet do demonstrujících? V roce 1905 uposlechli rozkazy a do dělníků stříleli. Jenže od té doby ruský lid zažil dekádu tyranie, represí, války a hladu.

K žádným nepříjemnostem však nedošlo a Grigorij a jeho oddíl se vrátili večer do kasáren, aniž jedinkrát vystřelili.

V pátek vyšli do ulic další stávkující dělníci.

Car se nacházel ve štábu armády v téměř sedm set kilometrů vzdáleném Mogilevu. Vedení města převzal velitel petrohradského vojenského obvodu generál Chabalov. Rozhodl se nevpustit demonstranty do centra, a rozmístil proto vojáky na mosty. Grigorijův oddíl zaujal postavení blízko kasáren a střežil Litějnyj most, který vede přes řeku Něvu na Litějnyj prospekt. Jenže voda byla stále zamrzlá a demonstranti zhatili plány armádního velení tím, že prostě přecházeli na druhou stranu po ledu – k potěše vojáků, z nichž většina podobně jako Grigorij s demonstranty sympatizovala.

Stávku neorganizovala žádná politická strana. Bolševici stejně jako ostatní levicové revoluční strany spíš dělnickou třídu následovali, místo aby ji vedli.

Grigorijův oddíl se opět do žádné akce nedostal, ale všude tomu tak nebylo. Když se v sobotu večer vrátil do kasáren, dozvěděl se, že policie napadla demonstranty před nádražím na opačném konci Něvského prospektu. Kupodivu kozáci bránili demonstranty před policií. Lidé mluvili o soudruzích kozácích. Grigorij zůstával skeptický. Kozáci byli vždycky loajální jen sami sobě, uvědomoval si; prostě milují potyčky.

V neděli probudili Grigorije v pět ráno, dlouho před svítáním. U snídaně se proslýchalo, že car přikázal generálu Chabalovovi, aby stávky a demonstrace zarazil s použitím jakékoli nezbytné síly. To zní zlověstně, pomyslel si Grigorij: jakákoli nezbytná síla.

Po snídani obdrželi seržanti rozkazy. Každá četa měla ve městě hlídat jiný bod: tedy nejen mosty, ale i křižovatky, nádraží a pošty. Rozestavěné hlídky budou udržovat spojení polním telefonem. Hlavní město země měli zajistit jako nějaké dobyté nepřátelské město. Nejhorší bylo, že na předpokládaných problémových místech měli umístit kulomety.

Když Grigorij sdělil tuto informaci svým mužům, zhrozili se. Izák tomu nechtěl uvěřit: „To se car skutečně chystá rozkázat armádě, aby použila kulomety proti vlastním lidem?“

Grigorij dodal: „Jestliže to udělá, uposlechnou ho vojáci?“

Grigorijovo rostoucí vzrušení doprovázel strach. Stávky ho posílily, protože věděl, že ruský lid se musí svým vládcům vzepřít. Jinak by se válka vlekla, lidé by hladověli a nebyla by žádná vyhlídka, že by Vladimír mohl žít lépe než Grigorij a Katěrina. Právě toto přesvědčení stálo za Grigorijovým vstupem do strany. Na druhou stranu choval tajnou naději, že pokud vojáci prostě odmítnou uposlechnout rozkazy, může revoluce proběhnout bez velkého krveprolití. Když však jeho vlastní pluk dostal rozkaz rozmístit na nárožích petrohradských ulic kulomety, začal cítit, že jeho naděje byla pošetilá.

Je vůbec možné, aby se ruský lid někdy vymanil z carské tyranie? Někdy to vypadalo jako nesplnitelný sen. V jiných zemích se přesto revoluce uskutečnily a lidé své utlačovatele svrhli. Dokonce i Angličané kdysi zabili svého krále.

Petrohrad se podobá hrnci vody na kamnech, pomyslel si Grigorij: objevovaly se proužky páry a sem tam i bublinky násilí a povrch se horečně chvěl, jenže voda jako by váhala – přesně tak, jako když člověk na něco nedočkavě čeká a připadá mu, že to trvá věčnost.

Jeho četu poslali k Tauridskému paláci, rozlehlému letnímu sídlu Kateřiny II., které se nyní stalo novým domovem Dumy, bezzubého ruského parlamentu. Ráno byl klid: i hladovějící lidé si v neděli rádi pospí. Počasí však zůstávalo slunečné a kolem poledne začali přicházet pěšky i přijíždět tramvajemi z předměstí do centra. Někteří se shromáždili ve velké zahradě Tauridského paláce. Grigorij si povšiml, že to nejsou jen tovární dělníci. Našli se mezi nimi i muži a ženy ze středních vrstev, studenti i pár zámožně vypadajících podnikatelů. Někteří přivedli i své děti. Dostavili se na politickou demonstraci, nebo si jen vyšli do parku? Grigorij měl pocit, že ani oni si tím nejsou jistí.

U vchodu do paláce spatřil dobře oblečeného mladého muže, jehož pohledný obličej mu byl známý z fotografií v novinách; poznal v něm poslance trudoviků Alexandra Fjodoroviče Kerenského. Trudovici byli umírněnou odštěpenou frakcí od Socialistických revolucionářů (eserů). Grigorij se ho zeptal, co se uvnitř děje. „Car dneska oficiálně Dumu rozpustil,“ sdělil mu Kerenskij.

Grigorij znechuceně zavrtěl hlavou. „Charakteristická reakce,“ poznamenal. „Raději potlačit ty, kdo si stěžují, než se zabývat důvodem jejich nespokojenosti.“

Kerenskij se na něj pronikavě zahleděl. Patrně neočekával takovou analýzu od vojáka. „Přesně tak,“ přisvědčil. „My poslanci každopádně carův výnos ignorujeme.“

„Co bude dál?“

„Většina lidí si myslí, že demonstrace skončí, jakmile se úřadům podaří obnovit zásobování chlebem,“ odpověděl Kerenskij a vešel dovnitř.

Grigorij přemýšlel, co vede umírněné k tomuto názoru. Kdyby úřady byly schopné obnovit zásobování chlebem, proč by to neudělaly, a místo toho zaváděly příděly? Ovšem umírnění zřejmě vždycky sázejí víc na naděje než na fakta.

Krátce po poledni Grigorij s překvapením pohlédl do smějících se tváří Katěriny a Vladimíra. Normálně trávil neděle s nimi, ale dnes předpokládal, že je neuvidí. Ke Grigorijově velké úlevě Vladimír vypadal dobře a spokojeně. Chlapeček očividně infekci překonal. Bylo docela teplo a Katěrina mohla chodit s rozepnutým kabátem, odhalujícím její vnadnou postavu. Zatoužil ji obejmout. Usmála se na něj a on si představil, jak spolu leží v posteli a Katěrina ho líbá; pocítil takovou touhu, až ho to téměř nesnesitelně zabolelo. Měl zlost, že o toto nedělní objetí přijde.

„Jak ses dozvěděla, že budu tady?“ zeptal se jí.

„Jenom jsem to tušila – a měla jsem štěstí.“

„Rád tě vidím, ale tady v centru města je to pro tebe nebezpečné.“

Katěrina pohlédla na davy lidí procházejících se v parku. „Mně to připadá docela bezpečné.“

Grigorij to zpochybnit nemohl. Nezdálo se, že by něco hrozilo.

Matka s chlapečkem se šli projít po zamrzlé vodě. Grigorijovi se zatajil dech v hrdle, když viděl, jak se Vladimír začal batolit a téměř okamžitě upadl. Katěrina ho zvedla, ukonejšila a šli dál. Vypadali tak zranitelně. Co s nimi bude?

Když se vrátili, Katěrina řekla, že vezme Vladimíra domů, aby se mohl odpoledne prospat.

„Jděte postranními ulicemi,“ nabádal ji Grigorij. „Držte se stranou od davů. Nevím, co se může stát.“

„Dobře,“ přikývla.

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

Toho dne Grigorij žádné krveprolití neviděl, ale večer v kasárnách od vojáků z jiných oddílů slyšel, že měli jiné zážitky. Na náměstí Znamenskaja dostali rozkaz střílet do demonstrantů a zahynulo tam čtyřicet lidí. Grigorijovi se sevřelo srdce. Katěrina mohla přijít o život při pouhé chůzi po ulici!

Ostatní vojáci byli stejně pobouření a v jídelně panovala vzrušená nálada. Grigorij vycítil náladu mužů, vyskočil na stůl a vyzval je, aby se utišili a mluvili jeden po druhém. Večeře se rychle změnila ve schůzi pod Grigorijovým vedením. Nejprve vyvolal Izáka, známou hvězdu plukovního fotbalového mužstva.

„Šel jsem do armády, abych zabíjel Němce, ne Rusy,“ prohlásil Izák a odpovědí mu byl souhlasný řev. „Demonstranti jsou naši bratři a sestry, naše matky a otcové – a jejich jediným zločinem je, že žádají chléb!“

Grigorij znal všechny bolševiky u pluku a několik z nich vyvolal, aby promluvili, ale dbal na to, aby dal slovo i jiným, a nemohl tak být nařčen z neobjektivnosti. Za normálních okolností si muži dávali pozor při vyjadřování svých názorů, neboť se obávali, že jejich slova budou nahlášena a je by mohlo čekat potrestání; dnes jim to však zřejmě bylo jedno.

Na Grigorije nejvíc zapůsobil Jakov, vysoký muž s rameny jako medvěd. Stoupl si na stůl vedle Grigorije a v očích měl slzy. „Když nám rozkázali střílet, nevěděl jsem, co mám dělat,“ svěřil se. Zdálo se, že nedokáže mluvit hlasitěji, a celá místnost se utišila, protože se všichni snažili zaslechnout, co říká. „Řekl jsem: ‚Bože, teď mě prosím veď,‘ a naslouchal jsem v srdci, jenže Bůh mi žádnou odpověď neseslal.“ Muži ani nehlesli. „Zvedl jsem pušku,“ pokračoval Jakov. „Kapitán řval: ‚Střílej! Střílej!‘ Ale na koho jsem měl střílet? Na frontě jsme věděli, kdo jsou naši nepřátelé, protože na nás stříleli. Ale dneska na náměstí na nás nikdo neútočil. Byly tam většinou ženy, některý s dětmi. Ani muži neměli žádný zbraně.“

Zmlkl. Vojáci zůstávali stále tiší jako pěna, jako by se báli, že jakýkoli pohyb může vyvolat něco zlého. Po chvíli ho Izák pobídl: „Co se stalo pak, Jakove Davidoviči?“

„Stiskl jsem spoušť,“ řekl Jakov a z očí mu stekly slzy do hustého černého vousu. „Ani jsem nemířil. Kapitán na mě řval a já jsem prostě vystřelil, abych mu zavřel hubu. Jenže jsem zasáhl nějakou ženu. Vlastně dívku; řekl bych asi devatenáctiletou. Měla zelenej kabát. Střelil jsem ji do prsou a po celým kabátě se rozlila krev, červená na zelený. Pak padla k zemi.“ Teď už neskrývaně plakal a mluvil trhaně. „Odhodil jsem pušku a pokusil jsem se k ní jít a pomoct jí, jenže dav se na mě vrhnul, tloukli mě a kopali, i když já to sotva vnímal.“ Otřel si obličej rukávem. „Teď mám průšvih, že jsem ztratil pušku.“ Znovu se dlouze odmlčel. „Devatenáct,“ opakoval. „Myslím, že jí muselo bejt asi devatenáct.“

Grigorij si nevšiml, že se otevřely dveře, ale najednou tu stál nadporučík Kirillov. „Slezte z toho zatracenýho stolu, Jakove,“ obořil se na něj. „A vy taky, Peškove. S váma jsou pořád potíže.“ Otočil se a promluvil k vojákům, kteří seděli na lavicích u jídelních stolů. „Vraťte se na ubikace, všichni,“ přikázal jim. „Kdo tady bude odteď za minutu, dostane důtkama.“

Nikdo se nepohnul. Muži na nadporučíka nevrle zírali. Grigorije napadlo, jestli takhle nezačíná vzpoura.

Jenže Jakov byl natolik pohroužený do svého trápení, že si ani neuvědomoval, jak dramatický okamžik vytvořil; neohrabaně slezl ze stolu a napětí povolilo. Někteří vojáci blízko Kirillova se zvedli; vypadali sice rozmrzele, ale dostali strach. Grigorij zůstával ještě chvíli vzdorně na stole, ale vycítil, že vojáci nejsou natolik rozhněvaní, aby se obrátili proti důstojníkovi, a tak nakonec seskočil dolů. Muži začali vycházet z jídelny. Kirillov zůstal na místě a tvářil se zle.

Grigorij se vrátil na ubikaci a brzy zazněl zvon ohlašující zhasnutí světel. Jako seržant měl výsadu, že mohl spát ve výklenku se závěsem na konci ubikace čety. Slyšel, jak si muži tiše povídají.

„Já na ženy střílet nebudu,“ řekl jeden.

„Já taky ne.“

Třetí hlas varoval: „Když nebudete, některej z těch pitomejch oficírů vás zastřelí pro neuposlechnutí rozkazu!“

„Budu mířit tak, abych netrefil,“ nadhodil další hlas.

„Toho si můžou všimnout.“

„Stačí mířit kousek nad hlavy těch lidí. Nikdo nemůže bezpečně poznat, co děláš.“

„Tohle udělám,“ prohlásil jiný hlas.

„Já taky.“

„I já.“

Uvidíme, pomyslel si Grigorij, když upadal do spánku. Ve tmě se statečná slova říkají snadno. Za dne to může dopadnout jinak.

{III}

V pondělí dostala Grigorijova četa rozkaz přemístit se o kus dál po Sampsonijevském prospektu k Litějnému mostu a zabránit demonstrantům přejít přes řeku do městského centra. Most byl čtyři sta metrů dlouhý a spočíval na mohutných kamenných pilířích, které v zamrzlé řece vypadaly jako zbloudilé ledoborce.

Byl to stejný úkol, jaký dostali v pátek, ale rozkazy zněly odlišně. Grigorijovi je předal nadporučík Kirillov. V posledních dnech mluvil, jako by měl neustále špatnou náladu, a patrně tomu tak bylo: důstojníkům se možná nelíbilo o nic víc než mužstvu, že jsou stavěni proti vlastním lidem. „Přes řeku nepřejdou žádný demonstranti, ani po mostě, ani po ledu, jasný? Ty, co neuposlechnou vaše příkazy, zastřelíte.“

Grigorij skryl své opovržení. „Ano, Excelence!“ odpověděl rázně.

Kirillov rozkazy zopakoval, pak zmizel. Grigorij měl pocit, že nadporučík má strach. Bezpochyby se obával, že bude pohnán k zodpovědnosti za to, co se stane, ať už vojáci jeho rozkazů uposlechnou nebo ne.

Grigorij vůbec neměl v úmyslu uposlechnout. Umožní vůdcům pochodu, aby s ním debatovali, zatímco lidé přejdou po ledu přesně tak, jako se to odehrálo v pátek.

Ovšem časně ráno se k jejich četě připojil policejní oddíl. Grigorij ke své hrůze zjistil, že ho vede jeho starý nepřítel Michail Pinskij. Vůbec nevypadal, že by trpěl nedostatkem chleba: kulatý obličej měl tlustější než kdykoli předtím a uniforma mu v pase málem praskala. Držel megafon. Jeho křiváckého kumpána Kozlova nebylo nikde vidět.

„Znám vás,“ obrátil se Pinskij ke Grigorijovi. „Pracoval jste v Putilovským závodu.“

„Dokud jste mě nenechal odvést,“ doplnil ho Grigorij.

„Váš bratr je vrah, ale utekl do Ameriky.“

„To říkáte vy.“

„Dneska tady přes řeku nepřejde ani noha.“

„Uvidíme.“

„Čekám od vašich mužů plnou spolupráci, je mi rozuměno?“

„Nebojíte se?“ nadhodil Grigorij.

„Tý chátry? Nebuďte směšnej.“

„Ne, já myslím budoucnosti. Dejme tomu, že se revolucionáři prosadí. Co myslíte, že s vámi udělají? Celý život jste šikanoval slabý, mlátil lidi, obtěžoval ženy a bral úplatky. Nebojíte se dne odplaty?“

Pinskij namířil na Grigorije prst v rukavici. „Nahlásím vás jako zatracenýho podvratnýho živla,“ pohrozil a odešel.

Grigorij pokrčil rameny. Pro policii už nebylo tak snadné jako dřív zatknout každého, kdo se jí znelíbí. Kdyby Grigorije uvěznili, Izák a ostatní by se mohli vzbouřit a důstojníci to věděli.

Den začal klidně, ale Grigorij si všiml, že v ulicích je méně dělníků. Mnoho továren zůstávalo zavřených, protože neměly palivo pro parní stroje a pece. Stávkovali i zaměstnanci jiných podniků, někteří požadovali víc peněz na placení inflačních cen, jiní se domáhali vytápění ledových dílen či ochranného hrazení kolem nebezpečných strojů. Vypadalo to, jako by dnes do práce vůbec nikdo nenastoupil. Jenže slunce příjemně svítilo a lidé nehodlali sedět doma. Už dopoledne Grigorij spatřil početný dav mužů i žen v otrhaném oblečení továrních dělníků, jak přicházejí po Sampsonijevském prospektu.

Grigorij měl třicet mužů a dva desátníky. Rozestavil je do čtyř řad po osmi na celou šířku ulice, aby zablokovali konec mostu. Pinskij měl přibližně stejný počet policistů, polovinu pěších, polovinu na koních, a rozmístil je po stranách cesty.

Grigorij s úzkostí sledoval přibližující se demonstranty. Nemohl předvídat, co se semele. On sám by dokázal zabránit krveprolití tím, že by projevil jen symbolický odpor, a pak by nechal průvod projít. Nevěděl však, co hodlá udělat Pinskij.

Demonstranti došli blíž. Byly jich stovky – ne, tisíce. Muži a ženy v modrých dělnických halenách a rozedraných kabátech. Většina z nich měla červenou pásku na rukávu nebo červené stuhy připnuté ke klopě. Na transparentech stálo Pryč s carem a Chléb, mír a půdu. Tohle už není pouhý protest, uvědomil si Grigorij: stalo se z toho politické hnutí.

Jak se čelo průvodu přibližovalo stále víc, vycítil, že jeho čekající muže svírá úzkost.

Vykročil demonstrantům vstříc. V jejich čele kráčela k jeho překvapení Konstantinova matka Varja. Šedivé vlasy měla svázané červeným šátkem a na silné tyči nesla rudou vlajku. „Dobrý den, Grigoriji Sergejeviči,“ pozdravila přátelsky. „Zastřelíte mě?“

„Ne, já ne,“ odpověděl. „Ale nemůžu mluvit za policii.“

Varja se sice zastavila, avšak ostatní pokračovali, protože se na ně zezadu tlačily tisíce dalších. Grigorij uslyšel, jak Pinskij posílá policisty na koních vpřed. Tito jízdní policisté zvaní faraoni byli nejvíc nenáviděnou složkou policie. Byli vyzbrojeni biči a obušky.

„Chceme si jen vydělat na živobytí a nakrmit svý rodiny,“ řekla Varja. „Copak vy nechcete to samý, Grigoriji?“

Demonstranti se vyhnuli srážce s Grigorijovými vojáky a nepokusili se proniknout na most kolem nich. Místo toho se rozcházeli po nábřeží na obě strany. Pinského faraoni nervózně nasměrovali koně k vlečné cestě podél řeky, ale nebylo jich dost, aby vytvořili souvislou bariéru. Ovšem žádný demonstrant se tam netoužil vrhnout jako první a na chvíli nastala patová situace.

Nadporučík Pinskij přiložil k ústům megafon. „Vraťte se!“ křičel na ně. Megafon byl pouhý kus plechu stočený do tvaru kuželu a jeho hlas zesílil jen maličko. „Do středu města nesmíte! Vraťte se spořádaně na svý pracoviště. Tohle je policejní nařízení. Vraťte se!“

Nikdo se nevrátil – většina lidí ho ani neslyšela –, ale lidé začali posměšně křičet a pískat. Někdo z davu hodil kámen. Zasáhl zadek koně a ten se začal plašit. Překvapený jezdec málem spadl. Vztekle se narovnal, přitáhl otěže a švihl koně bičem. Dav se rozchechtal, což policistu rozezlilo ještě víc, ale koně ovládl.

Jeden odvážný demonstrant využil odvedení pozornosti, protáhl se mezi faraony na nábřeží a vyběhl na led. Několik dalších lidí na obou stranách mostu udělalo totéž. Faraoni otáčeli koně, stavěli je na zadní a začali kolem sebe mlátit biči a obušky. Někteří demonstranti padli na zem, ale víc jich proniklo dál a to dodalo odvahu dalším, aby to zkusili také. V několika vteřinách se po ledu rozběhlo přes třicet lidí.

Pro Grigorije to dopadlo šťastně. Mohl říct, že se snažil zákaz prosadit, a na most také skutečně nikdo nevstoupil, jenže demonstrantů bylo příliš mnoho a zabránit jim v přechodu přes řeku nešlo.

Pinskij to tak neviděl.

Obrátil megafon k ozbrojeným policistům a zavelel: „K líci zbraň!“

„Ne!“ vykřikl Grigorij, ale bylo pozdě. Policisté zaujali střelecký postoj a zvedli pušky. Demonstranti v čele průvodu se snažili couvnout, ale tisíce lidí za nimi je tlačily dopředu. Někteří se navzdory faraonům rozběhli k řece.

Pinskij zavelel: „Pal!“

Ozvalo se práskání výstřelů podobné zvukům při odpálení ohňostroje následované vyděšeným křikem a bolestným nářkem, jak mrtví a ranění demonstranti padali k zemi.

Grigorij se rázem ocitl o dvanáct let zpátky. Viděl náměstí před Zimním palácem, stovky mužů a žen klečících při modlitbě, vojáky s puškami a matku ležící v kaluži krve na sněhu. V duchu slyšel křik jedenáctiletého Lva: „Je mrtvá! Máma je mrtvá, máma je mrtvá!“

„Ne,“ pronesl Grigorij nahlas. „Tohle opakovat jim nedovolím.“ Odjistil spoušť na své pušce Mosin-Nagant a zvedl zbraň k rameni.

Dav křičel, rozbíhal se na všechny strany a dupal po lidech na zemi. Faraoni kolem sebe mlátili jako zběsilí. Pěší policisté stříleli do davu hlava nehlava.

Grigorij pečlivě zamířil na Pinského – na střed jeho těla. Nebyl moc dobrý střelec a Pinskij se nacházel o šedesát metrů dál, ale existovala šance, že ho zasáhne. Stiskl spoušť.

Pinskij dál řval do megafonu.

Grigorij se netrefil. Zamířil níž – puška při výstřelu poněkud kopne nahoru – a stiskl spoušť znovu.

Znovu nic.

Masakr pokračoval, policie zběsile střílela do davu prchajících mužů a žen.

Grigorij měl v zásobníku pět nábojů. Jedním z pěti obvykle něco trefil. Vystřelil potřetí.

Pinskij vykřikl bolestí a megafon jeho výkřik ještě zesílil. Zdálo se, že se mu podlomilo pravé koleno. Upustil megafon a zhroutil se na zem.

Grigorijovi muži následovali příkladu svého seržanta. Napadli policisty, někteří střelbou, jiní použili pušky jako palice. Další strhávali faraony z koní. Demonstrantům to dodalo odvahy a přidali se. Někteří z těch, kdo byli na ledě, se otočili a vrátili na břeh.

Zuřivost davu byla hrozná. Kam až paměť sahá, petrohradští policisté byli pohrdaví surovci, nedisciplinovaní a nekontrolovaní, a lidé se nyní mstili. Do policistů na zemi kopali a dupali po nich; ti kladli odpor jen chvilku a pak kdo mohl, utekl.

Grigorij viděl, jak se Pinskij namáhavě zvedá. Znovu na něj zamířil a toužil s tím parchantem skoncovat, ale připletl se mu do cesty faraon, který vytáhl Pinského na krk svého koně a tryskem odtud uháněl.

Grigorij zůstal na místě a sledoval, jak policie utíká.

Ocitl se v největším maléru svého života.

Jeho četa se vzbouřila. V přímém protikladu s rozkazy napadli policii, nikoli demonstranty. A on je vedl, protože vystřelil na nadporučíka Pinského; ten přežil a teď všechno vypoví. Tohle se nedalo nijak utajit, nemůže přijít s žádnou výmluvou, která by něco změnila, trestu není možné uniknout. Dopustil se velezrady. Čeká ho vojenský soud a poprava.

Navzdory tomu se cítil šťastný.

Davem se protlačila Varja. Na obličeji měla krev, ale usmívala se. „Co teď, seržante?“

Grigorij se nehodlal se svým potrestáním smířit. Car vraždí svůj lid. Dobrá, jeho lid odpoví zbraní. „Do kasáren,“ odpověděl Grigorij. „Vyzbrojíme dělnickou třídu!“ Popadl její rudou vlajku. „Za mnou!“

Vykročil zpátky po Sampsonijevském prospektu. Jeho muži se vydali pod Izákovým vedením za ním následováni zástupem lidí. Grigorij si nebyl jistý, co přesně udělá, ale žádnou potřebu plánu necítil: jak pochodoval v čele průvodu, získal pocit, že může cokoli.

Hlídka otevřela brány kasáren vojákům, pak je však nedokázala zavřít před demonstranty. Grigorij s pocitem nepřemožitelnosti vedl průvod přes cvičiště ke skladišti zbraní. Z budovy štábu vyšel nadporučík Kirillov, spatřil dav a rozběhl se k nim. „Vy tam!“ křičel. „Stát! Okamžitě stůjte!“

Grigorij si ho nevšímal.

Kirillov se zastavil a vytáhl revolver. „Stát!“ opakoval. „Stát, nebo střelím!“

Dva či tři muži z Grigorijovy čety zvedli pušky a na Kirillova vystřelili. Několik kulek ho zasáhlo a on zakrvácený padl k zemi.

Grigorij šel dál.

Arzenál střežila dvoučlenná hlídka. Ani jeden z nich se nepokusil Grigorije zarazit. Ten použil poslední dva náboje ze zásobníku k ustřelení zámku na těžkých dřevěných dveřích. Dav vtrhl do skladiště, všichni se strkali, aby se dostali ke zbraním. Někteří Grigorijovi muži se ujali organizace, otevírali dřevěné bedny s puškami a revolvery a rozdávali zbraně i s krabicemi nábojů.

Tohle je ono, pomyslel si Grigorij. Tohle je revoluce. Byl nadšený a zděšený zároveň.

Ozbrojil se dvěma důstojnickými revolvery Nagant, znovu si nabil pušku a kapsy naplnil střelivem. Nevěděl přesně, co podnikne, ale když se teď stal zločincem, potřebuje zbraně.

Zbytek vojáků z kasáren se připojil k rabování zbrojního skladu a za chvíli byli všichni po zuby ozbrojení.

Grigorij s Varjinou rudou vlajkou odvedl dav z kasáren. Demonstrace vždy směřovaly do centra města. S Izákem, Jakovem a Varjou pochodoval přes most na Litějnyj prospekt a dál do zámožného srdce Petrohradu. Měl pocit, jako když se vznáší či sní, jako by si pořádně lokl vodky. Celé roky mluvil o potřebě postavit se režimu, ale dnes to uvádí v život a cítí se jako nový člověk, jako jiné stvoření, jako pták ve vzduchu. Vzpomněl si na slova starce, který na něj promluvil, když mu na ulici zastřelili matku. „Kéž jsi dlouho živ,“ popřál mu tehdy ten muž, zatímco Grigorij odcházel z Palácového náměstí s mrtvou matkou v náručí. „Tak dlouho, abys na carovi potřísněným krví mohl vykonat pomstu za zlo, co dneska spáchal.“ Tvé přání se možná splní, starče, pomyslel si rozjásaně.

První kulometný pluk nebyl jediný vojenský útvar, u kterého dopoledne vypukla vzpoura. Když Grigorij dorazil na opačnou stranu mostu, s ještě větším nadšením zjistil, že ulice jsou plné vojáků s čepicemi otočenými dozadu či s rozepnutými plášti, kteří tím dávali radostně najevo, že se vzpírají dodržovat nařízení. Většina z nich měla červenou pásku na rukávu nebo červené stuhy na klopách, aby ukázali, že jsou revolucionáři. Všude kolem projížděla nezkušeně řízená zrekvírovaná auta; z jejich oken trčely ven hlavně pušek a bajonety, uvnitř bylo vidět smějící se dívky na klínech vojáků. Včerejší hlídky a kontrolní místa zmizely. Ulice patřily lidem.

Grigorij viděl vinárnu s rozbitou výlohou a vytlučenými dveřmi. Vycházel z ní voják s dívkou, drželi láhve v obou rukou a klopýtali přes roztříštěné sklo. Majitel sousední kavárny vystrčil na ulici stůl s talíři uzené ryby a nakrájeného salámu; stál u něj s červenou stuhou v klopě, nervózně se usmíval a vybízel vojáky, aby si posloužili. Grigorij vytušil, že se pokouší zajistit, aby jeho podnik nepostihlo stejné rabování jako vedlejší vinárnu.

Jak se blížili do centra, karnevalová nálada rostla. Někteří lidé byli už úplně opilí, ačkoli bylo teprve poledne. Dívky zřejmě s radostí líbaly každého, kdo měl červenou pásku na rukávu, a Grigorij viděl vojáka, který na ulici laskal velké prsy ženy středního věku. Potkával také dívky ve vojenských uniformách a čepicích vykračující si v botách nadměrné velikosti; čišel z nich očividný pocit osvobození.

Ulicí projížděl nablýskaný rolls-royce a dav se ho pokusil zastavit. Šofér šlápl na plyn, ale někdo otevřel dveře a vytáhl ho ven. Lidé se strkali a snažili se dostat do auta. Grigorij spatřil hraběte Maklakova, jednoho z ředitelů Putilovského závodu, jak se hrabe ze zadního sedadla. Připomněl si, jak Maklakova uchvátila princezna Bea, když navštívila továrnu. Dav na hraběte pokřikoval, ale nikdo ho nenapadl, a tak si Maklakov jen vyhrnul kožešinový límec kolem uší a spěchal pryč. Do auta se nacpalo osm nebo devět lidí a někdo s ním za neustálého troubení klaksonu odjel.

Na dalším nároží hrstka lidí dotírala na vysokého muže v měkkém plstěném klobouku a obnošeném plášti příslušníka středních vrstev. Jakýsi voják do něj šťouchal hlavní pušky, nedaleko stojící stařena po něm plivla a mladík v dělnické kombinéze na něj vysypal kbelík s odpadky. „Nechte mě projít!“ dožadoval se muž a snažil se, aby to znělo jako příkaz, jenže všichni se mu vysmáli. Grigorij poznal hubenou postavu Kanina, směnového mistra ze slévárny Putilovského závodu. Muži spadl klobouk a Grigorij viděl, že je už úplně plešatý.

Grigorij se skupinou protlačil. „Tenhle muž nic špatného neudělal!“ zvolal. „Je to inženýr, pracoval jsem s ním.“

Kanin ho poznal. „Děkuju vám, Grigoriji Sergejeviči,“ řekl. „Jen se snažím dojít domů za matkou, abych si ověřil, jestli je v pořádku.“

Grigorij se otočil ke skupině. „Nechte ho projít,“ vyzval je. „Ručím za něj.“ Zahlédl ženu se špulkou červené stuhy – patrně ukradenou z obchodu s galanterií – a požádal ji o kus stuhy. Odstřihla ho nůžkami a Grigorij stuhu uvázal Kaninovi na levý rukáv. Dav zajásal.

„Odteď se vám nic nestane,“ ujistil ho Grigorij.

Kanin mu potřásl rukou a lidé ho nechali odejít.

Grigorijova, skupina vyšla na Něvskij prospekt, širokou obchodní třídu směřující od Zimního paláce k Nikolajevskému nádraží. Bylo tu plno lidí, kteří pili z láhví, jedli, líbali se a stříleli do vzduchu. Některé restaurace měly otevřeno a visely na nich cedule: „Jídlo pro revolucionáře zdarma!“ a „Snězte, kolik chcete, zaplaťte, kolik můžete!“ Mnoho obchodů bylo vyrabovaných a všude po chodnících křupalo pod nohama roztříštěné sklo. Jedna z nenáviděných tramvají – příliš drahých pro dělníky – ležela převrhnutá uprostřed ulice; mezitím do ní naboural velký renault.

Grigorij uslyšel výstřel z pušky, ale byl to jeden z mnoha, a on mu v tu chvíli nevěnoval pozornost. Pak však Varja po jeho boku klopýtla a padla k zemi. Grigorij s Jakovem k ní přiklekli. Zdálo se, že omdlela. S jistou námahou otočili těžké tělo na záda a okamžitě poznali, že jí není pomoci: do čela jí vlétla kulka a její oči jen nevidomě zíraly.

Grigorij si nedopřál pocit zármutku, ani kvůli sobě, ani kvůli Varjinu synovi, svému nejlepšímu příteli Konstantinovi. Na bojišti se naučil nejprve provést protiúder a teprve potom truchlit. Jenže je tohle bojiště? Kdo by mohl chtít zabít Varju? Rána byla přesto tak přesně cílená, že by stěží mohl uvěřit, že se žena stala obětí zatoulané kulky.

Na svou otázku dostal odpověď chvíli poté. Jakov se zhroutil s krvácející ránou na prsou. Těžké tělo dopadlo se žuchnutím na kamennou dlažbu.

Grigorij odskočil od obou mrtvol a zvolal: „Co se sakra děje?“ Skrčil se, aby poskytoval menší terč, a rychle se rozhlížel po nějakém úkrytu.

Uslyšel další výstřel a kolemjdoucí voják s červeným šátkem kolem čepice se chytil za břicho a padl k zemi.

Někde tu je odstřelovač a míří na revolucionáře.

Grigorij se třemi skoky vrhl za převrácenou tramvaj.

Vykřikla nějaká žena, pak další. Lidé zahlédli krvácející těla a začali utíkat pryč.

Grigorij zvedl hlavu a pozorně obhlížel okolní budovy. Střelcem musí být nějaký policejní odstřelovač, ale kde je? Grigorijovi připadalo, že práskání pušky přichází z opačné strany ulice, asi tak o blok dál. Budovy jasně ozařovalo odpolední slunce. Nacházel se tu hotel, klenotnictví se zataženými kovovými roletami, banka a na rohu kostel. Neviděl ani jedno otevřené okno, odstřelovač tudíž musí být na střeše. Žádná střecha neposkytovala úkryt – kromě střechy kostela, kamenné budovy v barokním slohu s věžemi, parapety a cibulovou kupolí.

Zazněl další výstřel a žena v oblečení tovární dělnice vykřikla, chytila se za rameno a padla na chodník. Grigorij si byl jistý, že zvuk přišel od kostela, třebaže žádný kouř nespatřil. To znamená, že policie vydala svým odstřelovačům bezdýmové náboje. Tohle je skutečně válka.

Celý blok Něvského prospektu zel nyní prázdnotou.

Grigorij namířil pušku na parapet probíhající po vrcholku boční stěny kostela. To bylo palebné postavení, které by si sám zvolil, odtud lze ovládat celou ulici. Pozorně se díval. Koutkem oka zahlédl dvě další pušky namířené stejným směrem jako jeho. Patřily vojákům, kteří se kryli nedaleko.

Na ulici se objevili klopýtající voják s dívkou, oba opilí. Dívka tančila čtverylku, zvedala sukně ke kolenům, zatímco přítel kroužil kolem ní, pušku držel u krku a předstíral, že na ni hraje jako na housle. Oba měli červené pásky na rukávech. Několik lidí na ně varovně křičelo, ale rozjařená dvojice je neslyšela. Když procházeli kolem kostela v blažené nevědomosti hrozícího nebezpečí, zazněly dva výstřely a voják i dívka klesli k zemi.

Grigorij opět nezahlédl ani stopu dýmu, ale přesto rozzuřeně vystřílel do parapetu nad dveřmi kostela celý zásobník. Kulky osekaly kamenné zdivo a zvedly obláčky prachu. Ozvaly se i druhé dvě pušky a Grigorij viděl, že střílejí stejným směrem, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by někoho zasáhly.

Takhle to nejde, pomyslel si Grigorij, když znovu nabíjel. Střílejí na neviditelný cíl. Odstřelovač leží určitě na břiše dost daleko od okraje parapetu a nepotřebuje vystrčit ven ani kousek své zbraně.

Je nutné ho umlčet. Už zabil Varju, Jakova, dva vojáky a nevinné děvče.

Existuje jen jediný způsob, jak se k němu dostat, a sice vylézt na střechu.

Grigorij znovu vystřelil na parapet. Jak očekával, oba vojáci učinili totéž. Předpokládal, že odstřelovač musí na pár vteřin zatáhnout hlavu, a tak se zvedl, opustil úkryt za převrženou tramvají a přeběhl na opačnou stranu ulice, kde se přitiskl k výloze knihkupectví – jednoho z mála nevyrabovaných obchodů.

Držel se ve stínu, který vrhaly budovy v odpoledním slunci, a směřoval po ulici ke kostelu. Ten od sousední banky oddělovala postranní ulička. Několik minut trpělivě čekal, než začala znovu střelba, pak se vrhl přes uličku a přitiskl se zády k východní stěně kostela.

Neviděl ho odstřelovač utíkat a nevytušil, co má za lubem? Na to žádná odpověď neexistovala.

Tiskl se stále ke zdi a pomalu kostel obcházel, až se dostal k malým dveřím. Byly odemčené. Vklouzl dovnitř.

Byl to bohatý kostel, nádherně zdobený červeným, zeleným a žlutým mramorem. Žádná bohoslužba se v tu chvíli nekonala, ale dvacet až třicet věřících tu postávalo nebo posedávalo se skloněnou hlavou, pohrouženo do vlastních modliteb. Grigorij přeletěl pohledem vnitřní prostor a hledal dveře, které by mohly vést ke schodišti. Pak se rozběhl boční částí kostela s obavou, že každou minutu, co se zdrží, můžou být zavražděni další lidé.

Velmi pohledný mladý kněz s černými vlasy a bílou pletí spatřil jeho pušku a otevřel ústa k protestu, ale Grigorij si ho nevšímal a proběhl kolem něj.

Ve vestibulu zahlédl ve stěně dřevěná dvířka. Otevřel je a spatřil točité schodiště vedoucí nahoru. Za jeho zády se ozval hlas: „Zadrž, synu. Co to děláš?“

Otočil se a uviděl mladého kněze. „Vede to na střechu?“

„Jsem otec Michail. Do příbytku Božího nemůžeš přinášet zbraň.“

„Na vaší střeše je odstřelovač.“

„To je policista!“

„Vy o něm víte?“ Grigorij na kněze nevěřícně vytřeštil oči. „Zabíjí lidi!“

Kněz neodpověděl.

Grigorij se rozběhl po schodech nahoru.

Odněkud shora zavanul studený vítr. Otec Michail stojí jasně na straně policie. Není nějaká možnost, že by kněz odstřelovače varoval? Asi ne – kromě toho, že by vyběhl na ulici a mával, což by ho mohlo stát život.

Po dlouhém stoupání téměř ve tmě zahlédl Grigorij další dveře.

Když měl oči na úrovni jejich spodní části, takže představoval velmi malý terč, pootevřel je levou rukou, zatímco v pravé držel pušku. Štěrbinou proniklo jasné světlo. Otevřel dveře dokořán.

Nikoho neviděl.

Stočil pohled nahoru do slunce, aby prozkoumal prostor viditelný malým obdélníkem dveří. Nacházel se ve zvonici. Dveře vedly na jih. Něvskij prospekt procházel po severní straně kostela. Odstřelovač je na opačné straně – pokud se nepřesunul, aby na Grigorije číhal v záloze.

Opatrně vystoupil o jeden schod, pak o další a vystrčil hlavu ven.

Nic se nestalo.

Prošel dveřmi.

Střecha se mu pod nohama mírně svažovala k okapu, který vedl podél ozdobného parapetu. Dřevěné lávky umožňovaly dělníkům pohybovat se po střeše, aniž by museli šlapat na střešní tašky. Přímo za jeho zády věž stoupala do vrcholku se zavěšeným zvonem.

S puškou v ruce se sunul kolem věže.

Na prvním rohu se mu otevřel výhled na západní stranu Něvského prospektu. V jasném světle uviděl na vzdáleném konci Alexandrovskou zahradu a budovu Admirality. Ve střední vzdálenosti byla ulice plná lidí, ale v blízkém okolí zela prázdnotou. Odstřelovač určitě roznáší zkázu dál.

Grigorij naslouchal, ale žádné výstřely neslyšel.

Plížil se bokem kolem věže kousek po kousku, dokud se mu nepodařilo nakouknout za další roh. Nyní viděl celou severní zeď kostela. Byl si jistý, že tady odstřelovače objeví, jak leží na břiše a střílí mezi sloupky parapetu – ale nespatřil nikoho. Dole za parapetem viděl širokou ulici a lidi, kteří se krčí v domovních průchodech nebo číhají za nárožími a čekají, co se bude dít.

Chvilku poté proťal ticho výstřel z odstřelovačovy pušky. Výkřik z ulice Grigorijovi potvrdil, že muž zasáhl cíl.

Výstřel se ozval Grigorijovi nad hlavou.

Pohlédl nahoru. Horní část věže se zvonem byla členěná nezasklenými okny a kolem dokola lemovaná otevřenými věžičkami umístěnými diagonálně v rozích. Střelec je někde tam nahoře a střílí některým z mnoha nabízejících se otvorů. Grigorij naštěstí zůstával pevně přitisknutý ke stěně, a odstřelovač ho tedy nemohl vidět.

Grigorij se vrátil do schodišťové šachty. V úzkém prostoru si uvědomil, jak je puška velká a nešikovná. Odložil ji a vytáhl jeden z revolverů. Podle váhy poznal, že má prázdný nábojník. Zaklel: nabít Nagant M1895 trvá dlouho. Z kapsy vojenského kabátu vytáhl krabici nábojů a sedm jich jeden po druhém nastrkal do válce. Pak natáhl kohoutek.

Pušku nechal ležet a začal opatrně stoupat po točitých schodech ještě výš. Postupoval rovnoměrným tempem, nechtěl se příliš namáhat, aby nebylo slyšet jeho dech. Revolver držel v pravici a mířil nahoru.

Po chvíli ucítil kouř.

Odstřelovač kouřil cigaretu. Pronikavý kouř doutnajícího tabáku však může být cítit daleko a Grigorij neměl jistotu, jak blízko se muž nachází.

Před sebou nahoře viděl odraz slunečních paprsků. Plížil se vzhůru, připravený vystřelit. Světlo procházelo nezaskleným oknem. Odstřelovač nikde.

Grigorij stoupal dál a znovu spatřil světlo. Zápach kouře zesiloval. Je to jen v jeho představivosti, nebo skutečně dokáže vycítit přítomnost odstřelovače hned za ohybem schodiště? A jestliže ano, nemůže ten muž vycítit jeho?

Uslyšel prudký nádech. Otřáslo jím to tak, že málem stiskl spoušť. Pak si uvědomil, že je to zvuk, který se ozývá při vdechování cigaretového kouře. Chvilku poté se ozval tišší, spokojený zvuk kuřákova výdechu.

Váhal. Nevěděl, kterým směrem se odstřelovač dívá či kam míří jeho zbraň. Chtěl znovu uslyšet střelbu z té pušky, neboť by mu potvrdila, že odstřelovačova pozornost směřuje do ulice.

Čekání by však mohlo znamenat další smrt, dalšího Jakova nebo Varju krvácející na chladné dlažbě. Na druhou stranu, kdyby teď Grigorij neuspěl, kolik lidí by odstřelovač dnes odpoledne ještě připravil o život?

Grigorij se přinutil k trpělivosti. Bylo to jako na bojišti. Nevyrazíte hned zachránit raněného kamaráda a neobětujete tím vlastní život. Riskujete, jen když máte dobrou šanci uspět.

Uslyšel další nádech následovaný dlouhým výdechem a o chvíli později přilétl na schodiště zmáčknutý nedopalek, odrazil se od stěny a přistál mu u nohou. Ozval se zvuk vydávaný při změně pozice ve stísněném prostoru. Pak Grigorij uslyšel mumlání – většinou to znělo jako nadávky: „Svině revolucionářský… smradlavý židáci… kurvy hnusný… dementi…“ Odstřelovač hecoval sám sebe před dalším zabíjením.

Kdyby ho Grigorij dokázal teď zarazit, zachránil by aspoň jeden lidský život.

Vystoupil o schod výš.

Mumlání pokračovalo: „Dobytek… zloději a kriminálníci…“ Hlas mu byl matně povědomý a Grigorije napadlo, jestli se s tím mužem už někdy nesetkal.

Vystoupil o další schod a spatřil mužovy nohy obuté do nablýskaných nových policejních bot z černé kůže. Byly to malé nohy: odstřelovač je drobný muž. Klečel na jednom koleni, což je nejstabilnější pozice při střelbě. Grigorij nyní viděl, že se muž skrývá v jedné z věžiček, a může tedy střílet do tří různých směrů.

Ještě jeden schod, pomyslel si Grigorij, a budu ho moct střelit.

Udělal další krok, ale napětí způsobilo, že špatně došlápl. Klopýtl, upadl a pustil revolver. Ten na kamenném schodu vydal jasný kovový zvuk.

Odstřelovač hlasitě, vyděšeně zaklel a ohlédl se.

Grigorij ke svému údivu zjistil, že je to Pinského kumpán Ilja Kozlov.

Grigorij se pro revolver bleskově natáhl, ale přesto ho nezachytil. Zbraň bolestně pomalu padala z jednoho schodu na druhý, až se zastavila daleko mimo dosah.

Kozlov se začal otáčet, ale při postavení v kleku mu to nešlo dost rychle.

Grigorij znovu nabyl rovnováhy a vystoupil o další schod.

Kozlov se pokusil otočit pušku. Byla to standardní zbraň Mosin-Nagant, ale s připevněným teleskopem. I bez bajonetu měřila přes metr a Kozlov ji nedokázal dost hbitě namířit. Grigorij se rychle přiblížil, takže ho hlaveň udeřila do levého ramene. Kozlov zbytečně stiskl spoušť a kulka se odrazila od zaoblené vnitřní stěny schodišťové šachty.

Odstřelovač vyskočil na nohy s překvapivou mrštností. Měl malou lebku a podlý výraz a Grigorijovi blesklo hlavou, že se možná stal odstřelovačem proto, aby se pomstil všem těm větším klukům – i dívkám –, kteří s ním všemožně vymetali.

Grigorij začal ve stísněném prostoru věžičky v těsné blízkosti nezaskleného okna s mužem zápasit a snažil se zmocnit pušky. Uslyšel vzrušené volání a vytušil, že lidé na ulici je vidí.

Byl větší a silnější a nepochyboval, že se pušky zmocní. Kozlov si to uvědomil také a náhle zbraň pustil. Grigorij klopýtl dozadu. Policista vmžiku vytáhl krátký dřevěný obušek a udeřil Grigorije do hlavy. Grigorijovi se na chvíli zajiskřilo před očima. Rozmazaným viděním zaznamenal, že se Kozlov znovu rozpřahuje. Zvedl pušku a obušek dopadl na hlaveň. Než stačil policista opět udeřit, Grigorij pustil zbraň, popadl Kozlova oběma rukama za předek kabátu a zvedl ho.

Muž byl subtilní a málo vážil. Grigorij ho chvíli držel nad podlahou. Pak ho vší silou vyhodil z okna.

Zdálo se, že Kozlov padá vzduchem velice pomalu. Když přelétával přes parapet na střeše kostela, na zelených výložkách jeho uniformy se zaleskly sluneční paprsky. Do ticha zazněl dlouhý výkřik čiré hrůzy. Pak dopadl na zem se zaduněním, které bylo slyšet i ve zvonici, a křik rázem ustal.

Po chvíli ticha se ozval obrovský jásot.

Grigorij si uvědomil, že to radostné volání směřuje k němu. Viděli policejní uniformu na zemi a vojenskou uniformu ve věžičce a domysleli si, co se stalo. Grigorij sledoval, jak vycházejí z domovních průchodů a zpoza nároží, obracejí hlavy nahoru k němu, křičí a tleskají. Byl hrdina.

Nijak příjemné mu to nebylo. Ve válce zabil několik lidí, ale zároveň mu připadalo těžké oslavovat něčí smrt, i když Kozlov si ji plně zasloužil. Ještě chvíli tam stál a nechával je jásat, ale dobře se necítil. Pak couvl zpátky do věže a vydal se po točitém schodišti dolů.

Cestou sebral svůj revolver a pušku. Když vkročil do kostela, otec Michail na něj čekal a vypadal vyděšeně. Grigorij na něj namířil revolver.

„Měl bych vás zastřelit,“ řekl. „Ten odstřelovač, kterýho jste pustil na střechu, zabil dva moje přátele a nejmíň tři další lidi a vy jste vrah a ďábel, protože jste mu to dovolil.“ Označení za ďábla kněze tak vyděsilo, že se nezmohl na slovo. Jenže Grigorij nedokázal zabít neozbrojeného civilistu, a tak znechuceně zamručel a vyšel z kostela.

Muži z jeho čety na něj čekali, a když vyšel na slunce, nadšeně se rozkřičeli. Neubránil se jim a oni ho zvedli na ramena a odnášeli v průvodu.

Ze svého vyvýšeného místa viděl, že atmosféra na ulici se změnila. Lidé byli opilejší a každou chvíli bylo vidět u domovních dveří ležet ty, co se zpili do němoty. Zarazilo ho, že v postranních uličkách muži a ženy dělali daleko víc, než že by se jen líbali. Každý měl nějakou zbraň: masy lidí zřejmě vyplenily další zbrojní sklady a možná i zbrojovky. Na každé křižovatce stála nabouraná auta, k některým už přijely i sanitky a lékaři ošetřovali zraněné. Ulice byly plné nejen dospělých, ale i dětí a zejména malí kluci si to skvěle užívali: kradli jídlo, kouřili cigarety a hráli si v opuštěných autech.

Grigorij spatřil kožešnictví vykrádané s profesionální efektivitou. Zahlédl přitom Trofima, někdejšího Lvova společníka, jak z obchodu vynáší plné náruče kožichů a nakládá je na ruční vozík, který hlídal další Lvův kumpán, úplatný policajt Fjodor; ten svou uniformu skrýval pod rolnickou rubáškou. Zločinci z celého města ucítili v revoluci svou příležitost.

Po chvíli postavili muži Grigorije na zem. Odpolední světlo sláblo a na ulici se rozhořelo několik táborových ohňů. Lidé se kolem nich shlukovali, popíjeli a zpívali.

Grigorij ke svému úděsu uviděl asi desetiletého chlapce, jak bere zcela opilému vojákovi pistoli. Byl to Luger P08 s dlouhou hlavní, automatická osobní zbraň příslušníků německého dělostřelectva; voják ji musel vzít zajatci na frontě. Chlapec uchopil pistoli oběma rukama a se smíchem ji namířil na muže na zemi. Když se Grigorij pohnul, aby mu zbraň vzal, chlapec stiskl spoušť a opilému vojákovi prostřelil hruď. Chlapec vykřikl, ale v tom děsu stále držel spoušť stisknutou a automatická pistole střílela dál. Zpětný ráz trhl chlapcovými pažemi nahoru, kulky se rozlétly kolem, a než se zásobník na osm nábojů vyprázdnil, zasáhly starou ženu a dalšího vojáka. Pak chlapec pistoli upustil.

Grigorij nestačil na tuto hrůzu reagovat, protože uslyšel výkřik a otočil se. U dveří do zavřeného kloboučnictví souložila jakási dvojice. Žena stála zády ke zdi, sukni měla vyhrnutou kolem pasu, rozkročené nohy ve vysokých botách se pevně opíraly o zem. Mezi jejíma nohama stál muž v uniformě desátníka a s pokrčenými koleny a rozepnutými kalhotami přirážel. Grigorijova četa postávala kolem nich a povzbuzovala je.

Muž zřejmě dosáhl vyvrcholení. Spěšně se odtáhl, odvrátil se a zapnul si poklopec, zatímco žena si spustila sukni dolů. Jeden z vojáků jménem Igor křikl: „Moment – teď jsem na řadě já!“ Vyhrnul ženě sukni a odhalil její bílé nohy.

Ostatní spustili nadšený pokřik.

„Ne!“ odmítla žena a snažila se ho odstrčit. Byla opilá, ale nikoli bezmocná.

Igor byl malý šlachovitý chlapík, nečekaně silný. Přitiskl ji ke zdi a sevřel jí zápěstí. „No tak,“ naléhal. „Jeden voják jako druhej.“

Žena se bránila, ale další dva vojáci její odpor potlačili.

„Hej, nechte ji bejt!“ zvolal ženin původní partner.

„Ty sis už užil, teď já,“ odbyl ho Igor a rozepnul si kalhoty.

Grigorije tento výjev zhnusil. „Přestaň!“ vykřikl.

Igor na něj vyzývavě pohlédl. „Rozkazuješ mi jako oficír, Grigoriji Sergejeviči?“

„Ne jako důstojník – jako lidská bytost!“ odpověděl Grigorij. „Nech toho, Igore, vidíš, že tě nechce. Je spousta jiných ženských.“

„Já chci tuhle.“ Igor se rozhlédl kolem sebe. „Všichni chceme tuhle – že jo, kluci?“

Grigorij přikročil blíž a postavil se s rukama vbok. „Jste lidi, nebo zvířata?“ rozkřikl se. „Ta žena řekla ne!“ Objal rozzuřeného Igora jednou paží. „Pověz mi něco, kamaráde,“ oslovil ho. „Nedá se tu někde poblíž sehnat něco k pití?“

Igor se zašklebil, vojáci se rozveselili a žena se vytratila.

„Tamhle vidím hotýlek,“ nadhodil Grigorij. „Nezeptáme se majitele, jestli náhodou nemá kapku vodky?“

Muži halasně souhlasili a všichni zamířili k hotelu.

Vystrašený majitel v hale nabízel zdarma pivo. Grigorij to považoval za moudré. Opít se pivem trvá déle než opít se vodkou, a navíc je menší pravděpodobnost, že se muži budou chovat neurvale.

Přijal sklenici a upil doušek. Jeho radostná nálada se vytratila. Měl pocit, jako by vystřízlivěl z opojení. Incident s ženou u kloboučnictví jím otřásl a chlapec střílející z automatické pistole byl úděsný. Revoluce nespočívá jen v odhození okovů. Ozbrojit lid je nebezpečné. Dovolit vojákům, aby rekvírovali auta buržoazie, je téměř stejně smrtonosné. Dokonce i zdánlivě neškodná svoboda líbat každého, kdo vám padne do oka, vedla v průběhu několika hodin až k pokusu Grigorijovy čety o skupinové znásilnění.

Takhle to dál nejde.

Musí se nastolit pořádek. Grigorij se samozřejmě nechtěl vrátit do starých časů. Car jim dal fronty na chleba, surovou policii a bosé vojáky. Musí tu však vládnout svoboda bez chaosu.

Grigorij zamumlal omluvu, že si potřebuje odskočit, a od svých mužů se vytratil. Vracel se po Něvském prospektu zpátky, odkud přišel. Lid vyhrál dnešní bitvu. Carova policie a armádní důstojníci byli poraženi. Jestliže to však povede pouze k orgiím násilí, nebude trvat dlouho a lidé se začnou dožadovat návratu starého režimu.

Kdo řídí stát? Podle toho, co včera sdělil Grigorijovi Kerenskij, Duma se carovi vzepřela a odmítla se rozpustit. Parlament byl víceméně neschopný, ale aspoň symbolizoval demokracii. Grigorij se rozhodl, že zajde do Tauridského paláce, aby zjistil, jestli se tam něco děje.

Ubíral se nejprve na sever k řece a pak na východ k Tauridským zahradám. Klasicistní průčelí mělo desítky oken a všechna svítila. Stejný nápad jako Grigorij mělo i několik tisíc dalších lidí a široké nádvoří teď zaplňovali hemžící se vojáci a dělníci.

Nějaký muž s megafonem cosi oznamoval a opakoval to znovu a znovu. Grigorij se protlačil dopředu, aby ho slyšel.

„Z věznice Kresty byla včera propuštěna Dělnická skupina výboru pro válečný průmysl,“ hlásil muž.

Grigorij si nebyl jistý, o koho jde, ale ten název zněl hezky.

„Společně s dalšími soudruhy vytvořili prozatímní výkonný výbor Sovětu dělnických zástupců.“

Grigorijovi se ta idea líbila. Sovět byla rada zástupců. V roce 1905 vznikl sanktpetěrburský sovět. Grigorijovi bylo tenkrát teprve šestnáct, ale věděl, že sovět zvolili tovární dělníci a že organizoval stávky. Měl charismatického vůdce Lva Trockého, který je od té doby ve vyhnanství.

„Tohle všechno bude zítra oficiálně oznámeno ve zvláštním vydání listu Izvestija. Výkonný výbor sestavil komisi pro zásobování potravinami, aby dělníci a vojáci měli co jíst. Vytvořil také vojenskou komisi k obraně revoluce.“

O Dumě nepadla ani zmínka. Dav jásal, ale Grigorij přemýšlel, jestli vojáci budou přijímat rozkazy od samozvolené vojenské komise. Kde je v tom všem demokracie?

Na otázku mu odpověděla poslední věta oznámení. „Výbor vyzývá dělníky a vojáky, aby co nejrychleji zvolili své zástupce do sovětu a poslali je sem do paláce pracovat v nové revoluční vládě!“

Tohle chtěl Grigorij slyšet. Nová revoluční vláda – sovět dělníků a rolníků. Nyní se uskuteční změna bez chaosu. Plný nadšení odešel z nádvoří a zamířil zpátky do kasáren. Dřív nebo později se sem muži vrátí vyspat. Nemohl se dočkat, až jim tu novinu sdělí.

Potom uskuteční volbu, poprvé v životě.

{IV}

Příštího dne ráno se První kulometný pluk shromáždil na cvičišti, aby zvolil svého zástupce do petrohradského sovětu. Izák navrhl seržanta Grigorije Peškova.

Byl zvolen bez protikandidáta.

Grigorij měl radost. Věděl, jak žijí vojáci a dělníci, a mohl do zákoutí moci vnést vůni strojního oleje ze skutečného života. Nikdy nezapomene na své kořeny a nenasadí si na hlavu cylindr. Postará se, aby neklid vedl ke zlepšením, nikoli k chaotickému násilí. Nyní dostává skutečnou možnost zajistit i lepší život pro Katěrinu a Vladimíra.

Rychle kráčel přes Litějnyj most, tentokrát sám, a mířil do Tauridského paláce. Jeho naléhavou prioritou musí být chléb. Katěrina, Vladimír a dalších dva a půl milionu obyvatel Petrohradu musejí jíst. A nyní, když převzal zodpovědnost – alespoň ve své představivosti – začal pociťovat obavy. Zemědělci a mlynáři z venkova musejí okamžitě poslat petrohradským pekařům víc mouky – jenže oni to neudělají, jestliže nedostanou zaplaceno. Jak sovět zajistí, aby bylo dost peněz? Napadlo ho, jestli svržení vlády nebylo tou snadnou částí úkolu.

Palác měl dlouhé centrální průčelí a dvě křídla. Grigorij zjistil, že zasedá Duma i sovět. Jak se patří, Duma – starý středostavovský parlament – zasedal v pravém křídle a sovět v levém. Kdo však vládne? Nikdo nevěděl. To se musí rozhodnout nejdřív, pomyslel si netrpělivě Grigorij, teprve pak bude možné začít řešit skutečné problémy.

Na schodech před palácem Grigorij zahlédl čahounskou postavu s hustými černými vlasy: Konstantin. Otřeseně si uvědomil, že se vůbec nepokusil Konstantinovi povědět o smrti jeho matky Varji. Okamžitě však poznal, že to Konstantin už ví. Kromě červené pásky na rukávu měl uvázaný i černý šátek kolem čepice.

Grigorij ho objal. „Viděl jsem, jak se to stalo,“ řekl.

„To tys zabil toho policejního odstřelovače?“

„Ano.“

„Děkuju ti. Ale její skutečnou pomstou bude revoluce.“

Konstantin byl zvolen jako jeden ze dvou zástupců z Putilovského závodu. V průběhu odpoledne přicházeli další a další zástupci, až se jich k večeru v obrovském Kateřinském sálu těsnaly tisíce. Byli to téměř samí vojáci. Vojsko už bylo organizované do pluků a čet a Grigorij vytušil, že uspořádat volby bylo pro ně snazší než pro tovární dělníky, z nichž mnozí navíc nebyli vpuštěni na pracoviště. Někteří zástupci byli zvoleni několika tucty lidí, jiní tisícihlavými shromážděními. Demokracie není tak jednoduchá, jak se zdá.

Někdo navrhl, že by se měli přejmenovat na Petrohradský sovět dělnických a vojenských zástupců, a tento nápad se setkal s bouřlivým aplausem. Žádný jednací řád zřejmě neexistoval. Nebyl tu žádný program jednání, žádné návrhy usnesení, žádný hlasovací mechanismus. Lidé se prostě zvedali a mluvili, mnohdy i několik najednou. Na pódiu si několik podezřele středostavovsky vypadajících mužů čmáralo poznámky a Grigorij vytušil, že to jsou členové včera utvořeného výkonného výboru. Aspoň že někdo pořizuje záznam.

Navzdory znepokojivému chaosu tu vládlo obrovské nadšení. Všichni cítili, že bojovali a zvítězili. V dobrém i ve zlém vytvářejí nový svět.

Jenže nikdo nemluví o chlebu. Grigorij s Konstantinem, otrávení nečinností sovětu, odešli v jednu obzvlášť chaotickou chvíli z Kateřinského sálu a vydali se přes celý palác zjistit, co má za lubem Duma. Cestou zahlédli, jak vojáci s červenou páskou na rukávu skládají ve velké hale zásoby potravin a munice, jako by se chystali na obležení. Samozřejmě, pomyslel si Grigorij, to, co se stalo, car jen tak nepřijme. A to by znamenalo útok na tuto budovu.

V pravém křídle narazili na hraběte Maklakova, ředitele Putilovského závodu. Byl poslancem jedné středopravé strany, ale mluvil s nimi docela zdvořile. Sdělil jim, že byl vytvořen další výbor, a sice Prozatímní výbor členů Dumy pro obnovení pořádku v hlavním městě a navázání vztahů s jednotlivci a institucemi. Grigorij cítil, že navzdory směšnému názvu to je zlověstný pokus Dumy zmocnit se vedení. Ještě víc ho znepokojilo, když se od Maklakova dozvěděli, že výbor ustanovil vojenským velitelem Petrohradu plukovníka Engelhardta.

„Ano,“ potvrdil Maklakov spokojeně. „A už dali všem vojákům pokyny, aby se vrátili do kasáren a poslouchali rozkazy.“

„Cože?“ Grigorije to vyděsilo. „Ale to by zničilo revoluci. Carský důstojníci by znovu získali kontrolu!“

„Členové Dumy nevěří, že tu je nějaká revoluce.“

„Členové Dumy jsou idioti,“ rozhněval se Grigorij.

Maklakov zvedl nos a odešel.

Konstantina to rozezlilo stejně jako Grigorije. „To je kontrarevoluce!“ zvolal.

„A je třeba ji zarazit,“ přisvědčil Grigorij.

Spěchali zpátky do levého křídla. Předsedající se ve velkém sále pokoušel řídit rozpravu. Grigorij vyskočil na pódium. „Mám naléhavé sdělení!“ zvolal.

„To má každý,“ namítl unaveně předsedající. „Ale k čertu s tím, mluvte.“

„Duma přikazuje vojákům, aby se vrátili do kasáren – a aby uznali autoritu důstojníků!“

Z řad delegátů se vznesl hlasitý protest.

„Soudruzi!“ zakřičel Grigorij, aby je utišil. „Ke starým způsobům se nevrátíme!“

Ozvalo se souhlasné volání.

„Lidi ve městě musejí dostat chleba. Naše ženy se musejí na ulicích cítit bezpečně. Továrny se musejí zase otevřít a stroje rozběhnout – ale už ne tak jako dřív.“

Teď mu naslouchali, nebyli si jistí, kam míří.

„My vojáci musíme zabránit mlácení příslušníků buržoazie, obtěžování žen na ulicích a rabování vináren. Musíme se vrátit do kasáren, vystřízlivět a ujmout se znovu svých povinností, ale“ – dramaticky se odmlčel – „za našich vlastních podmínek!“

Sálem se šířil souhlasný šum.

„Jaký by měly být ty podmínky?“

Někdo zvolal: „Rozkazy budou dávat volený výbory, a ne důstojníci!“

Další navrhl: „Už žádný ‚Vaše Excelence‘ a ‚Vaše Vysokoprevoschoditělstvo‘, měli by se oslovovat plukovníku a generále.“

„Žádný salutování!“ křikl další.

Grigorij nevěděl, co má dělat. Každý měl svůj vlastní návrh. Ani je všechny neslyšel, natož aby si je zapamatoval.

Předsedajícímu přišel na pomoc. „Navrhuju, aby ti, kdo mají nějaká doporučení, vytvořili skupinu se soudruhem Sokolovem.“ Grigorij věděl, že Nikolaj Sokolov je levicový právník. To je dobré, pomyslel si, potřebujeme někoho, kdo zformuluje náš návrh ve správné právnické terminologii. Předsedající pokračoval: „Až se dohodnete, co chcete, přineste svůj návrh sovětu k odsouhlasení.“

„Dobrá.“ Grigorij seskočil z pódia. Sokolov seděl u malého stolku po straně sálu. Grigorij s Konstantinem a s tuctem dalších delegátů k němu přistoupili.

„Tak prosím,“ vybídl je Sokolov. „Komu to je určené?“

Grigorij byl znovu zmatený. Chystal se odpovědět Všem. Ale jeden z vojáků navrhl: „Petrohradský posádce.“

Další doplnil: „A všem vojákům z gardy, armády a dělostřelectva.“

„A námořnictva,“ dodal někdo jiný.

„Výborně,“ přikývl Sokolov a psal. „Předpokládám, že k okamžitému a přesnému provedení?“

„Ano.“

„A petrohradským dělníkům k informaci?“

Grigorij začal být netrpělivý. „Ano, ano,“ přisvědčil. „Teď, kdo navrhoval volený výbory?“

„To jsem byl já,“ přihlásil se voják s šedivým knírem. Seděl na kraji stolu přímo před Sokolovem. Pokračoval, jako by diktoval: „Všichni vojáci vytvoří výbory svých volených zástupců.“

Sokolov nezvedl hlavu od psaní a řekl: „Ve všech rotách, praporech, plucích…“

Kdosi dodal: „Na velitelstvích, u baterií, jízdních oddílů, na válečných lodích…“

Šedivý knír poznamenal: „Ti, kdo zástupce dosud nezvolili, musí tak učinit.“

„Správně,“ přitakal netrpělivě Grigorij. „A teď. Zbraně všeho druhu, včetně obrněných vozů, spadají pod kontrolu praporních a rotních výborů, a ne důstojníků.“

Několik vojáků vyjádřilo souhlas.

„Výborně,“ přikývl Sokolov.

Grigorij pokračoval: „Vojenská jednotka je podřízená Sovětu dělnických a vojenských zástupců a jejich výborům.“

Sokolov poprvé zvedl hlavu. „To by znamenalo, že armádu řídí sovět.“

„Ano,“ přisvědčil Grigorij. „Rozkazy vojenský komise Dumy se budou plnit, jenom když nebudou v protikladu s rozhodnutími sovětu.“

Sokolov dál hleděl na Grigorije. „Tohle udělá z Dumy stejně bezmocnou instituci, jakou vždycky byla. Dřív byla podřízená rozmarům cara. Odteď bude každé rozhodnutí vyžadovat souhlas sovětu.“

„Přesně tak,“ přikývl Grigorij.

„Tudíž sovět je svrchovaný.“

„Napište to,“ vyzval ho Grigorij.

Sokolov to zapsal.

Někdo nadhodil: „Důstojníkům je zakázáno chovat se hrubě k řadovým vojákům.“

„Dobrá,“ řekl Sokolov.

„A nesmějí jim tykat, jako by byli zvířata nebo děti.“

Grigorij považoval tyto klauzule za nicotné. „Ten dokument potřebuje nějaký název,“ usoudil.

„Co navrhujete?“ zeptal se Sokolov.

„Jak jste nazval předchozí výnosy sovětu?“

„Žádné předchozí nebyly,“ odpověděl Sokolov. „Tohle je první.“

„Pak je to jasné,“ řekl Grigorij. „Nazvěte ho ‚Výnos číslo jedna.‘“

{V}

Grigorij pocítil hluboké uspokojení, že jako zvolený zástupce podal návrh prvního legislativního opatření. V příštích dvou dnech jich následovalo ještě několik a on se plně pohroužil do práce revoluční vlády. Celou dobu však myslel na Katěrinu a Vladimíra a ve čtvrtek večer se mu konečně naskytla příležitost, aby vyklouzl a šel se na ně podívat.

Když procházel jihozápadními předměstími, měl srdce plné zlých předtuch. Katěrina mu slíbila, že se bude držet stranou všech nepokojů, ale petrohradské ženy byly přesvědčené, že tahle revoluce nepatří pouze mužům, nýbrž i jim. Ostatně začala na Mezinárodní den žen. To nebylo nic nového. Grigorijova matka zemřela při neúspěšné revoluci v roce 1905. Kdyby se Katěrina rozhodla vydat se do středu města s Vladimírem na boku, nebyla by jedinou matkou, která to udělá. A tam zahynulo mnoho nevinných lidí – zastřelila je policie, udupaly je davy lidí, přejeli je opilí vojáci v zrekvírovaných autech nebo je zasáhly zbloudilé kulky. Když vcházel do starého domu, děsil se, že potká některou z nájemnic a ta mu s vážnou tváří a slzami v očích řekne Stalo se něco strašného.

Vystoupal po schodech, zaklepal na dveře a vešel dovnitř. Katěrina vyskočila ze židle a vrhla se mu do náručí. „Ty žiješ!“ zvolala. Nadšeně ho políbila. „Měla jsem hrozný strach! Nevěděla jsem, co bysme si bez tebe počali.“

„Je mi líto, že jsem nemohl přijít dřív,“ omlouval se Grigorij. „Ale jsem delegát do sovětu.“

„Delegát!“ Katěrina zářila hrdostí. „Můj manžel!“ Objala ho.

Grigorij na ni skutečně učinil velký dojem. To se ještě nikdy předtím nestalo. „Delegát je jen zástupce lidí, co ho zvolili,“ vysvětlil jí skromně.

„Ale oni si vždycky vyberou toho nejchytřejšího a nejspolehlivějšího.“

„No, snaží se o to.“

Místnost matně osvětlovala petrolejka. Grigorij položil na stůl balíček. Ve svém novém postavení neměl problém získat z kasárenské kuchyně jídlo. „Jsou tam i nějaký zápalky a taky přikrývka,“ prohodil.

„Děkuju ti!“

„Doufám, že zůstáváš co nejvíc doma. Na ulicích pořád hrozí nebezpečí. Některý z nás dělají revoluci, ale jiný jen vyvádějí.“

„Ven jsem skoro nevyšla. Čekala jsem, že se ozveš.“

„Jak je malýmu?“ Vladimír spal ve svém koutku.

„Stejská se mu po tátovi.“

Měla na mysli Grigorije. Grigorij nikdy nevyslovil přání, aby mu Vladimír říkal táto, ale Katěrininu nápadu se nevzpouzel. Bylo nepravděpodobné, že kdokoli z nich ještě někdy Lva uvidí – skoro tři roky o něm vůbec neslyšeli –, a tak se dítě pravdu nikdy nedozví; možná je to tak lepší.

„Škoda že spí,“ dodala Katěrina. „Vždycky tě moc rád vidí.“

„Popovídám si s ním ráno.“

„Můžeš tu zůstat přes noc? To je báječný!“

Grigorij se posadil a Katěrina si před něj klekla a stáhla mu boty. „Vypadáš unaveně,“ řekla.

„Taky jsem.“

„Pojď do postele. Už je pozdě.“

Začala mu rozepínat blůzu a on zůstal sedět a jen jí nastavil hruď. „Generál Chabalov se skrývá v budově Admirality,“ řekl. „Obávali jsme se, že by se mohl znovu zmocnit železničních nádraží, ale ani se o to nepokusil.“

„Proč ne?“

Grigorij pokrčil rameny. „Zbabělost. Car přikázal Ivanovovi, aby táhl na Petrohrad a nastolil tady vojenskou diktaturu, ale jeho vojáci se začali bouřit a celá expedice byla zrušená.“

Katěrina se zamračila. „To se stará vládnoucí třída jen tak vzdala?“

„Vypadá to tak. Divný, co? Ale zřejmě žádná kontrarevoluce nebude.“

Lehli si do postele, Grigorij ve spodním prádle, Katěrina stále ještě oblečená. Nikdy se před ním nesvlékla do naha. Možná cítila, že musí něco zatajovat. Bylo to jisté podivínství, které přijímal, třebaže nikoli bez lítosti. Objal ji a políbil. Když do ní vešel, řekla: „Miluju tě,“ a on cítil, že je nejšťastnější muž na světě.

Potom se ospale zeptala: „Co se bude dít dál?“

„Sejde se ústavodárný shromáždění a při jeho volbě se uplatní tak zvaný čtyřdílný volební právo: všeobecný, přímý, tajný a rovný. Duma mezitím vytváří prozatímní vládu.“

„Kdo ji povede?“

„Lvov.“

Katěrina se zpříma posadila. „Princ! Proč?“

„Chtějí získat důvěru všech tříd.“

„K čertu se všema třídama!“ Pobouřením ještě zkrásněla: tváře získaly barvu a oči jiskru. „Revoluci uskutečnili dělníci a vojáci – na co ještě potřebujeme důvěru někoho jinýho?“

Tato otázka trápila i Grigorije, ale přesvědčila ho vlastní odpověď: „Potřebujeme podnikatele, aby znovu otevřeli továrny, velkoobchodníky, aby začali znovu zásobovat město, majitele obchodů, aby zase otevřeli svoje dveře.“

„A co car?“

„Duma požaduje jeho abdikaci. Poslali za ním do Pskova dva delegáty, aby mu to oznámili.“

Katěrina vyvalila oči. „Abdikace? Carova? Ale to by byl konec.“

„Ano.“

„Je to možný?“

„Nevím,“ přiznal Grigorij. „To uvidíme zítra.“

{VI}

V pátek byla debata v Kateřinském sále Tauridského paláce chaotická.

V místnosti se tísnilo dva či tři tisíce mužů a několik žen, vzduch byl plný tabákového kouře a pachu nemytých vojáků. Čekali na to, co car udělá.

Rozpravu často přerušovala různá oznámení. Mnohdy nebyla příliš naléhavá – vstal voják, aby oznámil, že jeho prapor vytvořil výbor a že zatkli plukovníka. Někdy to nebyla ani oznámení, jen výzvy k obraně revoluce.

Grigorij však poznal, že jde o něco jiného, když na pódium vyskočil šedovlasý růžolící seržant s listem papíru v ruce; sotva popadal dech, ale požádal o klid.

Pomalu a hlasitě oznámil: „Car podepsal dokument…“

Po těchto pár slovech se začalo šířit nadšené volání.

Seržant zvýšil hlas: „… vzdává se trůnu…“

Jásot přerostl v řev. Grigorij byl uchvácen. Opravdu se to stalo? Ten sen se uskutečnil?

Seržant zvedl ruku, aby se utišili. Ještě neskončil.

„… a vzhledem ke špatnému zdravotnímu stavu svého dvanáctiletého syna Alexeje jmenoval nástupcem svého mladšího bratra, velkovévodu Michaila.“

Jásot se proměnil v protestní kvílení. „Ne!“ vykřikl Grigorij a jeho hlas se ztratil mezi tisíci dalších.

Když se po několika minutách začali utišovat, uslyšeli ještě větší křik zvenčí. Dav na nádvoří určitě slyšel tutéž zprávu a přijal ji se stejným pobouřením.

Grigorij prohodil ke Konstantinovi: „Prozatímní vláda tohle nesmí přijmout.“

„Jasně,“ souhlasil Konstantin. „Jdeme jim to říct.“

Odešli ze sovětu a vydali se přes palác. Ministři nově utvořené vlády zasedali v místnosti, kde se předtím sešel starý prozatímní výbor – skutečně, do znepokojivé míry to byli titíž muži. Už diskutovali o carově prohlášení.

Pavel Miljukov stál. Stoupenec umírněných s monoklem tvrdil, že monarchie musí být zachována jako symbol zákonnosti. „Kecy,“ zamumlal Grigorij. Monarchie symbolizovala neschopnost, krutost a porážku, ale nikoli zákonnost. Ostatní to naštěstí vnímali stejně. Kerenskij, který byl novým ministrem spravedlnosti, přišel s návrhem, aby se velkovévodovi Michailovi řeklo, ať trůn odmítne, a ke Grigorijově úlevě většina souhlasila.

Vláda pověřila Kerenského a prince Lvova, aby Michaila okamžitě navštívili. Miljukov na ně přes monokl zle pohlédl a řekl: „A já bych s nimi měl jít jako představitel menšinového názoru!“

Grigorij předpokládal, že tento hloupý návrh bude smeten ze stolu, ale ostatní ministři chabě souhlasili. V tu chvíli se Grigorij zvedl. Bez rozmyšlení prohlásil: „A já ministry doprovodím jako pozorovatel z petrohradského sovětu.“

„Dobrá, dobrá,“ přitakal Kerenskij unaveně.

Vyšli z paláce postranními dveřmi a nastoupili do dvou čekajících renaultů. Přišel také bývalý předseda Dumy, nesmírně tlustý Michail Rodzjanko. Grigorij nemohl uvěřit, že nesní. Je součástí delegace, která jde přikázat korunnímu princi, aby odmítl stát se carem. Před necelým týdnem krotce slezl ze stolu, protože mu to přikázal nadporučík Kirillov. Svět se mění tak rychle, že je těžké udržet krok.

Grigorij se ještě nikdy nedostal do domu bohatého aristokrata a teď měl pocit, že vstupuje do snového světa. Rozlehlý dům byl přeplněný cennostmi. Kamkoli pohlédl, všude se nacházely nádherné vázy, ozdobné hodiny, stříbrné svícny a klenoty osázené drahokamy. Kdyby popadl zlatou mísu a vyběhl z domovních dveří, mohl by ji prodat za tolik peněz, že by mu to stačilo na koupi domu – až na to, že teď zrovna nikdo zlaté mísy nekupuje, lidé chtějí jen chléb.

Na prince Georgije Lvova, stříbrovlasého muže s mohutným hustým vousem, výzdoba domu očividně nijak nepůsobila, ani ho neznepokojovala závažnost jeho poslání, ale všichni ostatní byli nesví. Šoupali nohama na tlustých kobercích v salonu, kde čekali pod zamračenými portréty předků.

Konečně se velkovévoda Michail objevil. Byl to osmatřicetiletý předčasně plešatící muž s malým knírkem. Ke Grigorijovu překvapení vypadal nervózněji než delegace. Zdálo se, že navzdory povýšeně nakloněné hlavě je plachý a zmatený. Nakonec posbíral dost kuráže, aby se zeptal: „Co mi chcete říct?“

„Přišli jsme vás požádat, abyste nepřijímal trůn,“ odpověděl Lvov.

„Proboha,“ řekl Michail a zřejmě nevěděl co dál.

Kerenskij zachoval duchapřítomnost. Promluvil jasně a pevně. „Petrohradský lid reagoval na rozhodnutí Jeho Veličenstva cara s pobouřením,“ dodal. „K Tauridskému paláci už pochoduje početné vojsko. Pokud okamžitě neoznámíme, že odmítáte převzít trůn, vypukne divoké povstání následované občanskou válkou.“

„Bože, bože,“ pronesl Michail mírně.

Velkovévoda není moc bystrý, uvědomil si Grigorij. Proč mě to překvapuje, pomyslel si. Kdyby tihle lidé byli inteligentní, neocitli by se v situaci, kdy ztratí ruský trůn.

Miljukov s monoklem oznámil: „Vaše Výsosti, já zastupuji menšinový názor v Prozatímní vládě. Podle našeho mínění je monarchie jediný symbol autority, který lid přijímá.“

Michail vypadal ještě popleteněji. Mít na výběr je to poslední, co potřebuje, pomyslel si Grigorij; tím se vše jen zhorší. Velkovévoda se zeptal: „Nevadilo by vám, kdybych si promluvil s Rodzjankem mezi čtyřma očima? Ne, neodcházejte – my zajdeme do vedlejší místnosti.“

Když se nerozhodný designovaný car a tlustý předseda vzdálili, ostatní se bavili přitlumenými hlasy. S Grigorijem nemluvil nikdo. Byl jediným příslušníkem dělnické třídy v této místnosti a cítil, že se ho trochu bojí a mají podezření – oprávněné –, že kapsy jeho seržantské uniformy jsou nacpané pistolemi a náboji.

Rodzjanko se vrátil. „Ptal se mě, jestli mu můžeme zaručit osobní bezpečnost, když se stane carem,“ oznámil. Grigorije znechutilo, ale nepřekvapilo, že velkovévoda má starost spíš o sebe než o svou zem. „Řekl jsem mu, že nemůžeme,“ dokončil Rodzjanko.

Kerenskij nadhodil: „A…?“

„Za okamžik sem přijde.“

Chvíli, která se zdála nekonečná, se nic nedělo a pak se Michail vrátil. Všichni zmlkli. Dlouho všichni mlčeli.

Nakonec promluvil Michail. „Rozhodl jsem se trůn odmítnout.“

Grigorijovi se málem zastavilo srdce. Osm dní, pomyslel si. Před osmi dny pochodovaly ženy z Vyborgu přes Litějnyj most. Dnes panství Romanovců skončilo.

Připomněl si matčina slova ze dne, kdy zemřela: „Nespočinu, dokud Rusko nebude republika.“ Spočívej v pokoji, mami, pomyslel si.

Kerenskij potřásal velkovévodovi rukou a pronášel cosi pompézního, ale Grigorij ho neposlouchal.

Dokázali jsme to, uvědomoval si. Uskutečnili jsme revoluci.

Sesadili jsme cara.

{VII}

V Berlíně Otto von Ulrich otevřel jedenapůllitrovou láhev šampaňského Perrier-Jouët ročník 1892.

Von Ulrichovi dostali pozvání na oběd od von der Helbardových. Moničin otec Konrad byl hrabě, a matka tudíž hraběnka. Hraběnka Eva von der Helbard byla pozoruhodná žena s šedivými vlasy upravenými do složitého účesu. Před obědem odchytila Waltera a prozradila mu, že Monika je skvělá houslistka a ve škole byla ve všech předmětech nejlepší ze třídy. Koutkem oka zahlédl, že otec mluví s Monikou, a vytušil, že dívka právě dostává podrobné informace o jeho školách.

Dráždilo ho, jak mu rodiče Moniku vytrvale vnucují. Vše bylo o to horší, že ho ta dívka silně přitahuje. Je inteligentní a krásná. Vlasy má vždy pečlivě učesané, ale on si stále představoval, jak si je v noci rozpouští a třese hlavou, aby natočené lokny uvolnila. V této době mu – někdy – připadalo těžké vybavit si Maud.

Nyní Otto pozvedl sklenici. „Sbohem carovi!“ pronesl.

„Překvapuješ mě, tati,“ prohodil podrážděně Walter. „Ty skutečně oslavuješ svržení legitimního panovníka davem továrních dělníků a neloajálních vojáků?“

Otto v obličeji zbrunátněl. Walterova sestra Greta chlácholivě poplácala otce po paži. „Nevšímej si toho, tati,“ uklidňovala ho. „Walter to říká, jen aby tě naštval.“

Konrad poznamenal: „Poznal jsem cara Mikuláše, když jsem pracoval na našem velvyslanectví v Petrohradu.“

„A co jste si o něm myslel, pane?“ zeptal se Walter.

Monika odpověděla za otce. Spiklenecky na Waltera mrkla a vysvětlila mu: „Tatínek říkával, že kdyby se car býval narodil do jiného společenského postavení, mohl se z něj při vypětí všech sil stát schopný pošťák.“

„To je tragédie dědičné monarchie.“ Walter se otočil k otci. „Ale s demokracií v Rusku určitě nesouhlasíš.“

„S demokracií?“ opakoval pohrdavě Otto. „Uvidíme. Víme jen, že nový předseda vlády je liberální aristokrat.“

Monika se obrátila na Waltera. „Myslíte, že se princ Lvov pokusí uzavřít s námi mír?“

To byla aktuální otázka. „Doufám,“ přisvědčil Walter a snažil se nedívat Monice na prsa. „Kdybychom mohli všechna naše vojska z východní fronty převést do Francie, tak Spojence doslova převálcujeme.“

Pozvedla sklenici a pohlédla přes její okraj Walterovi do očí. „Tak si připijme na tohle,“ navrhla.

***

Ve studeném, vlhkém zákopu v severovýchodní Francii popíjela Billyho četa gin.

Láhev vytáhl degradovaný důstojník Robin Mortimer. „Tohle jsem si šetřil,“ poznamenal.

„To mě podrž,“ podivil se Billy Mildredinými oblíbenými slovy. Mortimer byl nepříjemný chlap a v životě nikoho na panáka nepozval.

Mortimer jim rozlil alkohol do ešusů. „Na tu zatracenou revoluci,“ řekl; všichni se napili a nastavili mu ešusy znovu.

Billy měl skvělou náladu už dřív, než se napil ginu. Rusové dokázali, že je stále možné tyrany svrhnout.

Zpívali „Rudou vlajku“, když se blátem kolem zákopu čvachtavé přikulhal hrabě Fitzherbert. Byl nyní plukovníkem a choval se ještě nadutěji než kdykoli předtím. „Ticho tam!“ zavolal.

Zpěv postupně utichl.

„Oslavujeme svržení ruského cara!“ vysvětlil mu Billy.

„Byl to legitimní panovník a ti, kdo ho sesadili, jsou zločinci,“ okřikl ho rozhněvaně Fitz. „Už žádné zpívání.“

Billyho opovržení vůči Fitzovi stouplo o další příčku. „Byl to tyran, zavraždil tisíce poddaných a všichni civilizovaný lidi se dnes radujou.“

Fitz na něj pohlédl pozorněji. Hrabě už nenosil pásku přes oko, ale levé oční víčko mu zůstávalo trvale pokleslé. Zrak však poškozený neměl. „Seržant Williams – to jsem si mohl myslet. Znám vás – i vaši rodinu.“

A jak dobře, pomyslel si Billy.

„Vaše sestra je mírová agitátorka.“

„Stejně jako vaše, pane plukovníku,“ odpověděl Billy a Robin Mortimer se skřehotavě zachechtal; pak náhle zmlkl.

„Ještě jedno drzé slovo,“ varoval Fitz Billyho, „a budete kázeňsky potrestán.“

„Promiňte, pane plukovníku,“ řekl Billy.

„A teď všichni ticho. A už žádný zpěv.“

Billy tiše pronesl: „Ať žije revoluce.“

Fitz předstíral, že neslyší.

***

V Londýně princezna Bea vykřikla: „Ne!“

„Zkus zůstat klidná,“ nabádala ji Maud, která jí právě sdělila novou zprávu.

„To nemůžou!“ křičela Bea. „Nemůžou přimět našeho milovaného cara, aby abdikoval! Je to otec lidu!“

„Možná to tak bude lepší –“

„Já ti nevěřím! To je hnusná lež!“

Otevřely se dveře a Grout znepokojeně strčil hlavu dovnitř.

Bea chytila japonskou vázu se suchými trávami a vrhla ji přes pokoj; váza se roztříštila o zeď.

Maud poplácala Beu po rameni. „No tak, no tak,“ uklidňovala ji. Nevěděla dobře, co jiného dělat. Osobně byla ráda, že cara svrhli, ale zároveň soucítila s Beou, pro niž to znamenalo konec celého způsobu života.

Grout ohnul prst a do pokoje vešla služebná; vypadala vystrašeně. Ukázal na rozbitou vázu a služebná začala sbírat střepy.

Stůl byl připravený k podávání čaje: šálky, podšálky, čajové konvice, konvičky s mlékem a smetanou, misky s cukrem. Bea všechno divoce smetla na podlahu. „Ty revolucionáři všechny povražděj!“

Majordomus si klekl a začal nepořádek uklízet.

„Nerozčiluj se,“ chlácholila ji Maud.

Bea se rozplakala. „Ubohá carevna! A její děti! Co s nimi bude?“

„Možná by sis měla na chvíli lehnout,“ navrhla Maud. „Pojď, doprovodím tě do pokoje.“ Uchopila Beu pod paží a Bea se nechala odvést.

„To je konec všeho,“ vzlykala Bea.

„Nevadí,“ řekla Maud. „Třeba je to nový začátek.“

***

Ethel s Berniem byli v Aberowenu. Byla to jejich jakási svatební cesta. Ethel s radostí ukazovala Berniemu místa svého dětství: ústí dolu, modlitebnu, školu. Dokonce ho provedla po Tŷ Gwyn – Fitz a Bea tu nebyli –, i když do Gardéniového apartmá ho nevzala.

Bydleli u Griffithsových, kteří Ethel opět nabídli Tommyho pokoj, a tak nebylo zapotřebí obtěžovat dědečka. Seděli právě v kuchyni paní Griffithsové, když dovnitř vpadl její manžel Len a mával novinami. „Car se vzdal trůnu!“ volal.

Všichni jásali a tleskali. Už týden slyšeli o nepokojích v Petrohradu a Ethel přemýšlela, jak to tam skončí.

„Kdo převzal moc?“ zeptal se Bernie.

„Prozatímní vláda pod vedením prince Lvova,“ odpověděl Len.

„To tedy není zvlášť velké vítězství socialismu,“ zabručel Bernie.

„To ne.“

„Hlavu vzhůru, vy dva,“ napomenula je Ethel, „pěkně jedno po druhém! Teď to pojďme oslavit ke Dvěma korunám. Nechám Lloyda na chvíli u paní Pontiové.“

Ženy si nasadily klobouky a všichni se odebrali do hospody. Za hodinu tam už nebylo k hnutí. Ethel s údivem hleděla na přicházející rodiče. Paní Griffithsová je spatřila také a vyjekla: „Co tu k čertu dělají?“

O pár minut později si Ethelin táta stoupl na židli a požádal o klid. „Vím, že některé z vás překvapuje, že mě tu vidíte, ale mimořádná doba si žádá mimořádné činy.“ Ukázal jim půllitr. „Své celoživotně zvyky jsem nezměnil, ale hostinský byl tak laskav a načepoval mi půllitr vody z vodovodu.“ Všichni se rozesmáli. „Jsem tu, abych se společně se svými sousedy potěšil z vítězství v Rusku.“ Pozvedl půllitr. „Na revoluci!“

Všichni se nadšeně přidali a připili si.

„No ne!“ vrtěla hlavou Ethel. „Táta u Dvou korun! V životě by mě nenapadlo, že něco takového uvidím.“

***

V hypermoderním prérijním domě v Buffalu si Lev Peškov naléval u domácího baru sklenici aperitivu. Už nepil vodku. Život s bohatým tchánem ho přivedl k novému oblíbenému nápoji – skotské whisky. Měl ji rád tak, jak ji pijí Američané – s kostkami ledu.

Bydlet u tchána a tchyně se Lvovi nelíbilo. Raději by žil s Olgou ve vlastním. Jenže Olga to měla raději takhle a její otec všechno platil. Dokud Lev nebude sedět na pořádné hromádce vlastních peněz, může na stěhování zapomenout.

Josef četl noviny a Lena šila. Lev k nim pozvedl sklenici. „Ať žije revoluce!“ pronesl bujaře.

„Dávej si pozor na jazyk,“ usadil ho Josef. „Tohle bude pro podnikání zlý.“

Vešla Olga. „Miláčku, nalej mi, prosím, skleničku sherry,“ požádala ho.

Lev potlačil povzdech. S oblibou ho žádala o drobné úsluhy, a on před jejími rodiči odmítnout nemůže. Nalil jí sladké sherry do malé sklenky a podal jí ho s úklonou jako číšník. Mile se usmála, jeho ironie šla mimo ni.

Upil doušek skotské a vychutnával její chuť a palčivost.

Paní Vjalovová prohodila: „Lituju chudáka carevnu a její děti. Co si teď počnou?“

„Vůbec bych se nedivil, kdyby je ta lůza všechny povraždila,“ zamručel Josef.

„Ubožáci. Co udělal car těm revolucionářům, aby si zasloužil tohle?“

„Na to můžu odpovědět,“ ozval se Lev. Věděl, že by měl držet jazyk za zuby, ale nedokázal to, zvlášť když ho v útrobách hřála whisky. „Když mi bylo jedenáct, fabrika, kde dělala máma, šla do stávky.“

Paní Vjalovová nesouhlasně zamlaskala. Ve stávky nevěřila.

„Policajti pochytali všechny děti stávkujících. Nikdy na to nezapomenu. Strašně jsem se bál.“

„Proč to udělali?“ nechápala paní Vjalovová.

„Policajti nám nařezali,“ odpověděl Lev. „Rákoskama na holý zadky. Aby dali našim rodičům za vyučenou.“

Paní Vjalovová zbledla. Nesnášela krutost k dětem či ke zvířatům.

„Tohle udělal car a jeho režim mně, matko,“ dodal Lev. Zacinkal ledem ve sklenici. „Proto připíjím revoluci!“

***

„Co myslíte, Gusi?“ zeptal se prezident Wilson. „Jste tady jediný, kdo v Petrohradu skutečně byl. Co se bude dít?“

„Nerad bych, aby to znělo jako od představitele ministerstva zahraničí, ale stát se může cokoli,“ odpověděl Gus.

Prezident se rozesmál. Nacházeli se v Oválné pracovně, Wilson seděl za psacím stolem, Gus stál před ním. „Jen do toho,“ vybídl ho Wilson. „Zkuste hádat. Stáhnou se Rusové z války, nebo ne? To je nejdůležitější otázka roku.“

„Tak dobře. Všichni ministři nové vlády patří k hrozivě znějícím politickým stranám, které mají ve svém názvu slova jako socialistický a revoluční, ale ve skutečnosti jsou to středostavovští podnikatelé nebo odborníci. Oni vlastně chtějí buržoazní revoluci, která jim poskytne svobodu rozvíjet průmysl a obchod. Jenže lid chce chléb, mír a půdu: chléb pro tovární dělníky, mír pro vojáky a půdu pro rolníky. Mužům, jako je Lvov a Kerenskij, se nic takového nelíbí. A tak, jestli mám odpovědět na vaši otázku, myslím, že Lvovova vláda bude usilovat o postupné změny. Zejména budou pokračovat ve válce. Ovšem dělníci spokojení nebudou.“

„A kdo vyhraje nakonec?“

Gus si připomněl cestu do Sankt Petěrburgu a muže, který mu předváděl odlévání kola pro lokomotivu ve špinavé, zchátralé slévárně Putilovského závodu. Později Gus téhož muže viděl, jak se kvůli nějaké dívce utkal s policistou. Nemohl si vzpomenout na jeho jméno, ale podobu muže si dokázal vybavit ještě nyní: široká ramena, silné paže i chybějící prst na ruce, a především urputný pohled těch modrých očí, ve kterých se zračilo nezlomné odhodlání. „Ruský lid,“ odpověděl Gus. „Ten vyhraje nakonec.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Duben 1917

J

ednoho vlahého dne počátkem jara se Walter procházel s Monikou von der Helbard v zahradě u domu jejích rodičů v Berlíně. Byl to velkolepý dům a zahrada byla rozlehlá, s tenisovou halou, travnatým hřištěm pro bowls, jízdárnou pro výcvik koní a dětským hřištěm s houpačkami a skluzavkou. Walter si pamatoval, jak sem chodíval jako dítě a jak si myslel, že je v ráji. Ovšem idylické hřiště to už nebylo. Všechny koně až na ty nejstarší zrekvírovala armáda. Po dlažbě široké terasy pobíhaly slepice. V tenisové hale vykrmovala Moničina matka prase. Na zeleném hřišti se pásly kozy a proslýchalo se, že je dojí sama hraběnka.

Staré stromy se však začínaly odívat listem, slunce zářilo a Walter se procházel jen v košili s vestou a sako měl přehozené přes rameno – matku by jeho nedbalé oblečení pohoršilo, byla však uvnitř v domě, kde si vyměňovala klípky s hraběnkou. Jeho sestra Greta se procházela s Walterem a Monikou, ale pod nějakou záminkou je nechala o samotě – další věc, kterou by matka odsuzovala, alespoň teoreticky.

Monika měla psa jménem Pierre. Byl to elegantní střední pudl s dlouhýma nohama, bohatou kadeřavou srstí meruňkové barvy a světle hnědýma očima a Walterovi stále připadalo, že vypadá trochu jako Monika, jakkoli je krásná.

Líbilo se mu, jak se psem zachází. Nerozmazlovala ho, nekrmila ho zbytky jídla, ani na něj nešišlala jako některé dívky. Nechávala ho jen jít u nohy a občas mu hodila starý tenisový míček, aby ho aportoval.

„S těmi Rusy to je zklamání,“ prohodila.

Walter přikývl. Vláda prince Lvova oznámila, že budou dál bojovat. Německu se na východní frontě neuleví a do Francie žádné posily nepřijdou. Válka se povleče dál. „Naší jedinou nadějí teď je, že Lvovova vláda padne a moc převezme mírová frakce,“ usoudil.

„Je to pravděpodobné?“

„Těžko říct. Levicoví revolucionáři stále požadují chléb, mír a půdu. Vláda slíbila demokratické volby do ústavodárného shromáždění – ovšem, kdo vyhraje?“ Zvedl klacík a hodil ho Pierrovi. Pes za ním vyběhl a hrdě ho přinesl zpátky. Walter se sklonil, aby ho pohladil po hlavě, a když se narovnal, stála Monika velmi blízko něj.

„Jsem s vámi ráda, Waltře,“ řekla a upírala své jantarové oči přímo na něj. „Mám pocit, jako bychom si pořád měli co říct.“

Cítil totéž a věděl, že kdyby se ji teď pokusil políbit, dovolila by mu to.

Ukročil stranou. „Já jsem s vámi taky rád,“ řekl. „A jsem rád s vaším psem.“ Zasmál se, aby ukázal, že mluví lehkovážně.

Přesto viděl, že se jí to dotklo. Kousla se do rtu a odvrátila se. Dobře vychovaná dívka se snad už nemůže vyjádřit bezostyšněji, a on ji odmítl.

Kráčeli dál. Po dlouhém mlčení se Monika zeptala: „Ráda bych znala vaše tajemství.“

Bože můj, pomyslel si, ta je ale všímavá. „Nemám žádné tajemství,“ zalhal. „Vy ano?“

„Nic, co by stálo za řeč.“ Natáhla se a smetla mu cosi z ramene. „Včela,“ poznamenala.

„Na včely je ještě brzo.“

„Třeba přijde léto dřív.“

„Takové teplo není.“

Zachvěla se, jako by jí byla zima. „Máte pravdu, je chladno. Nepřinesl byste mi pléd? Když zajdete do kuchyně a požádáte některou služku, najde ho.“

„Samozřejmě.“ Chladno nebylo, ale džentlmen takovou žádost nikdy neodmítne, i kdyby byla sebevrtošivější. Zřejmě chce zůstat chvíli o samotě. Musel odmítnout její návrhy, ale bylo mu líto, že jí ubližuje. Oni dva se k sobě skutečně hodí – jejich matky mají naprostou pravdu – a Monika očividně nechápe, proč ji Walter odvrhuje.

Vešel do domu a sestoupil po schodech do suterénu, kde narazil na postarší služebnou v černých šatech a krajkovém čepečku. Odebrala se pro šál.

Walter čekal v hale. Dům byl vyzdobený v módním secesním slohu, který vystřídal rokokové ozdůbky, těšící se takové oblibě Walterových rodičů, a upřednostňoval dobře osvětlené místnosti vymalované jemnými barevnými odstíny. Pilířová hala byla celá z chladně šedého mramoru a podlahu pokrýval světle hnědý koberec.

Připadalo mu, jako by Maud byla kdesi na miliony kilometrů vzdálené planetě. A svým způsobem byla, protože předválečný svět se nevrátil. Manželku neviděl a ani od ní nedostal žádnou zprávu už skoro tři roky a možná se s ní už nikdy nesetká. Třebaže nezmizela z jeho mysli – na sdílenou vášeň nikdy nezapomněl –, bolestně si uvědomoval, že si už nedokáže vzpomenout na jemnější detaily jejich společného života: co měla na sobě, kde se líbali nebo drželi za ruce, co jedli a pili a o čem si povídali, když se setkávali na těch bezmezně jednotvárných londýnských večírcích. Někdy se mu mihlo hlavou, že válka je svým způsobem rozvedla. Tuto myšlenku však zapudil: byla zavrženíhodně neloajální.

Služebná mu přinesla žlutý kašmírový přehoz. Vrátil se k Monice, která seděla na pařezu s Pierrem u nohy. Walter jí podal pléd a ona si ho přehodila přes ramena. Ta barva jí slušela, zvýrazňovala lesk očí a zářivou pleť.

Na tváři měla zvláštní výraz a podávala mu jeho náprsní tašku. „Muselo vám to vypadnout ze saka,“ poznamenala.

„Ach, děkuju.“ Vrátil peněženku do vnitřní kapsy saka, které měl stále přehozené přes rameno.

„Pojďme zpátky domů,“ zamumlala.

„Jak si přejete.“

Chovala se teď odlišně. Třeba se prostě rozhodla, že se pokusů o získání Waltera vzdá. Nebo se přihodilo něco jiného?

Napadla ho děsivá myšlenka. Skutečně mu náprsní taška z kapsy saka vypadla? Nebo mu ji Monika sebrala jako zlodějka, když mu odháněla tu nevěrohodnou včelu z ramene? „Moniko,“ oslovil ji a podíval se jí do očí. „Podívala jste se do té tašky?“

„Říkal jste, že nemáte žádná tajemství,“ odpověděla a zčervenala.

Určitě viděla výstřižek z novin, který tam Walter nosí: Lady Maud Fitzherbertová je vždy oblečena podle poslední módy. „To od vás bylo krajně nevychované,“ obořil se na ni. Hněval se však hlavně sám na sebe. Nemá u sebe nosit inkriminující fotografii. Jestliže si její význam dokázala domyslet Monika, dokážou to i jiní. Pak by byl zkompromitovaný a z armády by ho s hanbou propustili. Mohli by ho obvinit z velezrady, uvěznit nebo dokonce zastřelit.

Byl pošetilý. Jenže věděl, že tu fotografii nikdy nezahodí. Žádnou jinou památku na Maud nemá.

Monika se zlehka dotkla jeho paže. „V životě jsem nic takového neudělala a stydím se za to. Musíte ale vidět, že jsem byla zoufalá. Ach, Waltře, tak snadno bych se do vás zamilovala a vím, že vy byste mě mohl milovat také – vidím to ve vašich očích a v tom, jak se usmíváte, když mě spatříte. Jenže vy jste mi nic neřekl!“ V očích měla slzy. „Připravovalo mě to o rozum.“

„Je mi to opravdu líto.“ Už se nemohl cítit pobouřený. Vydala se za hranice pravidel slušného chování a otevřela mu srdce. Zmocnil se ho strašlivý smutek kvůli ní, kvůli nim oběma.

„Musela jsem prostě pochopit, proč se ode mě pořád odvracíte. Teď to samozřejmě chápu. Je krásná. Dokonce vypadá trochu jako já.“ Otřela si slzy. „Našla vás dřív než já, to je vše.“ Upřela na něj své pronikavé jantarové oči. „Předpokládám, že jste zasnoubený.“

Nedokázal lhát člověku, který je k němu tak upřímný. Nevěděl, co říct.

Vytušila důvod jeho váhání. „Ach, bože!“ zvolala. „Vy jste ženatý, je to tak?“

Tohle byla katastrofa. „Kdyby se na to přišlo, ocitl bych se ve vážných nesnázích.“

„Já vím.“

„Doufám, že vám můžu důvěřovat, že moje tajemství uchováte?“

„Jak se můžete takhle ptát?“ odpověděla. „Jste ten nejlepší muž, jakého jsem kdy poznala. Neudělala bych nic, co by vám ublížilo. Nikdy ani nemuknu.“

„Děkuju vám. Vím, že slib dodržíte.“

Odvrátila se a potlačovala slzy. „Pojďme dovnitř.“

V hale ho vyzvala: „Jděte napřed. Musím si opláchnout obličej.“

„Dobře.“

„Doufám –“ hlas se jí zlomil do vzlyku. „Doufám, že ví, jaké má štěstí,“ zašeptala. Pak se otočila a vklouzla do pokoje.

Walter si oblékl sako, uklidnil se a vystoupal po mramorovém schodišti. Salon byl zařízen ve stejném nenápadně elegantním stylu – nábytek ze světlého dřeva a světlé, modrozelené záclony. Usoudil, že Moničini rodiče mají lepší vkus než jeho.

Matka na něj pohlédla a okamžitě jí bylo jasné, že něco není v pořádku. „Kde je Monika?“ zeptala se ostře.

Zvedl obočí. Tohle se jí vůbec nepodobalo – položit otázku, na kterou mohla zaznít odpověď: Šla na záchod. Je zřejmě nervózní. Tiše odpověděl: „Bude tu za pár minut.“

„Podívej se na tohle,“ vyzval ho otec a zamával listem papíru. „Z Zimmermannova úřadu mi právě poslali tohle k vyjádření. Ti ruští revolucionáři chtějí přejít přes Německo. To je ale drzost!“ Už vypil pár skleniček šnapsu a měl rozjařenou náladu.

Walter se zdvořile zeptal: „O které revolucionáře jde, tati?“ Ve skutečnosti mu to bylo jedno, ale byl rád, že se vyskytl námět k rozhovoru.

„O ty z Curychu! To je Martov, Lenin a ta banda. V Rusku teď po sesazení cara údajně existuje svoboda projevu, a tak se chtějí vrátit domů. Jenže se tam nemůžou dostat!“

Moničin otec Konrad von der Helbard zamyšleně přitakal: „To si myslím, že nemůžou. Ze Švýcarska se do Ruska nelze dostat jinak než přes Německo – každá jiná pozemní cesta by znamenala přechod přes frontové linie. Ale z Anglie stále ještě jezdí lodě přes Severní moře do Švédska, že?“

„Ano,“ přisvědčil Walter, „ale oni nebudou riskovat cestu přes Británii. Britové zadrželi Trockého a Bucharina. A Francie nebo Itálie by se zachovaly ještě hůř.“

„Takže zůstanou trčet na místě!“ prohlásil vítězně Otto.

„Co poradíš ministrovi zahraničí Zimmermannovi, aby udělal, tati?“ zeptal se Walter.

„Aby žádost samozřejmě odmítl. Nemáme zájem, aby ta pakáž nějak nakazila naše lidi. Kdoví jaké zlé duchy by v Německu vyvolali!“

„Lenin a Martov,“ řekl Walter přemítavě. „Martov je menševik, ale Lenin je bolševik.“ Německá výzvědná služba se o ruské revolucionáře silně zajímala.

Otto prohodil: „Bolševici, menševici, socialisti, revolucionáři, všichni jsou stejní.“

„Ne, nejsou,“ zavrtěl hlavou Walter. „Bolševici jsou ti nejtvrdší.“

Moničina matka zpozorněla. „Tím větší důvod nepouštět je do naší země!“

Walter to nechal bez povšimnutí. „Důležitější je, že bolševici v zahraničí mají sklon chovat se radikálněji než ti, kdo jsou doma. Petrohradští bolševici podporují prozatímní vládu prince Lvova, ale jejich soudruzi v Curychu nikoli.“

„Jak můžeš něco takového vědět?“ podivila se Greta.

Walter to věděl, protože četl tajné zprávy německých špionů ve Švýcarsku, a ti zachytávali dopisy revolucionářů. Odpověděl však: „Lenin před několika dny pronesl v Curychu řeč, ve které prozatímní vládu odmítl.“

Otto lhostejně mávl rukou, ale Konrad von der Helbard se v křesle předklonil. „O čem uvažujete, mladý muži?“

Walter pokračoval: „Když revolucionářům nepovolíme přejet přes Německo, ochráníme Rusko před jejich podvratnými myšlenkami.“

Matka vypadala zmateně. „Vysvětli nám to, prosím.“

„Mám na mysli to, že bychom těm nebezpečným mužům měli pomoct, aby se dostali domů. Až tam budou, pokusí se podkopat ruskou vládu a ochromit její schopnost vést válku, nebo alternativně převezmou moc a uzavřou mír. Německo na tom v každém případě vydělá.“

Nastala chvíle ticha; všichni přemýšleli o jeho slovech. Pak se Otto hlasitě zachechtal a zatleskal. „Můj vlastní syn!“ zvolal. „Přece jen po otci něco zdědil!“

{II}

Nejdražší miláčku,

Curych je studené město u jezera,

psal Walter,

ale na vodu i na olistěné stráně všude kolem a na vzdálené Alpy svítí slunce. Ulice tu jsou všechny rovné, jako když střelí, žádná zatáčka: Švýcaři jsou ještě větší pedanti na pořádek než Němci! Kéž bys tu byla se mnou, milovaná přítelkyně, kéž bys byla se mnou všude, kde jsem!!!

Vykřičníky měly v poštovním cenzorovi vzbudit dojem, že pisatelem je silně vzrušivá dívka. Walter byl sice v neutrálním Švýcarsku, ale přesto si dával pozor, aby text dopisu neurčoval totožnost odesilatele ani příjemce.

Přemýšlím, jestli Tě neobtěžuje nežádoucí pozornost vhodných nápadníků. Jsi tak krásná a okouzlující, že se to určitě stává. Mám stejný problém. Samozřejmě postrádám krásu i osobní šarm, ale navzdory tomu dostávám různé návrhy. Matka mi vybrala životního partnera, kamaráda mé sestry, člověka, kterého odjakživa znám a mám ráda. Nějakou dobu to bylo hodně obtížné a obávám se, že ta osoba nakonec odhalila, že mám vztah, který vylučuje uzavření manželství. Přesto věřím, že naše tajemství zůstává v bezpečí.

Pokud by se nějaký cenzor obtěžoval číst až sem, nyní by došel k závěru, že je to dopis od lesbičky její milence. Ke stejnému závěru by dospěl i každý, kdo by ten dopis četl v Anglii. Na tom sotva záleželo: feministku Maud, která je v šestadvaceti podle všeho svobodná, určitě již podezírají ze sklonů k sapfické lásce.

Za pár dní budu ve Stockholmu, dalším studeném městě u vody, a Ty mi můžeš napsat do tamějšího Grand Hotelu.

Švédsko byla podobně jako Švýcarsko neutrální země a poštovní služba mezi ním a Anglií tam fungovala.

Měla bych strašnou radost, kdyby ses mi ozvala!!!

Zatím se loučím, můj úžasný miláčku,

a pamatuj na svou milovanou –

Waltraud.

{III}

V pátek 6. dubna 1917 vyhlásily Spojené státy Německu válku.

Walter to očekával, ale zároveň to pro něj byla rána. Amerika je bohatá, mocná a demokratická země: horšího nepřítele si neuměl představit. Jediná naděje spočívala v tom, že se zhroutí Rusko, takže Německu se naskytne šance zvítězit na západní frontě dřív, než budou mít Američané čas nasadit své síly.

Tři dny poté se v hotelu Zahringerhof v Curychu sešlo třicet dva ruských exilových revolucionářů; byli mezi nimi nejen muži, ale i ženy a čtyřletý chlapeček jménem Robert. Odtud se odebrali do barokní nádražní haly, aby nastoupili do vlaku, který je odveze domů.

Walter se obával, že neodjedou. Vůdce menševiků Martov se odmítal vydat na cestu bez svolení prozatímní vlády v Petrohradu – na revolucionáře to byl podivně uctivý postoj. Svolení nedostali, ale Lenin a bolševici se rozhodli přesto odjet. Walter chtěl mít jistotu, že cestou nedojde k žádným zádrhelům, a doprovodil proto skupinu až na nádraží u řeky a nastoupil s nimi do vlaku.

Tohle je tajná německá zbraň, pomyslel si Walter: třicet dva nespokojenců a ztroskotanců, kteří chtějí svrhnout ruskou vládu. Pomáhej nám Bůh.

Šestačtyřicetiletý Vladimír Iljič Uljanov, známý jako Lenin, měl malou podsaditou postavu a oblečený byl úhledně, ale bez elegance; měl příliš mnoho práce, než aby mohl ztrácet čas hledáním nějakého vkusného stylu. Kdysi míval zrzavé vlasy, ale záhy je ztratil. Nyní mu na lesklé hlavě rostl řídký vlasový porost a na bradě prošedivělý ryšavý vous pečlivě zastřižený do špičata. Při prvním setkání na Waltera neučinil žádný dojem, postrádal osobní šarm i pěkný vzhled.

Walter vystupoval jako níže postavený pracovník ministerstva zahraničí, který má za úkol postarat se a všechny praktické záležitosti průjezdu revolucionářů přes Německo. Lenin si ho změřil tvrdým pohledem a očividně ho odhadl spíš jako nějakého pracovníka tajné služby.

Cestovali do příhraničního Schaffhausenu, kde přesedli do německého vlaku. Všichni žili v německé části Švýcarska a mluvili německy. Lenin sám ovládal němčinu velmi dobře. Walter zjistil, že je pozoruhodně dobře jazykově vybavený. Francouzštinu měl plynnou, mluvil slušně anglicky a četl Aristotela v klasické řečtině. Leninova představa o relaxaci spočívala v tom, že na hodinu či na dvě usedl s cizojazyčným slovníkem v ruce.

V Gottmadingenu přesedli znovu do vlaku se zapečetěným vagónem, který připravili speciálně pro ně, jako by byli nosiči nějaké nakažlivé nemoci. Tři ze čtyř dveří zůstaly zamčené. Čtvrté byly vedle Walterova spacího kupé. Nadmíru úzkostlivé německé úřady nechtěly nic riskovat, ale bylo to zbytečné: Rusové netoužili utéct, chtěli se vrátit domů.

Lenin a jeho manželka Naděžda měli kupé pro sebe, ale ostatní se tísnili po čtyřech. Tak takhle se to má s tím rovnostářstvím, pomyslel si Walter cynicky.

Jak vlak přejížděl z jihu Německa na sever, Walter začal vnímat pod Leninovým nevýrazným vzezřením sílu charakteru. Lenina nezajímalo jídlo, pití, pohodlí či majetek. Celý jeho den zabírala politika. Stále se přel o politiku, psal o politice nebo přemýšlel o politice a zapisoval si poznámky. Walter si všiml, že ve sporech projevoval Lenin vždy víc znalostí než jeho soudruzi a zřejmě všechno déle a důkladněji promýšlel než oni – s výjimkou případů, kdy diskutované téma nemělo nic společného s Ruskem nebo politikou, tehdy bývala jeho informovanost dosti špatná.

Byl to opravdový suchar. První večer vykládal obrýlený mladý Karl Radek v sousedním kupé vtipy. „Zatkli jednoho muže, protože říkal: ‚Mikuláš je idiot.‘ Vysvětloval policistovi: ‚Myslel jsem jinýho Mikuláše, ne našeho milovanýho cara.‘ Policajt se na něj obořil: ‚Lháři! Když říkáš idiot, je jasný, že myslíš cara!‘“ Radkovi druzi řičeli smíchy. Lenin vyšel ze svého kupé, tvářil se jak hromovládce a přikázal jim, ať jsou zticha.

Lenin neměl rád kouření. Sám přestal kouřit před třiceti lety na matčino naléhání. Z úcty k němu chodili všichni kouřit na záchod na konci vagónu. Protože tam byl jen jeden záchod pro dvaatřicet lidí, vedlo to k frontám a hašteření. Lenin nasměroval svůj značný intelekt k vyřešení tohoto problému. Rozstříhal pár listů papíru a vydal každému dva druhy povolenek, některé pro normální použití záchodu a menší počet opravňujících ke kouření. Tím se zmenšily fronty a skončily spory. Waltera to pobavilo. Fungovalo to a všichni byli spokojení, ale nepředcházela tomu žádná diskuse, žádný pokus o kolektivní rozhodování. V této skupině byl Lenin neškodným diktátorem. Kdyby se někdy dostal ke skutečné moci, řídil by ruskou říši stejným způsobem?

Dostane se však k moci? Pokud ne, ztrácí Walter čas.

Napadla ho jediná možnost, jak zlepšit Leninovy vyhlídky, a rozhodl se, že pro to něco udělá.

V Berlíně vystoupil z vlaku, ale Rusům oznámil, že se k nim na poslední úsek cesty vrátí. „Nezdržte se dlouho,“ připomínal mu jeden z nich. „Odjíždíme za hodinu.“

„Hned se vrátím,“ ujistil ho Walter. Vlak odjede, až Walter řekne, to ovšem Rusové nevěděli.

Vagón byl odstavený na Postupimském nádraží a Walterovi trvalo jen pár minut, než odtamtud došel na ministerstvo zahraničí, které se nacházelo v centru Berlína na Wilhelmstrasse 76. V otcově pracovně byl těžký mahagonový psací stůl, portrét císaře a prosklená skříň se sbírkou keramiky, včetně oné porcelánové misky na ovoce z osmnáctého století, kterou koupil při poslední cestě do Londýna. Jak Walter doufal, Otto seděl za psacím stolem.

„O Leninových názorech není pochyb,“ sdělil otci při kávě. „Říká, že se zbavili symbolu útlaku – cara –, ale ruská společnost se nezměnila. Dělníkům se nepodařilo převzít moc: všechno stále řídí střední vrstvy. A navíc Lenin z nějakého důvodu osobně nenávidí Kerenského.“

„Dokáže ale prozatímní vládu svrhnout?“

Walter bezmocně rozpřáhl ruce. „Je vysoce inteligentní a odhodlaný a je to přirozený vůdce. Nezná nic jiného než práci. Jenže bolševici jsou jen další malá politická strana mezi tuctem nebo více dalších stran soupeřících o moc a nikdo nedokáže říct, kdo nakonec vyhraje.“

„Takže všechno tohle úsilí může být marné.“

„Pokud neuděláme něco, co by bolševikům pomohlo zvítězit.“

„Co máš na mysli?“

Walter se zhluboka nadechl. „Dát jim peníze.“

„Cože?“ Otto se rozhořčil. „Aby německá vláda dávala peníze socialistickým revolucionářům?“

„Navrhuju pro začátek sto tisíc rublů,“ řekl Walter chladně. „Nejlépe ve zlatých desetirublových mincích, pokud je seženete.“

„Císař s tím nikdy nebude souhlasit.“

„Musí se mu to říkat? Tohle může přece Zimmermann odsouhlasit bez jeho vědomí.“

„Něco takového nikdy neudělá.“

„Víš to jistě?“

Otto upřel na Waltera dlouhý pohled; přemýšlel.

Pak odpověděl: „Zeptám se ho.“

{IV}

Po třech dnech strávených ve vlaku opustili Rusové Německo. V Sassnitz na pobřeží si koupili lístky na trajekt Queen Victoria, aby se dostali přes Baltické moře na jižní výběžek Švédska. Walter cestoval s nimi. Plavba byla drsná a všichni trpěli mořskou nemocí – kromě Lenina, Radka a Zinověva, kteří se na palubě zuřivě hádali kvůli politice a zřejmě si rozbouřeného moře nevšimli.

Pak odjeli nočním vlakem do Stockholmu, kde jim socialistický primátor města uspořádal snídani na přivítanou. Walter se ubytoval v Grand Hotelu a doufal, že tam na něj bude čekat dopis od Maud. Nebylo tam nic.

Byl tak zklamaný, že měl chuť vrhnout se do studených vod zálivu. Tohle byla po třech letech jediná šance na komunikaci s manželkou a něco se zhatilo. Obdržela vůbec jeho dopis?

Mučily ho nešťastné představy. Záleží jí ještě na něm? Nezapomněla na něj? Neobjevil se v jejím životě nějaký jiný muž? Nevěděl vůbec nic.

Radek a dobře oblečení švédští socialisté vzali Lenina, poněkud proti jeho vůli, do sekce s pánskými oděvy v obchodním domě PUB. Vysoké boty s ocvokovanými podrážkami, které Rus nosil, zmizely. Dostal plášť se sametovým límcem a nový klobouk. Radek konstatoval, že teď je Lenin aspoň oblečený jako někdo, kdo může vést lid.

Téhož dne večer, hned za soumraku, se Rusové odebrali na nádraží a nastoupili do dalšího vlaku do Finska. Walter zde skupinu opouštěl, ale na nádraží je doprovodil. Než vlak odjel, setkal se s Leninem mezi čtyřma očima.

Seděli v kupé v mdlém světle žárovky, které se odráželo na Leninově pleši. Walter byl napjatý. Musí to udělat správně. Byl si jistý, že naléhavě žádat nebo doprošovat se Lenina by nebylo k ničemu. A zastrašit se tenhle muž rozhodně nedá. Přesvědčit ho může jen chladná logika.

Walter si svá slova připravil. „Německá vláda vám pomáhá s návratem domů,“ řekl. „Víte, že to neděláme jako laskavost.“

Lenin ho přerušil plynně německy. „Myslíte si, že to bude na škodu Rusku!“ vyštěkl.

Walter se s ním nepřel. „A přesto jste naši pomoc přijali.“

„V zájmu revoluce! Tohle je jediné měřítko toho, co je správné a co špatné.“

„Myslel jsem si, že to řeknete.“ Walter držel v ruce těžký kufřík a nyní ho s buchnutím položil na podlahu železničního vagónu. „Ve falešném dnu tohoto kufru najdete sto tisíc rublů v bankovkách a mincích.“

„Cože?“ Lenin byl obvykle ledově klidný, ale nyní se tvářil vylekaně. „K čemu to je?“

„Je to pro vás.“

Lenin se urazil. „Úplatek?“ zeptal se pobouřeně.

„To rozhodně ne,“ ujistil ho Walter. „Nepotřebujeme vás uplácet. Vaše cíle jsou stejné jako naše. Vyzýváte ke svržení prozatímní vlády a k ukončení války.“

„Na co je to tedy?“

„Na propagandu. Na propagaci vašeho poselství. Toto poselství bychom rádi šířili všemi prostředky i my. Mír mezi Německem a Ruskem.“

„Abyste mohli vyhrát svoji kapitalisticko-imperialistickou válku proti Francii!“

„Jak jsem už říkal, nepomáháme vám z laskavosti – a vy to od nás ani neočekáváte. Je to praktická politika, nic víc. Pro tuto chvíli se vaše zájmy shodují s našimi.“

Lenin vypadal jako v okamžiku, kdy ho Radek nutil koupit si nové oblečení: tu myšlenku nesnášel, ale nemohl popřít, že dává smysl.

Walter pokračoval: „Podobnou částku vám budeme dávat každý měsíc – samozřejmě jen tak dlouho, dokud budete pokračovat v účinné kampani za mír.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení.

„Říkáte, že jediným měřítkem dobra a zla je úspěch revoluce,“ připomněl Walter. „Je-li tomu tak, měl byste ty peníze přijmout.“

Venku na nástupišti se ozvalo zapískání.

Walter se zvedl. „Musím vás teď opustit Na shledanou a hodně štěstí.“

Lenin upíral pohled na kufřík na podlaze a neodpovídal.

Walter vyšel z kupé a vystoupil z vlaku.

Otočil se a pohlédl zpátky na okno Leninova kupé. Napůl očekával, že se okno otevře a kufřík z něj vyletí.

Ozvalo se další zapískání a zahoukání. Vagóny sebou trhly a vlak pomalu vyjel z nádraží s Leninem, ostatními ruskými exulanty i kufříkem s penězi.

Walter vytáhl z náprsní kapsy saka kapesník a otřel si čelo. Navzdory chladnu byl zpocený.

{V}

Walter šel z nádraží pěšky podél vody ke Grand Hotelu. Byla tma a z Baltiku foukal studený východní vítr. Měl by se radovat: právě podplatil Lenina! Pociťoval však rozčarování. A ještě sklíčenější byl kvůli Maudinu mlčení. Existuje tucet možných vysvětlení, proč mu neodepsala. Neměl by hned myslet na nejhorší. Jenže on sám se málem zamiloval do Moniky, tak proč by Maud nemohla udělat něco podobného? Nemohl se zbavit pocitu, že na něj určitě zapomněla.

Rozhodl se, že se večer opije.

V recepci dostal lístek napsaný na stroji: „Zastavte se, prosím, v apartmá 201, někdo tam má pro Vás vzkaz.“ Vytušil, že to je nějaký pracovník ministerstva zahraničí. Možná si to s podporou Lenina rozmysleli. Pokud ano, přicházejí pozdě.

Vyšel po schodech a zaklepal na dveře 201. Zevnitř se ozvalo tlumeně německy: „Ano?“

„Walter von Ulrich.“

„Pojďte dál, je otevřeno.“

Vkročil dovnitř a zavřel dveře. Apartmá bylo osvětlené svíčkami. „Někdo má pro mě vzkaz?“ zeptal se a přimhouřil oči do šera. Z křesla se zvedla postava. Byla to žena a stála k němu zády, ale cosi na ní způsobilo, že ho bodlo u srdce. Otočila se tváří k němu.

Byla to Maud.

Pootevřel ústa a zůstal stát jako ochromený.

Promluvila: „Zdravím tě, Waltře.“

Pak se její sebeovládání zhroutilo a vrhla se mu do náručí.

Vdechl důvěrně známou vůni. Políbil ji na vlasy a pohladil po zádech. Nedokázal promluvit, bál se, že by se mohl rozplakat. Tiskl ji k sobě a téměř nemohl uvěřit, že je to skutečně ona, že ji drží a dotýká se jí – něco, po čem tak bolestně toužil skoro tři roky. Zvedla k němu oči plné slz a on jí zíral do obličeje, vpíjel se do něj. Byla stejná a jiná zároveň: hubenější a se slabounkými vráskami pod očima, kde dřív žádné nebývaly. Stále však měla ten důvěrně známý pronikavý, inteligentní pohled.

Řekla anglicky: „‚V mou tvář se začet, zostra, jako kreslíř, než začne kreslit.‘“

Usmál se. „My nejsme Hamlet a Ofélie, tak prosím neodcházej do kláštera.“

„Bože můj, jak se mi po tobě stýskalo.“

„A mně po tobě. Doufal jsem, že tu najdu dopis – ale tohle! Jak se ti to podařilo?“

„Oznámila jsem na pasovém oddělení, že chci udělat rozhovory se skandinávskými politiky o hlasovacím právu žen. Pak jsem na jednom večírku narazila na ministra vnitra a prohodila s ním o tom pár slov.“

„Jak ses sem dostala?“

„Pořád ještě jezdí dopravní lodě.“

„Ale to je nebezpečné – naše ponorky všechno potápějí.“

„Já vím. Riskla jsem to. Byla jsem zoufalá.“ Znovu se rozplakala.

„Pojď se posadit.“ S paží stále kolem jejího pasu ji odváděl přes pokoj k pohovce.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, když se chystali usednout. „Před válkou jsme čekali příliš dlouho.“ Vzala ho za ruku a odvedla ho dveřmi do ložnice. V krbu praskala hořící polena. „Neztrácejme čas. Pojď do postele.“

{VI}

Grigorij a Konstantin byli v delegaci petrohradského sovětu, která se v pondělí 16. dubna pozdě večer odebrala na Finské nádraží přivítat Lenina na domácí půdě.

Většina z nich Lenina nikdy neviděla, protože s výjimkou několika měsíců strávil posledních sedmnáct let v exilu. Grigorijovi bylo jedenáct, když Lenin odjel. Znal ho nicméně z doslechu, stejně jako ho zřejmě znaly tisíce dalších lidí, kteří se shromáždili na nádraží, aby ho pozdravili. Proč tolik? přemýšlel Grigorij. Třeba jsou jako on nespokojeni s prozatímní vládou, nedůvěřují středostavovským ministrům a štve je, že válka neskončila.

Finské nádraží se nachází ve čtvrti Vyborg, poblíž textilek a kasáren Prvního kulometného pluku. Na náměstí už stály davy. Grigorij žádnou zradu neočekával, ale požádal Izáka, aby pro každý případ přivedl několik čet a pár obrněných vozů jako stráž. Na střeše nádraží umístili světlomet a někdo jeho paprskem přelétával nad masou lidí čekajících ve tmě.

Nádražní hala byla plná dělníků a vojáků s rudými vlajkami a transparenty. Vyhrávala vojenská kapela. Dvacet minut před půlnocí se na nástupišti postavily dva oddíly námořníků jako čestná stráž. Delegace sovětu se zdržovala ve velké čekárně, kdysi vyhrazené pro cara a jeho rodinu, ale Grigorij vyšel ven do davu na nástupišti.

Bylo kolem půlnoci, když Konstantin ukázal na koleje a Grigorij se otočil ve směru jeho prstu: v dálce se objevila světla vlaku. Dav v dychtivém očekávání zahučel. Vlak vjel do nádraží v oblacích páry a kouře a se sykotem zastavil. Vepředu měl namalované číslo 293.

Po chvíli z vlaku vystoupil malý podsaditý muž v dvouřadovém vlněném kabátu a plstěném klobouku. Grigorij si pomyslel, že tohle nemůže být Lenin – přece by na sobě neměl oblečení panských vrstev? Vykročila k němu mladá žena a předala mu kytici, kterou přijal s nezdvořile zamračeným výrazem. Byl to Lenin.

Za ním vystoupil Lev Kameněv, kterého kvůli případným problémům poslal bolševický ústřední výbor, aby přivítal Lenina hned na hranicích – i když Lenin byl ve skutečnosti vpuštěn do země bez potíží. Nyní Kameněv naznačil rukou, že by se měli odebrat do carské čekárny.

Lenin se dosti hrubě otočil ke Kameněvovi zády a oslovil námořníky. „Soudruzi!“ zvolal. „Byli jste podvedeni! Uskutečnili jste revoluci – a její plody vám ukradli zrádci z prozatímní vlády!“

Kameněv zbledl. Politika téměř všech levicových sil směřovala k podpoře prozatímní vlády, alespoň dočasně.

Grigorije to však potěšilo. Nevěřil v buržoazní demokracii. Parlament, jehož vznik car v roce 1905 povolil, byl pouhý trik, a sotva se situace uklidnila a všichni se vrátili do práce, ztratil veškerou moc. Tato prozatímní vláda se ubírala stejným směrem.

A teď má někdo kuráž to říct.

Grigorij s Konstantinem následovali Lenina a Kameněva do čekárny. Dav se za nimi natlačil dovnitř a místnost byla za chvíli plná. Předseda petrohradského sovětu, napůl holohlavý Nikolaj Čcheidze, vykročil kupředu. Potřásl Leninovi rukou a přivítal ho: „Jménem petrohradského sovětu a revoluce vítáme váš příjezd do Ruska. Ale…“

Grigorij se podíval tázavě na Konstantina. Zdálo se, že toto „ale“ přichází v uvítacím projevu nepatřičně brzy. Konstantin pokrčil kostnatými rameny.

„Ale věříme, že hlavní úkol revoluční demokracie nyní spočívá v obraně revoluce proti všem útokům…“ Čcheidze se odmlčel a pak důrazně pronesl: „… ať už vnitřním nebo vnějším.“

„To není přivítání, to je varování,“ zamumlal Konstantin.

„Jsme přesvědčeni, že k dosažení toho je zapotřebí jednota, nikoli nejednota, na straně všech revolucionářů. Doufáme, že v souladu s námi budete tyto cíle sledovat.“

Někteří členové delegace začali zdvořile tleskat.

Lenin chvíli vyčkával, než odpověděl. Pohlédl na tváře kolem sebe a na okázale zdobený strop. Pak se s gestem, jež vypadalo jako záměrná urážka, otočil k Čcheidzemu zády a promluvil k davu.

„Soudruzi, vojáci, námořníci a dělníci!“ pronesl, přičemž nevybíravě opomenul poslance parlamentu. „Zdravím vás jako předvoj světové proletářské armády. Dnes či zítra se může veškerý evropský imperialismus zhroutit. Revoluce, kterou jste uskutečnili, zahájila novou epochu. Ať žije světová socialistická revoluce!“

Lidé jásali. Grigorije to zarazilo. Uskutečnili jen revoluci v Petrohradu – a její výsledky jsou stále nejisté. Jak můžou uvažovat o světové revoluci? Ta myšlenka ho však zároveň vzrušovala. Lenin má pravdu: všichni lidé by se měli vrhnout na své pány, kteří poslali tolik mužů na smrt do téhle nesmyslné světové války.

Lenin odešel od delegace a vydal se na náměstí.

Z čekajících zástupů se vznesl křik. Izákovi vojáci zvedli Lenina na střechu obrněného vozu. Světlomet zamířil na něj. Lenin odložil klobouk.

Hlas se podobal jednotvárnému štěkání, ale jeho slova elektrizovala. „Prozatímní vláda zrazuje revoluci!“ zvolal.

Dav mu nadšeně přitakával. Grigorij byl překvapený: netušil, kolik lidí smýšlí stejně jako on.

„Tohle je loupežná imperialistická válka. Na tomto hanebném imperialistickém krveprolití se nechceme podílet. Svržením kapitálu můžeme dospět k demokratickému míru!“

Jeho slova vyvolala ještě větší řev.

„Nechceme lži ani podvody buržoazního parlamentu! Jedinou možnou formou vlády je sovět dělnických zástupců. Všechny banky je nutné převzít a postavit pod kontrolu sovětu. Všechna soukromá půda musí být zkonfiskována. A všichni armádní důstojníci musí být voleni!“

Přesně tohle si Grigorij myslel, a tak jásal a mával rukama téměř se všemi ostatními v davu.

„Ať žije revoluce!“

Zástupy šílely.

Lenin slezl ze střechy a nastoupil do obrněného vozu, který se krokem rozjel. Dav s rudými vlajkami vozidlo obklopil a následoval ho. Vojenská kapela se připojila k průvodu a spustila pochod.

„Tohle je pro mě ten pravý muž!“ radoval se Grigorij.

„Pro mě taky,“ souhlasil Konstantin.

Zařadili se do průvodu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Květen a červen 1917

N

oční klub Monte Carlo v Buffalu vypadal ve dne hrozně, ale Lev Peškov ho přesto miloval. Dřevěné vybavení bylo poškrábané, omítka otlučená, čalounění zašpiněné a všude po koberci se válely cigaretové nedopalky; přesto si Lev myslel, že je to ráj. Když vcházel dovnitř, políbil šatnářku, portýrovi dal doutník a barmana napomenul, aby přepravku s láhvemi zvedal opatrněji.

Šéfování v nočním klubu byla pro něj ideální práce. Jeho hlavní zodpovědností bylo zajistit, aby nikdo nekradl. Jako zloděj tohle pohlídat uměl. Jinak musel jen dbát na to, aby za barovým pultem měli stále dost pití a na pódiu slušnou kapelu. Kromě mzdy měl zdarma cigarety a tolik alkoholu, kolik dokázal vypít, aniž to s ním švihlo. Stále chodil ve společenském obleku, takže se cítil jako princ. Josef Vjalov ho nechal vést podnik samostatně. Dokud přicházely zisky, tchán se o klub nezajímal, pouze se někdy přišel s kamarády podívat na program.

Lev měl jen jediný problém: manželku.

Olga se změnila. Tehdy v létě 1915 to pár týdnů byla rajcovní ženská, pořád hladová po jeho těle. Jenže nyní věděl, že to pro ni bylo netypické. Od chvíle, kdy se vzali, jí vše, co udělal, bylo proti mysli. Chtěla, aby se každý den koupal, používal kartáček na zuby a přestal pouštět větry. Neměla ráda tanec ani pití a žádala ho, aby nekouřil. Do klubu nikdy nepřišla. Spali v oddělených postelích. Označovala ho za spodinu. „Jsem spodina,“ řekl jí jednou. „Proto jsem dělal šoféra.“ Zůstávala dál nespokojená.

Proto najal Margu.

Jeho dávná láska byla teď na pódiu a nacvičovala s kapelou nové číslo, zatímco dvě černošky s šátky na hlavách utíraly stoly a zametaly podlahu. Marga měla přiléhavé šaty a červenou rtěnku. Lev ji zaměstnal jako tanečnici, aniž tušil, jestli je dobrá. Ukázalo se, že je nejen dobrá, ale že je hvězda. Právě vyřvávala sugestivní písničku o tom, jak celou noc čeká na svého mužského.

I když mě bolí čekání,

těším se o to víc,

až přijdeš

a vezmeš mou hlavu do dlaní.

Věděl přesně, jak to myslí.

Sledoval ji, dokud neskončila. Sestoupila z pódia a políbila ho na tvář. Vzal dvě láhve piva a následoval ji do její šatny. „To je senzační číslo,“ pochválil ji, když vešel dovnitř.

„Díky.“ Přiložila láhev k ústům a naklonila ji. Lev pozoroval rudé rty na hrdle láhve. Dlouze se napila. Zachytila jeho pohled, polkla a zasmála se. „Něco ti to připomíná?“

„To si piš.“ Objal ji a přejel jí rukama po těle. Po několika minutách si klekla, rozepnula mu kalhoty a vzala ho do pusy. V tomhle byla dobrá, nejlepší, jakou kdy poznal. Buď to má opravdu ráda, nebo je to největší herečka v Americe. Zavřel oči a slastně vzdychal.

Otevřely se dveře a vešel Josef Vjalov.

„Takže je to pravda!“ zvolal rozzuřeně.

Dovnitř za ním vstoupili dva jeho pohůnci, Ilja a Theo.

Lev se vyděsil málem k smrti. Spěšně se pokoušel zapnout kalhoty a zároveň se omlouval.

Marga se rychle zvedla a otřela si ústa. „Jste v mojí šatně!“ protestovala.

„A ty jsi v mým klubu,“ setřel ji Vjalov. „Ale dlouho tu už nebudeš. Máš padáka.“ Obrátil se ke Lvovi. „Když jsi ženatej s mojí dcerou, nebudeš šoustat s personálem!“

Marga vzdorovitě namítla: „On se mnou nešoustal, Vjalove, copak jste si nevšimnul?“

Vjalov jí dal pěstí do zubů. Vykřikla a ucouvla, ze rtu jí prýštila krev. „Máš padáka,“ opakoval. „Zmiz!“

Chňapla po kabelce a utekla.

Vjalov pohlédl na Lva. „Ty hovado,“ řekl. „Neudělal jsem toho snad pro tebe dost?“

Lev se omluvil: „Je mi to líto, tati.“ Tchána se děsil. Vjalov je schopný všeho: lidi, kteří se mu znelíbí, může nechat zbičovat, mučit, zohyzdit, zavraždit. Neznal slitování a zákonů se nebál. Svým způsobem byl stejně mocný jako car.

„Taky mi nevykládej, že je to poprvý,“ varoval ho Vjalov. „O tomhle kolujou fámy od chvíle, kdy jsem ti to tady svěřil.“

Lev mlčel. Ty fámy byly pravdivé. Měl i jiné ženy, třebaže ne od chvíle, co najal Margu.

„Dám tě pryč,“ oznámil Vjalov.

„Jak to myslíš?“

„Vezmu tě z klubu. Tady je zatraceně moc ženskejch.“

Lev pocítil ještě větší úzkost. Monte Carlo miloval. „Ale co budu dělat?“

„Dole u přístavu mám slévárnu. Tam žádný ženský nepracujou. Šéf onemocněl, je ve špitálu. Budeš mi tam na to dohlížet.“

„Slévárna?“ zeptal se Lev nevěřícným hlasem. „Já?“

„Pracoval jsi v Putilovským závodu.“

„U koní!“

„A v uhelným dole.“

„Totéž.“

„Takže znáš prostředí.“

„A nenávidím to!“

„Ptal jsem se tě snad, co se ti líbí? Ježíšmarjá, já tě právě chytil se staženejma kalhotama. Máš štěstí, že to nedopadlo hůř.“

Lev ani nehlesl.

„Maž ven a nasedni do toho zatracenýho auta,“ přikázal mu Vjalov.

Lev vyšel ze šatny a procházel klubem s Vjalovem v patách. Nemohl uvěřit, že to tu opouští navždy. Barman a šatnářka na něj civěli, cítili, že něco není v pořádku. Vjalov se otočil k barmanovi: „Dneska večer to tu máš na povel, Ivane.“

„Ano, šéfe.“

Vjalovův Packard Twin Six čekal u chodníku. Vedle něj stál pyšně nový šofér, chlapec z Kyjeva. Portýr spěchal otevřít Lvovi zadní dveře. Aspoň jezdím pořád vzadu, pomyslel si Lev.

Žiješ si jako ruský šlechtic, ne-li líp, připomněl si pro útěchu. Měli s Olgou k dispozici dětské křídlo prostorného prérijního domu. Bohatí Američané si nedrží tolik služebnictva jako Rusové, ale jejich domy jsou čistší a prosvětlenější než petrohradské paláce. Mají moderní koupelny, chladničky, vysavače a ústřední topení. Jídlo bylo dobré. Vjalov nesdílel zálibu ruské aristokracie v šampaňském, ale na příborníku vždycky stála láhev whisky. A Lev měl šest obleků.

Kdykoli měl pocit, že ho tyranský tchán šikanuje, pomyslel na staré časy v Petrohradu: jeden pokoj, který měl společně s Grigorijem, mizerná vodka, tvrdý černý chléb a vařený tuřín. Vzpomínal, jaký by to tehdy byl podle jeho představ přepych, kdyby se mohl svézt tramvají a nemusel chodit všude pěšky. Vzadu ve Vjalovově limuzíně si natáhl nohy, pohlédl na své hedvábné ponožky a nablýskané černé polobotky a v duchu se napomenul, aby byl vděčný.

Vjalov si přisedl a odjeli k nábřeží. Vjalovova slévárna byla malou verzí Putilovského závodu: stejně zchátralé budovy s rozbitými okny, stejně vysoké komíny a černý kouř, stejně ušmudlaní dělníci se špinavým obličejem. Lev opět začal ztrácet naději.

„Jmenuje se to Buffalská kovodělná výroba, ale dělá se tu jediná věc,“ vysvětlil mu Vjalov. „Lopatky – ventilátorů, lodních šroubů, vrtulí.“ Auto projelo úzkou bránou. „Před válkou to prodělávalo. Koupil jsem to a snížil mzdy, abych to udržel v chodu. V poslední době se to zlepšuje. Máme spoustu objednávek na dodávky pro letadla, lodě i na ventilátory do motorů obrněných vozů. Dělníci chtějí zvýšení mezd, ale já potřebuju dostat zpátky něco z toho, o co jsem přišel, než mi to začalo vydělávat.“

Lev se děsil práce tady, avšak děs z Vjalova byl mnohem silnější a on nechtěl neuspět. Rozhodl se, že v žádném případě nebude tím, kdo zvýší mzdy.

Vjalov ho provedl po továrně. Lev litoval, že má na sobě smokink. Jenže uvnitř to nebylo jako v Putilovském závodu. Bylo tu mnohem čistěji. Žádné děti tu nepobíhaly. Kromě pecí poháněla všechno elektřina. Zatímco Rusové by nechali tahat tucet mužů za lano, aby zvedli kotel lokomotivy, zde se mohutný lodní šroub zvedal pomocí elektrického zdvihadla.

Vjalov ukázal na plešatého muže, který měl pod pracovní kombinézou tvrdý límeček a vázanku. „Tohle je tvůj nepřítel,“ poznamenal. „Brian Hall, tajemník místních odborů.“

Lev si Halla pozorně prohlížel. Muž právě seřizoval mohutný razicí stroj, přitahoval matici ráčnou s dlouhou rukojetí. Vypadal svárlivě, a když spatřil Lva a Vjalova, vyzývavě na ně pohlédl, jako by se chtěl zeptat, co tady otravují.

Vjalov překřičel rámus nedaleké brusky. „Pojďte sem, Halle.“

Muž si dával na čas, a než k nim vykročil, vrátil ráčnu do krabice na nářadí a otřel si ruce do kusu hadru.

Vjalov oznámil: „Tohle je váš nový šéf Lev Peškov.“

„Zdravím,“ řekl Hall Lvovi a pak se obrátil k Vjalovovi. „Petera Fishera dneska ráno šeredně pořezal v obličeji úlomek kovu. Museli ho odvézt do nemocnice.“

„To je mi líto,“ řekl Vjalov. „Obrábění kovů je nebezpečná práce, ale nikoho nenutíme, aby tu dělal.“

„Jen taktak to minulo oko,“ pokračoval pobouřeně Hall. „Měli bychom mít ochranný brýle.“

„Za dobu, co mi fabrika patří, nikdo o oko nepřišel.“

Hall se okamžitě rozčílil. „To musíme čekat, až někdo oslepne?“

„Jak jinak budu vědět, že je potřebujete?“

„Člověk, kterýho ještě nikdy nevykradli, si přesto dává na dveře domu zámek.“

„Ale platí si ho sám.“

Hall přikývl, jako by nic lepšího neočekával, a s výrazem unavené odevzdanosti se vrátil ke stroji.

„Pořád něco požadujou,“ prohodil Vjalov ke Lvovi.

Lev si domyslel, že Vjalov od něj chce, aby byl tvrdý. Tak s tímhle si starost dělat nemusí. Takhle se v Petrohradu řídily všechny továrny.

Odjeli ze slévárny a vydali se po Delaware Avenue. Lev tušil, že míří domů na oběd. Vjalova by nikdy ani nenapadlo ptát se, jestli to Lvovi vyhovuje. Vjalov činil rozhodnutí za každého.

Doma si Lev zul boty, ušpiněné v továrně, a vzal si vyšívané přezuvky, vánoční dárek od Olgy. Pak zašel do dětského pokoje. S Daisy tam byla Olžina matka Lena.

„Koukej, Daisy, táta!“ zvolala babička.

Lvově dceři teď bylo čtrnáct měsíců a začínala chodit. Vrávorala přes pokoj k němu. Usmívala se, ale pak upadla a rozplakala se. Zvedl ji a políbil. Dříve ho děti, ani ty maličké, vůbec nezajímaly, ale Daisy si získala jeho srdce. Když zlobila a nechtěla jít spát a nikdo ji nedokázal ukonejšit, Lev ji houpal, šeptal jí něžnůstky a zpíval útržky ruských písní, dokud se jí nezavřely oči, drobné tělíčko neochablo a ona mu v náručí neusnula.

Lena zašvitořila: „Vypadá úplně jako její hezounký tatínek!“

Lev si myslel, že vypadá jako malá holka, ale s tchyní se nepřel. Lena ho zbožňovala. Flirtovala s ním, hodně se ho dotýkala a při každé příležitosti ho líbala. Byla do něj zamilovaná, i když si bezpochyby myslela, že neprojevuje nic víc než normální rodinnou náklonnost.

Vzadu v pokoji postávala mladá ruská dívka Polina. Pracovala jako chůva, ale nijak se nepředřela: Olga a Lena trávily péčí o Daisy většinu svého času. Lev nyní podal holčičku Polině. Ta mu pohlédla přímo do očí. Byla to klasická ruská kráska s plavými vlasy a vysokými lícními kostmi. Lev krátce zauvažoval, jestli by s ní nemohl mít poměr – tak aby mu to prošlo. Měla svůj vlastní pokojík. Nemohl by tam vklouznout, aniž si toho někdo všimne? Možná by to za ten risk stálo: v jejím pohledu zachytil chtivost.

Vešla Olga a Lvem projel pocit viny. „To je ale překvapení!“ zvolala, když ho uviděla. „Čekala jsem tě nejdřív ve tři ráno.“

„Tvůj otec mě přeložil,“ oznámil Lev kysele. „Řídím teď slévárnu.“

„Ale proč? Myslela jsem, že si v klubu vedeš dobře.“

„Nevím proč,“ lhal Lev.

„Možná kvůli odvodu do armády,“ napadlo Olgu. Prezident Wilson vyhlásil válku Německu a chystal se zavést brannou povinnost. „Slévárna bude považovaná za životně důležitou součást válečného průmyslu. Táta chce, aby tě neodvedli.“

Lev z novin věděl, že odvody do armády budou provádět místní odvodní komise. Vjalov bude mít v komisi určitě nejméně jednoho kamarádíčka, který udělá vše, o co si řekne. Takhle to v tomto městě chodí. Jenže Lev nechtěl Olgu vyvádět z omylu. Potřeboval nějakou historku, ve které by nefigurovala Marga, a Olga ji vymyslela. „Jistě,“ přisvědčil. „To je určitě ten důvod.“

Daisy zažvatlala: „Tata.“

„Chytrá holčička!“ pochválila ji Polina.

„Jsem si jistá, že budeš slévárnu řídit skvěle,“ poznamenala Lena.

Lev jí věnoval svůj nejlepší plachý americký úsměv. „Udělám, co budu moct.“

{II}

Gus Dewar měl pocit, že jeho evropská mise ve službách prezidenta skončila nezdarem. „Nezdar?“ namítl Woodrow Wilson. „Kruci, ani náhodou! Pomohl jste přesvědčit Němce, aby nabídli jednání o míru. Není přece vaše vina, že je Britové a Francouzi poslali k šípku. Můžete dovést koně k vodě, ale nemůžete ho přinutit, aby pil.“ Pravda přesto byla taková, že se Gusovi nepodařilo přivést obě strany aspoň k předběžným rozhovorům.

O to víc toužil uspět v příštím významném úkolu, jímž ho Wilson pověřil. „Buffalská kovodělná výroba kvůli stávce nepracuje,“ sdělil mu prezident. „A na výrobních linkách čekají naše lodě, letadla a bojová vozidla na jejich vrtule, lodní šrouby a ventilátory. Vy jste z Buffala, zajeďte tam a přimějte je, aby se vrátili do práce.“

Prvního večera po návratu do rodného města zašel Gus na večeři k Chucku Dixonovi, svému někdejšímu rivalovi v úsilí o přízeň Olgy Vjalovové. Chuck a jeho novomanželka Doris bydleli ve viktoriánském domě na Elmwood Avenue, která byla souběžná s Delaware, a Chuck jezdil každé ráno tramvají do práce v otcově bance.

Doris byla hezká dívka, podobala se trochu Olze, a jak Gus ty dva pozoroval, napadlo ho, jak moc by se mu tento domácí život líbil. Kdysi snil o tom, jak se bude každé ráno probouzet vedle Olgy, ale to bylo před dvěma lety, a když teď její kouzlo vyvanulo, myslel si, že je asi lepší žít v tom staromládeneckém bytě na Šestnácté ulici ve Washingtonu.

Když usedli ke steakům a bramborové kaši, Doris se zeptala: „Co se stalo s příslibem prezidenta Wilsona, že se postará, abychom se nezapletli do války?“

„Musíte uznat,“ řekl Gus mírně, „že tři roky usiloval o mír. Prostě mu nenaslouchali.“

„To neznamená, že se musíme zapojit do bojů.“

„Miláčku, Němci potápějí americké lodě!“ namítl netrpělivě Chuck.

„Tak nařiďte americkým lodím, ať nelezou do válečné zóny!“ Doris vypadala naštvaně a Gus vytušil, že se kvůli tomuhle hádali už dřív. Její hněv nepochybně pramenil z obavy, že Chucka odvedou do armády.

Pro Guse měly tyto záležitosti příliš jemné nuance, než aby nějak vášnivě proklamoval, co je špatné a co správné. Mírně přitakal. „Dobrá, tohle je jedna možnost a prezident ji uvážil. Ale to znamená uznat, že Německo může Americe přikazovat, kam americké lodě smějí plout a kam ne.“

„Takhle s námi nemůže mávat Německo ani nikdo jiný!“ zvolal pobouřeně Chuck.

Doris se nenechala oblomit. „Jestliže to zachrání lidské životy, proč ne?“

„Většina Američanů to zřejmě vnímá tak jako Chuck,“ poznamenal Gus.

„To ale neznamená, že je to správné.“

„Wilson soudí, že prezident musí zacházet s veřejným míněním, stejně jako zachází plachetnice s větrem: musí ho využívat, ale nikdy se nesmí pustit přímo proti němu.“

„Proč tedy musíme mít brannou povinnost? To dělá z amerických mužů otroky.“

Chuck se opět vmísil. „Nemyslíš, že je správné, abychom nesli v boji za vlast všichni stejný díl zodpovědnosti?“

„Máme profesionální armádu. Přinejmenším ti muži do ní vstoupili dobrovolně.“

„Máme armádu o síle sto třiceti tisíc mužů,“ upozornil Gus. „To v této válce nic neznamená. Budeme jich potřebovat nejméně milion.“

„Další spousta mužů, co půjdou na smrt.“

Chuck pokračoval: „Můžu ti říct, že v bance jsme zatraceně spokojení. Půjčili jsme spoustu peněz americkým podnikům, které zásobují Spojence. Pokud Němci zvítězí a Britové a Frantíci nebudou moct splácet dluhy, ocitneme se v pěkném maléru.“

Doris vypadala zamyšleně. „To jsem nevěděla.“

Chuck ji pohladil po ruce. „S tím si nedělej starosti, miláčku. To se nestane. Spojenci vyhrajou, zvlášť když jim pomůžou Spojené státy.“

„Máme ještě další důvod proč bojovat,“ dodal Gus. „Až válka skončí, budeme se moct zúčastnit jako rovnocenný partner poválečného uspořádání. Možná to nevypadá nijak zvlášť důležitě, ale Wilsonovým snem je vytvořit společnost národů, která by budoucí konflikty řešila, aniž bychom se navzájem zabíjeli.“ Pohlédl na Doris. „Řekl bych, že s tímhle budete určitě souhlasit.“

„Samozřejmě.“

Chuck změnil téma hovoru. „Co tě přivádí domů, Gusi? Kromě touhy vysvětlovat prezidentova rozhodnutí nám obyčejným lidem.“

Pověděl jim o stávce. Mluvil odlehčeným tónem, protože tohle byl společenský rozhovor při večeři, ale ve skutečnosti měl obavy. Buffalská kovodělná výroba má klíčový význam pro válečné úsilí a on si nebyl jistý, jak dostat ty muže zpátky do práce. Wilson krátce před svým opětovným zvolením vyřešil celostátní stávku železničářů a zřejmě si myslí, že zásahy do sporů ve výrobě tvoří přirozenou součást politického života. Gus zjišťoval, že je to těžká zodpovědnost.

„Víš, komu ta fabrika patří, ne?“ zeptal se Chuck.

Gus si to už ověřil. „Vjalovovi.“

„A kdo mu to tam vede?“

„Ne.“

„Jeho nový zeť Lev Peškov.“

„Tak to jsem nevěděl,“ řekl Gus.

{III}

Lev kvůli stávce zuřil. Odbory se pokoušely využít jeho nezkušenosti. Byl si jistý, že Brian Hall a ostatní dělníci usoudili, že je slabý. Rozhodl se jim dokázat, že se mýlí.

Napřed to zkoušel rozumně. „Pan V potřebuje dostat zpátky trochu peněz, o které přišel v těch špatných letech,“ vysvětloval Hallovi.

„A dělníci potřebujou dostat zpátky trochu peněz, o které přišli oni po snížení mezd!“ odpověděl Hall.

„To není totéž.“

„Ne, to není totéž,“ souhlasil Hall. „Vy jste bohatí a oni chudí. Pro ně je to těžší.“ Ten člověk byl nesnesitelně pohotový.

Lev zoufale toužil napravit svůj obraz v tchánových očích. Nechávat takového muže, jako je Josef Vjalov, aby na vás zůstával naštvaný dlouhou dobu, zavánělo nebezpečím. Problém byl v tom, že jediná Lvova výhoda spočívala v jeho osobním kouzlu, a to na Vjalova neplatilo.

Vjalov ho však ve slévárně podpořil. „Někdy je musíš nechat, ať si stávkujou,“ vysvětlil mu. „Vzdávat to není k ničemu. Musí se to prostě vydržet. Až začnou hladovět, přijdou k rozumu.“ Jenže Lev věděl, jak rychle by Vjalov mohl změnit názor.

Lev však měl svůj vlastní plán, jak zhroucení stávky urychlit. Hodlal využít síly tisku.

Lev byl členem Buffalského jachtařského klubu – díky tchánovi, který zařídil jeho přijetí. Mezi členy patřila většina předních místních podnikatelů, včetně Petera Hoylea, vydavatele listu Buffalo Advertiser. Jednou odpoledne v klubu na konci Porter Avenue přistoupil Lev k Hoylemu.

Advertiser byly konzervativní noviny, které stále volaly po stabilitě a všechny problémy svalovaly na cizince, černochy a socialistické buřiče. Hoyle, impozantní postava s černým knírem, byl Vjalovův kamarád. „Zdravíčko, mladý muži,“ zahlaholil. Měl silný a pronikavý hlas, jako by byl zvyklý překřikovat hluk tiskařských strojů. „Prezident sem prý poslal synka Cama Dewara, aby vyřešil vaši stávku.“

„Patrně ano, ale mně se ještě neozval.“

„Znám ho. Je naivní. Nemusíte si dělat žádný velký starosti.“

Lev souhlasil. V roce 1914 v Petrohradu připravil Guse Dewara o dolar a loni ho stejně lehce připravil o snoubenku. „Chtěl jsem si s vámi o tý stávce promluvit,“ prohodil a usedl do koženého křesla naproti Hoyleovi.

„Advertiser už stávkující odsoudil jako neamerické socialisty a revolucionáře,“ řekl Hoyle. „Co víc můžeme dělat?“

„Nazvěte je nepřátelskými agenty,“ vyzval ho Lev. „Zdržují výrobu vozidel, a ty budou naši hoši potřebovat, až se dostanou do Evropy – ale sami dělníci jsou vojenský služby zproštěni!“

„Zajímavý úhel pohledu.“ Hoyle se zachmuřil. „Ale ještě nevíme, jak to nakonec s odvody bude.“

„Určitě se nebudou týkat pracujících ve válečným průmyslu.“

„To je pravda.“

„A oni přesto žádají víc peněz. Spousta lidí by brala míň, jen aby nemuseli do armády.“

Hoyle vytáhl z kapsy saka zápisník a začal psát. „Brát méně v zaměstnáních, která poskytují výjimku z branné povinnosti,“ zamumlal.

„Možná byste mohli položit otázku: na čí straně stojí?“

„To zní jako titulek.“

Lva to překvapilo a potěšilo. Bylo to snadné.

Hoyle zvedl oči od zápisníku. „Předpokládám, že pan V o tomto našem rozhovoru ví?“

Lev tuto otázku nečekal. Zakřenil se, aby zamaskoval svůj zmatek. Jestliže řekne ne, Hoyle celou záležitost okamžitě odloží. „Ano, samozřejmě,“ zalhal. „Byl to ve skutečnosti jeho nápad.“

{IV}

Vjalov požádal Guse, aby se s ním sešel v jachtařském klubu. Brian Hall navrhl schůzku v buffalské kanceláři odborového svazu. Každý chtěl uskutečnit setkání na vlastní půdě, kde by se cítil jistý a kde by měl navrch. Gus proto zvolil zasedací místnost v hotelu Statler.

Lev Peškov napadl stávkující jako lidi, kteří se vyhýbají odvodu do armády, a Advertiser otiskl jeho vyjádření na titulní straně pod hlavičkou NA ČÍ STRANĚ STOJÍ? Když Gus noviny spatřil, zděsil se: tak agresivní slova mohou spor pouze vystupňovat. Jenže Lvovo úsilí se obrátilo proti němu samotnému. Dnešní ranní tisk přinesl zprávy o záplavě protestů dělníků z jiných odvětví válečného průmyslu, které pobouřily názory, že by měli vzhledem ke svému privilegovanému postavení dostávat nízké mzdy, a které rozlítila nálepka lidí vyhýbajících se vojenské službě. Lvova netaktnost dodala Gusovi vzpruhu, ale věděl, že jeho skutečným nepřítelem je Vjalov, a to ho zneklidňovalo.

Gus přinesl všechny noviny s sebou do hotelu a rozložil je na konferenční stolek v zasedací místnosti. Na výrazné místo položil populární plátek s titulkem VSTOUPÍŠ DO ARMÁDY TY, LVE?

Gus požádal Briana Halla, aby se dostavil čtvrt hodiny před Vjalovem. Odborářský vůdce dorazil na minutu přesně. Gus si povšiml, že má na sobě elegantní oblek a šedý plstěný klobouk. To byla dobrá taktika. Je chyba vypadat ošuntěle, i když zastupujete dělníky. Hall byl svým způsobem stejně silný protivník jako Vjalov.

Hall spatřil rozložené noviny a ušklíbl se. „Mladý Lev udělal chybu,“ poznamenal s uspokojením. „Způsobil si hromadu problémů.“

„Manipulovat s tiskem je nebezpečná hra,“ souhlasil Gus. Přistoupil rovnou k věci. „Žádáte zvýšení o dolar denně.“

„Je to jen o deset centů víc, než kolik dostávali naši dělníci před tím, než slévárnu koupil Vjalov a –“

„Na tom nesejde,“ přerušil ho Gus s větší smělostí, než jakou pociťoval. „Jestliže vám zajistím padesát centů, vezmete je?“

Hall vypadal nejistě. „Musel bych to lidem předložit –“

„Ne,“ řekl Gus. „Musíte se rozhodnout hned.“ Modlil se, aby jeho nervozita nebyla vidět.

Hall se kroutil. „Vjalov s tím souhlasil?“

„O Vjalova se postarám já. Padesát centů, nebo nic.“ Odolal nutkání otřít si čelo.

Hall si Guse dlouze, zkoumavě prohlížel. Gus tušil, že za popudlivým výrazem se skrývá bystrý mozek. Nakonec se Hall rozhodl: „Vezmeme to – prozatím.“

„Děkuju.“ Gus nedal najevo, že se mu ulevilo. „Dáte si kávu?“

„Jistě.“

Gus se odvrátil, vděčný, že mu není vidět do obličeje, a zazvonil na číšníka.

Vešel Josef Vjalov se Lvem Peškovem. Gus jim nepodal ruku. „Posaďte se,“ vyzval je úsečně.

Vjalov sjel pohledem na noviny na konferenčním stolku a obličejem se mu mihl rozezlený výraz. Gus vytušil, že Lev už má s těmi titulky potíže.

Pokoušel se na Lva necivět. Je to šofér, který svedl Gusovu snoubenku – ale to nesmí zakalit Gusův úsudek. Nejraději by dal Lvovi ránu pěstí do obličeje. Ovšem jestliže tato schůzka půjde podle plánu, výsledek bude pro Lva mnohem víc pokořující než rána pěstí – a pro Guse mnohem uspokojivější.

Objevil se číšník a Gus ho požádal: „Přineste prosím pro mé hosty kávu a tác šunkových sendvičů.“ Záměrně se jich nezeptal, co chtějí. Viděl, jak tohle dělá Woodrow Wilson s lidmi, kterým chce nahnat strach.

Posadil se a otevřel šanon. Ten obsahoval list čistého papíru. Gus předstíral, že ho čte.

Lev usedl a řekl: „Tak, Gusi, prezident vás sem poslal, abyste s námi vyjednával.“

Teprve nyní Gus na Lva pohlédl. Mlčky se na něj dlouze a upřeně zadíval. Pohledný je, to ano, pomyslel si, ale také nedůvěryhodný a slabý. Když bylo zřejmé, že Lev začíná vypadat nesvůj, Gus konečně promluvil. „Spadl jste z višně?“

Lva to tak vyvedlo z míry, že skutečně odstrčil svou židli od stolu, jako by se bál, že dostane facku. „Co sakra…?“

Gus promluvil tvrdým hlasem. „Amerika je ve válce,“ řekl. „Prezident s vámi nebude vyjednávat.“ Pohlédl na Briana Halla. „Nebo s vámi,“ dodal, třebaže s Hallem uzavřel dohodu před pouhými deseti minutami. Nakonec upřel pohled na Vjalova: „A ani s vámi.“

Vjalov se mu nevzrušeně díval do očí. Na rozdíl od svého zetě se zastrašit nedal. Ztratil však výraz pobaveného pohrdání, s nímž na schůzku přišel. Po dlouhé odmlce se zeptal: „Tak proč tu jste?“

„Jsem tu proto, abych vám řekl, co se stane,“ odpověděl Gus stejným hlasem. „A až domluvím, vy to přijmete.“

„Cože!“ zahučel Lev.

„Sklapni, Lve!“ okřikl ho Vjalov. „Deware, pokračujte.“

„Nabídnete dělníkům zvýšení o padesát centů za den,“ řekl Gus. Obrátil se k Hallovi. „A vy jeho nabídku přijmete.“

Hall s nic neříkajícím výrazem pronesl: „Skutečně?“

„A chci, aby se vaši muži vrátili do práce do dnešního poledne.“

„A proč bysme sakra měli dělat, co nám říkáte?“ namítl Vjalov.

„S ohledem na druhou možnost.“

„A to je?“

„Prezident pošle do slévárny prapor vojska, aby ji převzali, zajistili, odeslali všechny hotové výrobky zákazníkům a pokračovali ve výrobě za pomoci armádních techniků. Po válce ji můžete dostat zpátky.“ Obrátil se k Hallovi. „A tehdy taky vaši dělníci patrně dostanou zpátky svá pracovní místa.“ Gus litoval, že tohle neprobral napřed s Woodrowem Wilsonem, ale teď už bylo příliš pozdě.

Lev se udiveně zeptal: „Má právo to udělat?“

„V podmínkách válečné legislativy ano,“ odpověděl Gus.

„To říkáte vy,“ poznamenal skepticky Vjalov.

„Zkuste nás dát k soudu,“ nadhodil Gus. „Myslíte, že se v téhle zemi najde soudce, který se postaví na vaši stranu – a na stranu našich nepřátel?“ Opřel se zády o opěradlo a zahleděl se na ně s arogancí, kterou nepociťoval. Zabere to? Uvěří mu? Nebo poznají, že blafuje, vysmějí se mu a odejdou?

Nastalo dlouhé mlčení. Hall zachovával kamennou tvář. Vjalov byl zamyšlený. Lev vypadal, jako když mu je zle.

Nakonec se Vjalov otočil k Hallovi. „Jste ochoten dohodnout se na padesáti centech?“

Hall odpověděl pouze: „Ano.“

Vjalov pohlédl zpátky na Guse. „Pak to přijímáme taky.“

„Děkuju vám, pánové.“ Gus zavřel šanon a snažil se uklidnit roztřesené ruce. „Budu informovat prezidenta.“

{V}

Sobota byla slunečná a teplá. Lev namluvil Olze, že ho potřebují ve slévárně, a odjel k Marze. Bydlela v malém pokoji v Lovejoy. Objali se, ale když jí Lev začal rozepínat blůzu, navrhla: „Pojeď si zajít do Humboldtova parku.“

„Radši bych si štrejchnul.“

„Pozdějc. Vem mě do parku a já ti pak ukážu něco extra, až se vrátíme domů. Něco, co jsme ještě nikdy nedělali.“

Lvovi vyschlo v hrdle. „Proč musím čekat?“

„Je tak krásný den.“

„Co když nás někdo uvidí?“

„Tam bude milion lidí.“

„Stejně…“

„Nejspíš máš strach z tchána, co?“

„Sakra, nemám,“ zamračil se Lev. „Koukej, jsem otec jeho vnoučete. Co mi udělá, zastřelí mě?“

„Převlíknu se.“

„Počkám v autě. Kdybych se díval, jak se svlíkáš, mohl bych se přestat ovládat.“

Měl nový třísedadlový Cadillac Coupe, nebylo to zrovna nejluxusnější auto v Buffalu, ale pro začátek dobré. Usedl za volant a zapálil si cigaretu. Z Vjalova samozřejmě má strach. Jenže on celý život riskuje. Koneckonců není Grigorij. A zatím mi všechno docela vychází, pomyslel si, jak seděl v lehkém letním modrém obleku ve svém autě a chystal se na vycházku s hezkou dívkou do parku. Život je fajn.

Než dokouřil, Marga vyšla z domu a posadila se do auta vedle něj. Měla na sobě odvážné šaty bez rukávů a vlasy se jí podle nejnovější módy kroutily kolem uší.

Dojel do Humboldtova parku ve východní části města. Posadili se na dřevěnou lavičku, užívali si slunce a pozorovali děti, které si hrály v brouzdališti. Lev si nedokázal pomoct, stále se musel dotýkat Maržiných holých rukou. Velice si užíval závistivé pohledy, které na něj vrhali kolemjdoucí muži. Je to nejhezčí holka v parku a je tu se mnou, pomyslel si. Co tomu říkáte?

„Je mi líto toho rtu,“ svraštil čelo. V místě, kam ji Vjalov udeřil, měla stále ještě oteklý ret. Vypadal docela sexy.

„Za to nemůžeš,“ řekla Marga. „Tvůj tchán je dobytek.“

„To je pravda.“

„V Hotspotu mě z fleku přijali. Začnu tam, hned jak budu zase moct zpívat.“

„Jak to jde?“

Zkusila několik taktů.

Pročešu si trochu vlasy,
přemýšlím, kdy přijde asi,
kdy odběhne od svý kasy,
můj, můj milionář.

Opatrně se dotkla úst. „Pořád to bolí,“ postěžovala si.

Naklonil se k ní. „Radši ti dám pusu.“ Obrátila k němu obličej a on ji jemně políbil, téměř se jí nedotkl.

Navrhla mu: „Trošku přitlačit můžeš.“

Zasmál se. „Tak jo, co třeba takhle?“ Políbil ji znovu a tentokrát jí špičkou jazyka vnikl mezi rty.

Po minutě přikývla: „To je taky dobrý,“ a zahihňala se.

„V tom případě…“ Tentokrát jí strčil do pusy celý jazyk. Reagovala dychtivě – jako vždy. Jejich jazyky se setkaly, Marga mu pak položila ruku za hlavu a pohladila ho po krku. Uslyšel, jak někdo říká: „Nechutné.“ Napadlo ho, jestli lidé procházející kolem nevidí jeho erekci.

Usmál se na Margu a poznamenal: „Šokujeme lidi.“ Letmo zvedl zrak, aby zjistil, jestli se někdo nedívá, a pohlédl do očí své manželky Olgy.

Zděšeně na něj zírala s pootevřenými ústy.

Vedle ní stál její otec v obleku s vestou a slamákem. Nesl Daisy. Lvova dcera měla bílou čepičku, která jí chránila obličej před sluncem. Chůva Polina stála za nimi.

Olga vydechla: „Lve! Co… Kdo je to?“

Lev cítil, že by se dokázal vykroutit i z takovéhle situace, kdyby tu nebyl Vjalov.

Zvedl se. „Olgo… nevím, co říct.“

Vjalov ho hrubě setřel: „Drž hubu, ani slovo.“

Olga se rozplakala.

Vjalov podal Daisy chůvě. „Odneste mou vnučku rovnou do auta.“

„Ano, pane Vjalove.“

Vjalov popadl Olgu za paži a postrčil ji. „Jdi s Polinou, zlato.“

Olga si zakryla oči rukou, aby schovala slzy, a následovala chůvu.

„Ty hajzle,“ zasyčel Vjalov na Lva.

Lev sevřel pěsti. Jestli ho Vjalov udeří, vrátí mu to. Vjalov měl býčí postavu, ale byl o dvacet let starší. Lev byl vyšší a v petrohradských brlozích se naučil rvát. Nehodlal si nechat nařezat.

Vjalov mu četl myšlenky. „Nebudu se s tebou rvát,“ řekl. „To pusť z hlavy.“

Lev se chtěl zeptat: Tak co uděláš? ale udržel jazyk za zuby.

Vjalov pohlédl na Margu. „Měl jsem ti ji natáhnout pořádně,“ zalitoval.

Marga uchopila kabelku, otevřela ji, strčila do ní ruku a nechala ji tam. „Jestli se ke mně přiblížíš jen o centimetr, ty ruskej mužiku s prasečím ksichtem, tak tě střelím rovnou do pupku a pomoz ti pámbu,“ pohrozila.

Lev musel obdivovat, jaké má nervy. Takovou kuráž, aby vyhrožoval Josefu Vjalovovi, má málokdo.

Vjalovův obličej zbrunátněl vzteky, ale muž se odvrátil od Margy a promluvil na Lva. „Víš, co uděláš?“

Co k čertu přijde teď?

Lev neodpověděl.

Vjalov pokračoval: „Půjdeš do tý zatracený armády.“

Lev zůstal jako opařený. „To nemyslíš vážně.“

„Kdys mě slyšel říkat něco, co nemyslím vážně?“

„Do armády nepůjdu. Jak mě přinutíš?“

„Buď se přihlásíš dobrovolně, nebo tě odvedou.“

„To nemůžete udělat!“ vybuchla Marga.

„Ale ano, může,“ připustil Lev sklesle. „V tomhle městě může zařídit cokoli.“

„A víš co?“ dodal Vjalov. „I když jsi můj zeť, pevně doufám, že tě zabijou.“

{VI}

Chuck a Doris Dixonovi pořádali koncem června odpolední zahradní slavnost. Gus se dostavil se svými rodiči. Všichni muži byli v oblecích, ale ženy měly letní oblečení a výstřední klobouky, a tak společnost působila pestrobarevně. Podávaly se sendviče a pivo, limonáda a dorty. Klaun rozdával cukrovinky a učitel základní školy v šortkách organizoval zábavné závody dětí: běh v pytlích, běh s vajíčkem na lžíci a běh dvojic se svázanýma nohama.

Doris chtěla s Gusem znovu mluvit o válce. „Proslýchá se, že ve francouzské armádě vypukly vzpoury,“ nadhodila.

Gus věděl, že skutečnost je horší než to, co se proslýchá: vzpoury vypukly v padesáti čtyřech francouzských divizích a dvacet tisíc mužů dezertovalo. „Předpokládám, že proto změnili taktiku z ofenzivní na defenzivní,“ odpověděl neutrálně.

„Francouzští důstojníci zřejmě zacházejí špatně se svými muži.“ Nepříznivé zprávy o vývoji války Doris těšily, protože podporovaly její opozici. „A Nivellova ofenziva byla katastrofa.“

„Příchod amerických vojáků jim dodá vzpruhu.“ První Američané se už nalodili a směřovali do Francie.

„Zatím ale posíláme jen symbolickou pomoc. Doufám, že to znamená, že v bojích budeme hrát jen malou úlohu.“

„Ne, tohle to rozhodně neznamená. Musíme povolat, vycvičit a vyzbrojit nejméně milion mužů. To nelze udělat ze dne na den. Ale příští rok jich tam budeme posílat statisíce.“

Doris se zadívala Gusovi přes rameno a poznamenala: „Proboha, tamhle přichází jeden nový rekrut.“

Gus se otočil a spatřil rodinu Vjalovových: Josefa a Lenu s Olgou, Lva a malou holčičku. Lev byl ve vojenské uniformě. Vypadal elegantně, ale jeho pohledný obličej se kabonil.

Gus upadl do rozpaků, ale jeho otec, který se neopomněl na veřejnosti prezentovat jako senátor, srdečně potřásl Josefovi rukou a prohodil něco, co ho rozesmálo. Matka vlídně pohovořila s Lenou a chvíli vrkala nad holčičkou. Gus si uvědomil, že rodiče toto setkání předvídali a rozhodli se chovat, jako by zapomněli, že on a Olga byli kdysi zasnoubeni.

Zachytil Olžin pohled a zdvořile kývl hlavou. Zarděla se.

Lev byl stejně neomalený jako vždy. „Tak co, Gusi, potěšilo prezidenta, jak jste vyřešil stávku?“

Ostatní zaslechli otázku a ztišili se, aby slyšeli, co Gus odpoví.

„Potěšilo ho, že jste byli rozumní,“ odpověděl Gus taktně. „Koukám, že jste nastoupil do armády.“

„Dobrovolně,“ zdůraznil Lev. „Jsem v důstojnický přípravce.“

„Jak se vám to líbí?“

Náhle si Gus uvědomil, že se kolem něj a Lva vytvořil kroužek posluchačů: Vjalovovi, Dewarovi a Dixonovi. Od chvíle, kdy bylo zrušeno zasnoubení, se tito dva muži neobjevili na veřejnosti spolu. Všichni byli zvědaví.

„Já si na armádu zvyknu,“ odpověděl Lev. „A co vy?“

„Co já?“

„Přihlásíte se jako dobrovolník? Koneckonců, vy a váš prezident jste nás do tý války dostali.“

Gus na to nic neřekl, ale zastyděl se. Lev má pravdu.

„Každopádně můžete čekat a uvidíte, jestli vás povolají,“ pokračoval Lev a otáčel v ráně nožem. „Člověk nikdy neví, můžete mít kliku. A jestli se vrátíte do Washingtonu, prezident vám nejspíš může zařídit výjimku.“ Zachechtal se.

Gus zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Už jsem o tom přemýšlel. Máte pravdu, jsem součástí vlády, která vyhlásila brannou povinnost. Stěží bych se tomu mohl vyhnout.“

Viděl, jak jeho otec přikyvuje, jako by to předvídal; matka však namítla: „Ale, Gusi, vždyť pracuješ pro prezidenta! Jak líp by ses mohl podílet na válečném úsilí?“

„Myslím, že by to vypadalo poněkud zbaběle,“ prohodil Lev.

„Přesně tak,“ přisvědčil Gus. „Proto se do Washingtonu nevrátím. Tato část mého života pro teď skončila.“

Slyšel, jak matka zvolala: „Gusi, ne!“

„Už jsem mluvil s generálem Clarencem z buffalské divize,“ oznámil. „Vstupuju do armády.“

Matka se rozplakala.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Polovina června 1917

E

thel nikdy nepřemýšlela o právech žen, dokud nestála v knihovně Tŷ Gwyn, neprovdaná a těhotná, zatímco úlisný právník Solman ji poučoval, jak to na světě chodí. Nejlepší léta života se měla potýkat s tím, aby uživila a vychovala Fitzovo dítě, zatímco na otci nespočívala žádná povinnost, aby jí nějak pomáhal. Bylo to tak nespravedlivé, že měla tehdy sto chutí Solmana zabít.

Její zloba dál vzrostla, když hledala v Londýně práci. K dispozici jí byla pouze taková místa, která žádný muž nechtěl, a nabízeli jí nejvýš poloviční mzdu muže.

Ve svém rozhněvaném feminismu se však utvrdila v letech, kdy žila mezi drsnými, těžce pracujícími a nuznými ženami v londýnském East Endu. Muži často vyprávěli pohádky o rozdělení práce v rodinách, kdy muž odchází vydělávat peníze a žena se stará o domov a o děti. Skutečnost však byla jiná. Většina žen, které Ethel poznala, pracovala dvanáct hodin denně a navíc se tyto ženy staraly o rodinu a domácnost. Podvyživené, přepracované a oblečené v hadrech dokázaly v oněch brlozích, kde bydlely, zpívat písničky, smát se a milovat své děti. Podle Ethelina názoru kterákoli z těchto žen měla větší právo hlasovat než deset mužů.

Tento názor obhajovala tak dlouho, že jí připadlo docela divné, když se v polovině roku 1917 ukázalo hlasovací právo žen jako reálná možnost. Jako malá holčička se ptala: „Jaké to bude v nebi?“ a nikdy nedostala uspokojivou odpověď.

Parlament se dohodl, že o tom bude debatovat v polovině června. „Je to výsledek dvou kompromisů,“ sdělovala Ethel vzrušeně Berniemu, když si přečetla zprávu v The Times. „Porada předsedy sněmovny, kterou Asquith nazval krok stranou od hlavní záležitosti, se zoufale snažila vyhnout roztržce.“

Bernie dával Lloydovi snídani, krmil ho toastem namáčeným ve sladkém čaji. „Řekl bych, že se vláda nejspíš bojí, aby se ženy nezačaly zase připevňovat řetězy k zábradlí.“

Ethel přikývla. „A kdyby politici zabředli do takových sporů, lidi je obviní, že se nesoustřeďují na vítězství ve válce. A tak výbor doporučil poskytnout volební právo pouze ženám přes třicet, které mají vlastní byt nebo to jsou manželky majitele bytu. Což znamená, že já jsem moc mladá.“

„To byl první kompromis,“ připomněl Bernie. „A druhý?“

„Podle Maud byl kabinet rozdělený.“ Válečný kabinet se skládal ze čtyř mužů a premiéra Lloyda George. „Curzon je očividně proti nám.“ Hrabě Curzon, vůdce Sněmovny lordů, byl hrdý misogyn. Stal se předsedou Ligy proti volebnímu právu žen. „Stejně tak Milner. Ale Henderson nás podporuje.“ Arthur Henderson byl vůdcem Labouristické strany a labourističtí zástupci v parlamentu podporovali ženy, ačkoli mnozí řadoví členové nikoli. „Bonar Law je s námi, i když moc nadšeně se neprojevuje.“

„Dva pro, dva proti, a Lloyd George se jako obyčejně chce zalíbit všem.“

„Kompromis spočívá v tom, že bude svobodné hlasování.“ To znamenalo, že vláda nebude svým stoupencům přikazovat, aby hlasovali tak, či onak.

„Takže ať to dopadne jakkoli, vinou vlády to nebude.“

„Nikdo nikdy netvrdil, že Lloyd George je bezelstný.“

„Ale dal vám šanci.“

„Je to jen šance, nic víc. Musíme rozvinout pořádnou kampaň.“

„Myslím, že poznáte, že se postoje změnily,“ poznamenal Bernie optimisticky. „Vláda se zoufale snaží dostat ženy do průmyslu, aby nahradily muže poslané do Francie. Proto teď spustila takovou propagandu o tom, jak skvěle si vedou jako řidičky autobusů nebo při práci ve zbrojovkách. Tím se znesnadňuje pozice těch, kdo vykládají, že ženy jsou jako pracovní síla méněcenné.“

„Doufám, že se nemýlíš,“ přikývla potěšeně.

Od svatby už uplynuly čtyři měsíce a Ethel ničeho nelitovala. Bernie je chytrý, zajímavý a laskavý. Oba věří ve stejné věci a společně pracují na jejich dosažení. Bernie se v příštích všeobecných volbách patrně stane labouristickým kandidátem pro Aldgate – ať už to bude kdykoli: podobně jako tolik jiných věcí, i volby budou muset počkat na konec války. Bernie by byl dobrý člen parlamentu – pracovitý a inteligentní. Ethel si však nebyla jistá, jestli labouristé můžou v Aldgate vyhrát. Současný člen parlamentu byl liberál, ale od posledních voleb v roce 1910 se mnohé změnilo. I kdyby neprošla klauzule o volebním právu žen, ostatní návrhy vzešlé z porady předsedy parlamentu by poskytly toto právo mnoha dalším mužům z dělnické třídy.

Bernie byl dobrý muž, ale Ethel ke svému zahanbení stále ještě občas toužebně vzpomněla na Fitze, který nebyl chytrý, ani zajímavý, ani laskavý, a jehož názory byly s jejími v přímém rozporu. Když ji napadly tyto myšlenky, měla pocit, že není o nic lepší než onen typ mužů, co touží po kankánových tanečnicích. Takové muže vzrušují punčochy, spodničky a nabírané kalhotky; ji okouzlovaly Fitzovy jemné ruce, úsečná řeč a čistá, lehká vůně.

Jenže ona je teď Eth Leckwithová. Všichni mluvili o Eth a Berniem jako o nerozlučné dvojici.

Obula Lloyda, odvedla ho k chůvě a pak se vydala pěšky do redakce Vojákovy manželky. Počasí bylo krásné a ona pociťovala naději. Můžeme svět změnit, pomyslela si. Není to snadné, ale lze to uskutečnit. Maudin list nám získá podporu pro návrh zákona mezi ženami z dělnické třídy a zajistí, že až budou poslanci parlamentu hlasovat, budou se na ně upírat zraky celé veřejnosti.

Maud už byla v jejich stísněné redakci, bezpochyby přišla časně kvůli té zprávě. Seděla u starého otlučeného psacího stolu ve fialových letních šatech a protáhlém klobouku s dlouhým pérem dramaticky trčícím na temeni. Většina jejího oblečení pocházela z doby před válkou, ale přesto vypadala elegantně. Zapadala sem jako dostihový plnokrevník do vesnické maštale.

„Musíme připravit zvláštní vydání,“ oznámila a dál čmárala klikyháky do bloku. „Píšu titulní stranu.“

Ethel pocítila vlnu vzrušení. Tohle má ráda: akci. Posadila se na opačnou stranu stolu a řekla: „Dohlédnu na přípravu ostatních stran. Co takhle sloupec o tom, jak můžou pomoct čtenářky?“

„Ano. Přijďte na naši schůzi, naléhejte na svého poslance, napište dopis do novin, takovéhle věci.“

„Něco načrtnu.“ Uchopila tužku a ze zásuvky vytáhla zápisník.

Maud zdůraznila: „Musíme ženy proti tomu zákonu mobilizovat.“

Ethel s tužkou v ruce ztuhla. „Cože?“ zeptala se nevěřícně. „Říkáte proti?“

„Samozřejmě. Vláda hodlá předstírat, že ženám poskytuje volební právo – ale stále ho většině z nás upírá.“

Ethel pohlédla přes stůl a spatřila titulek, který Maud napsala: „HLASUJTE PROTI TOMUTO PODVODU!“

„Moment.“ Ethel to neviděla jako podvod. „Možná to není vše, co chceme, ale je to lepší než nic.“

Maud se na ni rozhněvaně zadívala. „Je to horší než nic. Tenhle návrh zákona pouze předstírá, že ženy zrovnoprávňuje.“

Maud příliš teoretizuje. Ovšemže je v zásadě špatné diskriminovat mladší ženy. Jenže právě v téhle chvíli to není důležité. Teď jde o praktickou politiku. „Reforma někdy musí postupovat krok za krokem,“ upozornila Ethel. „Volební právo se mužům rozšiřuje jen velice postupně. Dokonce i dnes může hlasovat jen asi polovina mužů –“

Maud ji panovačně přerušila. „Myslela jste na to, kdo jsou ty opomenuté ženy?“

Maudina chyba byla, že občas vypadala povýšeně. Ethel se snažila nebrat to jako urážku. „No, já sama jsem jedna z nich,“ připomněla mírně.

Maud tón nezmírnila. „Většina dělnic ve zbrojovkách – tak podstatná část válečného úsilí – by byla příliš mladá, než aby mohly hlasovat. Stejně jako ošetřovatelky, které s nasazením života pečují o raněné vojáky ve Francii. Válečné vdovy – navzdory strašlivým obětem, které přinesly – nebudou moct hlasovat, pokud náhodou bydlí v podnájmu. Copak nevidíte, že smyslem návrhu zákona je učinit z žen menšinu?“

„Vy tedy chcete vést kampaň proti návrhu zákona?“

„Samozřejmě!“

„To je šílené.“ Ethel překvapilo a rozrušilo, že tak zásadně nesouhlasí se ženou, která byla dlouho její přítelkyní a kolegyní. „Lituju, ale prostě nechápu, jak můžeme žádat členy parlamentu, aby hlasovali proti něčemu, co požadujeme celá desetiletí.“

„Tohle není to, co požadujeme!“ Maudin hněv rostl. „Bojujeme za rovnost, a tohle není rovnost. Jestliže jim skočíme na tuhle fintu, zůstaneme po celou další generaci v ústraní!“

„Tady nejde o žádnou fintu,“ namítla podrážděně Ethel. „Já nikomu na nic neskáču. Rozumím, co máte na mysli – dokonce to není nijak těžké pochopit. Ale váš úsudek je chybný.“

„Skutečně?“ pronesla Maud upjatě a Ethel náhle viděla, jak se podobá Fitzovi: bratr a sestra zastávají protichůdné názory s podobnou zatvrzelostí.

Ethel upozornila: „Jen pomyslete, jakou propagandu spustí druhá strana! Budou vykládat ‚Vždycky nám bylo jasné, že ženy nevědí, co chtějí.‘ Budeme jim znovu pro legraci.“

„Naše propaganda musí být lepší než jejich,“ prohlásila Maud bezstarostně. „Prostě musíme všem velmi jasně situaci vysvětlit.“

Ethel zavrtěla hlavou. „Mýlíte se. Tyhle věci jsou příliš emocionální. Celá léta bojujeme proti zásadě, že ženy nemůžou volit. Tohle je hlavní překážka. Jakmile jednou padne, lidé budou další ústupky považovat za pouhé drobnosti. Bude poměrně snadné snížit věk voliček a uvolnit další omezení. To přece musíte vidět.“

„Ne, nevidím,“ odpověděla Maud ledově. Nesnášela, když jí někdo říkal, že musí něco vidět. „Tento návrh zákona je krok zpátky. Každý, kdo ho podporuje, je zrádce.“

Ethel vytřeštila na Maud oči. Cítila se raněná. „Tohle nemůžete myslet vážně.“

„Nepoučujte mě laskavě, co můžu a co nemůžu myslet vážně.“

„Pracujeme společně a bojujeme společně dva roky,“ vyrazila ze sebe Ethel a do očí jí stouply slzy. „Skutečně si myslíte, že když s vámi nesouhlasím, musím být ke kauze volebního práva žen neloajální?“

Maud byla nesmiřitelná. „To si rozhodně myslím.“

„Dobrá,“ řekla Ethel; a protože nevěděla, co by ještě mohla udělat, odešla.

{II}

Fitz si nechal u krejčího ušít šest nových obleků. Všechny staré na něm volně visely a dělaly ho starším. Vzal si nový večerní oblek: černý frak, bílou vestu a frakový stojáček s ohrnutými růžky k bílému motýlku. Podíval se do vysokého otočného zrcadla ve své šatně a pomyslel si: Tohle je lepší.

Sestoupil dolů do salonu. V domě se dokázal pohybovat bez hole. Maud mu nalila sklenku madeiry. Teta Herm se zeptala: „Jak se cítíš?“

„Doktoři říkají, že se noha zlepšuje, ale jde to pomalu.“ Fitz se začátkem roku vrátil do zákopů, ale zima a vlhkost byly na něj příliš, a tak přijel na zotavenou a pracoval u zpravodajské služby.

„Já vím,“ ozvala se Maud, „že bys byl radši tam, ale my nelitujeme, že jsi přišel o jarní ofenzivu.“

Fitz přikývl. Nivellova ofenziva byl debakl a francouzský generál Nivelle byl vyhozen. Francouzští vojáci se bouřili, bránili zákopy, ale odmítali plnit rozkazy k útoku. Zatím to byl pro Spojence další špatný rok.

Maud se však mýlila, když si myslela, že by Fitz byl raději na frontě. Práce, kterou odváděl v Čísle 40, byla možná důležitější než jeho účast v bojích ve Francii. Mnoho lidí se obávalo, že německé ponorky ochromí britské zásobovací trasy. Jenže Číslo 40 dokázalo zjistit, kde se ponorky nacházejí, a lodě varovat. Tyto informace spolu s taktikou vysílání lodí v konvojích doprovázených torpédoborci se staly příčinou velice snížené účinnosti ponorek. Bylo to vítězství, třebaže o něm vědělo jen pár lidí.

Nebezpečí nyní představovalo Rusko. Car byl svržen z trůnu a může se stát cokoli. Zatím zůstávali u vlády umírnění, ovšem může to vydržet? Ohrožená nyní nebyla jen Beina rodina a Kloučkovo dědictví. Kdyby se v Rusku zmocnili vlády extremisté, mohli by uzavřít mír a uvolnit statisíce německých vojáků k nasazení ve Francii.

„Aspoň jsme neztratili Rusko,“ prohodil Fitz.

„Zatím,“ poznamenala Maud. „Němci doufají, že zvítězí bolševici, to ví každý.“

Při jejích slovech vešla do salonu princezna Bea ve stříbrných hedvábných šatech s hlubokým výstřihem a ozdobená diamantovou soupravou. Fitz a Bea šli na slavnostní večeři a po ní na ples: londýnská sezóna byla v plném proudu. Bea zaslechla Maudinu poznámku a upozornila: „Nepodceňujte ruskou carskou rodinu. Ještě může vypuknout kontrarevoluce. Ostatně, co získal ruský lid? Dělníci pořád hladovějí, vojáci pořád umírají a Němci pořád postupují.“

Vešel Grout s lahví šampaňského. Neslyšně ji otevřel a nalil Bee sklenici. Usrkla si a jako vždy sklenici odložila.

„Princ Lvov oznámil, že při volbách do ústavodárného shromáždění budou moct hlasovat i ženy,“ zdůraznila Maud.

„Jestli k nim vůbec dojde,“ zapochyboval Fitz. „Prozatímní vláda vydává spoustu prohlášení, ale naslouchá jí někdo? Vyrozuměl jsem, že každá vesnice vytvořila sovět a řídí si své záležitosti sama.“

„Představte si to!“ zvolala Bea. „Ti pověrčiví, negramotní mužici předstírají, že vládnou!“

„Tohle je moc nebezpečné,“ rozčílil se Fitz. „Lidi nemají ponětí, jak lehce můžou sklouznout do anarchie a barbarství.“ Toto téma ho přivádělo k zuřivosti.

Maud si neodpustila poznámku: „Jaká ironie, jestli bude Rusko demokratičtější než Británie.“

„Parlament se chystá jednat o hlasovacím právu pro ženy,“ připomněl Fitz.

„Jenom pro ženy přes třicet, které mají svůj vlastní byt nebo jsou manželkami majitelů bytů.“

„Přesto tě ten pokrok určitě těší. V jednom časopisu jsem o tom četl článek od tvé spolubojovnice Ethel.“ Fitz seděl v salonu svého klubu a prohlížel si New Statesman, když s úlekem zjistil, že čte slova své bývalé hospodyně. Napadla ho nepříjemná myšlenka, že by sám možná nebyl schopen napsat tak jasný a dobře argumentovaný článek. „Podle ní by to ženy měly přijmout, protože něco je lepší než nic.“

„Obávám se, že s tím nesouhlasím,“ pronesla Maud mrazivě. „Nebudu čekat až do třicítky, než budu považována za příslušníka lidské rasy.“

„Vy dvě jste se pohádaly?“

„Dohodly jsme se, že půjdeme každá svou cestou.“

Fitz viděl, že Maud zuří. Aby zklidnil atmosféru, obrátil se k lady Hermii. „Jestli parlament poskytne volební právo ženám, teto, komu dáš svůj hlas?“

„Nejsem si jistá, že bych vůbec měla volit,“ odpověděla teta Herm. „Není to trochu vulgární?“

Maud se zatvářila otráveně, ale Fitz se usmál. „Jestliže dámy z dobré rodiny uvažují takto, pak jedinými voliči budou ženy z dělnické třídy a ty dostanou do hry socialisty,“ konstatoval.

„Ach, božínku,“ polekala se Herm. „Možná bych nakonec radši volit měla.“

„Podpořila bys Lloyda George?“

„Velšského advokáta? To rozhodně ne.“

„Možná Bonara Lawa, vůdce konzervativců.“

„To spíš.“

„Jenže to je Kanaďan.“

„Ach, propána.“

„Tohle je problém, když máme impérium. Sebranka z celého světa si myslí, že je jeho součástí.“

Vešla chůva s Kloučkem. Bylo mu teď dva a půl roku – baculaté batole s matčinými hustými plavými vlasy. Rozběhl se k Bee a ta si ho posadila na klín. Oznámil: „Měl jsem kaši. Chůva upustila cukr!“ a rozesmál se. To byla v dětském pokoji velká událost dne.

Bea má vždycky nejlepší náladu, když je s dítětem, pomyslel si Fitz. Obličej jí zněžněl a hned začala chlapce s láskou hladit a líbat. Po minutě se jí vysmekl z klína a batolil se k Fitzovi. „Tak jak se má můj vojáček?“ zeptal se Fitz. „Vyroste a bude střílet Němce?“

„Pif! Paf!“ zvolal Klouček.

Fitz viděl, že mu teče z nosu. „Nenastydl, Jonesová?“ zeptal se ostře.

Chůva vypadala vystrašeně. Byla to mladá dívka z Aberowenu, ale dostalo se jí profesionálního školení. „Ne, můj lorde, určitě ne – je červen!“

„Existuje i letní nachlazení.“

„Celý den je úplně v pořádku. Jen mu trošku teče z nosu.“

„To rozhodně.“ Fitz vytáhl z vnitřní kapsy saka kapesník a utřel Kloučkovi nos. „Nehraje si s obyčejnými dětmi?“

„Ne, pane, vůbec ne.“

„A co v parku?“

„V těch částech parku, kam chodíme, jsou jen děti z dobrých rodin. Dávám na to velký pozor.“

„To doufám. Tohle dítě je dědic fitzherbertovského titulu a může se stát i ruským princem.“ Fitz postavil Kloučka na zem a ten se rozběhl zpátky k chůvě.

Objevil se znovu Grout, tentokrát s obálkou na stříbrném tácku. „Telegram, můj lorde,“ oznámil. „Adresovaný princezně.“

Fitz gestem ukázal, že Grout má dát telegram Bee. Tvářila se úzkostlivě – v době války telegram každého znervózní – a roztrhla obálku. Přelétla očima list papíru a bolestně vykřikla.

Fitz vyskočil. „Co se děje?“

„Můj bratr!“

„Je naživu?“

„Ano – zraněný.“ Rozplakala se. „Amputovali mu paži, ale zotavuje se. Ach, ubohý Andrej.“

Fitz se chopil telegramu a přečetl si ho. Stálo zde už jen to, že prince Andreje převezli domů do Bulovniru, na jeho venkovský statek v Tambovské oblasti jihovýchodně od Moskvy. Doufal, že se Andrej skutečně zotavuje. Mnoho mužů umírá v důsledku infikovaných zranění a amputace nedokáže vždy zastavit šíření gangrény.

„Má drahá, je mi to strašně líto,“ řekl Fitz. Maud a Herm si stouply vedle Bey a snažily se ji utěšit. „Píše se tu, že dopis následuje, ale bůhví jak dlouho bude trvat, než sem dorazí.“

„Musím vědět, jak mu je!“ vzlykala Bea.

Fitz navrhl: „Požádám britského velvyslance o získání důkladných informací.“ I v této demokratické době má hrabě stále ještě jistá privilegia.

„Pojď, půjdeme nahoru do tvého pokoje,“ vybídla Maud Beu.

Bea přikývla a zvedla se.

Fitz řekl: „Zajdu radši na večeři k lordu Silvermanovi – bude tam Bonar Law.“ Fitz by se rád jednoho dne stal ministrem konzervativní vlády, a tak byl vděčný za každou příležitost popovídat si s vůdcem strany. „Ale na ples nepůjdu a vrátím se rovnou domů.“

Bea přikývla a nechala se odvést nahoru.

Vešel Grout a oznámil: „Auto je připravené, můj lorde.“

Během krátké jízdy na Belgrave Square Fitz přemítal o nové situaci. Princ Andrej nikdy nespravoval rodinný majetek dobře. Svou invaliditu nejspíš využije jako výmluvu a o obchodní záležitosti se bude starat ještě méně. Statky budou dál upadat. Jenže s tím Fitz v dva a půl tisíce kilometrů vzdáleném Londýně nic nesvede. Zmocnily se ho obavy a pocity marnosti. Anarchie číhá pořád hned za rohem a laxnost šlechticů, jako je Andrej, poskytuje šanci revolucionářům.

Když dorazil do sídla Silvermanových, Bonar Law tam už byl – stejně jako Perceval Jones, člen parlamentu za Aberowen a předseda Celtic Minerals. Jones se skoro vždy choval jako nadutec a dnes večer pukal pýchou, že se nachází v tak vybrané společnosti; s rukama v kapsách a masivním zlatým řetízkem k hodinkám nataženým přes širokou vestu si něco vykládal s lordem Silvermanem.

Fitze to nemělo tolik překvapovat. Tohle byla politická večeře a Jones v konzervativní straně stoupal výš a výš: bezpochyby i on doufal, že se jednou stane ministrem – až, a pokud, bude Bonar Law jmenován premiérem. Zároveň to působilo, jako když se člověk setká se svým hlavním podkoním na mysliveckém bále, a Fitz měl znepokojivý pocit, že by i do Londýna mohl přijít bolševismus, nikoli prostřednictvím revoluce, ale nenápadně a skrytě.

U stolu Jones šokoval Fitze slovy, že bude pro poskytnutí volebního práva ženám. „Proboha proč?“ nezdržel se Fitz.

„Provedli jsme průzkum mezi našimi volebními agenty,“ odpověděl Jones a Fitz viděl, že Bonar Law přikyvuje. „Dva ku jednomu se staví pro návrh.“

„Konzervativci jsou pro?“ zeptal se nevěřícně Fitz.

„Ano, můj lorde.“

„Ale proč?“

„Návrh zákona poskytne hlasovací právo pouze ženám přes třicet, které mají vlastní byt nebo jsou manželkami vlastníků bytů. Většina továrních dělnic tedy bude vyloučena, protože jsou převážně mladší. A všechny ty příšerné intelektuálky jsou svobodné ženy, které žijí v domácnostech jiných lidí.“

Fitze to zarazilo. Tohle vždy považoval za zásadní věc. Jenže namyšleným byznysmenům jako Jones na zásadách nesejde. O volebních důsledcích Fitz nikdy nepřemýšlel. „Stále nechápu…“

„Většinu nových voliček budou tvořit zralé středostavovské matky rodin.“ Jones se vulgárně klepl přes nos. „Lorde Fitzherberte, to je nejkonzervativnější skupina lidí v naší zemi. Tenhle návrh zákona přinese naší straně šest milionů nových hlasů.“

„Vy tedy budete podporovat poskytnutí volebního práva ženám?“

„Musíme to udělat! My ty konzervativní ženy potřebujeme. K příštím volbám se dostaví tři miliony nových mužských voličů z řad dělnické třídy a většina z nich nebude na naší straně. Ale naše nové ženy je počtem převýší.“

„Ale zásady, člověče!“ protestoval Fitz, třebaže cítil, že boj prohrává.

„Zásady?“ opakoval Jones. „Tohle je praktická politika.“ Shovívavě se usmál, což Fitze rozlítilo. „Ovšem, jestli to smím říct, vy jste byl vždycky idealista, můj lorde.“

„Všichni jsme idealisti,“ vmísil se lord Silverman, aby jako dobrý hostitel spor urovnal. „Proto jsme šli do politiky. Lidem bez ideálů to je jedno. My ale musíme čelit realitě voleb i veřejnému mínění.“

Fitz nechtěl dostat nálepku nepraktického snílka, a tak rychle prohodil: „To samozřejmě musíme. Přesto otázka, kde je místo ženy, se dotýká samé podstaty rodinného života, něčeho, co bych považoval za nesmírně cenné právě pro konzervativce.“

„Ta záležitost je stále otevřená,“ dodal Bonar Law. „Členové parlamentu mají svobodnou volbu. Budou se řídit svým svědomím.“

Fitz povolně přikývl a Silverman se rozpovídal o vzpourách ve francouzské armádě.

Po zbytek večeře zůstal Fitz zticha. Připadlo mu zlověstné, že návrh zákona má podporu jak Ethel Leckwithové, tak Percevala Jonese. Vzniká tu nebezpečná možnost, že projde. Myslel si, že konzervativci by měli bránit tradiční hodnoty a neměli by se nechávat ovlivnit krátkodobými úvahami o získání volebních hlasů; jasně však viděl, že Bonar Law to tak necítí, a Fitz nechtěl vypadat, jako že nedrží krok. Výsledkem bylo, že se styděl, že není zcela upřímný, a tento pocit si ošklivil.

Z domu lorda Silvermana odešel vzápětí poté, co se rozloučil Bonar Law. Vrátil se domů a ihned se odebral nahoru. Odložil si sako, vzal si hedvábný župan a zamířil do Beina pokoje.

Seděla v posteli s šálkem čaje. Viděl, že plakala, ale trochu se napudrovala a oblékla si květovanou noční košili a růžový pletený župánek s nabíranými rukávy. Zeptal se jí, jak se cítí.

„Jsem zničená,“ odpověděla. „Andrej je poslední, kdo mi z rodiny zbyl.“

„Já vím.“ Rodiče jí oba zemřeli a žádné jiné blízké příbuzné neměla. „Je to nepříjemné – ale nejspíš se z toho vzpamatuje.“

Odložila šálek s podšálkem. „Moc jsem přemýšlela, Fitzi.“

Takové věci obvykle neříkala.

„Vezmi mě za ruku, prosím,“ požádala ho.

Uchopil její levou ruku do obou dlaní. Slušelo jí to a on po ní navzdory smutnému tématu rozhovoru zatoužil. Nahmatal její prsteny, briliantový zásnubní a zlatý snubní. Pocítil nutkání zvednout její ruku k ústům a zakousnout se do masité části dlaně pod palcem.

„Chci, abys mě vzal do Ruska,“ promluvila.

Lekl se tak, že jí ruku pustil. „Cože?“

„Neodmítej hned – přemýšlej o tom,“ požádala ho. „Řekneš, že je to nebezpečné – já to vím. Přesto jsou teď v Rusku stovky Britů: diplomati na velvyslanectví, obchodníci, armádní důstojníci a vojáci na vojenských misích, novináři a další.“

„A co Klouček?“

„Strašně nerada ho opouštím, ale chůva Jonesová je skvělá, Hermia se mu věnuje s plnou péčí a na Maud je spolehnutí, že v krizové situaci učiní správná rozhodnutí.“

„Potřebovali bychom víza…“

„Můžeš prohodit slovíčko do správného ucha. Bože můj, právě jsi večeřel nejmíň s jedním členem kabinetu.“

Měla pravdu. „Ministerstvo zahraničí mě nejspíš požádá, abych jim o cestě napsal zprávu – zvlášť když budeme projíždět venkovskými oblastmi, kam se naši diplomati vydávají zřídka.“

Vzala ho znovu za ruku. „Můj jediný žijící příbuzný má vážné zranění a může zemřít. Musím ho vidět. Prosím, Fitzi. Úpěnlivě tě prosím.“

Fitz se ve skutečnosti nezdráhal tolik, jak se domnívala. Jeho vnímání nebezpečí se v zákopech změnilo. Dělostřeleckou baráž ostatně většina vojáků vždycky přežila. Cesta do Ruska, třebaže nebezpečná, ve srovnání s tím není nic. Přesto váhal. „Chápu tvoje přání,“ odpověděl. „Trochu se poptám.“

Přijala to jako souhlas. „Ach, děkuju ti!“ zaradovala se.

„Ještě mi neděkuj. Musím si zjistit, jak dalece je to uskutečnitelné.“

„Dobře,“ přikývla, ale Fitz viděl, že Bea už výsledek předjímá.

Zvedl se. „Musím se nachystat ke spaní,“ řekl a vykročil ke dveřím.

„Až si oblékneš pyžamo… vrať se, prosím. Chci, abys mě držel.“

Fitz se usmál. „Samozřejmě,“ přitakal.

{III}

V den, kdy parlament projednával volební právo žen, Ethel zorganizovala shromáždění v jedné hale nedaleko Westminsterského paláce.

Pracovala nyní v Národním odborovém svazu zaměstnanců oděvního průmyslu, který tak známou aktivistku s nadšením přijal. Jejím hlavním úkolem bylo získávání členek v robotárnách v East Endu, ale svaz bojoval za zájmy svých členů jak v celostátní politice, tak na pracovištích.

Konec jejího přátelství s Maud ji rozesmutnil. Možná na vztahu sestry hraběte a jeho někdejší hospodyně bylo vždy cosi umělého, ale Ethel doufala, že ony dvě dokážou třídní rozdíly překonat. Avšak Maud byla v hloubi srdce přesvědčená – aniž si to uvědomovala –, že ona se narodila, aby přikazovala, a Ethel, aby poslouchala.

Ethel doufala, že hlasování v parlamentu proběhne před skončením shromáždění, a ona bude moct oznámit výsledek, ale debata se prodlužovala a shromáždění muselo v deset hodin skončit. Ethel s Berniem se odebrali do jedné hospody ve Whitehallu, kam chodívali labourističtí poslanci, a čekali na zprávu o výsledku.

Bylo už po jedenácté a hospoda zavírala, když dovnitř vpadli dva členové parlamentu. Jeden z nich zahlédl Ethel. „Vyhráli jsme!“ vykřikl. „Chci říct, vyhrály jste! Ženy.“

Skoro tomu nemohla uvěřit. „Oni ten návrh schválili?“

„Obrovskou většinou hlasů – tři sta osmdesát sedm proti padesáti sedmi!“

„Vyhrály jsme!“ Ethel políbila Bernieho. „Vyhrály jsme!“

„Dobrá práce,“ přikývl uznale. „Užij si vítězství. Zasloužíš si to.“

Zapít vítězství už nemohli. Podle nových válečných předpisů musely hospody ve stanovenou hodinu přestat obsluhovat. Měla se tím zlepšit produktivita dělnické třídy. Ethel s Berniem vyšli na Whitehall, aby nastoupili do autobusu domů.

Zatímco čekali na zastávce, Ethel jásala: „Nemůžu tomu uvěřit. Po všech těch letech – volební právo pro ženy!“

Zaslechl ji kolemjdoucí vysoký muž ve společenském úboru s hůlkou v ruce.

Poznala Fitze.

„Nebuďte si tak jistá,“ varoval ji. „Ve Sněmovně lordů vás přehlasujeme.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Červen až září 1917

W

alter von Ulrich vzal život do vlastních rukou; vylezl ze zákopu a vykročil do země nikoho.

V jámách po dělostřeleckých granátech rostla nová tráva a luční květiny. V oblasti, která kdysi byla Polsko, pak Rusko a nyní ji zčásti okupovaly německé jednotky, nadcházel klidný letní podvečer. Walter měl na sobě těžko zařaditelný plášť a pod ním desátnickou uniformu. Pro zvýšení hodnověrnosti si pošpinil obličej a ruce. Na hlavu si nasadil bílou čepici jako bílou vlajku a na rameni nesl kartónovou krabici.

Říkal si, že není důvod ke strachu.

V slábnoucím světle bylo nejasně vidět ruské pozice. Už celé týdny se tu nestřílelo a Walter soudil, že jeho příchod bude sledován spíš se zvědavostí než s podezřením.

Jestli je jeho úvaha mylná, je mrtvý muž.

Rusové připravovali ofenzivu. Německé průzkumné letouny a zvědové hlásili přesun čerstvých vojáků na frontu a skládání velkého množství munice. Potvrzovali to i hladovějící ruští vojáci, kteří přeběhli a vzdali se v naději, že od německých věznitelů dostanou najíst.

Svědectví o blížící se ofenzivě bylo pro Waltera velkým zklamáním. Doufal, že nová ruská vláda nebude schopná v boji pokračovat. V Petrohradu se Lenin a bolševici halasně dožadovali míru a chrlili záplavu novin a brožur – za německé peníze.

Ruský lid si válku nepřál. Prohlášení Pavla Miljukova, ministra zahraničí s monoklem, že Rusko bude pokračovat ve válce „až do vítězného konce“, přivedlo rozzuřené dělníky a vojáky znovu do ulic. Teatrální mladý ministr války Kerenskij, který nesl odpovědnost za očekávanou novou ofenzivu, zavedl do armády znovu trest bičování a znovu nastolil autoritu důstojníků. Budou ale ruští vojáci bojovat? Tohle potřebovali Němci vědět a Walter riskoval život, aby to zjistil.

Náznaky byly smíšené. Na některých úsecích fronty ruští vojáci vyvěsili bílé vlajky a jednostranně vyhlásili příměří. Ostatní úseky se zdály být klidné a disciplinované. Jednu takovou oblast se Walter rozhodl navštívit.

Konečně se dostal z Berlína. Monika von der Helbard patrně rodičům nepokrytě sdělila, že žádná svatba nebude. Walter byl nyní každopádně opět na frontě a shromažďoval výzvědné informace.

Přehodil si krabici na druhé rameno. Teď už viděl půl tuctu hlav vystrčených nad okraj zákopu. Muži na něj zírali, ale zbraně nevytáhli – zatím.

Pokud jde o smrt, byl odevzdaný osudu. Myslel si, že po radostné noci s Maud ve Stockholmu může spokojeně zemřít. Samozřejmě by raději žil. Chtěl si s Maud vytvořit domov a mít děti. A doufal, že se mu to podaří ve vzkvétajícím, demokratickém Německu. To ale znamenalo vyhrát válku, což zase znamenalo riskovat život, takže neměl na vybranou.

Jakmile se dostal na dostřel, žaludek se mu přesto sevřel. Pro vojáka je tak snadné zamířit zbraň a stisknout spoušť. Kvůli tomu tady ostatně vojáci jsou.

Nenesl pušku a doufal, že si toho všimli. Vzadu za opaskem měl sice zastrčený devítimilimetrový luger, ale ten vidět nemohli. Viděli jen krabici, kterou nese. Doufal, že vypadá neškodně.

Byl vděčný za každý krok, který přežil, ale uvědomoval si, že každý další ho zároveň odvádí dál do nebezpečí. Teď se to může stát každou vteřinou, pomyslel si vyrovnaně. Napadlo ho, jestli člověk slyší výstřel, který ho zabije. Nejvíc se Walter bál, že bude zraněný a pomalu vykrvácí nebo podlehne infekci ve špinavém lazaretu.

Nyní už viděl Rusům do obličeje a v jejich výrazech spatřoval pobavenost, ohromení a nelíčený údiv. Úzkostlivě pátral po náznacích strachu: ten představoval největší hrozbu. Vystrašený voják může vystřelit jen proto, aby uvolnil napětí.

Nakonec mu zbývalo posledních deset metrů, pak devět, osm… Došel ke kraji zákopu. „Buďte zdrávi, soudruzi,“ pronesl rusky. Krabici položil na zem.

Natáhl ruku k nejbližšímu vojákovi. Muž ji automaticky uchopil a pomohl mu seskočit do zákopu. Kolem nich se okamžitě shromáždila skupinka vojáků.

„Přišel jsem se vás na něco zeptat,“ řekl.

Většina vzdělaných Rusů mluvila trochu německy, ale vojáci byli samí vesničané a jen málokterý rozuměl jinému jazyku než svému vlastnímu. Když byl Walter malý, učil se rusky v rámci své přípravy – otcem přísně vyžadované – na budoucí kariéru v armádě a na ministerstvu zahraničí. Ruštinu nikdy moc nepoužíval, ale domníval se, že pro tento úkol si toho pamatuje dost.

„Nejdřív se napijeme,“ navrhl. Přitáhl karton do zákopu, roztrhl vrchní část a vytáhl láhev šnapsu. Odzátkoval ji, lokl si, otřel si ústa a podal láhev nejbližšímu vojákovi, asi osmnáctiletému nebo devatenáctiletému vysokému desátníkovi. Muž se zazubil, napil se a nechal láhev kolovat.

Walter kradmo zkoumal okolí. Zákop měl ubohou konstrukci. Stěny se svažovaly a nebyly zpevněné dřevěnou výztuží. Zem pod nohama byla nerovná a neležely tu žádné povalové chodníky, a tak tu i nyní v létě čvachtalo bláto. Zákop nebyl ani rovný – třebaže to bylo možná dobré vzhledem k neexistenci traverz, jež by absorbovaly účinek dělostřeleckého zásahu. Strašlivě to tu páchlo: muži se zřejmě vždy neobtěžovali dojít na latrínu. Co je to s těmi Rusy? Všechno, co dělají, je lajdácké, neorganizované a polovičaté.

Zatímco láhev kolovala, objevil se seržant. „Co se to tu děje, Fjodore Igoroviči?“ zeptal se vysokého desátníka. „Proč se bavíte s vyjebaným Němčourem?“

Fjodor byl mladý, ale knír měl bujný a nakroucený. Z nějakého důvodu měl námořnickou čapku, kterou nosil elegantně na stranu. Vypadal sebejistě až drze. „Napijte se, seržante Gavriku.“

Seržant se napil z láhve jako ostatní, ale tak lhostejný jako jeho vojáci nebyl. „Co tu sakra děláte?“

Walter si předem nacvičil, co řekne. „Přišel jsem se vás jménem německých dělníků, vojáků a rolníků zeptat, proč s námi bojujete.“

Po chvíli překvapeného ticha Fjodor namítl: „Proč vy bojujete s náma?“

Walter měl odpověď připravenou. „Nemáme na vybranou. V naší zemi pořád ještě panuje císař – my jsme ještě neuskutečnili revoluci. Ale vy ano. Car je pryč a v Rusku nyní vládne lid. Tak jsem se přišel zeptat lidu: Proč s námi bojujete?“

Fjodor pohlédl na Gavrika a řekl: „Na to se pořád ptáme taky!“

Gavrik pokrčil rameny. Walter vytušil, že je to člověk, který si z opatrnosti nechává své názory pro sebe.

Zákopem se přiloudalo několik dalších mužů a připojili se ke skupině. Walter otevřel další láhev. Rozhlédl se po kroužku hubených, odraných a špinavých mužů, kteří začínali být rychle opilí. „Co Rusové chtějí?“

Odpovědělo několik mužů.

„Půdu.“

„Mír.“

„Svobodu.“

„Víc chlastu!“

Walter vytáhl z krabice další láhev. Nejvíc ze všeho by potřebovali mýdlo, dobré jídlo a nové boty, pomyslel si.

„Chci domů, k nám na vesnici,“ řekl Fjodor. „Rozdělujou tam princovu půdu a já potřebuju dohlídnout na to, aby naši rodinu nikdo neošidil.“

„Podporujete nějakou politickou stranu?“ zeptal se Walter vojáků.

Jeden odpověděl: „Bolševiky!“ Ostatní souhlasně pokřikovali.

Waltera to potěšilo. „Jste členy strany?“

Zavrtěli hlavou.

„Podporoval jsem esery,“ dodal Fjodor, „ale oni nás zradili.“ Ostatní horlivě přikyvovali. „Kerenskij zas zavedl v armádě bičování.“

„A dal příkaz k letní ofenzivě,“ poznamenal Walter. Přímo před sebou viděl naskládané bedny střeliva, ale nepoukázal na ně, aby nepřivedl pozornost Rusů k očividné možnosti, že je špeh. „Je to vidět z našich letounů,“ dodal.

Fjodor se obrátil ke Gavrikovi. „K čemu potřebujem útočit? Mír můžeme uzavřít i tady, kde jsme!“ Zaznělo souhlasné mručení.

„Tak co uděláte, jestliže přijde rozkaz k útoku?“ zeptal se Walter.

„Bude se muset sejít výbor vojáků a projednat to,“ odpověděl Fjodor.

„Nežvaň blbosti,“ setřel ho Gavrik. „Výbory už dávno nesměj diskutovat o rozkazech.“

Ozvalo se nespokojené reptání a někdo na kraji skupiny prohodil: „To ještě uvidíme, soudruhu seržante.“

Skupina se stále rozrůstala. Rusové možná dokázali vycítit alkohol na dálku. Walter vytáhl další dvě láhve. Nově příchozím vysvětlil: „Německý lid chce mír stejně jako vy. Když vy nezaútočíte na nás, my nezaútočíme na vás.“

„Na to si připijem!“ zvolal jeden z nově příchozích a ostatní se halasně přidali.

Walter se obával, že hluk by mohl upoutat pozornost nějakého důstojníka, a přemýšlel, jak Rusy přimět, aby navzdory šnapsu příliš nehulákali; bylo však už pozdě. Ozval se silný, autoritativní hlas: „Co se to tu děje? Co tu, chlapi, vyvádíte?“ Vojáci se rozestoupili a nechali projít velkého muže v uniformě majora. Pohlédl na Waltera a zamračil se: „Kdo sakra jste?“

Walter klesl na mysli. Důstojník má bezpochyby povinnost ho zajmout. Německé výzvědné službě bylo známo, jak Rusové zacházejí s válečnými zajatci. Padnout jim do zajetí znamená být odsouzen k pomalé smrti hladem a zimou.

Přinutil se k úsměvu a nabídl poslední neotevřenou láhev. „Poslužte si, majore.“

Důstojník nabídku přešel a obrátil se ke Gavrikovi. „Co má tohle znamenat?“

Gavrik se nedal zastrašit. „Muži dnes nedostali najíst, majore, a tak jim nemůžu zakázat, aby se napili.“

„Měli jste ho zajmout!“

Fjodor namítl: „Nemůžeme ho zajmout, když jsme pili jeho chlast.“ Už se mu pletl jazyk. „To by nebylo slu-slušný!“ dodal a ostatní hlasitě souhlasili.

Major znovu oslovil Waltera. „Jste špeh a já bych vám měl ustřelit palici.“ Dotkl se pistole v pouzdru na opasku.

Vojáci začali hlasitě protestovat. Major dál vypadal rozezleně, ale už nic neříkal, očividně se nechtěl dostat s vojáky do střetu.

„Radši vás opustím,“ oznámil jim Walter. „Váš major je poněkud nepřívětivý. Kromě toho hned za naší linií je bordel a jedna blonďatá kočka s náramným poprsím se tam možná cítí opuštěná…“

Rozchechtali se a očividně se jim zvedla nálada. Byla to napůl pravda: nevěstinec tam byl, ale Walter ho nikdy nenavštívil.

„Nezapomeňte,“ rozloučil se. „Když nebudete bojovat vy, nebudeme bojovat ani my!“

Vyškrabal se ze zákopu. Tohle byl okamžik největšího nebezpečí. Stoupl si, ušel několik kroků, otočil se, zamával a kráčel dál. Ukojil svou zvědavost a šnaps byl vypitý. Teď si můžou usmyslet, že splní svou povinnost a nepřítele zastřelí. Měl pocit, že má vzadu na kabátě připíchnutý terč.

Padala tma. Za chvíli bude z dohledu. Nachází se pouze pár metrů od bezpečí. Musel vynaložit veškerou sílu vůle, aby se nerozeběhl – cítil však, že by to mohlo vyprovokovat výstřel. Skřípal zuby a dál se ubíral pravidelným krokem mezi povalujícími se nevybuchlými granáty.

Letmo se ohlédl. Zákop už neviděl. To znamená, že oni ho také nevidí. Je v bezpečí.

Oddechl si a pokračoval v chůzi. Za to riziko to stálo. Dozvěděl se spoustu věcí. Třebaže se na tomto úseku žádné bílé vlajky neobjevovaly, Rusové jsou z hlediska bojeschopnosti ve špatném stavu. Vojáci jsou očividně nespokojení a vzpurní a důstojníci jen stěží udržují kázeň. Seržant si dával pozor, aby jim neodporoval, a major se neodvážil Waltera zajmout. Je vyloučeno, aby v tomto rozpoložení vedli neohrožený boj.

Došel na dohled německé linie. Zavolal své jméno a předem dohodnuté heslo. Seskočil do zákopu. Zasalutoval mu poručík ve strážní službě. „Úspěšný výpad, pane?“

„Ano, díky,“ přisvědčil Walter. „Vskutku velmi úspěšný.“

{II}

Katěrina ležela na posteli v Grigorijově starém pokoji a měla na sobě jen tenkou košilku. Okno bylo otevřené a dovnitř vnikal teplý červencový vzduch i dunění vlaků, které projížděly o pár kroků dál. Byla v šestém měsíci těhotenství.

Grigorij jí přejel prstem po těle od ramene přes plný prs dolů k žebrům, nahoru přes mírný pahorek břicha a opět dolů ke stehnu. Tuto poklidnou radost ještě nikdy předtím nepoznal. Jeho mladistvé vztahy s ženami byly uspěchané a krátké. Ležet se ženou po sexu, dotýkat se jemně a láskyplně jejího těla bez naléhavosti či chtíče byl pro něj nový, vzrušující zážitek. Tohle patrně přináší právě manželství, pomyslel si. „Těhotná jsi ještě krásnější,“ zašeptal tiše, aby neprobudil Vlada.

Dva a půl roku vystupoval jako otec bratrova syna, ale nyní bude mít vlastní dítě. Rád by miminko pojmenoval po Leninovi, ale Vladimíra už měli. Katěrinino těhotenství učinilo z Grigorije stoupence tvrdé linie v politice. Musel myslet na to, v jaké zemi bude dítě vyrůstat, a chtěl, aby jeho syn byl svobodný člověk. (Z nějakého důvodu o dítěti uvažoval jako o chlapci.) Potřeboval mít jistotu, že Rusku bude vládnout jeho lid, nikoli car nebo středostavovský parlament či koalice podnikatelů a generálů, která by opět zavedla staré způsoby v novém přestrojení.

Lenina ve skutečnosti rád neměl. Ten člověk neustále běsní. Pořád na lidi křičí. Každý, kdo s ním nesouhlasí, je svině, parchant, hajzl. Ale pracoval víc než kdokoli jiný, o všem dlouho přemýšlel a jeho rozhodnutí byla vždycky správná. V minulosti žádná ruská „revoluce“ nevedla k ničemu jinému než k nerozhodnému váhání. Grigorij věděl, že Lenin tohle nedopustí.

Prozatímní vláda to věděla také a existovaly náznaky, že ho chtějí dostat. Pravicový tisk ho obviňoval, že je německý špion. Tohle obvinění bylo směšné. Je však pravda, že Lenin má tajný zdroj financí. Grigorij, jako jeden z předválečných bolševiků, patřil k úzkému vnitřnímu kruhu a věděl, že peníze pocházejí z Německa. Kdyby se to tajemství dostalo ven, zvýšilo by podezření.

Grigorij podřimoval, když uslyšel kroky na chodbě následované hlasitým, naléhavým klepáním na dveře. Natáhl si kalhoty a zavolal: „Co se děje?“ Vladimír se probudil a rozplakal.

„Grigorij Sergejevič?“ zeptal se mužský hlas.

„Ano.“ Grigorij otevřel dveře a spatřil Izáka. „Co se stalo?“

„Vydali zatykače na Lenina, Zinověva a Kameněva.“

Grigorij zůstal jako opařený. „Musíme je varovat!“

„Mám venku vojenský auto.“

„Jenom se obuju.“

Izák odešel. Katěrina zvedla Vlada a konejšila ho. Grigorij se spěšně oblékl, oba je políbil a seběhl po schodech.

Naskočil do auta k Izákovi a řekl: „Nejdůležitější je Lenin.“ Vláda po něm šla oprávněně. Zinověv a Kameněv byli neochvějní revolucionáři, ale Lenin byl motor pohánějící celé hnutí. „Jeho musíme varovat nejdřív. Jeď do bytu jeho sestry. Co nejrychlejc.“

Izák vyrazil na plný plyn.

Grigorij se musel zachytit, když auto na nároží zabočilo. Jakmile opět srovnalo směr, zeptal se: „Jak jsi to zjistil?“

„Od jednoho bolševika na ministerstvu spravedlnosti.“

„Kdy ty zatykače podepsali?“

„Dneska ráno.“

„Doufám, že přijedeme včas.“ Grigorij se děsil pomyšlení, že už třeba Lenina sebrali. Nikdo neměl tak neoblomné odhodlání jako on. Byl tyran, ale udělal z bolševiků vedoucí stranu. Bez něj by revoluce upadla zpátky do chaosu a ke kompromisům.

Izák jel do ulice Širokaja a zastavil před středostavovským činžovním domem. Grigorij vyskočil, vběhl dovnitř a zaklepal na byt Jelizarovových. Leninova starší sestra Anna Jelizarovová otevřela dveře. Bylo jí kolem pětapadesáti a šedivějící vlasy měla uprostřed hlavy rozdělené pěšinkou. Grigorij se s ní už znal: pracovala v Pravdě. „Je tady?“ zeptal se Grigorij.

„Ano, proč, co se děje?“

Grigorij pocítil velkou úlevu. Nepřišel pozdě. Vkročil do bytu. „Chystají se ho zatknout.“

Anna zabouchla dveře. „Voloďo!“ zavolala. „Pojď sem honem!“

Lenin se objevil oblečený jako vždycky v tmavém ošuntělém obleku s límečkem a kravatou. Grigorij mu rychle vysvětlil situaci.

„Okamžitě odejdu,“ řekl Lenin.

„Nechceš si sbalit pár věcí do kufru –“ nadhodila Anna.

„To je příliš riskantní. Všechno mi pošli později. Dám ti vědět, kde jsem.“ Pohlédl na Grigorije. „Děkuju za varování, Grigoriji Sergejeviči. Máte vůz?“

„Ano.“

Lenin bez dalšího slova vyšel na chodbu.

Grigorij ho následoval na ulici a spěchal mu otevřít dveře auta. „Vydali taky zatykače na Zinověva a Kameněva,“ řekl Grigorij, když Lenin nasedl.

„Vraťte se do bytu a zatelefonujte jim,“ přikázal mu Lenin. „Mark má telefon a ví, kde jsou.“ Přibouchl dveře. Předklonil se a prohodil cosi k Izákovi, ale Grigorij to neslyšel. Izák odjel.

Takhle se Lenin choval stále. Na všechny kolem sebe štěkal rozkazy a oni je plnili, protože to vždycky dávalo smysl.

Grigorij si s radostí uvědomil, že mu z beder zmizela velká tíha. Rozhlédl se ulicí na obě strany. Z budovy naproti vyšla skupina mužů. Někteří byli v civilu, ostatní v důstojnických uniformách. Grigorij se zděsil, když poznal Michaila Pinského. Tajná policie byla teoreticky zrušená, ale zdálo se, že muži jako Pinskij pokračují ve své práci v řadách armády.

Tito muži si určitě přicházejí pro Lenina – a minuli ho, protože vešli do nesprávného domu.

Grigorij vběhl dovnitř. Dveře bytu Jelizarovových byly stále ještě otevřené. Hned za nimi v šoku postávala Anna, její manžel Mark, nevlastní syn Gora a jejich služebná, venkovská dívka Anjuška. Grigorij za sebou zavřel. „V pořádku odjel,“ oznámil. „Ale venku je policie. Musím rychle zatelefonovat Zinověvovi a Kameněvovi.“

„Telefon je tamhle na stolku,“ ukázal mu Mark.

Grigorij zaváhal. „Jak se s tím zachází?“ Ještě nikdy netelefonoval.

„Ach, promiňte,“ omluvil se Mark. Zvedl přístroj a jednu část si přiložil k uchu, druhou k ústům. „Je to pro nás taky něco docela nového, ale tolik ten aparát používáme, že už to bereme jako samozřejmost.“ Netrpělivě zarumploval odpruženou nosnou vidlicí na stojánku. „Ano, prosím, spojte nás,“ požádal a udal číslo.

Ozvalo se bušení na dveře.

Grigorij si přitiskl prst ke rtům, aby ostatním naznačil, že mají zůstat zticha.

Anna odvedla Anjušku a dítě dozadu do bytu.

Mark rychle mluvil do telefonu. Grigorij se postavil k bytovým dveřím. „Otevřete, nebo vyrazíme dveře! Máme soudní příkaz!“ ozvalo se.

Grigorij křikl do zavřených dveří: „Okamžik – oblékám si kalhoty.“ Do domů, ve kterých strávil většinu života, přicházela policie často; znal všemožné záminky k tomu, aby je mohl nechat čekat.

Mark znovu zalomcoval stojánkem telefonu a požádal o další číslo.

Grigorij zavolal: „Kdo je tam? Kdo je za dveřma?“

„Policie! Okamžitě otevřete!“

„Už jdu – musím zavřít psa do kuchyně.“

„Hoďte sebou!“

Grigorij slyšel, jak Mark říká: „Povězte mu, ať se ukryje. Policie nám stojí u dveří.“ Odložil sluchátko a kývl na Grigorije.

Grigorij otevřel dveře a ustoupil stranou.

Vešel Pinskij. „Kde je Lenin?“ chtěl vědět.

Následovalo ho několik důstojníků.

„Nikdo toho jména tady není,“ odpověděl Grigorij.

Pinskij se na něj upřeně zadíval. „Co tu děláte?“ zeptal se. „Vždycky jsem věděl, že s váma jsou jen problémy.“

Mark vykročil dopředu a klidně požádal: „Ukažte mi soudní příkaz, prosím.“

Pinskij mu neochotně podal list papíru.

Mark ho chvilku pozorně zkoumal a pak prohlásil: „Velezrada? To je směšné!“

„Lenin je německý agent,“ zavrčel Pinskij. Měřil si Marka přimhouřenýma očima. „Vy jste jeho švagr, co?“

Mark mu papír vrátil. „Muž, kterého hledáte, tady není,“ řekl.

Pinskij cítil, že to je pravda, a rozzuřil se: „Proč tu sakra není?“ vykřikl. „Vždyť tady bydlí!“

„Lenin tu není,“ opakoval Mark.

Pinskij zbrunátněl. „Někdo ho varoval?“ Popadl Grigorije za blůzu. „Co tu děláte?“

„Jsem delegát petrohradského sovětu, zastupuju První kulometný pluk, a jestli nechcete, aby náš pluk navštívil váš štáb, tak radši sundejte ty tlustý pracky z mý uniformy.“

Pinskij ho pustil. „Každopádně se tu rozhlídnem,“ oznámil.

Vedle stolku s telefonem stála police s knihami. Pinskij z ní vytáhl půl tuctu knih a hodil je na zem. Mávnutím ruky pokynul vojákům, aby postoupili dál do bytu. „Převrátit vzhůru nohama!“ přikázal.

{III}

Walter zašel do vesnice dobyté na Rusech a udivenému a potěšenému vesničanovi dal zlatou minci za jeho oblečení: špinavý kabát z ovčí kůže, plátěnou halenu, plandavé kalhoty z hrubé látky a lýkové boty. Naštěstí nemusel kupovat mužovo spodní prádlo, protože žádné neměl.

Walter si ostříhal vlasy kuchyňskými nůžkami a přestal se holit.

V malém městečku koupil na trhu pytel cibule. Na dno pytle pod cibule uložil koženou tašku s deseti tisíci rubly v mincích a bankovkách.

Jednou v noci si pomazal ruce a obličej blátem, oblékl se do hadrů po vesničanovi a s pytlem cibule na rameni přešel územím nikoho, proklouzl přes ruské linie a zamířil k nejbližší železniční zastávce, kde si koupil jízdenku třetí třídy.

Zaujal agresivní postoj a vrčel na každého, kdo na něj promluvil, jako by se bál, že mu chtějí ukradnout cibuli, což nejspíš chtěli. Na opasku měl jasně viditelný velký nůž, rezatý, ale ostrý, a pod smrdutým pláštěm ukrytou pistoli Mosin-Nagant od zajatého ruského důstojníka. Ve dvou případech, kdy na něj promluvil policista, se hloupě zašklebil a nabídl mu cibuli, úplatek tak opovrženíhodný, že policisté pokaždé znechuceně zamručeli a odešli pryč. Kdyby některý z nich trval na tom, že se podívá do pytle, byl Walter připravený ho zabít, ale nikdy to nebylo nutné. Kupoval si jízdenky na krátké úseky, pokaždé jen na tři nebo čtyři zastávky, protože vesničan nepojede prodávat cibuli stovky kilometrů.

Byl napjatý a ostražitý. Jeho převlek byl příliš průhledný. Kdokoli by s ním mluvil déle než pár vteřin, poznal by, že ve skutečnosti není Rus. To, co dělá, se trestalo smrtí.

Nejprve měl strach, ale ten postupně opadal a druhý den se už Walter nudil. Neměl nic, čím by zaměstnal mysl. Čist samozřejmě nemohl: naopak si musel dávat pozor, aby nekoukal na jízdní řády vyvěšené na železničních zastávkách a dokonce i po plakátech jen přejel pohledem, protože většina chudých rolníků byla negramotná. Zatímco ho jeden pomalý vlak za druhým kodrcavě a s lomozem unášel nekonečnými ruskými lesy, ponořil se do podrobného snění o bytě, ve kterém bude s Maud po válce žít. Bude moderně zařízený světlým dřevěným nábytkem a stěny budou vymalované neutrálními barvami, spíž jako v sídle von der Helbardových než jako v těžkopádně tmavém domě Walterových rodičů. Všechno bude možné snadno čistit a udržovat, zejména v kuchyni a prádelně, a tak budou moct zaměstnávat méně služebnictva. Budou mít opravdu dobrý klavír, křídlo Steinway, protože oba rádi hrají. Koupí si pár pěkných moderních obrazů, možná od rakouských expresionistů, aby šokovali starší generaci a aby se zavedli jako pokroková dvojice. Budou mít světlou, vzdušnou ložnici, kde budou ležet nazí na měkké posteli, budou si povídat, líbat se a milovat.

V tomto rozpoložení cestoval do Petrohradu.

Prostřednictvím jednoho revolučního socialisty na švédském velvyslanectví bylo dohodnuto, že každý den mezi šestou a sedmou večer bude na Varšavském nádraží v Petrohradu čekat někdo od bolševiků, aby od Waltera převzal peníze. Walter dorazil kolem poledne a využil příležitost, aby se podíval po městě a vyhodnotil schopnost ruského lidu pokračovat v boji.

To, co viděl, jím otřáslo.

Sotva vyšel z nádraží, vrhly se na něj prostitutky, nabízeli se mu i muži a děti. Přešel most přes kanál a vydal se několik kilometrů směrem na sever do centra města. Obchody byly většinou zavřené, některé zabedněné, pár jich zůstalo prostě opuštěných a na ulici se jen třpytilo roztříštěné sklo jejich výloh. Viděl mnoho opilců a dvě rvačky. Občas chodce rozehnal projíždějící automobil nebo koňská bryčka s cestujícími skrytými za staženými záclonkami. Lidé byli většinou hubení, v odraných hadrech a bosí. Vypadalo to tu daleko hůř než v Berlíně.

Viděl mnoho vojáků, samotných i ve skupinách: při pochodu nedrželi krok, ve stráži se povalovali, uniformy měli rozepnuté, bavili se s civilisty a očividně dělali, co se jim zlíbí. Walter se utvrdil v dojmu, který si vytvořil při návštěvě ruské frontové linie: tito muži nemají chuť bojovat.

To všechno jsou dobré zprávy, pomyslel si.

Nikdo ho neoslovil a policie si ho nevšímala. Byl jen další ubohou postavou, která se štrachá za svými záležitostmi v rozkládajícím se městě.

V dobré náladě se v šest hodin vrátil na nádraží a rychle zaznamenal svého muže – seržanta s rudým šátkem uvázaným kolem hlavně pušky. Dřív než se k němu Walter přihlásil, pečlivě ho zkoumal. Je pozoruhodně urostlý, nikoli vysoký, ale s širokými rameny a podsaditý. Chybí mu pravé ucho, jeden přední zub a prsteník levé ruky. Čekal s trpělivostí vojenského veterána, ale pozornému pohledu jeho modrých očí máloco uniklo. Třebaže ho Walter zamýšlel sledovat skrytě, voják jeho pohled zachytil, přikývl, otočil se a vyšel ven. Jak se jasně předpokládalo, Walter ho následoval. Odebrali se do velké místnosti plné stolů a židlí a posadili se.

„Seržant Grigorij Peškov?“ zeptal se Walter.

Grigorij přikývl. „Vím, kdo jste. Seďte.“

Walter se rozhlédl po místnosti. V koutě syčel samovar a stařena v šátku prodávala uzené a naložené ryby. U stolů sedělo patnáct až dvacet lidí. Po vojákovi a venkovanovi, který zřejmě doufá, že prodá pytel cibule, se nikdo ani neohlédl. Do místnosti po nich vešel mladý muž v modré dělnické haleně. Walter letmo zachytil mužův pohled a sledoval ho, jak si sedá, zapaluje cigaretu a otvírá Pravdu.

Walter se zeptal: „Mohl bych dostat něco k jídlu? Mám hlad, ale vesničan si zdejší ceny asi nemůže dovolit.“

Grigorij donesl talíř s černým chlebem a sledi a dvě sklenice čaje s cukrem. Walter se pustil do jídla. Grigorij ho chvilku pozoroval a pak se rozesmál. „Nechápu, jak se můžete vydávat za vesničana,“ vysvětlil mu. „Hned bych poznal, že jste buržoust.“

„Jak to?“

„Ruce máte špinavý, ale jíte po malých kouskách a utíráte si pusu hadrem, jako by to byl lněný ubrousek. Skutečný venkovan jídlo hltá a čaj hlasitě srká.“

Waltera jeho povýšeně shovívaný postoj naštval. Vždyť jsem přežil tři dny v tom zatraceném vlaku, pomyslel si. Rád bych viděl, kdyby se někdo pokusil udělat tohle v Německu. Bylo načase připomenout Peškovovi, že si musí peníze zasloužit. „Povězte mi, jak si bolševici vedou,“ vyzval ho.

„Nebezpečně dobře,“ odpověděl Grigorij. „V posledních několika měsících vstoupily do strany tisíce Rusů. Lev Trockij nám konečně vyhlásil podporu. Měl byste ho slyšet mluvit. Skoro pokaždý naplní celé hlediště cirkusu.“ Walter viděl, že Grigorij Trockého zbožňuje. I Němci věděli, že Trockij je úžasný řečník. Pro bolševiky představoval terno. „V únoru jsme měli deset tisíc členů – dnes jich máme dvě stě tisíc,“ dodal Grigorij hrdě.

„To zní dobře, ale můžete něco změnit?“ zeptal se Walter.

„Máme velkou šanci, že vyhrajeme volby do ústavodárného shromáždění.“

„Kdy se budou konat?“

„Už se dlouho odkládají –“

„Proč?“

Grigorij si povzdechl. „První prozatímní vláda svolala radu zástupců, a ta se po dvou měsících nakonec dohodla na složení šedesátičlenný druhý rady, která má vypracovat návrh volebního zákona –“

„Proč? K čemu tak složitý proces?“

Grigorij vypadal rozlíceně. „Říkají, že chtějí, aby volby byly naprosto nenapadnutelný – ale skutečným důvodem je, že konzervativní strany všechno zdržují; vědí, že prohrajou.“

Je to jen seržant, pomyslel si Walter, ale jeho analýza vypadá zcela promyšleně. „Kdy se tedy mají volby uskutečnit?“

„V září.“

„A proč si myslíte, že bolševici vyhrají?“

„Pořád jsme jediný uskupení pevně oddaný míru. A to vědí všichni – díky všem těm novinám a brožurám, který vydáváme.“

„Proč jste říkal, že si vedete ‚nebezpečně‘ dobře?“

„Dělá to z nás hlavní terč, na který se vláda zaměřuje. Na Lenina vydali zatykač. Musí se skrývat. Ale stranu pořád řídí.“

Tomu Walter věřil také. Jestliže Lenin dokázal řídit stranu z exilu ve Švýcarsku, určitě to dokáže i z úkrytu v Rusku.

Walter splnil úkol – dopravil sem peníze a shromáždil informace, které potřeboval. Zmocnil se ho pocit úlevy. Teď už se jen potřebuje dostat zpátky.

Nohou postrčil pytel s deseti tisíci rublů po podlaze ke Grigorijovi.

Dopil čaj a zvedl se. „Ať vám ta cibule chutná,“ řekl a vykročil ke dveřím.

Koutkem oka zahlédl modrou halenu, jak skládá Pravdu a zvedá se od stolu.

Walter si zakoupil jízdenku do Lugy a nastoupil do vlaku. Vešel do vagónu třetí třídy. Protlačil se skupinou vojáků, kteří kouřili a popíjeli vodku, pak mezi židovskou rodinou s veškerým majetkem svázaným v rancích a kolem několika vesničanů s prázdnými bednami, v nichž patrně předtím přivezli do města na prodej slepice. Na konci vagónu se zastavil a ohlédl se.

Modrá halena nastoupila do vagónu.

Walter okamžik pozoroval, jak se muž prodírá mezi cestujícími a bezohledně je odstrkuje lokty, aby mu šli z cesty. Tohle by udělal jen policajt.

Walter vyskočil z vlaku a spěšně opustil nádraží. Připomněl si odpolední průzkum a rychlým krokem zamířil ke kanálu. Nastalo období krátkých letních nocí, a tak bylo stále světlo. Doufal, že se mu podaří pronásledovatele setřást, ale když se ohlédl přes rameno, viděl, že modrá halena jde za ním. Muž nejspíš původně sledoval Peškova a rozhodl se, že prozkoumá Grigorijova venkovského přítele prodávajícího cibuli.

Muž se rozběhl.

Kdyby Waltera chytili, zastřelí ho jako špiona. Pokud jde o to, co nyní musí udělat, neměl na vybranou.

Nacházel se v chudé čtvrti. Chudě vypadal sice celý Petrohrad, ale tady viděl laciné ubytovny a ošuntělé putyky, jaké se najdou nahloučené kolem každého velkého nádraží na světě. Walter se rozběhl také a modrá halena zrychlila tempo.

Walter dorazil k cihelně na břehu kanálu. Měla vysoký plot a bránu se železnými závorami, ale hned vedle stálo zpustlé skladiště na neoploceném pozemku. Odbočil z ulice, proběhl skladištěm k vodě a pak přelezl přes plot cihelny.

Někde tu musel byt hlídač, ale Walter žádného neviděl. Rozhlížel se po nějakém úkrytu. Škoda že je pořád takové světlo. Cihelna měla svou vlastní přístavní hráz s krátkým dřevěným molem. Všude kolem něj stály dvoumetrové hromady cihel, ale on potřeboval vidět a nebýt viděn. Přešel k hromadě, která byla poněkud rozebraná – nějaké cihly už byly nejspíš prodané –, a pár cihel hbitě přeložil tak, aby se za nimi mohl skrýt a přitom se dívat škvírou. Vytáhl revolver Mosin-Nagant a natáhl kohoutek.

Chvilku poté spatřil modrou halenu, jak leze přes plot.

Muž byl středně vysoký, hubený a měl malý knírek. Vypadal vystrašeně: uvědomoval si, že tohle už není pouhé sledování podezřelého. Dostal se do honu na člověka a nevěděl, jestli on sám je lovec, nebo kořist.

Vytáhl pistoli.

Walter strčil revolver do mezery mezi cihlami a namířil na modrou halenu, ale nenacházel se dostatečně blízko, aby měl jistotu, že zasáhne cíl.

Muž stál chvíli nehybně a rozhlížel se kolem sebe, zřejmě nerozhodnutý, co dělat dál. Pak se otočil a váhavě zamířil k vodě.

Walter ho následoval. Úlohy se vyměnily.

Muž kličkoval mezi hromadami cihel a pozorně propátrával terén. Walter vykročil za ním, a kdykoli se muž zastavil, Walter se přikrčil za cihlami, ale stále se k němu přibližoval. Nestál o žádné velké střílení, které by mohlo upoutat pozornost dalších policistů. Potřebuje zneškodnit nepřítele jedním či dvěma výstřely a rychle zmizet.

Ve chvíli, kdy muž došel ke kanálu, nacházeli se od sebe pouhých deset metrů. Muž se rozhlédl po kanálu na obě strany, jako by Walter mohl odveslovat na člunu.

Walter vystoupil z úkrytu a namířil doprostřed mužových zad.

Muž se otočil od vody a pohlédl přímo na Waltera.

Pak vykřikl.

Byl to vysoký, dívčí křik plný hrůzy. Walter v tu chvíli věděl, že na ten výkřik do smrti nezapomene.

Stiskl spoušť, revolver třeskl a křik rázem utichl.

Stačil jeden výstřel. Tajný policista se bez života zhroutil na zem.

Walter se sklonil nad mrtvolou. Oči nevidoucně zíraly vzhůru. Žádný tep, žádný dech.

Odtáhl mrtvolu ke kraji kanálu. Do kapes mužových kalhot a haleny nastrkal cihly, aby tělo zatížil. Pak ho přes nízkou zídku nechal sklouznout do vody.

Mrtvola klesla pod hladinu a Walter se odvrátil.

{IV}

Když vypukla kontrarevoluce, Grigorij se právě účastnil zasedání petrohradského sovětu.

Znepokojilo ho to, ale nepřekvapilo. Jak bolševici získávali na popularitě, odpor začínal být stále brutálnější. Strana si dobře vedla v místních volbách, postupně ovládala jeden provinční sovět za druhým a dosáhla třiatřiceti procent hlasů v petrohradské městské radě. Vláda – nyní vedená Kerenským – na to odpověděla zatčením Trockého a znovu odsunula již dlouho odkládané volby do ústavodárného shromáždění. Bolševici celou dobu varovali, že prozatímní vláda nikdy celostátní volby neuspořádá, a tento další odklad jen posílil důvěryhodnost jejich strany.

Pak se dala do pohybu armáda.

Generál Kornilov byl kozák s oholenou hlavou, který podle proslulého výroku generála Alexejeva měl srdce lva a mozek ovce. Dne 9. září Kornilov rozkázal svým vojskům, aby zahájila pochod na Petrohrad.

Sovět reagoval rychle. Delegáti se okamžitě rozhodli vytvořit výbor pro boj proti kontrarevoluci.

Výbor není k ničemu, pomyslel si Grigorij netrpělivě. Zvedl se a snažil se ovládnout svůj hněv i obavy. Jako delegátovi za První kulometný pluk mu naslouchali uctivě, zejména ve vojenských záležitostech. „Výbor nemá smysl, jestliže jeho členové budou jen řečnit,“ prohlásil rozohněně. „Pokud jsou zprávy, které jsme právě vyslechli, pravdivé, pak se některé Kornilovovy jednotky nacházejí nedaleko hranic našeho města. Zastavit je můžeme jedině silou.“ Vždycky měl na sobě vojenskou uniformu a nosil pušku a pistoli. „Výbor nebude k ničemu, jestliže nezmobilizuje petrohradské dělníky a vojáky proti vzpouře armády.“

Grigorij věděl, že lid může zorganizovat pouze bolševická strana. A věděli to i všichni delegáti, bez ohledu na politickou příslušnost. Nakonec bylo dohodnuto, že ve výboru budou tři menševici, tři eseři a tři bolševici včetně Grigorije. Každému bylo ovšem jasné, že bolševici jsou rozhodující.

Sotva bylo učiněno toto rozhodnutí, výbor pro boj se odebral ze zasedací síně. Grigorij byl politikem už šest měsíců a naučil se v nové branži chodit. Nebral v úvahu formální složení výboru a přizval do něj tucet užitečných lidí včetně Konstantina z Putilovského závodu a Izáka z Prvního kulometného pluku.

Sovět se přemístil z Tauridského paláce do Smolného, bývalé dívčí školy, a výbor se znovu sešel ve školní učebně, mezi zarámovanými výšivkami a dívčími akvarely.

„Máme nějaký návrh k projednání?“ zeptal se předseda.

Tohle byly nesmyslné formality, ale Grigorij zde působil už dost dlouho, aby věděl, jak s tím naložit. Okamžitě nasměroval schůzi tak, aby se výbor nesoustředil na slova, ale na činy.

„Ano, soudruhu předsedo, jestli smím,“ ozval se. „Navrhuju, abysme se zabývali pěti věcmi.“ Očíslovaný seznam je vždycky dobrý nápad: lidé mají pocit, že vás musejí poslouchat, dokud nedojdete na konec. „Zaprvé: mobilizovat petrohradské vojáky proti vzpouře generála Kornilova. Jak to můžeme udělat? Navrhuju, aby desátník Izák Ivanovič sepsal seznam hlavních kasáren a u každých uvedl jména spolehlivých revolučních vůdců, co tam jsou. Až si vytipujeme spojence, měli bysme jim poslat dopis s pokynem, aby se řídili příkazy tohoto výboru a připravili se odrazit vzbouřence. Jestliže začne Izák hned, může přinést výboru zpátky k odsouhlasení seznam i dopis za pár minut.“

Grigorij se krátce odmlčel, aby umožnil lidem přikývnout; přijal to jako souhlas a pokračoval.

„Děkuju vám. Pusť se do toho, soudruhu Izáku. Zadruhé, musíme poslat vzkaz do Kronštadtu.“ Námořní základna Kronštadt na ostrově vzdáleném asi třicet kilometrů nechvalně proslula kvůli brutálnímu zacházení s námořníky, zejména s mladými nováčky. Před šesti měsíci se námořníci obrátili proti svým trýznitelům a mnoho důstojníků mučili a pak povraždili. Nyní byl Kronštadt radikální baštou. „Námořníci se musejí ozbrojit, přemístit do Petrohradu a postavit pod naše velení.“ Grigorij ukázal na bolševického zástupce, o němž věděl, že má blízko k námořníkům. „Soudruhu Glebe, ujmeš se – se souhlasem výboru – tohoto úkolu?“

Gleb přikývl. „Jestli smím, připravím pro našeho předsedu k podepsání návrh dopisu a pak ho osobně doručím do Kronštadtu.“

„Udělej to, prosím.“

Členové výboru nyní vypadali poněkud zmateně. Věci se odehrávaly rychleji než obvykle. Nepřekvapovalo to jen bolševiky.

„Zatřetí, musíme zorganizovat dělníky do obranných jednotek a ozbrojit je. Zbraně můžeme získat z armádních zbrojních skladů a ze zbrojovek. Většina dělníků bude potřebovat jistý výcvik v zacházení se střelnými zbraněmi a bude se muset naučit vojenské kázni. Navrhuju, aby tento úkol provedly společně odbory a Rudé gardy.“ Rudé gardy tvořili revoluční vojáci a dělníci, kteří měli střelné zbraně. Nebyli to pouze bolševici, ale obvykle přijímali rozkazy od bolševických výborů. „Doporučuju, aby se toho ujal soudruh Konstantin, zástupce Putilovského závodu. Zná hlavní odbory ve všech velkých továrnách.“

Grigorij věděl, že se tím obyvatelstvo Petrohradu mění v revoluční armádu, věděli to i ostatní bolševici ve výboru, ale nedomyslí si to také ostatní? Za předpokladu, že kontrarevoluce bude poražena, bude na konci tohoto procesu velmi obtížné, aby umírnění odzbrojili tuto sílu, kterou vytvořili, a aby se znovu nastolila autorita prozatímní vlády. Pokud myslí tak daleko dopředu, mohli by se pokusit zvrátit, co Grigorij navrhuje. V této chvíli se však soustředili na to, jak zabránit vojenskému puči. Jako obvykle, strategii měli pouze bolševici.

Konstantin přitakal: „Ano, připravím seznam.“ Bude samozřejmě dávat přednost bolševickým odborovým vůdcům, ale ti byli nyní tak jako tak nejefektivnější.

Grigorij pokračoval: „Začtvrté, železničářské odbory musí udělat vše, aby zabránily postupu Kornilovovy armády.“ Bolševici tvrdě pracovali na ovládnutí tohoto odborového svazu a nyní měli v každém lokomotivním depu nejméně jednoho stoupence. Bolševičtí odboráři se vždy dobrovolně hlásili do funkcí pokladníka, tajemníka či předsedy. „I když sem některé jednotky postupují po silnici, hlavní jádro mužů i jejich zásob musí přijet po železnici. Odbory můžou zajistit jejich zdržování a odvádění na dlouhé objížďky. Soudruhu Viktore, může se výbor v této záležitost spolehnout na tebe?“

Viktor, zástupce železničářů, přikývl na souhlas. „Vytvořím v naší odborové organizaci pro tenhle případ výbor, který bude organizovat narušování postupu účastníků vzpoury.“

„A konečně, měli bychom vybídnout další města, aby se tam vytvořily takové výbory,“ dodal Viktor. „Revoluci je nutné bránit všude. Nemůžou třeba členové našeho výboru navrhnout, se kterými městy bychom měli vejít ve styk?“

Toto bylo záměrné odvedení pozornosti, ale skočili mu na to. Členové výboru byli rádi, že mají něco na práci, a začali vykřikovat jména měst, která by měla zorganizovat výbory pro boj. Tím se zajistilo, že se nebudou vrtat v Grigorijových důležitějších návrzích a nebudou je zpochybňovat; o dlouhodobých důsledcích vyzbrojení občanů vůbec nepřemýšleli.

Izák a Gleb zformulovali své dopisy a předseda je bez další diskuse podepsal. Konstantin sestavil seznam vedoucích odborářů v továrnách a začal jim rozesílat vzkazy. Viktor odešel organizovat železničáře.

Výbor se začal přít ohledně formulace dopisu sousedním městům. Grigorij se ze schůze vytratil. Svého cíle dosáhl. Obrana Petrohradu a revoluce se rozběhly. A vedou je bolševici.

Nyní potřebuje spolehlivé informace o tom, kde se kontrarevoluční armáda nachází. Skutečně se vojska přibližují k jižním předměstím Petrohradu? Pokud ano, pak by se jim bylo potřeba postavit rychleji, než jak to dokáže zorganizovat výbor pro boj.

Vydal se ze Smolného přes most na krátkou cestu do svých kasáren. Tam našel vojáky v plné přípravě na boj s Kornilovovými vzbouřenci. Vzal si obrněné vozidlo, šoféra a tři spolehlivé revoluční vojáky a odjel do jižní části města.

Za podzimního soumraku projížděli sem tam jižními předměstími a pátrali po postupující armádě. Po několika bezvýsledných hodinách Grigorij usoudil, že je dost pravděpodobné, že zprávy o Kornilovovu postupu byly přehnané. Každopádně by tu zřejmě objevili nanejvýš předsunutou skupinu. Přesto bylo důležité vše prověřit, a Grigorij proto trval na dalším pátrání.

Nakonec našli brigádu pěchoty, která se chystala utábořit ve škole.

Uvažoval, že se vrátí do kasáren a přivede sem První kulometný pluk, aby na kornilovce zaútočil. Napadlo ho však, že by se to dalo vyřešit lépe. Bude to riskantní, ale kdyby jeho nápad vyšel, ušetřilo by to velké krveprolití.

Pokusí se zvítězit slovy.

Projeli kolem netečné hlídky na školní hřiště a Grigorij vystoupil z vozu. Pro jistotu vyklopil bajonet a upevnil ho na konci pušky do útočné pozice. Pak si přehodil pušku přes rameno. Cítil se zranitelný, ale přiměl se, aby vypadal uvolněně.

Přistoupilo k němu několik vojáků. Nedaleko stojící plukovník vyštěkl: „Co tu děláte, seržante?“

Grigorij mu nevěnoval pozornost a obrátil se k desátníkovi: „Potřebuju mluvit s vedoucím vašeho vojenského výboru, soudruhu.“

Plukovník zvýšil hlas: „V téhle brigádě žádné vojenské výbory nejsou, soudruhu. Vraťte se do svého vozu a zmizte.“

Jenže desátník sice nervózně, ale vzdorně promluvil: „Já jsem byl vedoucí výboru naší čety, seržante – samozřejmě než nám výbory zakázali.“

Plukovník zbrunátněl vzteky.

Tohle je revoluce v malém, uvědomil si Grigorij. Kdo zvítězí – plukovník, nebo desátník?

Skupina naslouchajících vojáků se rozšířila.

„Tak mi povězte,“ zeptal se Grigorij desátníka, „proč útočíte na revoluci?“

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou desátník. „My jsme tu, abychom ji bránili.“

„Někdo vám lže.“ Grigorij se otočil a silnějším hlasem oslovil kolemstojící. „Předseda vlády soudruh Kerenskij vyhodil generála Kornilova, ale Kornilov neodešel, a proto vás poslal, abyste zaútočili na Petrohrad.“

Ozvalo se nesouhlasné mručení.

Plukovník vypadal nesvůj: věděl, že Grigorij má pravdu. „Už dost těch lží!“ rozkřikl se. „Okamžitě zmizte, seržante, nebo vás zastřelím.“

Grigorij se nedal zastrašit. „Nedotýkejte se zbraně, plukovníku. Vaši muži mají právo znát pravdu.“ Rozhlédl se po stále rostoucím houfu. „Je to tak?“

„Ano!“ zvolalo několik z nich.

„Nelíbí se mi všechno, co Kerenskij dělá,“ připustil Grigorij. „Znovu zavedl trest smrti a bičování. Ale je to náš revoluční vůdce. Zatímco váš generál Kornilov chce revoluci zničit.“

„Lži!“ vykřikl plukovník rozzuřeně. „Copak to nechápete? Tenhle seržant je bolševik. Každý ví, že je platí Německo!“

„Tak komu máme věřit?“ zeptal se bezmocně desátník. „Vy říkáte jedno, seržante, ale plukovník říká něco jinýho.“

„Tak nevěřte žádnýmu z nás,“ poradil mu Grigorij. „Běžte si to zjistit sami.“ Zvýšil hlas, aby ho všichni slyšeli. „Nemusíte se schovávat v týhle škole. Jděte do nejbližší fabriky a zeptejte se kterýhokoli dělníka. Promluvte si s vojáky na ulicích. Pravdu se brzy dozvíte.“

Desátník přikývl. „Dobrej nápad.“

„Nic takového,“ osopil se na něj plukovník zuřivě. „Přikazuju vám zůstat na místě.“

Tohle byla velká chyba, pomyslel si Grigorij. Upozornil vojáky: „Váš plukovník nechce, abyste si to zjistili sami. Nedokazuje to, že vám lže?“

Plukovník položil ruku na pistoli a varoval ho: „Tohle je vzpoura, seržante.“

Vojáci zírali na plukovníka a na Grigorije. Byl to krizový okamžik a Grigorij se ještě nikdy neocitl tak blízko smrti.

Náhle si Grigorij uvědomil, že je v nevýhodě. Nechal se pří natolik strhnout, že si nepromýšlel, co udělá, až to skončí. Pušku měl přes rameno, ale pojistka zůstala zaklapnutá. Stáhnout pušku z ramene, uvolnit nešikovnou západku pojistky a zvednout zbraň do střelecké pozice, to by trvalo několik vteřin. Plukovník může vytáhnout pistoli a vystřelit daleko rychleji. Grigorij pocítil záchvěv strachu a musel potlačit nutkání otočit se a utéct.

„Vzpoura?“ opakoval a hrál o čas; snažil se nedopustit, aby strach oslabil důrazný tón jeho hlasu. „Když vyhozenej generál pochoduje na hlavní město, ale jeho vojáci odmítnou útočit na svou zákonnou vládu, kdo je vzbouřenec? Já říkám, že je to generál – a důstojníci, co se pokoušejí vykonávat jeho velezrádný rozkazy.“

Plukovník vytáhl pistoli. „Vypadněte odtud, seržante.“ Otočil se k ostatním. „Vy všichni jděte do školy a shromážděte se v hale. Pamatujte, že neposlušnost je v armádě zločin – a trest smrti byl znovu zavedený. Zastřelím každého, kdo neuposlechne.“

Namířil pistoli na desátníka.

Grigorij viděl, že se vojáci chystají autoritativního, sebejistého a ozbrojeného důstojníka uposlechnout. V zoufalství si uvědomil, že mu zbývá jen jediná cesta. Musí plukovníka zabít.

Věděl jak. Musí být skutečně velmi rychlý, ale myslel si, že to nejspíš dokáže.

Jestli se mu to nepovede, zemře.

Strhl pušku z levého ramene, a aniž by se zdržoval jejím přehozením do pravé ruky, vrazil ji co nejsilněji plukovníkovi do boku. Ostrá špička dlouhého bajonetu prořízla uniformu a Grigorij cítil, jak proniká do měkkého břicha. Plukovník bolestně vykřikl, ale neupadl. Navzdory zranění se otočil a obloukem máchl pistolí. Stiskl spoušť.

Výstřel šel mimo.

Grigorij přitlačil na pušku a zarazil bajonet hlouběji a směrem nahoru k srdci. Plukovník zkroutil obličej ve smrtelné křeči, otevřel ústa, ale žádný zvuk z nich nevyšel; pak padl k zemi s pistolí stále v ruce.

Grigorij trhnutím bajonet vytáhl.

Plukovníkovi vypadla pistole ze sevřených prstů.

Všichni sledovali, jak se důstojník svijí v němých mukách na vyprahlé trávě hřiště. Grigorij pušku odjistil, zamířil na plukovníkovo srdce a dvakrát zblízka vystřelil. Muž se přestal hýbat.

„Jak jste říkal, plukovníku,“ prohodil Grigorij. „Tohle je trest smrti.“

{V}

Fitz a Bea nastoupili v Moskvě do vlaku doprovázeni pouze Beinou ruskou služebnou Ninou a Fitzovým osobním sluhou Jenkinsem, bývalým šampiónem v boxu, kterého armáda odmítla, protože vidí sotva na deset metrů.

Z vlaku vystoupili v Bulovniru, malé zastávce sloužící statku prince Andreje. Fitzovi experti navrhovali, aby tady Andrej vybudoval malou osadu se skladem dřeva, obilním silem a mlýnem; nic z toho se neuskutečnilo a vesničané dál vozili své produkty koňským povozem do téměř třicet kilometrů vzdáleného starého tržního městečka.

Andrej jim poslal naproti otevřený kočár s nevrlým kočím, který jen přihlížel, zatímco Jenkins nakládal kufry dozadu do kočáru. Projížděli po prašné cestě mezi poli a Fitz vzpomínal na svou předchozí návštěvu, kdy sem přijel jako princeznin novomanžel a vesničané stáli podél cesty a mávali. Nyní tu vládla úplně jiná atmosféra. Rolníci na polích sotva zvedli hlavu, když kočár projížděl, a ve vesnicích a vískách se k nim obyvatelé schválně otáčeli zády.

Fitze to popuzovalo a přivádělo do špatné nálady, ale upokojil se opět při pohledu na omšelé kameny starého domu zbarvené pozdním odpoledním sluncem do matně žlutého odstínu. Malý houf bezvadně čistě oblečeného služebnictva se vynořil z domovních dveří jako kachny přicházející ke krmení a pobíhal kolem kočáru, otvíral dveře a vytahoval zavazadla. Andrejův komorník Georgij políbil Fitzovi ruku a pronesl anglickou větu, kterou se očividně naučil jako papoušek: „Vítejte opět ve svém ruském domově, hrabě Fitzherberte.“

Ruské domy bývaly často velkolepé, ale zchátralé, a Bulovnir nebyl žádnou výjimkou. Dvojnásobně vysoká hala potřebovala vymalovat, drahocenný lustr pokrývala vrstva prachu a mramorovou podlahu zdobila psí louže. Princ Andrej a princezna Valerija stáli pod velkým portrétem Beina dědečka, který na ně zachmuřeně, přísně shlížel.

Bea se vrhla k Andrejovi a objala ho.

Valerija byla klasická kráska s pravidelnými rysy a pečlivě učesanými černými vlasy. Potřásla si rukou s Fitzem a francouzsky ho přivítala: „Děkujeme za návštěvu. Jsme šťastní, že vás zase vidíme.“

Když se Bea odtrhla od Andreje a otírala si slzy, Fitz mu podal ruku. Andrej mu ji sevřel levačkou: pravý rukáv saka visel prázdný. Byl bledý a hubený, jako by trpěl úbytěmi, a černý vous mu prokvétal šedými pramínky, ačkoli mu bylo teprve třiatřicet. „Ani ti nedokážu vyjádřit, jak se mi ulevilo, že tě vidím,“ řekl.

„Stalo se něco?“ zeptal se Fitz. Mluvili francouzsky, jazykem, který všichni plynně ovládali.

„Pojď do knihovny. Valerija odvede Beu nahoru.“

Opustili ženy a zamířili do zaprášené místnosti plné knih vázaných v kůži, které vypadaly, jako by je jen málokdy vzal někdo do ruky. „Nechal jsem nám přinést čaj. Obávám se, že sherry nemáme.“

„Čaj si dám rád.“ Fitz se posadil do křesla. Po dlouhé cestě ho zraněná noha bolela. „Co se děje?“

„Máš nějakou zbraň?“

„Ano, ozbrojený popravdě jsem. V zavazadle mám služební revolver.“ Fitz měl Webley Mark V, který mu byl vydán v roce 1914.

„Měj ho prosím pořád po ruce. Já bez něj neudělám ani krok.“ Andrej rozhalil sako a ukázal opasek s pouzdrem.

„Měl bys mi radši říct proč.“

„Rolníci vytvořili výbor pro půdu. Hučelo do nich pár eserů a nabulíkovali jim pitomosti. Prohlašujou, že mají právo převzít veškerou půdu, kterou neobhospodařuju, a rozdělit si ji mezi sebou.“

„Nestalo se to tady už někdy?“

„Za dědečkových časů. Pověsili jsme tři rolníky a mysleli jsme si, že je to tím vyřízeno. Jenže tyhle zvrhlé myšlenky někde v ústraní podřimujou a pak po letech z ničeho nic znovu vyraší.“

„Cos udělal tentokrát?“

„Udělal jsem jim kázání a ukázal jsem jim, že jsem přišel o ruku, když jsem je bránil před Němci, a oni ztichli. Změnilo se to zas před několika dny, kdy se několik místních mužů vrátilo ze služby v armádě. Prohlašujou, že je propustili, ale já nepochybuju o tom, že dezertovali. Ověřit se to bohužel nedá.“

Fitz přikývl. Kerenského ofenziva skončila neúspěšně a Němci a Rakušané zahájili protiútok. Rusové se sesypali a Němci teď směřují na Petrohrad. Tisíce ruských vojáků opustily bojiště a vrátily se do svých vesnic.

„Přinesli si pušky a taky pistole, které museli ukrást důstojníkům nebo sebrat německým zajatcům. Každopádně jsou těžce ozbrojení a hlavu mají plnou podvratných myšlenek. Je tu jeden desátník, Fjodor Igorovič, a to bude zřejmě vůdce celé bandy. Georgijovi řekl, že nechápe, proč si vůbec dělám nárok na nějakou půdu – o té, co leží ladem, ani nemluvě.“

„Já zase nechápu, co se to děje s lidmi v armádě,“ poznamenal podrážděně Fitz. „Myslel by sis, že se tam naučí uznávat autoritu a kázeň – ale ono se zdá, že je to úplně naopak.“

„Obávám se, že dneska ráno to vyvrcholilo,“ pokračoval Andrej. „Ivan Igorovič, mladší bratr desátníka Fjodora, vyhnal svůj dobytek na mou pastvinu. Georgij to zjistil a já se s ním vydal za Ivanem, abych zjednal nápravu. Začali jsme mu dobytek vyvádět ven z ohrady. On nám v tom chtěl zabránit a snažil se zavřít bránu. Měl jsem v ruce brokovnici a praštil jsem ho pažbou po palici. Většina těch křupanů má hlavu jak ze železa, ale zrovna tenhle ji takovou neměl – ničema padnul na zem a bylo po něm. Socialisti to teď využívají jako záminku, aby všechny zburcovali.“

Fitz zdvořile zatajil své znechucení. S ruským zvykem tlouct níže postavené nesouhlasil a vůbec ho nepřekvapovalo, že to vede k takovým nepokojům. „Řekl jsi to někomu?“

„Poslal jsem vzkaz do města, ohlásil jsem tu smrt a požádal jsem, aby sem poslali policejní nebo vojenský oddíl k udržení pořádku, ale posel se ještě nevrátil.“

„To znamená, že jsme teď osamocení.“

„Ano. Mám obavu, že kdyby se to nějak zhoršovalo, budeme muset poslat Beu a Valeriji pryč.“

Fitz byl otřesený. Je to mnohem horší, než očekával. Můžou je všechny zabít. Jezdit sem byla strašná chyba. Musí odtud Beu dostat co nejdříve.

Zvedl se. S vědomím, že Angličané se někdy před cizinci vychloubají svým klidem v krizových situacích, prohodil: „Půjdu se radši převléknout na večeři.“

Andrej ho zavedl do jeho pokoje. Jenkins mu už vybalil a vyžehlil společenský oblek. Fitz se začal svlékat. Cítil se jako hlupák. Vystavil Beu i sebe nebezpečí. Získal sice užitečné informace o situaci v Rusku, ale zpráva, kterou napíše, bude sotva stát za podstoupené riziko. Zase se nechal od manželky přemluvit, a to je vždycky chyba. Rozhodl se, že sednou do prvního ranního vlaku.

Revolver ležel spolu s manžetovými knoflíčky na prádelníku. Fitz ho zkontroloval, pak sklopil hlaveň a nabil náboji ráže .445 Webley. V obleku ho nebylo kam dát. Nakonec ho strčil do kapsy kalhot, kde vznikla nevzhledná boule.

Přivolal Jenkinse, aby uložil cestovní oblečení, a pak vešel do Beina pokoje. Stála u zrcadla ve spodním prádle a zkoušela si náhrdelník. Vypadala rozkošněji než jindy, prsa a boky měla poněkud širší, a Fitze náhle napadlo, jestli není těhotná. Vzpomněl si, že dnes ráno v Moskvě se jí cestou na nádraží udělalo v autě špatně. Připomnělo mu to její první těhotenství a v duchu se vrátil do časů, které nyní považoval za zlaté, neboť tehdy měl Ethel i Beu a žádná válka nebyla.

Právě když se jí chystal říct, že zítra musejí odjet, pohlédl letmo z okna a zarazil se.

Pokoj se nacházel v přední části domu a měl výhled přes park a pole na nejbližší vesnici. Fitze upoutal dav lidí. S neblahým tušením přistoupil k oknu a zadíval se přes park.

Spatřil asi stovku vesničanů blížících se k domu. Stále ještě bylo světlo, ale mnozí přesto nesli planoucí pochodně. Viděl, že někteří mají pušky.

Otřásl se: „Do hajzlu!“

Beu to šokovalo. „Fitzi! Zapomínáš, že jsem tady?“

„Podívej se na tohle,“ vyzval ji.

Bea zasípala: „Ach, ne!“

„Jenkinsi!“ zavolal Fitz. „Jenkinsi, kde jste?“ Otevřel spojovací dveře a spatřil vyděšeného sluhu, jak věší cestovní oblečení na ramínko. „Jsme ve smrtelném nebezpečí,“ oznámil mu Fitz. „Do pěti minut musíme odjet. Utíkejte do stájí, připřáhněte koně ke kočáru a co nejrychleji předjeďte před kuchyňské dveře.“

Jenkins pustil oblek na podlahu a uháněl pryč.

Fitz se otočil k Bee. „Hoď na sebe nějaký kabát, jakýkoli, popadni jedny vycházkové boty a pak seběhni po zadním schodišti do kuchyně a čekej tam na mě.“

Je třeba přičíst jí k dobru, že nepropadla žádné hysterii: udělala prostě to, co jí bylo řečeno.

Fitz vyšel z pokoje a spěchal – kulhal co nejrychleji – do Andrejovy ložnice. Švagr ani Valerija tam nebyli.

Sestoupil po schodech dolů. V hale narazil na vyděšeného Georgie a několik stejně vystrašených sluhů. Fitz měl strach také, ale doufal, že to na něm není vidět.

Prince a princeznu našel v salonu. Měli otevřenou láhev šampaňského v kbelíku s ledem a dvě nalité sklenice, ale nepili. Andrej stál před krbem a Valerija se dívala z okna na přibližující se dav. Fitz si stoupl vedle ní. Vesničané už dorazili téměř ke dveřím. Střelné zbraně jich mělo jen několik; většinou se ozbrojili noži, kladivy nebo kosami.

Andrej řekl: „Georgij se jim pokusí domluvit, a jestliže se mu to nepodaří, budu s nimi muset promluvit sám.“

„Proboha, Andreji, čas řečí už minul. Musíme okamžitě odtud,“ namítl Fitz.

Než mohl Andrej odpovědět, uslyšeli zvýšené hlasy v hale.

Fitz přistoupil ke dveřím a maličko je pootevřel. Viděl, jak se Georgij hádá s vysokým mladým rolníkem, kterému sahal hustý knír až na tváře: vytušil, že je to Fjodor Igorovič. Obklopovali je muži a několik žen, z nichž někteří drželi hořící pochodně. Hlavními dveřmi se cpali dovnitř další. Jejich místnímu nářečí nebylo dobře rozumět, ale jedna vykřikovaná věta se několikrát opakovala: „Chceme mluvit s princem!“

Andrej to slyšel také a protáhl se kolem Fitze do haly. Fitz ho chtěl zadržet: „Ne –“, ale bylo pozdě.

Když se objevil Andrej ve společenském obleku, dav se posměšně rozkřikl a začal nespokojeně syčet. Andrej zvýšil hlas. „Jestli teď všichni v klidu odejdete, možná se nedostanete do moc velkého maléru.“

Fjodor ho odbyl: „Malér máš na krku ty – tys zavraždil mýho bratra!“

Fitz slyšel, jak Valerija tiše říká: „Moje místo je vedle manžela.“ Než jí mohl zabránit, i ona vyšla do haly.

„Nechtěl jsem, aby Ivan zemřel,“ vysvětloval Andrej. „Ale byl by teď naživu, kdyby neporušil zákon a nevzpíral se svému princi!“

Jediným rychlým pohybem Fjodor obrátil pušku a pažbou udeřil Andreje do obličeje.

Andrej zavrávoral a chytil se za tvář.

Vesničané zajásali.

„Tohle jsi udělal Ivanovi!“ vykřikl Fjodor.

Fitz sáhl po revolveru.

Fjodor zvedl zbraň nad hlavu. Dlouhá puška Mosin-Nagant chvíli visela ve vzduchu jako katova sekyra. Pak s mohutným úderem dopadla Andrejovi na hlavu. Ozvalo se strašlivé zapraskání a Andrej se svalil.

Valerija vykřikla.

Fitz v pootevřených dveřích odjistil západku na levé straně revolveru a zamířil; vesničané se však kolem Fjodora shlukli. Začali kopat a bít Andreje ležícího v bezvědomí na podlaze. Valerija se snažila k němu protlačit a pomoct mu, ale nepodařilo se jí to.

Muž s kosou se rozmáchl směrem k portrétu Beina přísného dědečka a rozsekl plátno. Jeden z mužů vystřelil z brokovnice do lustru, a ten se roztříštil na drobné střepy. Náhle vzplanuly jedny závěsy: někdo k nim musel přiložit pochodeň.

Fitz měl zkušenosti z bojiště a věděl, že statečnost je zapotřebí mírnit chladným uvažováním. Bylo mu jasné, že on sám Andreje z toho davu nezachrání. Mohl by ale zachránit Valeriji.

Strčil pistoli do kapsy.

Vkročil do haly. Veškerá pozornost se soustřeďovala na prince ležícího na zemi. Valerija stála na kraji houfu a marně bušila do zad venkovanů před sebou. Fitz ji popadl kolem pasu, zvedl ji a odnesl zpátky do salonu. Zraněná noha ho pod tou tíhou palčivě rozbolela, ale zaťal zuby.

„Pusť mě!“ křičela. „Musím pomoct Andrejovi!“

„Andrejovi pomoct nemůžeme!“ odpověděl Fitz. Změnil úchop a přehodil si švagrovou přes rameno; tlak na bolavou nohu se zmenšil. V tu chvíli kolem něj prolétla kulka tak blízko, že pocítil její závan. Ohlédl se a spatřil šklebícího se vojáka v uniformě s namířenou pistolí.

Uslyšel druhý výstřel a uvědomil si plesknutí. Chvíli si myslel, že ho kulka zasáhla, ale nepocítil žádnou bolest, a tak vyrazil ke spojovacím dveřím do jídelny.

Slyšel, jak voják křičí: „Ta ženská zdrhá!“

Fitz proletěl dveřmi a další kulka se zaryla do jejich rámu. Řadoví vojáci nemají výcvik ve střelbě z pistolí a někdy si neuvědomují, že jsou oproti puškám mnohem méně přesné. Rychle se probelhal kolem stolu prostřeného překrásným stříbrným náčiním a broušeným sklem, připraveným na večeři čtyř bohatých aristokratů. Za zády slyšel několik pronásledovatelů. Dveře na opačném konci místnosti vedly ke kuchyni. Prošel do úzké chodby a dál do kuchyně. Kuchař a několik kuchyňských pomocnic přestali pracovat a postávali tu s vyděšeným výrazem.

Fitzovi pronásledovatelé se ocitli příliš blízko za ním. Jakmile ho dostanou na mušku, zabijí ho. Musí udělat něco, aby je zpomalil.

Postavil Valeriji na nohy. Zapotácela se a on spatřil na jejích šatech krev. Některá z kulek ji zasáhla, ale je naživu a při vědomí. Posadil ji na židli a otočil se k chodbě. Šklebící se voják běžel k němu a divoce střílel. V úzkém prostoru ho následovalo v zástupu několik dalších mužů. V salonu a jídelně za nimi Fitz spatřil plameny.

Vytáhl revolver. Byla to opakovací zbraň, nepotřeboval natahovat kohout. Přenesl všechnu váhu na zdravou nohu a pečlivě zamířil na břicho přibíhajícího vojáka. Stiskl spoušť, zbraň třeskla a muž padl na kamennou podlahu. Z kuchyně se ozval zděšený ženský křik.

Fitz okamžitě vypálil na dalšího muže, který také klesl. Se stejným výsledkem vystřelil potřetí na třetího muže. Čtvrtý muž se stáhl zpátky do jídelny.

Fitz přibouchl dveře kuchyně. Pronásledovatelé nyní budou váhat a přemýšlet, jak by zjistili, jestli na ně nečíhá v záloze; to by mu mohlo poskytnout čas, který potřebuje.

Zvedl Valeriji; zdálo se, že žena ztrácí vědomí. Fitz ve zdejší kuchyni nikdy předtím nebyl, ale vydal se k její zadní části. Další chodba ho vedla kolem spíží, skladovacích prostor a prádelen. Nakonec otevřel dveře, které vedly ven.

Když vyšel z domu, sotva popadal dech a zraněná noha ho pekelně bolela. Spatřil čekající kočár s Jenkinsem na kozlíku. Bea seděla uvnitř s Ninou, která neovladatelně vzlykala. Koně přidržoval vystrašený stájník.

Fitz strčil bezvládnou Valeriji do kočáru, nastoupil za ní a křikl na Jenkinse: „Jeďte!“

Jenkins práskl do koní, stájník uskočil z cesty a kočár se rozjel.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Fitz Bey.

„Ne, ale jsem naživu a nezraněná. A ty…?“

„Nic se mi nestalo. Ale bojím se o život tvého bratra.“ Ve skutečnosti si byl zcela jistý, že Andrej je v tuto chvíli už mrtvý, ale nechtěl jí to říct.

Bea pohlédla na princeznu. „Co se stalo?“

„Musela ji zasáhnout nějaká kulka.“ Fitz se podíval pozorněji. Valerija měla bílý a nehybný obličej. „Panebože,“ povzdechl si.

„Ona je mrtvá, že?“ polekala se Bea.

„Musíš být statečná.“

„Budu statečná.“ Bea uchopila švagrovou za ruku, ve které nebylo života. „Ubohá Valerija.“

Kočár uháněl po příjezdové cestě kolem domku, kde po smrti Beina otce žila její matka. Fitz se ohlédl zpátky na velký dům. Před kuchyňskými dveřmi pobíhal hlouček naštvaných pronásledovatelů. Jeden z nich mířil puškou, a tak Fitz stlačil Bee hlavu dolů a sám se přikrčil.

Když se ohlédl znovu, byli mimo dostřel. Vesničané i zaměstnanci proudili všemi dveřmi ven. Okna podivně zářila a Fitz si uvědomil, že dům hoří. Viděl, jak z hlavního vchodu vyrazil kouř a z otevřeného okna vyšlehl plamen, který zapálil psí víno na venkovní zdi.

Pak kočár vyjel na vrchol kopce, začal se kodrcat dolů a starý dům zmizel z dohledu.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Říjen a listopad 1917

W

alter rozhněvaně připomněl: „Admirál von Holtzendorff nám slíbil, že Brity do pěti měsíců vyhladovíme. To bylo před devíti měsíci.“

„Udělal chybu,“ připustil otec.

Walter potlačil posměšnou poznámku.

Nacházeli se v Ottově pracovně na ministerstvu zahraničí v Berlíně. Otto seděl ve vyřezávaném křesle u velkého psacího stolu. Na stěně za ním visel obraz, na kterém je v Zrcadlové síni paláce ve Versailles císař Vilém I., dědeček současného monarchy, prohlašován za panovníka sjednoceného Německa.

Waltera rozčilovaly otcovy přihlouplé výmluvy. „Admirál dal své slovo důstojníka, že do Evropy nedorazí žádný Američan,“ připomínal otci dál. „Naše výzvědná služba odhaduje, že v červnu se jich ve Francii vylodilo čtrnáct tisíc. Tolik, pokud jde o slovo důstojníka!“

To se Otty dotklo. „Udělal to, co považoval pro svou vlast za nejlepší,“ zavrčel podrážděně. „Co víc může člověk udělat?“

Walter zvýšil hlas. „Ptáš se mě, co víc může člověk udělat? Může se vyhnout falešným slibům. Když něco neví jistě, může se zdržet tvrzení, že to ví jistě. Může říct pravdu, nebo držet zobák.“

„Von Holtzendorff poskytl nejlepší radu, jakou mohl.“

Slabost těchto argumentů přiváděla Waltera k šílenství. „Taková skromnost by byla namístě předtím. Jenže my jsme nic takového neslyšeli. Tys tam byl, na zámku Pless – víš, co se stalo. Von Holtzendorff se zaručil svým slovem. Pomýlil císaře. Způsobil, že Američani šli do války proti nám. Těžko lze posloužit panovníkovi hůř!“

„Předpokládám, že chceš, aby rezignoval – kdo ale pak zaujme jeho místo?“

„Aby rezignoval?“ Walter byl celý bez sebe zuřivostí. „Já chci, aby si strčil hlaveň revolveru mezi zuby a stiskl spoušť.“

Otto se zatvářil přísně. „Tohle říkat je ohavné.“

„Jeho smrt by byla malým zaslouženým trestem za všechny ty, kdo zemřeli kvůli jeho arogantní hlouposti.“

„Vy mladí nemáte zdravý rozum.“

„Jak se mi opovažuješ vykládat něco o zdravém rozumu! Ty a tvoje generace jste zatáhli Německo do války, která nás zmrzačila a zabila miliony – do války, kterou jsme ani po třech letech pořád ještě nevyhráli.“

Otto se odvrátil. Stěží mohl popřít, že Německo válku dosud nevyhrálo. Válčící strany uvízly ve Francii na mrtvém bodě. Neomezená ponorková válka nedokázala Spojencům odříznout zásobování. Mezitím se britské námořní blokádě dařilo německý lid pomalu vyhladovět. „Musíme počkat, uvidíme, co se stane v Petrohradu,“ nadhodil Otto. „Jestli Rusko vypadne z války, poměr sil se změní.“

„Přesně tak,“ přitakal Walter. „Všechno teď závisí na bolševicích.“

{II}

Začátkem října šli Grigorij a Katěrina navštívit porodní bábu.

Grigorij nyní trávil většinu nocí v jednopokojovém bytě u Putilovského závodu. Už se spolu nemilovali – pro Katěrinu to teď nebylo moc příjemné. Měla obrovské břicho. Kůže na něm byla vypnutá jak na fotbalovém míči a pupek místo dovnitř čněl ven. Grigorij ještě nikdy neměl nic s těhotnou ženou a nyní mu to nahánělo hrůzu a zároveň ho to vzrušovalo. Věděl, že všechno probíhá normálně, ale přesto se děsil při pomyšlení, jak dětská hlavička krutě roztahuje úzkou štěrbinu, kterou on tolik miluje.

Vydali se do bytu porodní báby Magdy, Konstantinovy manželky. Vladimír seděl Grigorijovi na ramenou. Chlapci byly už skoro tři roky, ale Grigorij ho stále nosil bez námahy. Začínala se rýsovat jeho osobnost: byl svým dětským způsobem inteligentní a vážný, spíš jako Grigorij než jako jeho okouzlující, nezvladatelný otec Lev. Dítě je jako revoluce, pomyslel si Grigorij: můžete ho přivést na svět, ale na to, co se z něj vyklube, už nemáte páky.

Kontrarevoluce generála Kornilova byla rozdrcena dřív, než začala. Odboráři na železnici se postarali o to, že většina Kornilovových vojsk uvízla na vedlejších kolejích daleko od Petrohradu. Vojáci, kteří se přesto k městu nějak přiblížili, se setkali s bolševiky a ti je rozložili pouhým sdělením pravdy, jako to udělal na školním hřišti Grigorij. Vojáci se pak obrátili proti svým důstojníkům, kteří se podíleli na spiknutí, a popravili je. Kornilov sám byl zatčen a uvězněn.

Grigorij začínal být známý jako muž, který odvrátil Kornilovovu armádu. Protestoval, že je to přehnané, ale tato skromnost jen posílila jeho váženost. Byl zvolen do ústředního výboru bolševické strany.

Trockij se dostal z vězení. V moskevských městských volbách bolševici získali jednapadesát procent hlasů. Počet členů strany dosáhl 350000.

Grigorij měl omamný pocit, že stát se může cokoli, včetně naprosté katastrofy. Revoluce může být každým dnem poražena. A toho se bál, protože pak by jeho dítě vyrůstalo v Rusku, které by nebylo o nic lepší. Grigorij myslel na milníky svého dětství: oběšení otce, smrt matky před Zimním palácem, kněz, který stáhl malému Lvovi kalhoty, úmorná dřina v Putilovském závodu. Pro své dítě si přál jiný svět.

„Lenin volá po ozbrojeným povstání,“ poznamenala Katěrina cestou k Magdinu bytu. Lenin se skrýval mimo město, ale posílal neustálý proud zuřivých dopisů požadujících, aby strana přistoupila k akci.

„Myslím, že má pravdu,“ pokračovala Katěrina. „Všichni už mají po krk vlád, co mluví o demokracii, ale co se týče ceny chleba, nehnou prstem.“

Jako obvykle Katěrina vyjádřila, co si myslí většina petrohradských dělníků.

Magda je očekávala a připravila čaj. „Nezlobte se, ale nemám cukr,“ omluvila se. „Už jsem ho nesehnala, ani nepamatuju.“

„Nemůžu se dočkat, až budu mít tohle za sebou,“ přiznala Katěrina. „Už jsem celá umořená, jak tahám tu tíhu.“

Magda ohmatala Katěrinino břicho a usoudila, že to bude trvat ještě dva týdny.

„Vladimírův porod byla hrůza,“ postěžovala si Katěrina. „Neměla jsem žádný přátele a porodní bábu mi dělala jedna zamračená sibiřská potvora, Xenie.“

„Znám Xenii,“ přikývla Magda. „Je schopná, ale trošku přísná.“

„To ti povím.“

Konstantin právě odcházel do Smolného. Sovět sice nezasedá každý den, ale neustále se scházejí různé výbory a ad hoc skupiny. Kerenského prozatímní vláda byla nyní tak slabá, že sovět automaticky získával autoritu. „Lenin je prej zpátky v Petrohradu,“ prohodil Konstantin ke Grigorijovi.

„Ano, včera v noci se vrátil.“

„Kde bydlí?“

„To je tajný. Policie po něm pořád jde.“

„Co ho přimělo k návratu?“

„To se dozvíme zítra. Svolal zasedání ústředního výboru.“

Konstantin odešel na tramvaj do centra města. Grigorij doprovodil Katěrinu domů. Když se chystal odejít do kasáren, řekla: „Je mi teď líp, když vím, že se mnou Magda bude.“

„To je dobře.“ Grigorij měl stále pocit, že porod je asi nebezpečnější než ozbrojené povstání.

„A ty tam budeš taky,“ dodala Katěrina.

„V pokoji snad ne,“ znervóznil Grigorij.

„Ne, to víš, že ne. Ale budeš venku chodit sem tam za dveřmi a já se budu cítit bezpečně.“

„Dobře.“

„Budeš tam, viď?“

„Budu,“ přisvědčil. „I kdyby se dělo, co chce, budu tam.“

Když se hodinu poté vrátil do kasáren, zjistil, že tam vládne chaos. Důstojníci se na přehlídkovém prostranství pokoušeli přimět vojáky k nakládání zbraní a munice na vozy, ale s malým úspěchem: výbory v každém praporu buď už zasedaly, nebo schůzi svolávaly. „Kerenskij to právě udělal!“ oznámil mu vítězoslavně Izák. „Pokouší se nás poslat na frontu.“

Grigorij klesl na mysli. „Poslat koho?“

„Celou petrohradskou posádku! Přišly rozkazy. Máme se vyměnit s vojákama na frontě.“

„Čím to zdůvodňujou?“

„Prej kvůli postupu Němců.“ Němci obsadili ostrovy v Rižském zálivu a směřovali k Petrohradu.

„Nesmysl,“ rozčílil se Grigorij. „Je to pokus oslabit sovět.“ A je to chytrý pokus, uvědomil si, když to domyslel. Jestliže vojáky v Petrohradu vystřídají navrátilci z fronty, bude trvat celé dny, možná týdny, než se zorganizují nové vojenské výbory a zvolí noví zástupci do sovětu. A co hůř, noví muži nebudou mít zkušenosti z politických bojů posledních šesti měsíců – a ty bude zapotřebí vybojovat všechny znovu. „Co říkají vojáci?“

„Zuří. Chtějí, aby Kerenskij dohodl mír, a ne aby je posílal na smrt.“

„Odmítnou odjet z Petrohradu?“

„Nevím. Pomůže jim, jestli je podpoří sovět.“

„O to se postarám.“

Grigorij si vzal obrněné vozidlo a dva osobní strážce a odjel přes Litějnyj most do Smolného. Tohle vypadá jako dílčí porážka, uvažoval, ale nakonec se z toho může vyklubat vhodná příležitost. Až do této chvíle nepodporovali bolševiky všichni vojáci, ovšem Kerenského pokus poslat je na frontu by mohl pomoct získat váhavce. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc docházel k přesvědčení, že Kerenskij udělal velkou chybu.

Smolnyj byla velkolepá budova a dříve tu sídlila škola pro dcery zámožných. Vchod střežily dva kulomety z Grigorijova pluku. Rudé gardy se snažily ověřovat totožnost každého příchozího, ale – jak si Grigorij s nepříjemným pocitem uvědomil – dovnitř i ven proudí tak početné davy lidí, že kontrola není nijak přísná.

Nádvoří poskytovalo obraz frenetické činnosti. Obrněná vozidla, motocykly, nákladní a osobní automobily neustále přijížděly a odjížděly a soupeřily o každé volné místo. Široké schodiště vedlo k řadě oblouků a klasické kolonádě. V jedné místnosti nahoře Grigorij našel zasedající výkonný výbor sovětu.

Menševici vyzývali vojáky z městské posádky, aby se vydali na frontu. Menševici se jako obvykle vzdávají bez boje, pomyslel si znechuceně Grigorij; náhle se ho zmocnil panický pocit, že mu revoluce uniká pod rukama.

Připojil se k chumlu ostatních bolševiků z výkonného výboru formulujících bojovnější rezoluci. „Jediná cesta, jak ubránit Petrohrad před Němci, je mobilizovat dělníky,“ prohlásil Trockij.

„Jako jsme to udělali v době Kornilovova puče,“ dodal s nadšením Grigorij. „Potřebujeme další výbor pro boj, který se ujme řízení obrany města.“

Trockij nečitelně naškrábal návrh, pak se zvedl a přednesl ho.

Menševici se rozhořčili. „Vytvořili byste druhé centrum vojenského velení vedle štábu armády!“ namítl Mark Broido. „Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům.“

Ke Grigorijovu znechucení s ním většina členů výboru souhlasila. Schválili návrh menševiků a Trockij byl poražen. Grigorij odešel ze schůze naprosto zoufalý. Může loajálnost vojáků vůči sovětu přežít takovou prohru?

Ještě odpoledne se bolševici sešli v místnosti 36 a rozhodli se, že toto usnesení nepřijmou a na večerní plenární schůzi sovětu přednesou svůj návrh znovu.

Napodruhé bolševici při hlasování vyhráli.

Grigorijovi se ulevilo. Sovět vojáky podpořil a ustavil alternativní vojenské velení.

Ocitli se o velký krok blíže k moci.

{III}

Příštího dne Grigorij a další vedoucí bolševici tiše vyklouzli ze Smolného po jednom či po dvojicích, aby neupoutali pozornost tajné policie, a zamířili do velkého bytu soudružky Galiny Flaksermanové na zasedání ústředního výboru.

Grigorij byl nervózní a dorazil záhy. Obešel celý blok, rozhlížel se po lelkujících zevlounech, kteří by mohli být policejními špehy, ale nikoho podezřelého nespatřil. Uvnitř v domě si obhlédl různé východy – byly tam tři – a určil nejrychlejší cestu ven.

Bolševici zasedli kolem velkého jídelního stolu, mnozí v kožených kabátech, které se stávaly jakousi jejich uniformou. Lenin tam nebyl, a tak začali bez něj. Grigorij měl o něj strach – mohli ho zatknout –, ale dorazil o desáté, maskovaný parukou, která mu pořád padala, takže vypadal málem směšně.

Na rezoluci, kterou navrhl, však nic k smíchu nebylo: vyzývala k ozbrojenému povstání pod vedením bolševiků, směřujícímu ke svržení prozatímní vlády a převzetí moci.

Grigorij byl nadšený. Ozbrojené povstání chtěli samozřejmě všichni, ale většina revolucionářů soudila, že čas dosud nedozrál. Konečně ten nejmocnější z nich říká teď.

Lenin mluvil hodinu. Byl jako vždy důrazný, bouchal do stolu, křičel a nadával těm, kdo s ním nesouhlasili. Jeho styl pracoval proti němu – člověku se chce hlasovat proti každému, kdo je tak hrubý. Jenže navzdory tomu dokázal přesvědčit. Měl široké znalosti, jeho politický instinkt byl neomylný a jen málokdo vydržel vzdorovat drtivým úderům jeho logických argumentů.

Grigorij stál od začátku na Leninově straně. Důležité je chopit se moci a skoncovat s nerozhodností. Všechny ostatní problémy lze vyřešit později. Budou s tím ale souhlasit ostatní?

Zinověv vystoupil proti. I on, jinak pohledný muž, změnil vzezření, aby zmátl policii. Nechal si narůst vous a ostříhal si bohatou kštici kudrnatých černých vlasů. Leninovu strategii považoval za příliš riskantní. Obával se, že ozbrojené povstání poskytne pravicovému křídlu záminku k vojenskému puči. Chtěl, aby se bolševická strana soustředila na vítězství ve volbách do ústavodárného shromáždění.

Tento nedůrazný přístup Lenina rozlítil. „Prozatímní vláda celostátní volby neuskuteční nikdy!“ vykřikl. „Kdo si myslí něco jiného, je hlupák a naivka.“

Trockij a Stalin povstání podpořili, ale Trockij Lenina rozčílil slovy, že by měli počkat na všeruský sjezd sovětů, který má začít za deset dní.

Grigorijovi to připadlo jako dobrý nápad – Trockij mluvil vždycky rozumně –, ale Lenin ho překvapil zařváním: „Ne!“

Trockij uvedl: „S největší pravděpodobností budeme mít mezi delegáty většinu –“

„Jestliže sjezd vytvoří nějakou vládu, bude to nutně koalice!“ hulákal rozzuřeně Lenin. „Bolševici, kteří se do vlády dostanou, budou centristi. Kdo jiný si tohle může přát – než kontrarevoluční zrádce?“

Trockij se při té urážce zarděl, ale neřekl nic.

Grigorij si uvědomil, že Lenin má pravdu. Lenin jako obvykle myslí dál dopředu než kdokoli jiný. V koalici by prvním požadavkem menševiků bylo, že předseda vlády musí být umírněný – a souhlasili by patrně s kýmkoli, jenom ne s Leninem.

Grigorijovi došlo – a tušil, že to došlo i ostatním členům výboru –, že jedinou cestou vedoucí k tomu, aby se Lenin mohl stát předsedou vlády, je převrat.

Debata trvala do časných ranních hodin. Nakonec bylo deseti hlasy proti dvěma odsouhlaseno ozbrojené povstání.

Lenin však všechno neprosadil. Žádné datum převratu nebylo stanoveno.

Když zasedání skončilo, Galina přinesla samovar a hladovým revolucionářům nabídla sýr, salám a chléb.

{IV}

Jako dítě byl Grigorij jednou na statku prince Andreje svědkem vyvrcholení lovu na jelena. Psi srazili statného jelena těsně za vesnicí a všichni se šli podívat. Když se tam Grigorij dostal, jelen umíral a psi už lačně hltali vnitřnosti vyvalené z jeho rozpáraného břicha, zatímco lovci na koních si na oslavu přihýbali koňaku. A přesto i pak ubohé zvíře učinilo poslední pokus o odvetný úder. Ohnalo se mohutným parožím, nabodlo jednoho psa, rozseklo druhého a na chvíli se málem zdálo, že by se mohlo postavit; potom kleslo zpátky na zakrvácenou zem a zavřelo oči.

Grigorije napadlo, že premiér Kerenskij, vůdce prozatímní vlády, připomíná toho jelena. Všichni vědí, že je vyřízený – kromě něj.

Zatímco lezavá ruská zima svírala Petrohrad jako pěst, krize vrcholila.

Výboru pro boj, záhy přejmenovanému na vojenský revoluční výbor, dominovala charismatická postava Trockého. Nebyl to nijak pohledný muž, měl velký nos, vysoké čelo a za brýlemi bez obrouček vyboulené oči, ale dokázal lidi okouzlit a přesvědčit. Kde Lenin křičel a vyhrožoval, Trockij přesvědčoval a lákal. Grigorij měl podezření, že Trockij je stejně tvrdý jako Lenin, ale lépe to skrývá.

V pondělí 5. listopadu, dva dny před plánovaným zahájením všeruského sjezdu sovětů, se Grigorij odebral na masové shromáždění vojáků svolané vojenským revolučním výborem do Petropavlovské pevnosti. Schůze začala v poledne a pokračovala celé odpoledne; stovky vojáků debatovaly na náměstí před pevností o politice, zatímco jejich důstojníci bezmocně soptili. Pak za bouřlivého potlesku dorazil Trockij a poté, co ho vojáci vyslechli, odhlasovali, že se podřídí výboru a nikoli vládě, Trockému a nikoli Kerenskému.

Cestou z náměstí si Grigorij uvědomil, že vláda přece nemůže tolerovat, aby klíčová součást armády vyhlásila loajalitu někomu jinému. Kanóny pevnosti stály za řekou přímo proti Zimnímu paláci, kde měla sídlo prozatímní vláda. Pomyslel si, že nyní Kerenskij určitě uzná porážku a odstoupí.

Příštího dne Trockij oznámil bezpečnostní opatření proti kontrarevolučnímu puči armády. Přikázal Rudým gardám a vojákům věrným sovětu, aby obsadili mosty, všechna nádraží a policejní stanice, dále budovu pošty, telegrafní úřad, telefonní ústřednu a státní banku.

Grigorij byl Trockému po boku a proměňoval proud příkazů velkého muže v podrobné pokyny konkrétním vojenským jednotkám: rozesílal rozkazy po celém městě s pomocí poslů na koních, bicyklech nebo v autech. Trockého „bezpečnostní opatření“ mu připadala velice podobná převzetí moci.

K jeho údivu a radosti zaznamenali jen nepatrný odpor.

Špeh z Mariinského paláce hlásil, že předseda vlády Kerenskij požádal předběžný parlament – instituci, která tak zoufale selhávala při úkolu vytvořit ústavodárné shromáždění – o vyslovení důvěry. Předběžný parlament odmítl. Nikdo tomu nevěnoval velkou pozornost. Kerenskij byl minulostí, jen další nedostatečně schopný muž, který se pokusil vládnout Rusku a neuspěl. Vrátil se do Zimního paláce, kde jeho nemohoucí vláda nadále předstírala, že vládne.

Lenin se skrýval v bytě soudružky Margarity Fofanovové. Ústřední výbor mu z obavy, že by ho policie mohla zatknout, přikázal, aby se nepohyboval po městě. Grigorij patřil k těm málo lidem, kteří věděli, kde se nachází. V osm hodin večer Margarita dorazila do Smolného se vzkazem od Lenina, který bolševikům přikazoval, aby okamžitě zahájili ozbrojené povstání. Trockij nevrle poznamenal: „Co podle něj asi děláme?“

Grigorij si však myslel, že Lenin má pravdu. Navzdory všemu se bolševici veškeré moci ještě nechopili. Jakmile se sejde sjezd sovětů, bude mít nejvyšší autoritu – a pak by, i kdyby měli bolševici většinu, vznikla jen další koaliční vláda založená na kompromisech.

Zahájení sjezdu se plánovalo na příští den ve dvě hodiny odpoledne. Zdá se, že jen Lenin chápe naléhavost situace, pomyslel si Grigorij s pocitem beznaděje. Je zapotřebí, aby byl tady, ve středu událostí.

Grigorij se rozhodl, že pro něj půjde.

Byla mrazivá noc a severák jako by pronikal skrznaskrz koženým kabátem, který si Grigorij oblékal přes seržantskou uniformu. V centru města vypadalo vše neuvěřitelně normálně: dobře oblečení lidé středních vrstev vycházeli z divadel a mířili do zářivě osvětlených restaurací, žebráci mámili z kolemjdoucích drobné a na nárožích se vábivě usmívaly prostitutky. Grigorij kývl hlavou na soudruha, který prodával Leninův pamflet na téma Dokážou bolševici udržet moc? Grigorij si ho nekoupil. Odpověď na tuto otázku už znal.

Margaritin byt se nacházel na severním okraji čtvrti Vyborg. Grigorij tam nemohl jet autem z obavy, že by upozornil na Leninův úkryt. Šel pěšky na Finské nádraží a tam sedl do tramvaje. Cesta byla dlouhá a Grigorij ji z větší části strávil rozjímáním, jestli Lenin neodmítne přijít.

Ke své velké úlevě však Lenina příliš přesvědčovat nepotřeboval. „Nevěřím, že bez vás ostatní soudruzi udělají poslední rozhodný krok,“ řekl mu Grigorij a tato slova Leninovi zcela stačila.

Na kuchyňském stole zanechal vzkaz, aby si Margarita nemyslela, že ho zatkli. Napsal: „Šel jsem tam, kam jsi nechtěla, abych chodil. Na shledanou, Iljič.“ Členové strany ho oslovovali jeho prostředním jménem Iljič.

Zatímco Lenin si bral paruku, dělnickou čepici a obnošený plášť, Grigorij si zkontroloval pistoli. Pak se vydali ven.

Grigorij se stále pozorně rozhlížel, neboť se obával, že narazí na skupinu policistů nebo armádní hlídku a někdo z nich Lenina pozná. Rozhodl se, že než aby dopustil, že Lenina zatknou, bude bez váhání střílet.

V tramvaji byli jedinými cestujícími. Lenin se vyptával průvodčí, co si myslí o posledním politickém vývoji.

Cestou z Finského nádraží zaslechli dusot koňských kopyt a ukryli se, ale zjistili, že to je oddíl loajálních kadetů pátrajících po případných narušitelích pořádku.

O půlnoci Grigorij triumfálně dovedl Lenina do Smolného.

Lenin se okamžitě odebral do místnosti 36 a svolal zasedání bolševického ústředního výboru. Trockij oznámil, že Rudé gardy mají nyní pod kontrolou mnoho klíčových míst ve městě. Jenže to Leninovi nestačilo. Tvrdil, že ze symbolických důvodů se revoluční vojáci musejí zmocnit Zimního paláce a zatknout ministry prozatímní vlády. To bude akt, který lidi přesvědčí, že moc přešla definitivně a nezvratně do rukou revolucionářů.

Grigorij věděl, že má pravdu.

Věděli to i všichni ostatní.

Trockij začal plánovat dobytí Zimního paláce.

Grigorij se té noci domů ke Katěrině nedostal.

{V}

Nesmí se stát žádná chyba.

Grigorij věděl, že závěrečný akt revoluce musí být rozhodný. Dbal na to, aby rozkazy byly jasné a na místo určení docházely včas.

Plán nebyl složitý, ale Grigorij se obával, že Trockého časový harmonogram je příliš optimistický. Jádro útočných sil se bude skládat z revolučních námořníků. Většina z nich se dopravovala vlakem a lodí z Helsink, hlavního města finské oblasti. Vyjeli ve tři hodiny ráno. Další přicházeli z Kronštadtu, námořní základny na ostrově vzdáleném asi třicet kilometrů.

Útok měl začít v poledne.

Podobně jako při operaci na bojišti měl být zahájen dělostřeleckou přehradnou palbou: děla z Petropavlovské pevnosti začnou střílet přes řeku a rozboří hradby paláce. Pak námořníci a vojáci obsadí palác. Podle Trockého vše skončí do druhé hodiny, kdy má začít sjezd sovětů.

Lenin chtěl při zahájení vstát a oznámit, že bolševici převzali moc. Byl to jediný způsob jak zabránit vytvoření další neefektivní kompromisní vlády, jediný způsob jak zajistit, aby Lenin nakonec stál v čele.

Grigorij se obával, že vše nepůjde tak rychle, jak Trockij doufá.

Ostraha Zimního paláce byla ubohá a za svítání Grigorij mohl poslat dovnitř Izáka na průzkum. Hlásil, že se v budově nacházejí asi tři tisíce vojáků loajálních vládě. Pokud mají náležité velení a budou statečně bojovat, bude to velká bitva.

Izák také zjistil, že Kerenskij odjel z Petrohradu. Nemohl odcestovat vlakem, protože Rudé gardy kontrolovaly všechna nádraží, a tak nakonec opustil město zrekvírovaným automobilem. „Co je to za předsedu vlády, když si nemůže sednout do vlaku ve vlastním hlavním městě?“ ušklíbl se Izák.

„Každopádně je pryč,“ odpověděl Grigorij spokojeně. „A myslím, že se nikdy nevrátí.“

Když však nadešlo poledne a žádný námořník se neobjevil, Grigorij začal propadat pesimismu.

Přešel přes most k Petropavlovské pevnosti, aby se ujistil, že děla jsou připravená. Ke své hrůze zjistil, že to jsou muzeální kousky, které tam stojí jen pro parádu a nelze z nich střílet. Přikázal Izákovi, aby opatřil nějaká funkční děla.

Spěchal do Smolného informovat Trockého, že jeho plán se opožďuje. Strážce u dveří mu oznámil: „Někdo tě tu hledal, soudruhu. Týkalo se to nějaký porodní báby.“

„Tím se teď nemůžu zabývat,“ odbyl ho Grigorij.

Události se vyvíjely velmi rychle. Grigorij se dozvěděl, že Rudé gardy obsadily Mariinský palác a bez jakéhokoli krveprolití rozehnaly předběžný parlament. Uvěznění bolševici se dostali na svobodu. Trockij přikázal všem vojákům mimo Petrohrad, aby zůstali, kde jsou, a oni uposlechli jeho, nikoli své důstojníky. Lenin psal manifest, který začínal: „Občanům Ruska: Prozatímní vláda byla svržena!“

„Jenže útok ještě nezačal,“ připomněl Grigorij sklíčeně Trockému. „Nevidím, jak by se to dalo do tří hodin zvládnout.“

„Nedělej si starosti,“ odpověděl Trockij. „Můžeme zahájení sjezdu oddálit.“

Grigorij se vrátil na náměstí před Zimním palácem. Ve dvě odpoledne konečně spatřil minonosku Amur vplouvající na Něvu s tisícovkou námořníků z Kronštadtu na palubě; petrohradští dělníci obstoupili nábřeží a mávali jim.

Kdyby Kerenského napadlo položit do úzkého kanálu pár min, zabránil by námořníkům připlout do města a revoluci by porazil. Ovšem žádné miny tu nebyly a námořníci v černých tříčtvrtečních námořnických kabátech se začali s puškami v rukou vyloďovat. Grigorij připravil jejich rozmístění kolem Zimního paláce.

Jenže ke Grigorijovu nesmírnému rozhořčení plán narážel na další problémy. Izák našel jedno dělo a s velkým úsilím ho nechal přivléct na místo, a tam se zjistilo, že do něj nemají střelivo. Loajální vojáci mezitím stavěli v paláci barikády.

Pocity marnosti byly k zbláznění; Grigorij se rozjel zpátky do Smolného.

Právě mělo začít naléhavé, mimořádné zasedání petrohradského sovětu. Panensky bíle vymalovanou prostornou halu dívčí školy zaplnily stovky delegátů. Grigorij vystoupil na pódium a usedl vedle Trockého, který se chystal zasedání zahájit. „Útok má zpoždění kvůli celé řadě problémů,“ oznámil.

Trockij přijal špatnou zprávu klidně. Lenin by dostal záchvat. „Kdy můžete palác dobýt?“ zeptal se Trockij.

„Reálně kolem šesté.“

Trockij klidně přikývl a zvedl se, aby oslovil shromáždění. „Jménem vojenského revolučního výboru prohlašuji, že prozatímní vláda už neexistuje!“ zvolal.

Strhla se bouře jásotu a křiku. Grigorij si pomyslel: doufám, že dokážu tu lež změnit v pravdu.

Když hlomoz ustal, Trockij vyjmenoval úspěchy Rudých gard: noční obsazení všech nádraží a dalších klíčových budov a rozehnání předběžného parlamentu. Oznámil také, že bylo zatčeno několik ministrů. „Zimní palác ještě nebyl dobyt, ale o jeho osudu se rozhodne co nevidět!“ Ozval se další jásot.

Jakýsi oponent zvolal: „Předjímáte vůli sjezdu sovětů!“

To byl chabý demokratický argument, jaký by dříve vznesl i Grigorij – než se stal realistou.

Trockého odpověď byla tak rychlá, že tuto kritiku určitě očekával. „Vůli sjezdu už předejmulo povstání dělníků a vojáků,“ odpověděl.

Náhle to v sále zašumělo. Lidé se začali zvedat. Grigorij pohlédl ke dveřím, nechápal, co se děje. Spatřil vcházet Lenina. Delegáti se rozjásali. Když Lenin vystoupil na pódium, sál bouřil nadšením. Stáli s Trockým vedle sebe, usmívali se a úklonem děkovali za ovace ve stoje; dav oslavoval převrat, který se dosud neuskutečnil.

Grigorij už napětí mezi vítězstvím vyhlašovaným v sále a chaotickou skutečností a zpožděním venku nevydržel a vyklouzl ven.

Námořníci z Helsink stále ještě nedorazili a děla v pevnosti stále ještě nebyla připravená ke střelbě. Po soumraku se ochladilo a začalo drobně mrholit. Grigorij stál na kraji Palácového náměstí, Zimní palác před sebou a generální štáb za zády, a viděl, jak z paláce vychází oddíl kadetů; Podle odznaků na uniformách byli z Michailovského dělostřelecké akademie a odcházeli se čtyřmi těžkými děly. Grigorij je nechal odejít.

V sedm hodin přikázal oddílu námořníků a vojáků, aby obsadili generální štáb. Učinili to, aniž se setkali s odporem.

V osm hodin se rozhodlo vrátit do kasáren dvě stě kozáků střežících palác a Grigorij je nechal kordonem projít. Uvědomil si, že nesnesitelné opožďování možná neznamená úplnou katastrofu: síly, které bylo třeba překonat, se časem zmenšovaly.

Těsně před desátou Izák ohlásil, že děla v Petropavlovské pevnosti jsou konečně připravená. Grigorij přikázal vystřelit jednou naslepo a počkat. Jak předpokládal, z paláce uprchli další vojáci.

Cožpak to může být takhle snadné?

Na vodě zaznělo výstražné houkání na palubě Amuru. Grigorij pátral po důvodu, a když se zadíval na řeku, spatřil světla připlouvajících lodí. Zamrazilo ho. Nepodařilo se Kerenskému na poslední chvíli vyslat loajální vojska, aby zachránila jeho vládu? Pak se však z Amuru rozlehl jásot a Grigorij si uvědomil, že se blíží námořníci z Helsink.

Když bezpečně zakotvili, vydal rozkaz, aby děla začala palác ostřelovat – konečně.

Ozvalo se hřmění děl. Některé granáty vybuchovaly ve vzduchu a osvětlovaly lodě na řece i obležený palác. Grigorij viděl, jak jeden granát zasáhl rohové okno ve druhém patře, a napadlo ho, jestli v tom pokoji někdo nebyl. K jeho údivu se jasně osvětlené tramvaje dál bez přerušení šinuly přes nedaleký Troickij most a Palácový most.

Samozřejmě se to bojišti vůbec nepodobalo. Na frontě střílely stovky, možná tisíce děl; tady jen čtyři. Mezi výstřely nastávaly dlouhé pauzy a bylo otřesné sledovat, kolik granátů se promrhalo, protože nedoletěly a padly neškodně do řeky.

Grigorij přikázal zastavit střelbu a vyslal skupinky vojáků do paláce na průzkum. Vojáci po návratu hlásili, že pár stráží, které tam zůstaly, neklade žádný odpor.

Krátce po půlnoci Grigorij zavedl do paláce větší oddíl. V souladu s předem stanovenou taktikou se vojáci rozběhli dlouhými tmavými chodbami, likvidovali odpor a pátrali po ministrech. Palác vypadal jako zaneřáděná kasárna; na parketových podlahách pozlacených sálů se válely slamníky vojáků a všude hromady cigaretových nedopalků, okoralého chleba a prázdných lahví s francouzskými vinětami, které strážci paláce patrně vytahali z okázalých carských sklepů.

Grigorij slyšel pár ojedinělých výstřelů, ale moc se nebojovalo. V přízemí žádného ministra nenašel. Napadlo ho, jestli se třeba z paláce nevykradli, a na okamžik se ho zmocnila panika. Nechtělo se mu hlásit Trockému a Leninovi, že mu členové Kerenského vlády proklouzli mezi prsty.

S Izákem a dvěma muži vyběhl po širokém schodišti, aby prověřil další podlaží. Společně vrazili do dvoukřídlých dveří zasedací místnosti, kde objevili zbytek prozatímní vlády: skupinku vyděšených mužů v oblecích a kravatách, kteří seděli v křeslech kolem stolu a oči měli vytřeštěné neblahým tušením.

Jeden z nich sebral zbytek autority. „Tady je prozatímní vláda – co chcete?“ ohradil se.

Grigorij poznal Alexandra Konovalova, bohatého majitele textilky, který byl místopředsedou Kerenského vlády.

Grigorij odpověděl: „Všichni jste zatčeni.“ Byl to příjemný okamžik a on si ho vychutnal.

Obrátil se na Izáka. „Zapiš jejich jména.“ Poznal je všechny. „Konovalov, Maljantovič, Nikitin, Těreščenko…“ Když byl seznam hotový, přikázal: „Odveďte je do Petropavlovské pevnosti a strčte je do cel. Já půjdu do Smolného oznámit Trockému a Leninovi dobrou zprávu.“

Odešel z budovy. Když přecházel přes Palácové náměstí, na chvíli se zastavil a vzpomínal na matku. Před dvanácti lety na tomto místě zemřela, zastřelená carskou gardou. Otočil se a pohlédl na obrovský palác s řadami bílých sloupů a stovkami oken, v nichž se třpytil měsíční svit. V náhlém vzteku pohrozil budově pěstí. „To máte za to, parchanti,“ promluvil hlasitě. „To máte za to, že jste ji zabili.“

Čekal, dokud se opět neuklidnil. Ani nevím, ke komu mluvím, pomyslel si. Skočil do zaprášeného obrněného vozu, který na něj čekal u rozebrané barikády. „Do Smolného,“ přikázal řidiči.

Během té krátké cesty se ho začalo zmocňovat nadšení. Teď jsme už skutečně vyhráli, říkal si v duchu. Jsme vítězi. Lid svrhl utlačovatele.

Vyběhl po schodech Smolného a zamířil do sálu. Bylo tu plno lidí, sjezd už začal. Trockij ho už nedokázal déle odkládat. To byla špatná zpráva. Menševikům a dalším slabošským revolucionářům by bylo podobné, aby požadovali místo v nové vládě, ačkoli pro svržení staré neudělali vůbec nic.

Mezi lustry visely chuchvalce tabákového kouře. Členové předsednictva seděli na pódiu. Grigorij většinu z nich znal a teď pozorně zkoumal složení skupiny. Všiml si, že bolševici zaujímají čtrnáct z dvaceti pěti míst. To znamená, že strana má největší počet delegátů. Zděsilo ho však, když si všiml, že předsedou je Kameněv – umírněný bolševik, který hlasoval proti ozbrojenému povstání! Jak Lenin varoval, sjezd směřuje k dalšímu slabému kompromisu.

Grigorij přelétl očima delegáty v sále a v přední řadě zahlédl Lenina. Šel k němu a muže sedícího vedle Lenina požádal: „Musím mluvit s Iljičem – pusť mě vedle něj.“ Muž vypadal naštvaně, ale po chvíli se zvedl.

Grigorij zašeptal Leninovi do ucha. „Zimní palác je v našich rukou,“ oznámil. Vyjmenoval zatčené ministry.

„Pozdě,“ odpověděl Lenin mrazivě.

Toho se Grigorij obával. „Co se tu děje?“

Lenin vypadal zachmuřeně. „Martov předložil návrh usnesení.“ Julius Martov byl Leninův starý nepřítel. Martov vždy chtěl, aby Sociálně demokratická dělnická strana Ruska byla jako britská Nezávislá labouristická strana a aby bojovala za pracující lid demokratickými prostředky; jeho spor s Leninem v této otázce rozštěpil SDDSR v roce 1903 na dvě frakce, Leninovy bolševiky a Martovovy menševiky. „Žádá ukončení pouličních bojů, potom mají následovat jednání o demokratické vládě.“

„Jednání?“ podivil se Grigorij nevěřícně. „Už jsme převzali moc!“

„My jsme ten návrh podpořili,“ odpověděl Lenin bezbarvým hlasem.

Grigorije to překvapilo. „Proč?“

„Kdybychom se postavili proti, prohráli bychom. Máme tři sta z šesti set sedmdesáti delegátů. Jsme daleko největší strana, ale absolutní většinu nemáme.“

Grigorijovi bylo do breku. Převrat se uskutečnil příliš pozdě. Vznikne další koalice, její složení bude určeno dohodami a kompromisy a vláda bude kolísat, zatímco Rusové budou doma hladovět a na frontě umírat.

„Ale stejně nás napadají,“ dodal Lenin.

Grigorij poslouchal právě diskutujícího delegáta, muže, kterého neznal. „Tento sjezd byl svolán, aby projednal novou vládu, a s čím se přesto setkáváme?“ burácel muž hněvivě. „S nezodpovědným uchopením moci, aniž se počkalo na vyjádření vůle sjezdu! Před tímto šíleným počinem musíme revoluci uchránit.“

Z řad bolševických delegátů se vznesla bouře protestů. Grigorij slyšel, jak Lenin nadává: „Svině! Parchant! Zrádce!“

Kameněv vyzval k pořádku.

Jenže další řečník byl k bolševikům a jejich puči stejně urputně nepřátelský a ti po něm ho ve stejném duchu následovali. Menševik Lev Chinčuk vyzýval k jednání s prozatímní vládou a pobouření mezi delegáty zesílilo natolik, že několik minut nemohl mluvit. Nakonec překřičel lomoz v sále a oznámil: „Opouštíme sjezd!“ Pak vyšel ze sálu.

Grigorij pochopil, že jejich taktikou je vyjádřit, že když odejdou, sjezd ztrácí veškerou autoritu. „Dezertéři!“ vykřikl někdo a tento pokřik se rozlehl v celém sále.

Grigorij byl zděšený. Čekali na tento sjezd tak dlouho! Delegáti vyjadřovali vůli ruského lidu. Ale sjezd se rozpadá.

Pohlédl na Lenina. Ke Grigorijově údivu Leninovi zářily oči radostí. „To je úžasné,“ řekl. „Jsme zachráněni! Nikdy by mě ani nenapadlo, že udělají takovou chybu.“

Grigorij neměl tušení, o čem mluví. Nezbláznil se?

Dalším řečníkem byl Michail Gendelman, jeden z předních eserů. „U vědomí, že se bolševici chopili moci, činíme je odpovědnými za tento šílený a kriminální čin a považujeme za nemožné s nimi spolupracovat. Frakce socialistických revolucionářů opouští sjezd!“ prohlásil. A vyšel ze sálu, následován všemi esery. Zbývající delegáti na ně pokřikovali, nadávali jim a pískali.

Grigorij se styděl do hloubi duše. Jak mohl jeho triumf tak rychle degenerovat do tohoto výtržnictví?

Jenže Lenin vypadal ještě potěšeněji.

Rada vojenských delegátů bolševický puč podpořila a Grigorij začínal mít lepší náladu, ale Leninovu radost nechápal. Iljič nyní rychle psal cosi do poznámkového bloku. Zatímco se řečníci střídali, Lenin svůj text opravoval a přepisoval. Nakonec podal Grigorijovi dva listy papíru. „Tohle se musí sjezdu předložit k okamžitému přijetí,“ řekl.

Bylo to dlouhé prohlášení, plné obvyklých frází, ale Grigorij soustředil pozornost na klíčovou větu: „Sjezd se tímto usnáší, že přejímá vládní moc do svých rukou.“

Právě tohle Grigorij chtěl.

„Má to přečíst Trockij?“ zeptal se.

„Ne, Trockij ne,“ Lenin si pozorně prohlédl muže – a jednu ženu – na pódiu. „Lunačarskij,“ rozhodl.

Grigorij tušil, že Lenin cítí, že Trockij už získal dost slávy. Odnesl proklamaci Lunačarskému, který kývl na předsedajícího. Pár minut poté dal Kameněv Lunačarskému slovo, ten povstal a Leninův text přečetl.

Delegáti každou větu vítali souhlasným pokřikem.

Předseda vyzval k hlasování.

A nyní Grigorij konečně začal chápat, proč je Lenin spokojený. Tím, že menševici a eseři odešli ze sálu, bolševici získali drtivou většinu. Mohli dělat, co se jim zlíbí. Žádných kompromisů nebylo zapotřebí.

Hlasovalo se. Pouze dva delegáti byli proti.

Bolševici už měli v rukách moc a nyní získali i legitimitu.

Předseda ukončil zasedání. Bylo pět hodin ráno, čtvrtek 8. listopadu. Ruská revoluce zvítězila. A bolševici byli u moci.

Grigorij odešel ze sálu za gruzínským revolucionářem Josefem Stalinem a ještě jedním mužem. Stalinův druh měl na sobě podobně jako mnoho dalších bolševiků kožený kabát a nábojový pás, ale cosi na něm bilo v Grigorijově paměti na poplach. Když se muž otočil, aby Stalinovi něco řekl, Grigorij ho poznal a zděšením se zachvěl.

Byl to Michail Pinskij.

Přidal se k revoluci.

{VI}

Grigorij byl vyčerpaný. Dvě noci nespal. Měl toho tolik na práci, že si sotva všiml, jak dny míjejí. Obrněné vozidlo byl ten nejnepohodlnější dopravní prostředek, jakým kdy cestoval, ale když ho odvážel domů, přesto v něm Grigorij usnul. Izák ho probudil a on si uvědomil, že jsou před domem. Přemýšlel, co asi Katěrina ví o tom, co se stalo. Doufal, že toho mnoho neslyšela, protože jí teď chce s potěšením vyprávět o triumfu revoluce.

Vešel do domu a vyklopýtal po schodech nahoru. Pode dveřmi prosvítalo světlo. „To jsem já,“ ohlásil se a vstoupil do pokoje.

Katěrina seděla v posteli s drobounkým děťátkem v náručí.

Grigorije zalil pocit nesmírné radosti. „Už se to narodilo!“ zvolal. „Je krásný.“

„Je to holka!“

„Holka!“

„Slíbil jsi, že tu budeš,“ vyčetla mu Katěrina.

„Nevěděl jsem to!“ Pohlédl na miminko. „Má černý vlasy jako já. Jak jí budeme říkat?“

„Poslala jsem ti vzkaz.“

Grigorij si vzpomněl na strážce, který ho upozornil, že ho někdo hledá. Něco kvůli porodní bábě, řekl mu ten muž. „Ach, bože můj,“ povzdechl si Grigorij. „Měl jsem plné ruce práce…“

„Magda byla u jinýho porodu,“ pokračovala Katěrina. „Musela jsem mít Xenii.“

Grigorij se polekal. „Bolelo to?“

„Ovšemže to bolelo,“ odsekla Katěrina.

„Je mi to tak líto. Ale poslechni si tohle! Uskutečnila se revoluce! Tentokrát skutečná – převzali jsme moc! Bolševici sestavujou vládu.“ Sklonil se, aby ji políbil.

„To jsem si myslela,“ řekla a odvrátila tvář.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Březen 1918

W

alter stál na střeše středověkého kostelíku ve vesnici Villefranche-sur-Oise nedaleko St.-Quentinu. Po nějakou dobu to bývala odpočinková oblast v německém týlu a francouzští obyvatelé toho co nejvíc využívali: prodávali dobyvatelům omelety, a když se dostali k nějakému vínu, prodávali jim i to. „Malheur la guerre,“ říkávali. „Pour nous, pour vous, pour tout le monde.“

„Ta válka je neštěstí – pro nás, pro vás, pro každého.“ Drobné průniky a postup Spojenců od té doby zahnaly francouzské místní lidi pryč, srovnaly polovinu staveb se zemí a přiblížily vesnici frontové linii: nyní to byla shromažďovací zóna před nástupem na frontu.

Po úzké silnici dole pod ním pochodovali středem vesnice v čtyřstupu němečtí vojáci. Procházeli tudy hodinu za hodinou, byly jich tisíce. Vypadali unaveně, ale spokojeně, i když museli vědět, že směřují na frontu. Byli sem přemístěni z východní fronty. Francie v březnu je něco lepšího než Polsko v únoru, domyslel si Walter, ať už je tady čeká cokoli. Pohled na ně ho hřál u srdce. Tito muži byli uvolněni díky příměří mezi Německem a Ruskem. Před několika dny podepsali vyjednavači v Brest-Litevsku mírovou smlouvu. Rusko se trvale ocitlo mimo válečné operace. Walter v tom sehrál jistou úlohu tím, že podpořil Lenina a bolševiky; tohle je vítězný výsledek.

Německá armáda nyní měla ve Francii 192 divizí, ve srovnání se 129 divizemi touto dobou před rokem, přičemž převážnou část zvýšení tvořily jednotky převelené z východní fronty. Poprvé převýšili počtem mužů Spojence – ti zde podle německé výzvědné služby měli 173 divizí. V uplynulých třech a půl letech německý lid mnohokrát slyšel, že Německo má vítězství na dohled. Tentokrát si Walter myslel, že je to pravda.

Nesdílel otcův názor, že Němci jsou nějací nadlidé, ale na druhou stranu viděl, že německé ovládnutí Evropy by nebylo špatné. Francouzi mají mnoho skvělých talentů – v kuchařském umění, malování, módě, vínu –, ale nejsou dobří, pokud jde o vládnutí. Francouzští úředníci se považují za jakousi aristokracii a domnívají se, že je naprosto správné, když nechávají občany celé hodiny čekat. Dávka německé výkonnosti jim ohromně prospěje. Totéž platí pro neukázněné Italy. Vůbec největší užitek z toho bude mít východní Evropa. Stará ruská říše se svými odranými venkovany hladovějícími v brlozích a ženami bičovanými za nevěru stále ještě setrvává ve středověku. Německo jim přinese pořádek, spravedlnost a moderní zemědělské metody. Právě zahájili první pravidelnou leteckou dopravu. Letadla se pohybují mezi Vídní a Kyjevem v obou směrech jako vlaky. Až Německo vyhraje válku, vznikne letecká síť nad celou Evropou. A Walter s Maud budou vychovávat své děti v mírovém a spořádaném světě.

Ovšem tato momentální příležitost na bojišti nepotrvá dlouho. Američané začínají přijíždět ve stále větším počtu. Trvalo jim skoro rok, než vybudovali armádu, ale nyní je ve Francii už tři sta tisíc amerických vojáků a každý den se vyloďují další. Německo musí zvítězit teď, dobýt Francii a zahnat Spojence do moře dřív, než americké posily zvrátí rovnováhu.

Nadcházející útok nese název Kaiserschlacht, Císařská bitva. Ať tak či onak, bude to poslední německá ofenziva.

Walter byl znovu převelen na bojiště. Německo teď potřebuje k boji každého muže, zvlášť když tolik důstojníků padlo. Převzal velení Sturmbataillonu – úderného praporu – a prošel se svými muži výcvikovým kurzem nejnovější taktiky. Někteří z nich byli ostřílení veteráni, ale našli se mezi nimi i chlapci a starci odvedení kvůli zoufalé situaci. Walter si je při výcviku postupně oblíbil, ale musel si dávat pozor, aby se nezačal příliš citově vázat k mužům, které možná bude muset posílat na smrt.

V tomtéž výcvikovém kurzu byl i Gottfried von Kessel, Walterův starý rival z německého velvyslanectví v Londýně. Navzdory špatnému zraku byl Gottfried kapitánem ve Walterově praporu. K omezení jeho chytrolínské nadutostí válka příliš nepřispěla.

Walter pozoroval okolní krajinu polním dalekohledem. Byl zářivý, chladný den, a tak viděl zcela jasně. Na jihu pomalu protékala mokřinami široká řeka Oise. Na severu se rozkládala úrodná země posetá vískami, osamělými statky, mosty, sady a lesíky. Necelé dva kilometry směrem na západ začínala síť německých zákopů a za ní bojiště. Zde byla stejná zemědělská krajina zničená válkou. Na holých pšeničných lánech zely krátery jako na Měsíci, každá vesnice se proměnila v hromadu kamení, sady byly sežehnuté ohněm a mosty vyhozené do povětří. Když dalekohled pořádně zaostřil, viděl rozkládající se mrtvoly mužů a koní a ocelové kostry vyhořelých tanků.

Na opačné straně této pustiny se nacházeli Britové.

Hlasité rachocení přimělo Waltera, aby se podíval směrem na východ. Vozidlo, které se přibližovalo, dosud nikdy nespatřil, třebaže o něm slyšel. Bylo to samohybné dělo s obrovskou hlavní a závěrem na podvozku a s vlastním motorem o výkonu sta koňských sil. V závěsu ho následoval nákladní automobil zřejmě naložený patřičně velkou municí. Za nimi přijíždělo druhé a třetí dělo. Obsluha děl jela na vozidlech a mávala čepicemi jako na vítězné přehlídce.

Waltera to povzbudilo. Po zahájení ofenzivy lze taková děla rychle přemísťovat. Postupující pěchotě poskytnou lepší podporu.

Walter slyšel, že ještě větší dělo ostřelovalo Paříž ze vzdálenosti sta kilometrů. Zdálo se to téměř nemožné.

Za děly následoval automobil Mercedes 37/95 Double Phaeton, který mu připadal nejasně povědomý. Odbočil ze silnice a zaparkoval na náměstí před kostelem; vystoupil z něj Walterův otec.

Co tu dělá?

Walter prošel nízkými dveřmi do věže a spěchal po úzkých točitých schodech dolů. Hlavní loď neužívaného kostela se proměnila ve společnou ložnici. Prodíral se mezi svinutými pokrývkami a obrácenými bednami, které vojákům sloužily jako stolky a židle.

Hřbitov u kostela byl plný zákopových můstků, předem vyrobených dřevěných desek, které umožňovaly dělostřelectvu a zásobovacím vozidlům přejíždět přes dobyté britské zákopy v těsném sledu za údernými oddíly. Skladovali je mezi náhrobními kameny, aby je nebylo ze vzduchu snadno vidět.

Proud mužů a vozidel táhnoucí se přes vesnici od východu na západ se nyní ztenčil na pramínek. Něco se chystá.

Otto měl na sobě uniformu a formálně zasalutoval. Walter viděl, že otec překypuje vzrušením. „Přijíždí vzácná návštěva!“ oznámil Otto okamžitě.

Tak o tohle jde. „Kdo?“

„Uvidíš.“

Walter tušil, že to bude generál Ludendorff, který se nyní stal nejvyšším velitelem. „Co tu chce dělat?“

„Samozřejmě promluvit k vojákům. Nech prosím muže nastoupit před kostel.“

„Za jak dlouho?“

„Není za mnou daleko.“

„Dobře.“ Walter se rozhlédl po náměstí. „Seržant Schwab! Pojďte sem. Vy a desátník Grünwald – a vy dva taky, pojďte sem.“ Přikázal mužům zajít do kostela, kantýny ve velké stodole a stanového tábora na severní stráni. „Do patnácti minut chci mít všechny muže, bezvadně ustrojené, tady před kostelem. Rychle!“ Poslové odběhli.

Walter také procházel vesnicí, informoval důstojníky, posílal muže na náměstí a neustále pozoroval silnici směrem od východu. Svého velitele generálmajora Schwarzkopfa zastihl na kraji vesnice v bývalé mlékárně páchnoucí sýrem, kde právě dojídal pozdní snídani složenou z chleba a konzervovaných sardinek.

Za čtvrt hodiny stálo dva tisíce mužů před kostelem a za dalších deset minut vypadali řádně – uniformy zapnuté, čepice nasazené. Walter nechal přivézt valník, který nacouval před nastoupené vojáky. Improvizované schůdky na jeho plochu sestavil z beden na střelivo.

Otto vytáhl z mercedesu červený koberec a rozložil ho na zem před schůdky.

Walter odvolal Grünwalda z řady. Desátník byl vysoký muž s velkýma rukama a nohama. Walter ho poslal na kostelní střechu s polním dalekohledem a píšťalkou.

Potom čekali.

Uplynulo půl hodiny, hodina. Muži se vrtěli, řady se rozvolnily a stále častěji se ozýval hovor.

Po další hodině Grünwald zapískal.

„Připravte se!“ vyštěkl Otto. „Už jede!“

Vypukla kakofonie vykřikovaných povelů. Muži se rychle postavili do pozoru. Na náměstí vjela kolona aut.

Dveře obrněného vozidla se otevřely a vystoupil muž v generálské uniformě. Plešatějící Ludendorff s vejčitou hlavou to však nebyl. Vzácný návštěvník se pohyboval nemotorně, s levou rukou strčenou do kapsy saka, jako by měl zraněnou paži.

Po chvíli Walter poznal, že je to samotný císař.

Generálmajor Schwarzkopf k němu přistoupil a zasalutoval.

Když vojáci zjistili, kdo návštěvník je, zašumělo to mezi nimi a šum vzápětí přerostl ve výbuch jásotu. Generálmajor se kvůli této nekázni zprvu tvářil rozezleně, ale císař se vlídně usmál a Schwarzkopf rychle nasadil souhlasný výraz.

Císař vystoupal po schůdcích, postavil se na ložnou plochu valníku a rukou poděkoval za přivítání. Když hluk konečně ustal, začal mluvit. „Němci!“ řekl. „Toto je hodina vítězství!“

Všichni znovu zajásali a tentokrát Walter jásal s nimi.

{II}

Ve čtvrtek 21. března v jednu hodinu ráno se brigáda přemístila na předsunuté pozice, připravená k útoku. Walter a důstojníci jeho praporu seděli v krytém zákopu na frontové linii. Povídali si, aby ulevili napětí z čekání před bojem.

Gottfried von Kessel vykládal Ludendorffovu strategii. „Tento úder na sever vrazí klín mezi Brity a Francouze,“ prohlásil s onou ignorantskou sebejistotou, jakou dával na odiv, když oba pracovali na německém velvyslanectví v Londýně. „Pak se stočíme na sever, zaútočíme na pravé křídlo Britů a zaženeme je do Lamanšského průlivu.“

„Ne, ne,“ odporoval mu poručík von Braun, starší muž. „Jakmile prorazíme jejich frontovou linii, nejmoudřejší bude pokračovat až k Atlantickému pobřeží. Jen si to představte – přes celý střed Francie povede německá linie, která odděluje francouzskou armádu od jejích spojenců.“

Von Kessel namítl: „Pak ale budeme mít nepřátele na severu i na jihu!“

Vmísil se třetí muž, kapitán Kellerman. „Ludendorff se stočí na jih,“ předvídal. „Potřebujeme dobýt Paříž. To je to hlavní.“

„Paříž je jen symbol!“ namítl pohrdavě von Kessel.

Spekulovali – nikdo nic nevěděl. Naslouchání těm nesmyslným řečem vzbuzovalo ve Walterovi příliš velké napětí, a tak se vzdálil. Vojáci seděli na zemi v zákopu, tiší a klidní. Pár hodin před bitvou nastává čas přemítání a modliteb. Večer jim přidali do vývaru s ječmenem i hovězí, vzácnou lahůdku. Morálka byla dobrá – všichni cítili, že nadchází konec války.

Ještě za jasné noci plné hvězd začaly polní kuchyně vydávat snídani: černý chléb a slabou kávu s chutí tuřínu. Trochu sprchlo, ale déšť ustal, stejně jako vítr. To znamená, že lze střílet granáty s bojovým plynem. Plyn užívaly obě strany, ale Walter se doslechl, že tentokrát Němci použijí novou směs smrtícího fosgenu a slzného plynu. Slzný plyn nemá smrtelné účinky, ale může obyčejnou britskou plynovou maskou proniknout. Teoreticky by podráždění slzným plynem mělo přimět nepřátelské vojáky k sejmutí masek, aby si mohli promnout oči; přitom vdechnou fosgen a zemřou.

Velká děla rozmístili podél okraje země nikoho. Tolik dělostřelectva Walter v životě neviděl. Obsluha děl skládala bedny s municí. Za nimi už stála další řada děl se zapřaženými koňmi připravená vyrazit vpřed. Tato děla vytvoří druhou vlnu postupující přehradně palby.

V půl páté všechno ztichlo. Polní kuchyně zmizely, obsluha děl seděla na zemi a čekala, důstojníci stáli v zákopech a hleděli přes zem nikoho do míst, kde spí nepřítel. I koně se utišili. Tohle je naše poslední šance na vítězství, pomyslel si Walter. Napadlo ho, jestli se nemá pomodlit.

Ve čtyři čtyřicet vzlétla vysoko na oblohu bílá světlice a její záře způsobila, že blikající hvězdy pohasly. Chvíli poté velké dělo vedle Waltera vystřelilo, zableskl se plamen a ozvala se tak ohlušující rána, že se Walter zapotácel, jako by do něj něco vrazilo. To však ještě nebylo nic. V několika vteřinách už pálila všechna děla. Bylo to hlasitější než bouře. Záblesky osvětlovaly obličeje obsluhy, která podávala dělostřelecké granáty a korditové nálože. Vzduch byl plný dýmu a štiplavého zápachu a Walter se snažil dýchat jenom nosem. Půda pod nohama se třásla.

Za chvíli Walter spatřil výbuchy a plameny na britské straně, neboť německé střely zasáhly sklady munice a cisterny s naftou. Věděl, jaké to je ocitnout se pod dělostřeleckou palbou, a nepřítele litoval. Doufal, že tam není Fitz.

Děla se tak rozpálila, že by způsobila popáleniny každému, kdo by byl tak pošetilý, že by si na ně sáhl. Žár deformoval hlavně natolik, že narušoval přesnost dostřelu, a obsluha proto používala na jejich ochlazování mokré pytle. Walterovi muži ochotně nosili kbelíky vody z nedalekých jam po vybuchlých granátech, aby se pytle mohly udržovat stále vlhké. Pěchota před útokem vždycky ráda pomáhá obsluze děl: každý nepřátelský voják zabitý děly znamená, že na postupující pozemní jednotky bude střílet o jednoho muže méně.

Svítání přineslo mlhu. Výbuchy náloží v blízkosti děl vlhký vzduch odpařily, ale v dálce nebylo vidět nic. Waltera to znepokojilo. Dělostřelci museli zaměřovat „podle mapy“. Naštěstí měli k dispozici podrobné, přesné plány britských pozic, z nichž většinu tvořily ty, které byly ještě před rokem německé. Ovšem pro korekce pomocí přímého pozorování žádná náhrada neexistovala. To byl špatný začátek.

Mlha se mísila s kouřem z děl. Walter si uvázal kapesník přes nos a ústa. Britové palbu neopětovali, alespoň nikoli na tomto úseku fronty. To Waltera povzbudilo. Třeba je jejich dělostřelectvo už zničené. Jediný mrtvý Němec v blízkosti Waltera byl minometník, kterému se roztrhla zbraň, patrně proto, že náboj explodoval v hlavni. Nosítkáři mrtvolu odnesli a zdravotníci ošetřili kolemstojícím zranění způsobená střepinami.

V devět hodin dopoledne dal svým mužům povel k přesunu do výchozího postavení; příslušníci úderné jednotky ulehli na zem za děly, pravidelná pěchota stála v zákopech. Za nimi se nashromáždila další vlna dělostřelectva, zdravotnické týmy, telefonisté, nosiči munice a poslové.

Příslušníci úderných jednotek nosili moderní „uhlákové“ přílby. Právě oni jako první opustili staré špičaté piklhaubny. Vyzbrojeni byli karabinou Mauser K98. Její krátká hlaveň byla sice příčinou nepřesné střelby na dálku, ale v zákopovém boji zblízka nebyla tak špatně ovladatelná jako delší puška. Každý muž měl přes prsa zavěšenou tašku s dvanácti ručními granáty. Britští vojáci jim říkali „šťouchadlo“, podle nástroje na šťouchání brambor používaného jejich manželkami. Zřejmě ho mají v každé britské kuchyni. Walter se to dozvěděl, když vyslýchal válečné zajatce: on sám totiž v žádné britské kuchyni nikdy nebyl.

Walter si nasadil plynovou masku a gestem vyzval své muže, aby ho následovali, a nezasáhl je tak jejich vlastní jed, až se dostanou na druhou stranu. V devět třicet se pak zvedl. Karabinu si přehodil přes záda a do obou rukou uchopil granáty, což byl správný postup pro útočící příslušníky úderných oddílů. Nemohl vykřiknout povel, protože by nikdo nic neslyšel, a tak mávl paží a vyběhl.

Muži ho následovali do země nikoho.

Půda pod nohama byla pevná a suchá: celé týdny pořádně nezapršelo. To bylo pro útočící stranu dobré, protože pohyb vojáků i vozidel byl snazší.

Běželi přikrčení. Nad hlavou jim střílela německá děla. Walterovi muži si uvědomovali, že by je mohly zasáhnout jejich vlastní dělostřelecké granáty, zejména v mlze, kdy dělostřelečtí pozorovatelé nemůžou opravovat zaměření. Za riskování to však stálo. Takhle se můžou dostat k nepřátelským zákopům tak blízko, že až ostřelování skončí, Britové nebudou mít čas zaujmout postavení a připravit kulometná hnízda dřív, než na ně úderný oddíl zaútočí.

Jak běželi přes zem nikoho, Walter doufal, že dělostřelectvo zničilo zátarasy z ostnatého drátu na druhé straně. Pokud ne, zdrží se muži jejich prorážením.

Po jeho pravé ruce se ozval výbuch a křik. Okamžik poté si všiml čehosi lesklého na zemi a zahlédl nástražný drát. Nachází se v minovém poli, které nebylo předem zjištěno. Uvědomil si, že by se příštím krokem mohl odpálit, a zmocnila se ho panika. Pak se opět ovládl. „Pozor pod nohama!“ vykřikl, ale jeho slova se ztratila ve hřmění děl. Běželi dál: raněné museli jako vždy nechávat ležet na místě, aby se o ně postarali zdravotníci.

Chvilku poté, v devět čtyřicet, děla utichla.

Ludendorff opustil starou taktiku, podle které útoku předchází několikadenní palba z děl: to poskytovalo nepříteli příliš mnoho času, aby doplnil síly. Vypočítali, že pět hodin je dostatečná doba ke zmatení a demoralizování nepřítele, ale nestačí k tomu, aby se stihl přeskupit.

Teoreticky, pomyslel si Walter.

Napřímil se a rozběhl se rychleji. Dýchal těžce, ale pravidelně, skoro se nepotil; byl ostražitý, ale klidný. Od kontaktu s nepřítelem ho už dělilo pouhých pár vteřin.

Doběhl k britským drátěným zátarasům. Nebyly zničené, ale zely mezi nimi mezery a Walter své muže provedl skrze ně.

Velitelé rot a čet přikázali mužům, aby se opět rozestoupili. Používali přitom spíš gesta než slova: nacházeli se tak blízko, že by je mohl nepřítel uslyšet.

Nyní se mlha stala naším přítelem a kryje nás před Brity, pomyslel si Walter se záchvěvem škodolibé radosti. V tuto chvíli mohli očekávat, že budou čelit peklu kulometné palby. Ale Britové je neviděli.

Dostal se do úseku, který byl zcela rozrytý od německých dělostřeleckých granátů. Zpočátku viděl jen krátery a hromady země. Pak spatřil část zákopu a uvědomil si, že dorazil k britské linii. Zákop však byl zničený: dělostřelectvo odvedlo dobrou práci.

Není v zákopu někdo? Nepadl odtud ani výstřel. Ale nejlépe je ujistit se. Walter odjistil granát a hodil ho do zákopu. Po výbuchu se podíval přes ochranný násep. Na zemi leželo několik mužů, žádný se nehýbal. Pokud některého nezabila už dřív dělostřelecká palba, pak jeho život ukončil granát.

Zatím máš štěstí, pomyslel si Walter. Nečekej, že bude trvat věčně.

Rozběhl se podél linie, aby zkontroloval zbytek praporu. Viděl půl tuctu britských vojáků, jak se beze zbraně vzdávají s rukama na ocelových přílbách podobných polévkovým miskám. Ve srovnání s Němci vypadali dobře živení.

Poručík von Braun mířil na zajatce puškou, ale Walter nechtěl, aby s nimi důstojníci ztráceli čas. Stáhl si plynovou masku: Britové je neměli nasazené. „Pořád dál!“ křikl anglicky. „Tamhle, tamhle.“ Ukázal k německým liniím. Britové vykročili dopředu, aby se co nejrychleji dostali pryč z boje a zachránili si život. „Nechte je jít,“ zavolal na von Brauna. „Vzadu si s nimi poradí. Vy musíte vpřed.“ To byl hlavní úkol úderných oddílů.

Běžel dál. Několik set metrů se vše stále opakovalo: zničené zákopy, nepřátelské oběti, žádný skutečný odpor. Pak uslyšel střelbu z kulometu. Chvíli poté narazil na četu, která se kryla v kráterech po vybuchlých granátech. Lehl si na zem k seržantovi, Bavořanu jménem Schwab. „Nevidíme palebné stanoviště,“ řekl mu Schwab. „Střílíme po zvuku střelby.“

Schwab nepochopil taktiku. Úderné oddíly mají kolem silných míst projít a jejich vyčištění přenechat pěchotě, která za nimi následuje. „Nezdržujte se!“ přikázal mu Walter. „Ten kulomet obejděte.“ Když palba na chvíli ustala, zvedl se a gestem mužům ukázal. „Vztyk! Vpřed!“ Uposlechli ho. Odvedl je od kulometu a přes prázdný zákop.

Opět narazil na Gottfrieda. Když kolem něj běžel, poručík měl v rukou plechovku sucharů a cpal si je do úst. „Neuvěřitelné!“ zvolal. „Měl byste vidět, co Britové jedí!“

Walter mu vyrazil plechovku z rukou. „Jste tady, abyste bojoval, a ne abyste se cpal, zatracenej troubo!“ vykřikl. „Padejte dál!“

Lekl se, když mu cosi přeběhlo přes nohu. Viděl, jak v mlze mizí králík. Dělové střely bezpochyby zničily králičí nory.

Podíval se na kompas, aby se ujistil, že stále směřuje na západ. Netušil, jestli zákopy, na které naráží, jsou spojovací nebo zásobovací, a tak mu jejich orientace příliš neřekla.

Věděl, že Britové okopírovali od Němců budování mnohonásobných linií zákopů. Když překročili první, očekával, že brzy narazí na dobře bráněné zákopy zvané Červená linie a pak – jestliže ji překoná – na další zákopy o necelé dva kilometry dál na západ, které se označují jako Hnědá linie.

Potom už není nic než volná krajina až k západnímu pobřeží.

Vpředu v mlze vybuchly dělostřelecké granáty. To přece nejsou Britové? Stříleli by na vlastní obranu. To musí být druhá vlna německé pohybující se přehradně palby. Ocitl se se svými muži v nebezpečí, že předstihnou vlastní dělostřelectvo. Otočil se. Naštěstí se většina vojáků nacházela za ním. Zvedl paže. „Kryjte se!“ vykřikl. „Pošlete to dál!“

Ani to nepotřebovali slyšet, ke stejnému závěru došli sami. Přeběhli pár metrů zpátky a skočili do prázdných zákopů.

Walter byl nadšený. Vše probíhá pozoruhodně příznivě.

Dole v zákopu leželi tři britští vojáci. Dva nehybní, jeden sténal. Kde jsou ostatní? Patrně utekli. Tohle také může být sebevražedný odřad, který tu zanechali, aby hájil neuhájitelnou pozici, a tím zajistil ustupujícím druhům lepší šanci.

Jeden z mrtvých Britů byl neobvykle vysoký muž s velkýma rukama a nohama. Grünwald okamžitě vyzul mrtvole boty. „Moje velikost!“ zvolal na vysvětlenou. Walter neměl srdce mu v tom bránit: Grünwald měl děravé boty.

Sedl si, aby popadl dech. Když si v duchu znovu promítl první fázi, nedokázal si představit, jak by to mohlo jít lépe.

Po hodině německá děla opět utichla. Walter sebral své muže a vyrazili vpřed.

V půlce dlouhého kopce uslyšel hlasy. Zvedl ruku, aby se muži v jeho blízkosti zastavili. Před nimi se někdo anglicky rozčiloval: „V týhle mlze nevidím ani prd.“

Na jeho přízvuku bylo cosi důvěrně povědomého. Není to Australan? Nebo spíš Ind?

Jiný hlas se stejným přízvukem poznamenal: „Ale když tě oni neviděj, tak tě taky netrefěj!“

Waltera to rázem přeneslo zpátky do roku 1914 a do Fitzova velkého venkovského sídla ve Walesu. Takhle tam mluvilo služebnictvo. Muži před ním, tady na tom zpustošeném francouzském poli, jsou Velšani.

Obloha nad nimi jako by se poněkud vyjasnila.

{III}

Seržant Billy Williams upíral oči do mlhy. Dělostřelectvo přestalo naštěstí střílet, ale to jen znamená, že se Němci blíží. Co má udělat?

Žádné rozkazy neměl. Jeho četa obsadila bunkr na zvýšeném místě kousek za frontovou linií. Za normálního počasí jejich postavení umožňovalo široký výhled na dlouhý svah až dolů k hromadě sutin, kde musela dříve stávat zemědělská usedlost. Zákop je spojoval s dalšími obrannými pozicemi, které nyní nebylo vidět. Telefon byl hluchý, kabel patrně poničila dělostřelecká příprava.

Muži stáli nebo seděli v zákopu. Vyšli z bunkru, poté co ostřelování skončilo. Polní kuchyně někdy posílala v průběhu dopoledne podél zákopů dvoukolák s bandaskou teplého čaje, ale dnes nebylo po občerstvení ani potuchy. K snídani snědli železné zásoby.

Četa měla americký lehký kulomet Lewis. Stál na zadní stěně zákopu nad bunkrem. Kulomet obsluhoval devatenáctiletý chlapec z polepšovny George Barrow, dobrý voják, jehož vzdělání bylo tak mizerné, že neznal ani jména nejvýznamnějších anglických králů. George seděl za kulometem a chráněn ocelovým mechanismem závěru před zbloudilými kulkami pokuřoval dýmku.

Měli také minomet Stokes, užitečnou zbraň, která vrhala třípalcové bomby do vzdálenosti tři čtvrtě kilometru. Smrtící zásahy z minometu uměl rozdávat zejména desátník Johnny Ponti, bratr Joeye Pontiho, který zahynul na Sommě.

Billy vylezl ke kulometu a stoupl si vedle George, ale neviděl o nic dál.

„Billy, mají jiný země říše jako my?“ zeptal se ho George.

„Jo,“ přisvědčil Billy. „Francouzům patří skoro celá severní Afrika, pak tu je Holandská východní Indie, Německá jihozápadní Afrika…“

„Aha,“ zabručel George poněkud sklesle. „Říkali to, ale nechtělo se mi tomu věřit.“

„Proč ne?“

„No, jakým právem vládnou jinejm lidem?“

„Jakým právem Nigérii, Jamajce a Indii vládneme my?“

„Protože jsme Britové.“

Billy přikývl. George Barrow, který zřejmě v životě neviděl atlas, se cítil nadřazený Descartesovi, Rembrandtovi i Beethovenovi. A nebyl žádná výjimka. Všichni zažili ve škole léta propagandy, kdy jim vykládali o každém britském vojenském vítězství, ale o žádné porážce. Vykládali jim o demokracii v Londýně, nikoli o tyranii v Káhiře. Když se učili o britské spravedlnosti, nepadla ani zmínka o bičování v Austrálii, hladovění v Irsku či masakrech v Indii. Učili je, že katolíci upalovali protestanty na hranici, a byl by pro ně otřes, kdyby se někdy dozvěděli, že totéž dělali protestanti katolíkům, kdykoli se jim k tomu naskytla příležitost. Málo z nich mělo otce, jako je Billyho táta, který by jim vysvětlil, že svět popisovaný učiteli ve škole je výmysl.

Jenže Billy dnes neměl čas, aby uvedl George do obrazu. Měl jiné starosti.

Obloha se trochu vyjasnila a Billymu se zdálo, že by se mlha mohla trochu rozptýlit; pak se náhle úplně zvedla. George zaklel: „Doprčic!“ O zlomek vteřiny později Billy zahlédl, co ho vyděsilo. Několik set německých vojáků vzdálených asi čtyři sta metrů od nich rychle stoupalo směrem k nim.

Billy skočil do zákopu. Nepřítele ve stejnou chvíli spatřilo i několik dalších mužů a jejich překvapené výkřiky zalarmovaly všechny ostatní. Billy se podíval štěrbinou v ocelové desce zasazené do ochranného valu. Němci reagovali pomaleji, protože Britové v zákopu nebyli tak nápadní. Několik se jich zastavilo, ale většina běžela dál.

O chvilku později se ozvalo práskání pušek ze zákopu. Někteří Němci padli. Zbytek se vrhl k zemi a hledal úkryt v jámách po granátech a za zakrslým křovím. Nad Billyho hlavou se ozval kulomet Lewis s rachotem připomínajícím řehtačky fotbalových fanoušků. Po chvilce Němci palbu opětovali. Zřejmě nemají kulomety ani minomety, povšiml si s úlevou Billy. Uslyšel výkřik jednoho ze svých mužů: bystrý Němec asi zahlédl někoho nerozvážně vykukujícího přes násep; nebo spíš šťastný střelec zasáhl nešťastnou britskou hlavu.

Vedle Billyho se objevil Tommy Griffiths. „Dai Powell to dostal,“ oznámil.

„Zraněnej?“

„Mrtvej. Průstřel hlavy.“

„Do hajzlu,“ zachmuřil se Billy. Paní Powellová proslula pletením svetrů, které posílala synovi do Francie. Pro koho je bude plést teď?

„Sebral jsem mu z kapsy jeho sbírku,“ pokračoval Tommy. Dai měl štos pornografických fotopohlednic, které koupil od nějakého Francouze. Zachycovaly kypré dívky s chumáči pubického ochlupení. Většina mužů z praporu si je někdy vypůjčila.

„Proč?“ zeptal se Billy roztržitě, protože pozoroval nepřítele.

„Nechci, aby je poslali domů do Aberowenu.“

„Aha, jo.“

„Co s nima mám udělat?“

„K čertu, Tommy, proberem to pozdějc. Teď tu mám na krku pár set zasranejch Němců.“

„Promiň, Bille.“

Kolik Němců tam je? Počty se na bojišti odhadují těžko, ale Billy se domníval, že jich viděl nejméně dvě stě, a patrně budou ještě další mimo dohled. Vytušil, že čelí praporu. Jeho četa o čtyřiceti mužích je proti této přesile beznadějně malá.

Co má udělat?

Už přes čtyřiadvacet hodin neviděl žádného důstojníka. Má tu nejvyšší hodnost. Velí tady. Potřebuje nějaký plán.

Rozčilování nad neschopností nadřízených důstojníků už měl dávno za sebou. Tato nekompetentnost je součástí třídního systému, kterým ho doma naučili opovrhovat. Avšak při ojedinělých příležitostech, kdy břemeno velení padlo na něj, v tom žádné zvláštní potěšení nenacházel. Spíš pociťoval tíhu zodpovědnosti a obavy, že by chybným rozhodnutím mohl zavinit smrt kamarádů.

Kdyby Němci čelně zaútočili, jeho četu by přemohli. Jenže nepřítel neví, jak je Billy slabý. Nemůže to nějak zařídit, aby se zdálo, že má mužů víc?

Hlavou se mu mihla myšlenka na ústup. Jenže vojáci nemají utéct, sotva na ně někdo zaútočí. Tohle je obranné postavení a on by se ho měl pokusit udržet.

Zůstane a bude bojovat, aspoň pro tuto chvíli.

Jakmile učinil toto rozhodnutí, následovala další. „Dej jim ještě jednu rundu, Georgi!“ křikl. Jak se kulomet rozštěkal, Billy se rozběhl zákopem. „Udržujte palbu, kluci,“ vyzval vojáky. „Ať si myslí, že nás jsou stovky.“

Spatřil Dai Powellovu mrtvolu ležící na zemi; krev kolem díry v hlavě už černala. Dai měl pod sakem uniformy jeden z matčiných svetrů. Byl hnědý, hrozný, ale patrně mu v něm bylo teplo. „Odpočívej v pokoji, kamaráde,“ zamumlal Billy.

O kousek dál v zákopu narazil na Johnnyho Pontiho. „Spusť ten minomet, bráško,“ vyzval ho. „Trochu ty parchanty nadzvedni!“

„Provedu,“ přikývl Johnny. Postavil v zákopu dvounohý stojánek zbraně. „Jakej dostřel, čtyři sta metrů?“

Johnnyho partnerem byl chlapec s rosolovitým obličejem zvaný Lůj Hewitt. Vyskočil na střelecký schůdek a křikl zpátky: „Jo, čtyři sta až pět set.“ Billy se šel sám podívat, ale Lůj a Johnny už spolu byli sehraní a on nechal rozhodnutí na nich.

„Tak tedy dva kroužky a pětačtyřicet stupňů,“ konstatoval Johnny. Samohybné bomby lze opatřit přídavnou náloží pohonné látky v kroužcích, aby se zvětšil jejich dostřel.

Johnny vyskočil na střelecký schůdek, aby se ještě jednou rozhlédl po Němcích, a pak opravil zaměření. Ostatní vojáci v jeho blízkosti ustoupili dostatečně stranou. Johnny pustil bombu do hlavně. Když dopadla na její dno, úderník roznítil pohonnou látku a bomba se odpálila.

Bomba nedoletěla dostatečně daleko a explodovala jistou vzdálenost před nejbližšími nepřátelskými vojáky. „Padesát metrů dál a kousek doprava,“ křikl Lůj.

Johnny upravil náměr a vypálil znovu. Druhá bomba dopadla do kráteru, ve kterém se krylo několik Němců. „Teď jsi je vyhmát!“ hlásil Lůj.

Billy neviděl, jestli to skutečně nějaké nepřátele zasáhlo, ale střelba je nutila držet hlavy při zemi. „Per to do nich dál!“ přikázal Johnnymu.

Došel k degradovanému důstojníkovi Robinu Mortimerovi, který stál na střeleckém schůdku a pravidelně střílel. Mortimer se otočil, aby si nabil, a zachytil Billyho pohled. „Měl by ses postarat o střelivo, Velšánku,“ nadhodil. Tón jeho hlasu byl jako vždy nepříjemný, i když chtěl být nápomocný. „Nechceš přece, aby všem najednou došla munice.“

Billy přikývl. „Dobrej nápad, díky.“ Sklad munice se nacházel o sto metrů dál za nimi. Vybral dva čerstvé rekruty, kteří stejně neuměli pořádně střílet. „Jenkins a Nosey, přineste střelivo. Poklusem!“ Oba mladíci se rozběhli spojovacím zákopem.

Billy se znovu podíval štěrbinou v náspu. V tu chvíli se jeden z Němců zvedl. Billy se domyslel, že to bude asi důstojník, který se chystá zavelet k útoku. Zamrazilo ho. Museli vytušit, že před nimi stojí jen pár desítek mužů, a uvědomili si, že je lehce zdolají.

Jenže se mýlil. Důstojník máchl paží dozadu a rozběhl se z kopce dolů. Jeho muži ho následovali. Vojáci Billyho čety jásali, divoce stříleli za utíkajícími muži a několik jich zasáhli; pak se nepřátelé ocitli mimo dostřel.

Němci doběhli k někdejší zemědělské usedlosti a skryli se v jejích sutinách.

Billy se musel smát. Odrazil sílu desetkrát větší, než jakou představuje jeho četa! Byl bych generál jako víno, pomyslel si. „Palbu stav!“ křikl. „Jsou mimo dostřel.“

Jenkins a Nosey se opět objevili s krabicemi nábojů. „Pokračujte, chlapci,“ řekl Billy. „Můžou se vrátit.“

Když se však znovu podíval, viděl, že Němci mají jiný plán. Rozdělili se do dvou skupin a směřovali nalevo a napravo od rozbořeného stavení. Jak je Billy pozoroval, začali jeho pozici obkličovat, ale stále zůstávali mimo dostřel. „Doprčic,“ zamračil se Billy. Chystají se vklouznout mezi jeho postavení a sousední bunkry a pak na něj udeřit z obou stran. Nebo ho případně můžou minout a ponechat k likvidaci zadnímu voji.

Tato pozice každopádně padne do rukou nepřítele.

„Sundej kulomet, Georgi,“ přikázal Billy. „A ty, Johnny, demontuj minomet. Všichni si posbírejte věci. Padáme zpátky.“

Přehodili si pušky a batohy přes rameno, spěšně se přemístili k nejbližšímu spojovacímu zákopu a tam se rozběhli.

Billy nakoukl do bunkru, jestli tam nikdo nezůstal. Odjistil granát a hodil ho dovnitř, aby tu nepříteli po nich nezbylo nic užitečného.

Pak následoval své ustupující muže.

{IV}

Ke konci odpoledne Walterův prapor obsadil zadní linii britských zákopů.

Walter byl unavený, ale měl vítězný pocit. Prapor prošel několika urputnými přestřelkami, ale nikoli nepřetržitým bojem. Díky mlze byla taktika úderných oddílů ještě úspěšnější, než se očekávalo. Podařilo se jim vyčistit místa slabého odporu, projít kolem silných pozic a obsadit značné území.

Walter vyhledal opuštěný bunkr a vstoupil do něj. Několik mužů ho následovalo. Vypadalo to tu útulně, jako by se tu Britové zabydleli na několik měsíců: na stěnách přišpendlené obrázky z časopisů, na překlopené bedně psací stroj, v plechovkách od sucharů příbory a keramické hrnky a přes několik beden dokonce přehozená deka místo ubrusu. Walter odhadoval, že zde sídlil štáb praporu.

Jeho muži okamžitě objevili proviant. Byly tu sušenky, džem, sýr a šunka. Nemohl jim bránit v jídle, ale nedovolil jim otevřít ani jednu z nalezených lahví whisky. Vylomili zamčený příborník a našli v něm plechovku s kávou. Jeden z mužů rozdělal venku ohýnek a připravil jí celou konvici. Přinesl Walterovi hrnek, do něhož přilil slazené mléko z konzervy. Káva chutnala božsky.

Seržant Schwab se neudržel: „Četl jsem v novinách, že Britové mají nedostatek jídla, stejně jako my.“ Pozvedl plechovku džemu, který pojídal lžící. „Pěknej nedostatek!“

Walter už dřív přemýšlel, jak dlouho jim bude trvat, než na to přijdou. Už dlouho měl podezření, že německá oficiální místa přehánějí účinek ponorkové války na spojenecké zásobování. Nyní poznal pravdu, stejně jako ji poznali jeho muži. Potraviny jsou v Británii na příděly, ale Britové nevypadají, že by umírali hlady. Němci ano.

Našel mapu, kterou tu neopatrně zanechali ustupující vojáci. Porovnal ji se svou vlastní a viděl, že se nachází nedaleko Crozatského průplavu. To znamená, že Němci v jednom dni získali zpět celé území, které Spojenci před dvěma lety v průběhu pětiměsíční bitvy na Sommě tak bolestně dobývali.

Vítězství Německa je skutečně na dosah.

Walter se posadil k britskému psacímu stroji a začal psát hlášení.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Konec března a duben 1918

F

ritz pozval na velikonoční víkend do Tŷ Gwyn hosty. Měl přitom postranní zájem. Pozvaní muži se stavěli stejně silně jako on proti novému režimu v Rusku.

Hlavním hostem byl Winston Churchill.

Winston byl členem liberální strany, a proto bylo možné očekávat, že bude s revolucionáři sympatizovat; ovšem zároveň byl vnuk vévody a zaujímal tak trošku autoritářské postoje. Fitz ho dlouho považoval za zrádce své třídy, ale nyní mu to byl ochoten odpustit, protože tak vášnivě nenávidí bolševiky.

Winston dorazil na Velký pátek. Fitz pro něj poslal na aberowenské nádraží rolls-royce. Do ranního pokoje vpadl malý, drobný člověk se zrzavými vlasy a růžovou pletí. Boty mokré od deště zanechávaly na podlaze šlápoty. Na sobě měl dobře ušitý šedohnědý tvídový oblek a motýlka, který byl stejně modrý jako jeho oči. Bylo mu čtyřicet tři, ale jak kýval na známé a potřásal si rukou s hosty, které neznal, působil stále poněkud chlapecky.

Rozhlédl se po dřevěném obložení, vzorovaných tapetách, kamenném krbu a nábytku z tmavého dubu a poznamenal: „Váš dům je vyzdobený jako Westminsterský palác, Fitzi.“

Měl důvod k dobré náladě. Vrátil se do vlády. Lloyd George ho jmenoval ministrem pro výrobu válečného materiálu. Hodně se mluvilo o tom, proč premiér přivedl zpátky tak těžko zvládnutelného a nepředvídatelného kolegu; většinou panoval shodný názor, že má Churchilla raději na své straně než proti sobě.

„Vaši horníci podporují bolševiky,“ prohodil Winston napůl pobaveně, napůl znechuceně, když usedl a natáhl nohy ke žhnoucímu krbu, aby si osušil boty. „Polovina domů, kolem kterých jsem jel, měla vyvěšené rudé vlajky.“

„Nemají ponětí, čemu tak nadšeně přizvukují,“ pronesl Fitz pohrdavě. Pod jeho opovržením se však skrývala hluboká úzkost.

Winston přijal od Maud šálek čaje a z tácu nabídnutého sluhou si vzal teplý čajový rohlík s máslem. „Doslechl jsem se, že jste utrpěl osobní ztrátu.“

„Venkovani zabili mého švagra prince Andreje a jeho manželku.“

„Je mi to moc líto.“

„Shodou okolností jsme tam s Beou v tu dobu byli a unikli jsme jen o vlásek.“

„To jsem slyšel!“

„Vesničané se zmocnili jeho půdy – velkého statku, který je po právu dědictvím mého syna – a nový režim takovou krádež schvaluje.“

„Obávám se, že je to tak. První, co Lenin udělal, bylo přijetí dekretu o půdě.“

„Je třeba uznat,“ vmísila se Maud, „že Lenin také vyhlásil osmihodinový pracovní den pro dělníky a všeobecné bezplatné vzdělání pro jejich děti.“

Fitze to otrávilo. Maud je netaktní. Tohle není vhodná chvíle k obraně Lenina.

Jenže Winston jí byl vyrovnaným soupeřem. „A dekret o tisku, který novinám zakazuje stavět se proti vládě,“ připomněl. „Tolik, pokud jde o socialistickou svobodu.“

„Dědictví mého syna není jediný důvod, dokonce ani hlavní důvod, proč mi to dělá takové starosti,“ pokračoval Fitz. „Jestliže bolševikům projde, co udělali v Rusku, co přijde příště? Velšští horníci si už myslí, že uhlí hluboko pod zemí ve skutečnosti nepatří člověku, který vlastní půdu na povrchu. Každou sobotu večer uslyšíte v polovině hospod ve Walesu, jak zpívají ‚Rudou vlajku‘.“

„Bolševický režim by měl být zardoušen v zárodku,“ prohlásil Winston. Vypadal zamyšleně. „Zardoušen v zárodku,“ opakoval a bylo zřejmé, že ho ten výraz potěšil.

Fitz ovládl svou netrpělivost. Winston si někdy namlouvá, že vymyslel novou politiku, a zatím plácne otřepané klišé. „Jenže my nic neděláme!“ namítl popuzeně.

Gong všem ohlásil, že je čas, aby se převlékli k večeři. Fitz v rozhovoru nepokračoval: má na to celý víkend.

Cestou do šatny si náhle uvědomil, že navzdory zvyklostem dnes nepřivedli Kloučka v době snídaně do ranního pokoje. Než se převlékl, zamířil dlouhou chodbou do dětského křídla.

Kloučkovi nyní byly tři roky a tři měsíce, už to nebylo žádné miminko ani batole, ale chlapeček s Beinýma modrýma očima a plavými vlásky, který chodí a mluví. Seděl zabalený do přikrývky u kamen a hezká mladá chůva Jonesová mu četla. Oprávněný pán tisíců akrů ruské zemědělské půdy si cumlal palec. Nevyskočil a neběžel k Fitzovi jako normálně. „Co je s ním?“ zeptal se Fitz.

„Bolí ho bříško, můj lorde.“

Chůva Jonesová trochu Fitzovi připomínala Ethel Williamsovou, ale nebyla tak bystrá. „Zkuste se vyjádřit přesněji,“ vybídl ji netrpělivě Fitz. „Co má s břichem?“

„Má průjem.“

„Jak ho ksakru dostal?“

„Nevím. Záchod ve vlaku nebyl moc čistý…“

Tím se to svede na Fitze, protože odvlekl rodinu na tohle společenské setkání do Walesu. Potlačil zaklení. „Zavolala jste doktora?“

„Doktor Mortimer je na cestě.“

Fitz se v duchu napomenul, aby nebyl tak nevrlý. Děti onemocní nějakou infekcí každou chvíli. Jak často míval on sám jako dítě bolavé bříško? Ovšem děti přesto někdy na střevní chřipku umírají.

Poklekl u pohovky, aby se dostal do synovy výšky. „Jak je mému vojáčkovi?“

Klouček vypadal otupěle. „Mam sracku.“

Tenhle vulgární výraz musel pochytit od služebnictva – opravdu tam byl patrný i náznak velšské kadence. Fitz se však rozhodl, že kolem toho teď nebude dělat žádné dusno. „Za chvíli tu bude pan doktor,“ řekl. „On tě toho zbaví.“

„Neci koupat.“

„Třeba budeš moct dneska koupání vynechat.“ Fitz se zvedl. „Pošlete pro mě, až přijde doktor,“ požádal chůvu. „Chci si s ním promluvit.“

„Zajisté, můj lorde.“

Odešel z dětského pokoje a odebral se do své šatny. Osobní sluha mu už připravil společenský oblek s diamantovými knoflíky na náprsence a odpovídajícími manžetovými knoflíčky, čistým kapesníčkem v kapse saka a jednou hedvábnou ponožkou v každé lakýrce.

Než se převlékl, zašel do Beina pokoje.

Byla v osmém měsíci těhotenství.

Když čekala Kloučka, Fitz ji v jiném stavu neviděl. V srpnu 1914 odešel do Francie – to byla teprve ve čtvrtém měsíci – a vrátil se až po Kloučkově narození. Toto úžasné vzedmutí břicha tedy předtím nezažil, ani nežasl nad schopností těla měnit se a napínat.

Seděla u toaletního stolku, ale do zrcadla se nedívala. Byla v křesle opřená zády, nohy roztažené a ruce na vypouklině. Oči měla zavřené a zdála se bledá. „Nemůžu najít pohodlnou polohu,“ stěžovala si. „Ať stojím, sedím nebo ležím, pořád mě všechno bolí.“

„Měla bys zajít do dětského pokoje a podívat se na Kloučka.“

„Zajdu, jen co naberu sílu!“ odsekla. „Vůbec jsem neměla na venkov jezdit. Je směšné, abych v tomhle stavu dělala hostitelku.“

Fitzovi bylo jasné, že má pravdu. „Jenže jestli máme s bolševiky něco udělat, potřebujeme podporu těchhle lidí.“

„Klouček pořád ještě není v pořádku?“

„Není. Doktor už je na cestě.“

„Až tady bude, měl bys ho poslat i za mnou – ne snad že by toho venkovský doktor moc uměl.“

„Povím to služebnictvu. Jestli ti rozumím, tak na večeři nepřijdeš?“

„Jak bych mohla, když se cítím takhle?“

„Jen se ptám. Do čela stolu se může posadit Maud.“

Fitz se vrátil do své šatny. Někteří muži přestali nosit frak s bílým motýlkem a místo toho si oblékali krátká smokinková saka doplněná černým motýlkem; vymlouvali se přitom na válku. Fitz žádné spojení neviděl. Proč by měla válka nutit lidi, aby se oblékali všedně?

Oblékl si smokink a sešel dolů.

{II}

Když se po večeři v salonu podávala káva, Winston provokativně prohodil: „Tak tedy, vy ženy, lady Maud, jste konečně dostaly volební právo.“

„Některé z nás,“ odpověděla.

Fitz věděl, že je zklamaná, protože návrh zákona zahrnoval pouze ženy přes třicet, které mají vlastní byt nebo jsou provdané za majitele bytu. Fitze osobně štvalo, že to vůbec prošlo.

Churchill škodolibě pokračoval: „Zčásti musíte děkovat tady lordu Curzonovi, který se překvapivě zdržel hlasování, když Sněmovna lordů návrh zákona schvalovala.“

Hrabě Curzon byl brilantní muž, jehož upjatě povýšené vzezření posiloval kovový korzet, který mu zpevňoval záda. Tradovala se říkanka:

Každý mě zná – George Nathaniela Curzona,
jsem přece ta nejúžasnější persona.

Býval místokrálem v Indii a nyní byl vůdcem Sněmovny lordů a jedním z pěti členů válečného kabinetu. Zastával také funkci předsedy Ligy proti volebnímu právu žen, tudíž skutečnost, že se zdržel hlasování, udivila politický svět a vážně zklamala oponenty tohoto práva, včetně Fitze.

„Dolní sněmovna návrh zákona schválila,“ připomněl Curzon. „Cítil jsem, že se nemůžeme stavět proti voleným členům parlamentu.“

Fitzovi to přesto šlo na nervy. „Ale Sněmovna lordů tu je proto, aby pečlivě zkoumala rozhodnutí Dolní sněmovny a držela na uzdě jejich excesy. A tohle přece byl exemplární příklad!“

„Kdybychom ten návrh zamítli, Dolní sněmovna by se určitě cítila dotčená a zase by nám ho vrátili.“

Fitz pokrčil rameny. „Takové spory jsme už zažili.“

„Jenže teď naneštěstí zasedá Bryceův výbor.“

„Aha!“ Na to Fitz nepomyslel. Bryceův výbor zvažoval reformu Sněmovny lordů. „Takže to byl ten důvod?“

„Brzy mají podat zprávu. Do té doby si přímou konfrontaci s Dolní sněmovnou nemůžeme dovolit.“

„To ne.“ Fitz musel, velice neochotně, tento argument uznat. Kdyby se Sněmovna lordů pokusila vážně vzepřít Dolní sněmovně, Bryce by mohl doporučit omezení moci horní komory. „Mohli bychom ztratit veškerý vliv – navždy.“

„Přesně to mě vedlo k rozhodnutí zdržet se hlasování.“

Politika někdy Fitzovi připadala skličující.

Majordomus Peel přinesl Curzonovi šálek kávy a pošeptal Fitzovi: „Doktor Mortimer je v malé studovně, můj lorde. Čeká, až se vám to bude hodit.“

Fitzovi působil Kloučkův zdravotní stav starosti a vyrušení přivítal. „Skočím za ním,“ přikývl. Omluvil se a vyšel ven.

Malá studovna byla vybavena věcmi, které se nikam jinam v domě nehodily: nepohodlné gotické vyřezávané křeslo, skotská krajina, která se nikomu nelíbí, a hlava tygra, kterého Fitzův otec skolil v Indii.

Mortimer byl schopný místní lékař. Tvářil se vždy poněkud příliš sebevědomě, jako by si myslel, že jeho profese ho nějak staví na roveň hraběti. Choval se přesto zdvořile. „Dobrý večer, můj lorde,“ pozdravil. „Výš syn má lehkou střevní infekci, která mu s největší pravděpodobností nic nezpůsobí.“

„S největší pravděpodobností?“

„Použil jsem ten výraz záměrně.“ Mortimer mluvil s velšským přízvukem, poněkud zmírněným lety strávenými na studiích. „My vědci vždycky zacházíme s pravděpodobnostmi, nikdy s jistotami. Říkám vašim horníkům, že každé ráno fárají do dolu s vědomím, že pravděpodobně nedojde k výbuchu.“

„Hmmm.“ Tohle nebylo Fitzovi moc příjemné. „Byl jste u princezny?“

„Byl. Ani ona není závažně nemocná. Vlastně není nemocná vůbec, ale rodí.“

Fitz vyskočil. „Cože?“

„Myslela si, že je v osmém měsíci těhotenství, ale měla to špatně spočítané. Je v devátém a bohudík už nebude těhotná mnoho hodin.“

„Kdo je u ní?“

„Všechny její služebné jsou kolem ní. Poslal jsem pro zkušenou porodní bábu, a jestli si přejete, budu u porodu přítomen.“

„Je to moje chyba,“ řekl Fitz hořce. „Neměl jsem ji přemlouvat, aby odjížděla z Londýna.“

„Naprosto zdravé děti se rodí každý den i mimo Londýn.“

Fitz měl pocit, že se mu doktor vysmívá, ale přešel to. „Co kdyby se něco stalo?“

„Vím, jakou pověst má váš londýnský lékař profesor Rathbone. Je to samozřejmě špičkový odborník, ale myslím si, že můžu s klidem prohlásit, že jsem přivedl na svět víc dětí než on.“

„Dětí horníků.“

„Vskutku, většinou. I když ve chvíli zrození žádný rozdíl mezi nimi a malými aristokraty není patrný.“

Určitě se Fitzovi vysmívá. „Vaše nestoudnost se mi nelíbí,“ vybuchl.

Mortimer se nedal zastrašit. „Mně se nelíbí ta vaše,“ odpověděl. „Dal jste jasně najevo, dokonce bez náznaku zdvořilosti, že mě považujete za neschopného postarat se o zdraví vaší rodiny. S radostí se rozloučím.“ Uchopil svou brašnu.

Fitz si povzdechl. Tohle je pošetilá roztržka. Je rozzlobený na bolševiky, ne na tohoto netýkavého středostavovského Velšana. „Člověče, neblázněte.“

„To se snažím.“ Mortimer mířil ke dveřím.

„Nemáte na první místo klást zájem pacientů?“

Mortimer se u dveří zastavil. „Bože můj, vy máte ale drzost, Fitzherberte.“

Takhle s Fitzem promluvil málokdo v životě. Potlačil však nevybíravou ostrou odpověď, kterou už měl na jazyku. Najít jiného doktora by mohlo trvat celé hodiny. Bea by mu nikdy neodpustila, kdyby nechal ve zlosti Mortimera odejít. „Zapomenu, že jste to řekl,“ zahučel. „Vlastně zapomenu celý tenhle rozhovor, jestli chcete.“

„Předpokládám, že nic bližšího omluvě z vás nedostanu.“

Bylo to tak, ale Fitz už mlčel.

„Vrátím se nahoru,“ řekl doktor.

{III}

Princezna Bea nerodila potichu. Její křik se rozléhal celým hlavním křídlem domu, kde se nacházel její pokoj. Maud hrála velmi hlasitě na piano ragtime, aby zabavila hosty a přehlušila ten křik, ale jedna skladba byla jako druhá a ona to po dvaceti minutách vzdala. Někteří hosté šli spát, většina mužů se však o půlnoci shromáždila v kulečníkové herně. Peel jim nabídl koňak.

Fitz dal Winstonovi kubánský doutník El Rey del Mundo. Zatímco si Winston zapaloval, Fitz poznamenal: „Vláda musí s těmi bolševiky něco udělat.“

Winston se rychle rozhlédl po místnosti, jako by se chtěl ujistit, že všichni přítomní jsou naprosto důvěryhodní. Pak se rozvalil v křesle a promluvil: „Situace vypadá takto. Britská severní eskadra se už nachází v ruských vodách u Murmansku. Teoreticky je jejich úkolem zajistit, aby tamní ruské lodě nepadly do rukou Němcům. Máme taky menší misi v Archangelsku. Tlačím na to, aby se naši vojáci v Murmansku vylodili. Z dlouhodobého hlediska by to mohlo být jádro kontrarevolučních sil v severním Rusku.“

„To nestačí,“ namítl okamžitě Fitz.

„Souhlasím. Rád bych, abychom poslali naše jednotky do Baku, ke Kaspickému moři, abychom zajistili, že se těch obrovských ropných polí nezmocní Němci nebo Turci, a do Černého moře, kde už existuje zárodek protibolševického odporu na Ukrajině. A konečně, na Sibiři máme tisíce tun materiálu ve Vladivostoku; mají cenu asi miliardy liber a byly určené na podporu Rusů, když byli našimi spojenci. Máme oprávnění vyslat tam vojska, aby chránila náš majetek.“

„Udělá Lloyd George něco z toho?“ promluvil Fitz napůl pochybovačně, napůl s nadějí.

„Veřejně nikoli,“ odpověděl Winston. „Problém jsou ty rudé vlajky na hornických domech. V naší zemi se ruský lid a jejich revoluce těší velké podpoře. A já bez ohledu na to, jak moc nesnáším Lenina a jeho sebranku, chápu, proč tomu tak je. S veškerou úctou k rodině princezny Bey“ – letmo pohlédl ke stropu, odkud se ozval další křik – „nelze popřít, že ruská vládnoucí třída přistupovala k důvodům nespokojenosti svého lidu vlažně.“

Winston je zvláštní člověk, pomyslel si Fitz: aristokrat a zároveň muž z lidu, skvělý organizátor, který nikdy neodolá a míchá se do záležitostí jiných lidí, šarmantní muž, jehož většina politických kolegů nesnáší.

„Ruští revolucionáři jsou zloději a vrazi,“ poukázal Fitz.

„Vskutku. My se však musíme smířit se skutečností, že každý to takto nevidí. Proto se náš premiér nemůže proti revoluci otevřeně postavit.“

„Nemá moc smyslu, aby se proti ní stavěl v duchu,“ ohradil se netrpělivě Fitz.

„Jisté věci lze možná udělat, aniž by o tom věděl – oficiálně.“

„Rozumím.“ Fitz netušil, jestli to k něčemu je.

Do místnosti vešla Maud. Muži se zvedli, poněkud překvapeni. Na venkovském sídle ženy obvykle do kulečníkové herny nechodí. Maud však vždy ignorovala pravidla, která jí nevyhovovala. Přistoupila k Fitzovi a políbila ho na tvář: „Gratuluju, milý Fitzi,“ řekla. „Máš druhého syna.“

Muži zajásali, zatleskali, obstoupili Fitze a plácali ho do zad a třásli mu rukou. „Manželka je v pořádku?“ zeptal se Maud.

„Je vyčerpaná, ale hrdá.“

„Díky Bohu.“

„Doktor Mortimer už odešel, ale porodní bába říkala, že se můžeš na miminko podívat.“

Fitz vykročil ke dveřím.

Winston se k němu připojil. „Půjdu s vámi nahoru.“

Když odcházeli z místnosti, Fitz zaslechl, jak Maud říká: „Nalijte mi prosím trochu koňaku, Peele.“

„Vy jste v Rusku samozřejmě byl a mluvíte rusky,“ prohodil Winston tlumenějším hlasem.

Fitz nechápal, kam směřuje. „Trochu,“ připustil. „Není to nic, čím bych se mohl vychloubat, ale dorozumím se.“

„Nesetkal jste se někdy s člověkem, který se jmenuje Mansfield Smith-Cumming?“

„Shodou okolností ano. On vede…“ Fitz zaváhal, jestli se může nahlas zmínit o tajné zpravodajské službě. „Vede jeden zvláštní odbor. Psal jsem pro něj pár zpráv.“

„Dobrá. Až se vrátíte do Londýna, možná byste si s ním mohl promluvit.“

Tak tohle je zajímavé. „Samozřejmě, navštívím ho kdykoli,“ přitakal Fitz a snažil se nedat najevo svou dychtivost.

„Požádám ho, aby vás kontaktoval. Možná má pro vás další úkol.“

Došli ke dveřím Beiných pokojů. Zevnitř se ozýval výrazný pláč novorozence. Fitz se zastyděl, protože pocítil, jak mu do očí stoupají slzy. „Měl bych tam zajít,“ zamumlal. „Dobrou noc.“

„Gratuluju, a dobrou noc i vám.“

{IV}

Pojmenovali ho Andrew Alexander Murray Fitzherbert. Byl to drobounký tvoreček s kšticí černou, jako je Fitzova. Vzali ho do Londýna zabaleného do přikrývek a cestovali rolls-roycem se dvěma auty v závěsu pro případ poruchy. Zastavili se na snídani v Chepstow a na oběd v Oxfordu a v době večeře už dorazili domů do Mayfair.

Jednoho příjemného dubnového odpoledne několik dní poté kráčel Fitz po nábřeží, hleděl do kalných vod řeky Temže a ubíral se na setkání s Mansfieldem Smith-Cummingem.

Tajná služba se do někdejšího bytu ve Victorii už nevešla. Muž nazývaný „C“ přestěhoval svou stále se rozšiřující organizaci do luxusní viktoriánské budovy zvané Whitehall Court, nacházející se u řeky na dohled Big Benu. Soukromý výtah vyvezl Fitze do nejvyššího poschodí, kde šéf špionáže obýval dva byty propojené spojovací cestou na střeše.

„Pozorujeme Lenina už roky,“ řekl C. „Jestliže se nám ho nepodaří svrhnout, bude jedním z nejhorších tyranů v dějinách.“

„Plně s vámi souhlasím.“ Fitzovi se ulevilo, neboť C vnímá bolševiky stejně jako on. „Co ale můžeme dělat?“

„Promluvme si o tom, co byste mohl udělat vy.“ C vzal z psacího stolu ocelové odpichovací kružítko, jaké se používá při měření vzdálenosti na mapách. Jakoby v roztržitosti si kružítko zabodl do levé nohy.

Fitz dokázal ovládnout výkřik, který se mu málem dral do úst. Tohle byl samozřejmě test. Vzpomněl si, že C má v důsledku automobilové nehody dřevěnou nohu. Usmál se. „Dobrý trik,“ přikývl. „Málem jsem na to skočil.“

C odložil odpichovátko a přes monokl se na Fitze pozorně zadíval. „Na Sibiři je jistý kozácký velitel, který svrhl místní bolševický režim,“ řekl. „Potřebuju vědět, jestli stojí za to, abychom ho podporovali.“

Fitz se podivil. „Otevřeně?“

„Ovšemže ne. Ale mám tajné fondy. Pokud bychom dokázali na východě udržet zárodek kontrarevoluční vlády, stálo by to za výdaje, řekněme, deseti tisíc liber měsíčně.“

„Jméno?“

„Kapitán Semjonov, dvacet osm let. Sídlí v Mančuli, které leží na čínské východní železnici nedaleko železničního uzlu, kde se protíná s transsibiřskou magistrálou.“

„To znamená, že kapitán Semjonov ovládá jednu železnici a mohl by dostat pod kontrolu další.“

„Přesně tak. A nenávidí bolševiky.“

„Proto se o něm potřebujeme dozvědět víc.“

„A tady do toho vstupujete vy.“

Fitze potěšila tato šance, jak by mohl napomoci svržení Lenina. Napadla ho řada otázek: Jak má Semjonova najít? Ten muž je kozák a ti jsou neblaze proslulí tím, že napřed střílejí a teprve pak se ptají: bude s Fitzem mluvit, nebo ho zastřelí? Semjonov bude samozřejmě prohlašovat, že bolševiky porazí, ale dokáže Fitz vyhodnotit, jaká je skutečnost? Existuje nějaký způsob, jak zajistit, že bude utrácet britské peníze prospěšně?

Otázka, kterou položil, zněla: „Jsem ten správný člověk? Odpusťte mi to, ale jsem nápadná postava, stěží anonymní i v Rusku…“

„Upřímně řečeno, nemáme moc na výběr. Potřebujeme někoho na dost vysoké úrovni pro případ, že se dostanete se Semjonovem do stadia vyjednávání. A skutečně důvěryhodných mužů, kteří mluví rusky, moc není. Věřte mi, nikoho lepšího než vás nemáme.“

„Rozumím.“

„Samozřejmě to bude nebezpečné.“

Fitz si připomněl houf vesničanů utloukajících Andreje. To by se mohlo stát i jemu. Potlačil bázlivé zachvění. „To nebezpečí chápu,“ řekl vyrovnaně.

„Teď mi povězte: pojedete do Vladivostoku?“

„Ovšemže pojedu,“ odpověděl Fitz.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Květen až září 1918

G

us Dewar ve vojenském životě velké zalíbení nenalezl. Měl vytáhlou, nemotornou postavu a pochodovat, salutovat a dupat po vojensku mu dělalo potíže. Pokud jde o tělesné cvičení, od školních let mu nic takového ani nepřišlo na mysl. Přátelé, kteří věděli, jak rád má květiny na jídelním stole a bělostné ložní prádlo, tušili, že služba v armádě pro něj bude znamenat strašlivý šok. Chuck Dixon s ním šel do důstojnického kurzu a nemohl uvěřit: „Gusi, vždyť ty si doma sám ani nenapustíš vanu.“

Ale Gus to přežil. Když mu bylo jedenáct, poslali ho rodiče do internátní školy, takže šikana a příkazy hloupých nadřízených pro něj nepředstavovaly nic nového. Stal se terčem jistého posměchu kvůli zámožnému původu a vybranému chování, ale snášel to trpělivě.

Chuck s překvapením konstatoval, že v akci projevuje Gusova vyčouhlá postava jistou ladnost, jakou se jeho přítel dřív vyznačoval jen na tenisovém kurtu. „Vypadáš jak zatracená žirafa,“ poznamenal Chuck, „ale běháš taky tak.“ Gus si díky dlouhým rukám vedl dobře také v boxu, třebaže seržant-instruktor mu s lítostí sdělil, že postrádá zabijácký instinkt.

Bohužel se ukázalo, že strašně mizerně střílí.

Chtěl být v armádě dobrý, zčásti proto, že znal lidi, kteří si mysleli, že na to nemá. Potřeboval jim dokázat, a možná i sám sobě, že není žádná padavka. Měl však ještě jiný důvod. Věřil v to, za co bojuje.

Prezident Wilson pronesl projev v Kongresu a Senátu, který zazněl jako důrazná výzva celému světu. Nevolal po ničem menším než po novém světovém pořádku. „Podle přesně stanovených dohod se musí utvořit všeobecné společenství národů, které bude poskytovat záruky politické nezávislosti a územní nedotknutelnosti velkým i malým státům.“

Liga národů byla snem pro Wilsona, Guse a mnoho dalších – včetně, dosti překvapivě, sira Edwarda Greye, který s tímto nápadem přišel, když byl britským ministrem zahraničí.

Wilson předložil svůj plán ve čtrnácti bodech. Mluvil o snížení zbrojení, právu lidu koloniálních zemí rozhodovat o své budoucnosti, dále zmínil svobodu pro balkánské státy, Polsko a porobené národy osmanské říše. Řeč vešla ve známost jako čtrnáct bodů prezidenta Wilsona. Gus záviděl lidem, kteří to pomáhali prezidentovi sepsat. Za starých časů by se na tom podílel také.

„Celým programem prochází evidentní zásada,“ řekl Wilson. „Je to zásada spravedlnosti pro všechny země a národy a jejich právo žít za rovných podmínek svobody a bezpečí, ať jsou silné nebo slabé.“ Když Gus četl tato slova, stouply mu slzy do očí. „Lid Spojených států by nemohl jednat podle žádných jiných zásad,“ prohlásil Wilson.

Je skutečně možné, že by národy řešily své spory bez války? Tohle je paradoxně něco, za co stojí bojovat.

Gus a Chuck a jejich kulometný prapor putovali z Hobokenu v New Jersey na palubě kdysi luxusní zaoceánské lodě Corinna, nyní upravené pro přepravu vojska. Cesta trvala dva týdny. Jako podporučíci měli společnou kabinu na horní palubě. Třebaže kdysi soupeřili o přízeň Olgy Vjalovové, stali se přáteli.

Loď byla součástí konvoje s doprovodem vojenského námořnictva a cesta probíhala bez mimořádných událostí, až na to, že několik mužů zemřelo na španělskou chřipku, novou nemoc, která se rychle šířila po celém světě. Jídlo za moc nestálo: muži říkali, že Němci zanechali ponorkové války a nyní si dali za cíl, že zvítězí tím, že je otráví.

Corinna čekala den a půl u Brestu na severozápadním cípu Francie. Vylodili se do doku plného lidí, vozidel a zásob, do hluku vykřikovaných příkazů a túrujících motorů; všude se hemžili netrpěliví důstojníci a zpocení přístavní dělníci. Gus udělal chybu, že se seržanta v doku zeptal, co bylo důvodem zpoždění. „Zpoždění, pane?“ odpověděl tak, aby slovo „pane“ znělo jako urážka. „Včera jsme vylodili pět tisíc mužů s auty, děly, stany a polními kuchyněmi a přeložili jsme je na železniční a silniční dopravu. Dneska vylodíme dalších pět tisíc a totéž zítra. Tady nemůže bejt o žádným zpoždění řeč, pane. Tohle je sakra rychlý.“

Chuck se na Guse ušklíbl a zamumlal: „Povídal jsem ti to.“

Práci dokařů vykonávali vojáci barevné pleti. Kdekoli měli bílí a černí vojáci sdílet sociální zařízení, docházelo k nepříjemnostem, obvykle vyvolávaným bílými odvedenci z jihovýchodní části Spojených států; armáda jim ustoupila. Než aby se rasy mísily na frontě, přidělilo velení černošským plukům podřadné úkoly v týlu. Gus věděl, že si na to vojáci tmavé pleti hořce stěžují: chtěli bojovat za svou vlast jako každý jiný.

Převážná část pluku pokračovala z Brestu vlakem. Nedostali osobní vagóny, ale nacpali se do vagónů pro dobytek. Gus vojáky pobavil překladem nápisu na boku vagónu: „Čtyřicet mužů nebo osm koní.“ Kulometný prapor však měl svá vlastní vozidla, a tak Gus s Chuckem jeli do tábora jižně od Paříže po silnici.

Ve Státech cvičili zákopový boj s dřevěnými puškami, ale nyní měli skutečné zbraně a střelivo. Gus a Chuck jako důstojníci dostali každý Colt M1911, poloautomatickou pistoli se sedmiranným zásobníkem v pažbě. Před odjezdem ze Států odhodili klobouky ve stylu kanadské jízdní policie a nahradili je praktičtějšími polními čapkami – lodičkami. Měli také ocelové přílby stejného miskového tvaru jako Britové.

Noví francouzští instruktoři v modrých sakách je cvičili, jak bojovat ve spolupráci s těžkým dělostřelectvem, což byla dovednost, kterou armáda Spojených států do té doby nepotřebovala. Gus mluvil francouzsky, a tak se nevyhnutelně stal styčným důstojníkem. Vztahy mezi vojáky obou zemí byly dobré, ačkoli Francouzi si stěžovali, že sotva dorazili amíci, cena koňaku se zvýšila.

Německá ofenziva v dubnu úspěšně pokračovala. Ve Flandrách postoupil Ludendorff tak rychle, že generál Haig konstatoval, že Britové jsou přitlačení ke zdi; tento výrok Američany šokoval.

Gus nijak do boje nespěchal, ale Chuck už začínal být ve výcvikovém táboře netrpělivý. Nechápal, co dělají, proč cvičí hrané bitvy, když by měli svádět skutečné? Nejbližší úsek německé fronty se nacházel na severovýchod od Paříže, u města Remeš v šampaňské oblasti. Velící důstojník plukovník Wagner však Gusovi sdělil, že spojenecká výzvědná služba je přesvědčená, že v tomto sektoru Němci rozhodně nezaútočí.

Jenže v této předpovědi se spojenecká výzvědná služba naprosto mýlila.

{II}

Walter se radoval. Ztráty byly vysoké, ale Ludendorffova strategie přinášela výsledky. Němci útočili v místech, kde byl nepřítel slabý, postupovali rychle a silné pozice nechávali za zády k pozdějšímu vyčištění. Navzdory některým důmyslným obranným tahům nového nejvyššího velitele spojeneckých armád generála Focha získávali Němci území rychleji než kdykoli od roku 1914.

Největší problém představovalo zdržení, k němuž při postupu docházelo pokaždé, když se německé vojsko zmocnilo zásob potravin. Vojáci se prostě zastavili a jedli a Walter zjistil, že je nelze přimět k pohybu, dokud se nenacpou k prasknutí. Bylo nesmírně zvláštní pozorovat muže, jak sedí na zemi, sají ze skořápek syrová vejce, cpou se sladkostmi i šunkou zároveň nebo do sebe lijí láhve vína, zatímco kolem nich dopadají dělostřelecké granáty a nad hlavami jim hvízdají kulky. Věděl, že ostatní důstojníci mají stejné zkušenosti. Někteří se pokoušeli hrozit pistolí, ale ani to vojáky nepřimělo, aby nechali jídla a běželi dál.

Když se tohle odmyslí, jarní ofenziva znamenala triumf. Walter a jeho muži byli po čtyřech letech války vyčerpaní, ale to platilo i o francouzských a britských vojácích, s nimiž se setkali.

Po Sommě a Flandrách naplánoval Ludendorff v roce 1918 třetí útok v sektoru mezi Remeší a Soissons. Zde Spojenci drželi kopcovitý hřeben zvaný Chemin des Dames, Dámská cesta – jmenoval se tak proto, že podél něj Ludvík XV. nechal vybudovat silnici, aby jeho dcery mohly navštěvovat přítelkyni.

Konečná dislokace vojenských jednotek se uskutečnila v neděli 26. května, za slunného dne doprovázeného čerstvým severovýchodním větříkem. Walter opět pocítil hrdost, když pozoroval dění před sebou: kolony mužů pochodujících na frontovou linii, tisíce děl stavěných na pozice pod rušivou palbou francouzského dělostřelectva, telefonní kabely kladené od velitelských bunkrů k postavení baterií.

Ludendorffova taktika zůstávala stejná. Té noci ve dvě hodiny ráno zaburácely tisíce děl a do francouzských linií na vrcholu hřebenu dopadly první plynové granáty, šrapnely a výbušniny. Walter si s uspokojením všiml, že francouzská střelba okamžitě polevila, což naznačovalo, že německá děla zasahují cíle. Dělostřelecká příprava byla v souladu s novým pojetím krátká a skončila v pět čtyřicet ráno.

Úderné oddíly vyrazily.

Němci útočili do kopce, ale navzdory tomu se setkávali jen s malým odporem a k Walterovu překvapení a radosti dosáhli silnice na hřebenu za necelou hodinu. Nyní už bylo jasné denní světlo a on viděl, jak Francouzi všude ustupují po svahu dolů.

Příslušníci úderných oddílů postupovali stálou rychlostí, udržovali tempo s přesouvající se přehradnou palbou dělostřelectva, ale přesto před polednem dosáhli řeky Aisne v údolí. Někteří zemědělci zničili žací stroje a spálili ranou sklizeň ve stodolách, ale většina z nich uprchla v příliš velkém spěchu a jednotky postupující v týlu německé armády bohaté zásoby zrekvírovaly. Ustupující Francouzi k Walterovu údivu dokonce ani nevyhodili do vzduchu mosty přes Aisne. To naznačovalo, že podlehli panice.

Walterových pět set mužů odpoledne překročilo další hřeben. Poté co za jediný den postoupili o dvacet kilometrů, utábořili se na druhém břehu řeky Vesle.

Další den zůstali na místě a počkali na posily, ale třetího dne opět postoupili a čtvrtého dne, ve čtvrtek 30. května, dorazili k severnímu břehu řeky Marny. Od pondělí získali neuvěřitelných padesát kilometrů.

Tady na Marně, připomněl si Walter zlověstně, byl v roce 1914 německý postup zastaven.

Přísahal, že se to už znovu nestane.

{III}

Když americké expediční síly v chateauvillainské oblasti jižně od Paříže dostaly 30. května rozkaz pomoci s obranou řeky Marny, nacházela se Gusova jednotka právě tam. Převážná část divize začala nastupovat do vlaků, i když narušená francouzská železniční soustava patrně bude na jejich přepravu potřebovat několik dnů. Gus, Chuck a kulomety však odjeli svými vozidly okamžitě.

Gus byl vzrušený a vystrašený. Tohle není jako box, kde vládne rozhodčí, který si vynutí dodržování pravidel a boj zastaví, jestliže začne být nebezpečný. Co udělá, když na něj někdo skutečně vystřelí? Otočí se a uteče? Co by mu v tom zabránilo? Většinou dělal to, co je logické.

Automobily byly stejně nespolehlivé jako vlaky a mnoho vozidel se porouchalo nebo jim došel benzin. Navíc je zdržovali civilisté cestující v opačném směru; prchali před bojem, někteří hnali stáda krav, jiní odváželi svůj majetek na ručních kárách či trakařích.

Sedmnáct kulometů dorazilo v šest hodin večer do ozeleněného městečka Chateau-Thierry, nacházejícího se osmdesát pět kilometrů východně od Paříže. V zapadajícím slunci působilo velmi příjemně. Rozkládalo se na obou březích Marny a dva mosty spojovaly jižní předměstí se severním centrem města. Francouzi drželi oba břehy, ale německý předvoj už dosáhl k severním hranicím města.

Gusův prapor obdržel rozkaz rozmístit zbraně po jižním břehu tak, aby Američané měli pod kontrolou oba mosty. Vojáci byli vyzbrojeni těžkými kulomety M1914 Hotchkiss namontovanými na masivních trojnožkách; ke střelbě se používaly kovové nábojové pásy s 250 náboji. Měli také puškové granáty, které se vystřelovaly z dvojnožky pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů, a několik zákopových minometů britského typu Stokes.

Gus s Chuckem při západu slunce kontrolovali rozmístění svých čet mezi oběma mosty. Na toto rozhodování je žádný výcvik nepřipravil: musejí prostě použít zdravý rozum. Gus si vybral třípodlažní budovu s kavárnou se zavřenými okenicemi v přízemí. Musel vyrazit zadní dveře, aby se dostal dovnitř. Když vystoupal po schodech, naskytl se mu z podkrovního okna jasný výhled přes řeku a na ulici na opačném břehu, která směřovala na sever. Rozhodl se umístit sem jeden kulomet. Čekal, že seržant označí jeho nápad za hloupost, ale ten souhlasně přikývl a začal plnit úkol.

Podobně rozmístil ještě další tři kulomety.

Když hledal vhodné krytí pro minomety, objevil u řeky cihlový přístřešek pro čluny, ale nebyl si jistý, jestli se nachází v jeho nebo Chuckově sektoru, a rozhlédl se po příteli, aby si to ověřil. Zahlédl Chucka o sto metrů dál na břehu nedaleko východního mostu, jak se dívá polním dalekohledem přes řeku. Ušel dva kroky směrem k němu, když vtom se ozvala strašlivá rána.

Otočil se po hluku a v příští vteřině zaznělo několik dalších ohlušujících třesků. Spatřil gejzír vody, jak v řece vybuchl granát; uvědomil si, že německé dělostřelectvo zahájilo palbu.

Znovu pohlédl na Chucka – právě v okamžiku, kdy přítel zmizel ve výbuchu zeminy.

„Ježíšikriste!“ vykřikl a rozběhl se k tomu místu.

Po celém jižním břehu vybuchovaly dělostřelecké granáty. Muži se vrhli k zemi. Gus doběhl k místu, kde spatřil Chucka naposledy, a zmateně se rozhlížel. Neviděl nic, jen hromady země a kamení. Pak zahlédl paži čouhající ze suti. Odstrčil kámen a ke své hrůze zjistil, že paže není spojena s žádným tělem.

Je to Chuckova paže? Musí existovat způsob, jak to poznat, ale Gus byl natolik otřesený, že ho nic nenapadalo. Špičkou boty bezvýsledně odkopal trochu rozryté země. Pak si klekl a začal hrabat rukama. Uviděl hnědý řetízek s kovovým kotoučkem a na něm označení „US“. Zaúpěl: „Ach, Bože.“ Rychle odkryl Chuckův obličej. Žádný pohyb, žádný dech, žádný tep.

Snažil se vzpomenout si, co má dělat dál. Komu má to úmrtí oznámit? S mrtvolou se musí něco udělat, ale co? Normálně byste zavolali pohřební ústav.

Zvedl hlavu a viděl, že na něj civí seržant a dva desátníci. Na ulici za nimi vybuchl granát a všichni se reflexivně přikrčili; pak se na něj znovu zadívali. Čekali na jeho rozkazy.

Prudce se zvedl a něco z výcviku se mu přece jen vybavilo. Jemu nepřísluší starat se o mrtvé druhy, dokonce ani o raněné. Je živ a zdráv a jeho povinností je bojovat. Pocítil nával iracionálního vzteku na Němce, kteří zabili Chucka. K čertu, pomyslel si, já jim to vrátím. Vzpomněl si, co dělal: rozmísťoval zbraně. Měl by v tom pokračovat. Nyní se bude muset postarat i o Chuckovu četu.

Ukázal na seržanta, který odpovídal za minomety. „Na ten přístřešek u řeky zapomeňte, je moc na ráně,“ řekl. Ukázal přes ulici do úzké postranní uličky mezi vinným sklepem a nájemní stájí. „Do téhle uličky postavte tři minomety.“

„Provedu, pane.“ Seržant odběhl.

Gus se zadíval na ulici. „Vidíte tu plochou střechu, desátníku? Postavte tam kulomet.“

„Pane poručíku, promiňte, ale to je opravna auťáků, dole můžou mít cisternu s palivem.“

„Sakra, máte pravdu. Dobrý postřeh, desátníku. Tak na střechu toho kostela. Pod ní budou jen zpěvníky.“

„Ano, pane, to je mnohem lepší, děkuju, pane.“

„Ostatní za mnou. Zatím si najdeme kryt, než si rozmyslím, kam rozmístíme zbytek.“

Odvedl je přes silnici do vedlejší ulice. Vzadu za domy vedla úzká cesta. Do dvora prodejny zemědělských potřeb dopadl granát a Guse zasypala mračna práškového hnojiva jakoby na připomenutí, že není mimo dostřel.

Spěchal po úzké cestě, a kdykoli to bylo možné, kryl se před dělostřeleckou baráží za zdmi. Zároveň štěkal rozkazy na poddůstojníky, rozmísťoval kulomety v nejvyšších a nejbytelnějších stavbách a minomety v zahradách mezi domy. Podřízení mu občas něco navrhli nebo s ním nesouhlasili. Vyslechl je a pak rychle rozhodoval.

Setmělo se a jeho úkol se ztížil. Němci zasypali městečko lavinou palby, z níž značná část mířila přesně na americké pozice na jižním břehu. Několik budov se zřítilo a ulice podél nábřeží vypadala jako čelist s vyraženými zuby. Prvních několik hodin dělostřeleckého ostřelování připravilo Guse o tři kulomety.

Do štábu praporu umístěného v továrně na šicí stroje o několik ulic dál na jih se mohl vrátit teprve o půlnoci. Plukovník Wagner se svým francouzským protějškem pečlivě studovali mapu města ve velkém měřítku. Gus ohlásil, že všechny jeho i Chuckovy zbraně jsou rozmístěny. „Dobrá práce, Deware,“ řekl plukovník. „Není vám nic?“

„Ovšemže ne, pane plukovníku,“ odpověděl Gus zmatený a trochu dotčený nemilou představou: plukovník si možná myslí, že on na tohle nemá nervy.

„Já jenom, že jste celý od krve.“

„Od krve?“ Gus pohlédl na svou uniformu a viděl, že vpředu je samá zaschlá krev. „Nemám ponětí, odkud se to vzalo!“

„Jak koukám, tak z vašeho obličeje. Máte ošklivé zranění.“

Gus si sáhl na tvář a ucukl, když se prsty dotkly otevřené rány. „Netuším, kdy se to stalo,“ zavrtěl hlavou.

„Běžte na ošetřovnu, ať vám to vyčistí.“

„To nic není, pane –“

„Udělejte, co jsem vám řekl, poručíku. Jestli se do toho dostane infekce, bude to vážné.“ Plukovník se pousmál. „Nechci vás ztratit. Zdá se, že z vás může být schopný důstojník.“

{IV}

Příštího dne ve čtyři hodiny ráno německé dělostřelectvo nasadilo granáty s plynem. Walter a jeho muži se za svítání přiblížili k severnímu okraji města a očekávali, že odpor francouzských vojáků bude stejně slabý jako v uplynulých dvou měsících.

Bývali by raději Chateau-Thierry obešli, ale nebylo to možné. Městem vedla železniční trať do Paříže a nacházely se tu dva klíčové mosty. Musejí je dobýt.

Zemědělské usedlosti a pole ustoupily domkům a drobným hospodářstvím a pak dlážděným ulicím a zahradám. Když se Walter přiblížil k prvním dvoupodlažním domům, z jednoho okna v patře se ozvala kulometná palba a na silnici u jeho nohou začaly dopadat kulky jako dešťové kapky na rybník. Přeskočil nízké oplocení a odplazil se do úkrytu za jabloň. Jeho muži se podobně rozprchli, až na dva, kteří klesli na silnici. Jeden ležel nehybně, druhý bolestně sténal.

Walter se ohlédl a spatřil seržanta Schwaba. „Vezměte šest mužů, podívejte se po zadním vchodu do domu a zlikvidujte ten kulomet,“ přikázal mu. Vyhledal své důstojníky. „Von Kessele, jděte o jeden blok dál na západ a pronikněte do města odtamtud. Von Braune, vy pojďte se mnou na východ.“

Držel se stranou ulic a prolézal postranními uličkami a zadními dvorky, ale téměř z každého desátého domu se ozývala střelba z pušek nebo kulometu. Muselo se stát něco, co Francouzům vrátilo bojového ducha, uvědomil si Walter s rozechvěním.

Příslušníci úderných oddílů bojovali celé dopoledne dům od domu a utrpěli těžké ztráty. Takhle to nemělo probíhat, nemají přece krvácet na každém metru. Byli vycvičeni jít cestou nejmenšího odporu, proniknout hluboko za nepřátelské linie a přerušit spoje, aby demoralizovaní vojáci na frontě zůstali bez velení a rychle se vzdávali pěchotě v dalším sledu. Jenže tato taktika nyní selhávala a oni se mořili při boji zblízka s nepřítelem, který zřejmě popadl druhý dech.

Přesto postupovali a v poledne Walter stál na zříceninách středověkého hradu, který dal městu jméno. Hrad se vypínal na kopci a u jeho úpatí se nacházela radnice. Odtud vedla hlavní ulice přímou čarou k silničnímu mostu přes Marnu vzdálenou dvě stě padesát metrů. Proti proudu řeky, pět set metrů dál na východ, se klenul jediný další přechod: železniční most.

To všechno viděl pouhým okem. Vytáhl polní dalekohled a zaostřil na nepřátelská postavení na jižním břehu. Muži se bezstarostně ukazovali, což bylo znamení, že jsou ve válčení nezkušení: veteráni se drží z dohledu. Všiml si, že jsou mladí, plní energie, dobře živení a dobře vystrojení. Ke svému zděšení viděl, že jejich uniformy nejsou modré, ale hnědé.

Byli to Američané.

{V}

V průběhu odpoledne se Francouzi stáhli k severnímu břehu řeky a Gus mohl plně využít své zbraně a zaměřit palbu z minometů a kulometů přes hlavy Francouzů na postupující Němce. Americké zbraně posílaly záplavy střel do přímých severojižních ulic Chateau-Thierry a proměňovaly je v smrtící prostor. Přesto viděl, jak Němci neohroženě postupují od banky ke kavárně, od jednoho průchodu mezi domy ke druhému a překonávají Francouze pouhou početní převahou.

Odpoledne se chýlilo ke krvavému večeru a Gus z vysokého okna sledoval, jak decimované zbytky Francouzů v modrých kabátech ustupují k západnímu mostu. Za soumraku se pak stáhli přes most.

Skupinka Němců pochopila, co se děje, a začala je pronásledovat. Gus viděl, jak vyběhli na most, v šeru a v šedých uniformách sotva viditelní. Potom most vybuchl. Gus pochopil, že ho Francouzi předem připravili k demolici. Těla proletěla vzduchem a severní mostní oblouk se sesypal a proměnil se v hromadu sutin ve vodě.

Pak vše ztichlo.

Gus si na štábu lehl na slamník a trochu se prospal, poprvé po téměř osmačtyřiceti hodinách. Za svítání ho probudila německá děla. S očima kalnýma od nevyspání spěchal z továrny na šicí stroje k řece. V perleťově růžovém světle červnového rána viděl, že Němci obsadili celý severní břeh řeky a ostřelují americké pozice z pekelné blízkosti.

Stáhl zpátky muže, kteří byli vzhůru celou noc, a dal je vystřídat těmi aspoň trochu odpočinutými. Pak přecházel od jednoho postavení k druhému, ale stále se držel za nábřežními budovami. Doporučoval různé způsoby, jak zlepšit krytí – přesunout kulomet do menšího okna, využít kusy vlnitého plechu jako ochranu před poletujícími úlomky zdiva nebo nasypat po každé straně kulometu hromadu sutin. Ovšem nejlepší způsob, jak se jeho muži můžou ochránit, bude znemožnit život nepřátelským střelcům. „Nandejte jim to, parchantům,“ vyzýval je.

Muži zareagovali dychtivě. Hotchkiss pálil čtyři sta padesát ran za minutu a měl dostřel čtyři tisíce metrů, byl tedy přes řeku velice účinný. Minomet Stokes tak užitečný nebyl: úhel střelby ho předurčoval k zákopovému boji, kde je střelba po přímé záměrné ose neúčinná. Ale puškové granáty byly v boji zblízka vysoce destruktivní.

Obě strany do sebe bušily jako boxeři bez rukavic. Neustálý rachot takového množství vystřelované munice byl ohlušující. Budovy se hroutily, zranění vojáci křičeli bolestí, zkrvavení saniťáci pobíhali od řeky k ošetřovně a zpátky a další muži přinášeli unavené obsluze kulometů střelivo a bandasky s horkou kávou.

Jak se den vlekl, Gus si podvědomě povšiml, že se nebojí. Nemyslel na to často – musel se věnovat příliš mnoha jiným věcem. Když stál uprostřed dne v kantýně továrny na šicí stroje a místo oběda srkal sladkou kávu s mlékem, na chviličku se podivil, jaký se z něj stal zvláštní člověk. Je to skutečně Gus Dewar – ten muž, co běhá v dělostřelecké palbě od jedné budovy ke druhé a křičí na své muže, aby to těm parchantům nandali? Tenhle muž se přece bál, že ztratí nervy, otočí se a z boje uteče. Přitom na svou vlastní bezpečnost skoro nemyslel, hlavní starost mu dělalo nebezpečí hrozící jeho mužům. Jak k tomu došlo? Pak mu přišel desátník oznámit, že jeho četa ztratila speciální ráčnu, která se používá při výměně přehřátých kulometných hlavní, a Gus do sebe hodil poslední hlt kávy a odběhl řešit nový problém.

Toho večera se ho ale na chvíli zmocnil smutek. Byl soumrak a z rozbitého kuchyňského okna shodou okolností viděl na místo na břehu, kde zahynul Chuck Dixon. Už nepociťoval otřes z toho, jak Chuck zmizel, když země pod ním explodovala: za poslední tři dny už viděl mnohem víc destrukce a mrtvých lidí. Nyní ho ochromovalo něco jiného: vědomí, že jednoho dne bude muset mluvit s Chuckovými rodiči Albertem a Emmelinou, majiteli buffalské banky, a s jeho mladou manželkou Doris, která se tolik stavěla proti vstupu Ameriky do války – patrně proto, že se obávala přesně toho, co se stalo. Co jim Gus řekne? „Chuck bojoval statečně.“ Chuck vůbec nebojoval, zemřel v první minutě své první bitvy, aniž jedinkrát vystřelil. Stěží záleželo na tom, jestli nebyl zbabělec – výsledek by byl stejný. Jeho život byl prostě zmařen.

Jak Gus zamyšleně upíral pohled na ono místo, jeho oko upoutal pohyb na železničním mostě.

Zatajil dech. Na opačný konec mostu vycházeli vojáci. Jejich šedé uniformy byly v šeru sotva viditelné. Těžkopádně se rozběhli podél kolejí, klopýtali o pražce a na štěrku. Jejich přílby měly tvar uhláku. Pušky měli zavěšené na rameni. Byli to Němci.

Gus se rozběhl k nejbližšímu kulometnému stanovišti; jeho obsluha si za zděným zahradním plotem útočící jednotky nevšimla. Gus poklepal střelci na rameno. „Na most, pal!“ vykřikl. „Koukejte – Němci.“ Muž otočil hlaveň na nový cíl.

Gus ukázal na dalšího vojáka. „Utíkejte na štáb a hlaste nepřátelský průnik přes východní most,“ křikl. „Hoďte sebou!“

Narazil na jednoho seržanta. „Zajistěte, ať všichni střílejí na most,“ vyzval ho. „Jděte!“

Sám zamířil na západ. Těžké kulomety nelze přemístit rychle – Hotchkiss s trojnožkou váží pětačtyřicet kilogramů –, ale přikázal všem mužům s minomety a puškami na plynové granáty, aby se přesunuli na nové pozice, odkud můžou bránit most.

Kulomety začaly Němce kosit, ale ti odhodlaně postupovali dál. Gus dalekohledem spatřil vysokého muže v uniformě majora, který mu připadal povědomý. Napadlo ho, jestli to není někdo, s kým se před válkou setkal. Jak se na něj Gus díval, major dostal zásah a padl k zemi.

Němce podporovala mohutná dělostřelecká baráž. Zdálo se, že se všechny zbraně na severním břehu zaměřily na jižní konec železničního mostu, kam se soustředili bránící se Američané. Gus viděl, jak padá jeden jeho muž za druhým, ale on každého zabitého či zraněného střelce nahradil novým a ve střelbě nedošlo téměř k žádnému přerušení.

Němci se zastavili a začali zalehávat, přičemž využívali i chabé krytí za mrtvými druhy. Nejsmělejší z nich pokračovali v běhu, ale neměli kde se krýt a Američané je rychle zlikvidovali.

Padla tma, ale nic se nezměnilo: na obou stranách pokračovala palba naplno. Nepřátelé se stali nejasnými šmouhami osvětlovanými záblesky výstřelů a vybuchujícími granáty. Gus přemístil některé těžké kulomety na nová stanoviště a pociťoval téměř jistotu, že tohle nebyl jen klamný útok, který má krýt pokus o přechod řeky na jiném místě.

Nastala patová situace a Němci nakonec začali ustupovat.

Gus spatřil na mostě saniťáky a přikázal mužům zastavit palbu.

V reakci na to německé dělostřelectvo utichlo.

„Bože Všemohoucí,“ zašeptal Gus. „Zřejmě jsme je odrazili.“

{VI}

Americká kulka přerazila Walterovi holenní kost. Ležel na železničních kolejích v mukách, ale cítil se ještě hůř, když viděl, jak se jeho muži stahují zpátky, a slyšel, jak umlkla děla. Bylo mu jasné, že neuspěl.

Když ho zvedali na nosítka, vykřikl. Pro morálku mužstva je zlé, když se ozývá křik raněných, ale nedokázal se ovládnout. Drncali s ním po trati a pak městem na ošetřovnu, kde mu někdo podal morfium a on ztratil vědomí.

Probudil se s nohou v dlaze. Vyptával se každého, kdo prošel kolem jeho lůžka, na situaci na bojišti, ale nedozvěděl se žádné podrobnosti, dokud si jeho zranění nepřišel vychutnat Gottfried von Kessel. Německá armáda se vzdala pokusů o překročení Marny v Chateau-Thierry, sdělil mu Gottfried. Možná to zkusí někde jinde.

Příštího dne, těsně předtím, než ho naložili do vlaku domů, se dozvěděl, že dorazila hlavní součást americké třetí divize a zaujala postavení na celém jižním břehu Marny.

Zraněný kamarád ho informoval o krvavé bitvě v lese u města zvaného Bois de Belleau. Obě strany utrpěly těžké ztráty, ale Američané vyhráli.

Noviny v Berlíně dál vykládaly o německých vítězstvích, ale linie na mapách se k Paříži nepřibližovaly a Walter dospěl k hořkému závěru, že jarní ofenziva selhala. Američané dorazili příliš brzy.

Z nemocnice ho propustili na rekonvalescenci a on se vrátil do svého starého pokoje v domě rodičů.

Dne 8. srpna Spojenci u Amiens zaútočili téměř pěti sty novými tanky. Tato pancéřovaná vozidla postihovaly četné problémy, ale nebylo možné je zadržet a Britové získali v jediném dni dvacet kilometrů území.

Bylo to jen dvacet kilometrů, ale Walter měl podezření, že se karta obrátila, a podle otcova výrazu mu bylo jasné, že si to myslí i on. V Berlíně už o vítězství ve válce nikdo nemluvil.

Jednou večer koncem září přišel Otto domů a vypadal jako po pohřbu. Jeho životní jiskra jako by se zcela vytratila. Waltera dokonce napadlo, že se otec snad rozpláče.

„Císař se vrátil do Berlína,“ oznámil.

Walter věděl, že císař Vilém byl na nejvyšším velitelství armády v belgickém lázeňském středisku Spa. „Proč se vrátil?“

Ottův hlas se ztišil téměř do šepotu, jako by to, co má říct, nedokázal pronést normálním hlasem. „Ludendorff chce příměří.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Říjen 1918

M

aud obědvala v Ritzu se svým přítelem lordem Remarkem, vysokým úředníkem ministerstva války. Johnny měl novou světle fialovou vestu. Při hovězí polévce se zeleninou se ho zeptala: „Skutečně se blíží válka ke konci?“

„Všichni si to myslí,“ přisvědčil Johnny. „Němci měli letos sedm set tisíc mrtvých a zraněných. Nemůžou pokračovat.“

Maud nešťastně přemýšlela, jestli Walter není jedním z těch sedmi set tisíc. Věděla, že může být mrtvý; a tato myšlenka se jí usadila jako kus ledu tam, kde měla mít srdce. Od idylických druhých líbánek ve Stockholmu se jí neozval. Tušila, že ho práce už nepřivedla do žádné neutrální země, odkud by mohl napsat. Strašlivá pravda byla, že se patrně vrátil na bojiště kvůli německé poslední, rozhodující ofenzivě.

Takové myšlenky byly morbidní, ale realistické. Tolik žen ztratilo své milované: manžely, bratry, syny, snoubence. Všichni prožili čtyři roky, v nichž se takové tragédie odehrávaly denně. Už vůbec nebylo možné, aby byl člověk příliš pesimistický. Smutek představoval cosi zcela normálního.

Odstrčila polévkový talíř. „Existuje ještě nějaký jiný důvod k naději, že nastane mír?“

„Ano. Německo má nového kancléře a ten poslal prezidentu Wilsonovi návrh na uzavření příměří na základě jeho proslulých čtrnácti bodů.“

„Tohle je nadějné! Souhlasí s tím Wilson?“

„Ne. Prohlásil, že se Německo nejdřív musí stáhnout ze všech dobytých území.“

„Co si o tom myslí naše vláda?“

„Lloyd George je z toho nepříčetný. Němci vyjednávají s Američany jako s hlavními partnery na straně Dohody – a prezident Wilson se chová, jako by mohli mír uzavřít bez konzultací s námi.“

„Záleží na tom?“

„Obávám se, že ano. Naše vláda nemusí nutně souhlasit s Wilsonovými čtrnácti body.“

Maud přikývla. „Předpokládám, že jsme proti bodu pět, který hovoří o právu koloniálních národů mluvit do svých záležitostí.“

„Přesně tak. A co Rhodesie, Barbados a Indie? Nelze očekávat, že budeme žádat svolení domorodců, abychom je mohli civilizovat. Američané jsou příliš liberální. A my jsme zásadně proti bodu dva o svobodné mořeplavbě za války i v míru. Britská moc se zakládá na námořních silách. Nikdy bychom nedokázali vyhladovět Německo, kdybychom nesměli uvalit blokádu na jejich námořní obchod.“

„A jak to vnímají Francouzi?“

Johnny se ušklíbl. „Clemenceau prohlásil, že Wilson se pokouší předčit Všemohoucího. ‚Bůh sám přišel jen s deseti body,‘ řekl.“

„Mám dojem, že obyčejným Britům se ale Wilsonův plán a jeho body líbí.“

Johnny přikývl. „A evropští vůdci stěží můžou americkému prezidentovi říkat, aby přestal vyjednávat o míru.“

Maud tomu tolik toužila věřit, až ji to vyděsilo. Nabádala se, že se ještě nesmí cítit šťastná. Ještě ji může čekat nesmírně těžké zklamání.

Číšník jim přinesl mořský jazyk po mlynářsku a vrhl obdivný pohled na Johnnyho vestu.

Maud přešla ke své druhé starosti. „Co píše Fitz?“ Poslání jejího bratra na Sibiři bylo tajné, ale on se jí svěřil a Johnny jí podával stručné zprávy.

„Ten kozácký vůdce byl nakonec zklamání. Fitz s ním uzavřel dohodu a nějakou dobu jsme ho platili, ale ukázalo se, že je to ve skutečnosti jen vojenský diktátor. Fitz tam ale zůstává a chce povzbuzovat Rusy, aby svrhli bolševiky. Lenin mezitím přesunul vládu z Petrohradu do Moskvy, kde se cítí víc v bezpečí před případným napadením.“

„I kdyby se podařilo bolševiky svrhnout, obnovil by nový režim válku s Německem?“

„Když se na to podíváme realisticky, tak ne.“ Johnny usrkl chablis. „Ale spousta velice vlivných lidí v Británii bolševiky prostě nenávidí.“

„Proč?“

„Leninův režim je brutální.“

„Takový byl i carův režim, ale jeho svržení Winston Churchill nikdy nepřipravoval.“

„V pozadí je strach, že kdyby měl bolševismus úspěch tam, přijde příště sem.“

„Kdyby měl úspěch, proč ne?“

Johnny pokrčil rameny. „Nemůžete očekávat, že lidé jako váš bratr na to budou takhle nahlížet.“

„Ne,“ přisvědčila Maud. „Ráda bych věděla, jak se mu vede.“

{II}

„My jsme v Rusku!“ zvolal Billy Williams, když loď vplula do doku a on uslyšel hlasy přístavních dělníků. „Co děláme v zatraceným Rusku?“

„Jak můžeme bejt v Rusku?“ namítl Tommy Griffiths. „Rusko je na východě. My jsme se plavili celý tejdny na západ.“

„Objeli jsme půlku světa a dorazili jsme z druhý strany.“

Tommyho to nepřesvědčilo. Naklonil se přes zábradlí a civěl na břeh. „Ty lidi vypadají trošku jako Číňani,“ usoudil.

„Ale mluvěj rusky. Takhle přece mluvil ten Peškov od koní – ten, co obral bratry Pontiovy v kartách a pak zdrhnul.“

Tommy se zaposlouchal. „Jo, máš pravdu. Tak to bych v životě neřek.“

„Tohle je určitě Sibiř,“ řekl Billy. „Žádnej div, že je tu tak hnusná zima.“

O pár minut později se dozvěděli, že jsou ve Vladivostoku.

Lidé si Aberowenských pochodujících přes město příliš nevšímali. Ve Vladivostoku se už nacházely tisíce uniformovaných vojáků. Většinou šlo o Japonce, ale byli tu i Američané, Češi a další. Město mělo rušný přístav, po širokých třídách jezdily tramvaje a stály tu i moderní hotely, divadla a stovky obchodů. Je to jako Cardiff, pomyslel si Billy, ale chladnější.

Když dorazili do kasáren, setkali se tam s praporem postarších Londýnských, kteří sem připluli z Hongkongu. To dává smysl, uvědomoval si Billy, poslat do těchto klidných vod staré páprdy. Ale Aberowenští, třebaže ztenčení ztrátami, měli jádro tvořené zocelenými veterány. Kdo tahal v pozadí za provázky, aby je stáhli z Francie a poslali na druhý konec zeměkoule?

Odpověď dostal brzy. Po obědě jim velitel brigády, spokojeně vyhlížející muž očividně krátce před odchodem do důchodu, oznámil, že k nim promluví plukovník hrabě Fitzherbert.

Kapitán Gwyn Evans, majitel obchodních domů, přinesl dřevěnou bednu, která dřív obsahovala konzervy se sádlem, a Fitz na ni vylezl, kvůli poraněné noze nikoli bez problémů. Billy přihlížel bez soucitu. Ten si šetřil pro lidi, jako je Pahejl Pugh a mnozí další zmrzačení havíři, kteří přišli k úrazu při dobývání Fitzherbertova uhlí. Fitz je nafoukaný, arogantní a nemilosrdný vykořisťovatel obyčejných mužů a žen. Škoda že ho Němci nestřelili do srdce místo do nohy.

„Náš úkol má čtyři části,“ začal Fitz a zvýšil hlas, aby ho šest set nastoupených mužů slyšelo. „Zaprvé jsme tu proto, abychom chránili náš majetek. Cestou z přístavu jste šli kolem odstavných kolejí a možná jste si všimli obrovských hald zásob hlídaných vojáky. V tom čtyřhektarovém areálu se nachází šest set tisíc tun munice a dalšího vojenského materiálu, který sem poslaly Británie a Spojené státy, když byli Rusové našimi spojenci. Jelikož teď bolševici uzavřeli s Němci mír, nechceme, aby kulky placené naším lidem padly do jejich rukou.“

„To nedává smysl,“ pronesl Billy tak hlasitě, že ho slyšel Tommy i ostatní vojáci kolem. „Proč neposlali ty zásoby lodí domů, místo aby tahali nás sem?“

Fitz se podrážděně ohlédl směrem k rušiteli, ale pokračoval. „Zadruhé, v této zemi je mnoho Čechů, zčásti jsou to vojenští zajatci, zčásti lidé, kteří tu před válkou pracovali; vytvořili české legie a snaží se odplout z Vladivostoku a připojit se k našim vojskům ve Francii. Bolševici je vojensky napadají a naším úkolem je pomoci jim dostat se pryč. Pomůžou nám v tom místní kozáčtí vůdci.“

„Kozáčtí vůdci?“ odfrkl si Billy. „Koho chce oblbnout? Jsou to banditi.“

Fitz znovu uslyšel nesouhlasné mumlání. Kapitán Evans se tentokrát zatvářil otráveně, prošel společnou jídelnou a postavil se nedaleko Billyho a jeho skupiny.

„Tady na Sibiři je osm set tisíc rakouských a německých válečných zajatců, kteří byli po podepsání mírové smlouvy propuštěni na svobodu. Musíme jim zabránit v návratu na evropské bojiště. A nakonec, podezíráme Němce, že pošilhávají po ropných polích v Baku na jihu Ruska. Přístup k těm zásobám se jim nesmí dovolit.“

„Mám pocit, že Baku je odsud docela daleko,“ poznamenal Billy.

Velitel brigády vojáky vlídně vyzval: „Má někdo z vás nějaké otázky?“

Fitz na něj vrhl zlostný pohled, ale už bylo pozdě. Billy se ozval: „V novinách jsem o tomhle nic nečetl.“

„Podobně jako mnoho jiných vojenských úkolů i tento je tajný a vy v dopisech domů nesmíte prozradit, kde jste,“ odpověděl Fitz.

„Jsme ve válce s Ruskem, pane?“

„Ne, nejsme.“ Fitz od Billyho schválně odvrátil pohled. Možná si vzpomněl, jak ho Billy udolal v kapli Božího milosrdenství při schůzi týkající se mírových rozhovorů. „Nemá otázku někdo jiný než seržant Williams?“

Billy byl neodbytný. „Pokoušíme se svrhnout bolševickou vládu?“

Mezi vojáky, z nichž mnozí sympatizovali s revolucí, se ozvalo rozzlobené mumlání.

„Žádná bolševická vláda neexistuje,“ prohlásil Fitz s rostoucím podrážděním. „Jeho Veličenstvo král režim v Moskvě neuznalo.“

„Schválil naše zdejší poslání parlament?“

Velitel brigády vypadal znepokojeně – tento typ otázek neočekával –, a kapitán Evans řekl: „Od vás to už stačí, seržante – dejte možnost ostatním.“

Jenže Fitz nebyl dost chytrý, aby mlčel. Zřejmě ho ani nenapadlo, že Billyho diskutérské schopnosti, které syn pochytil od svého radikálního nonkonformního otce, by mohly být lepší než jeho. „Vojenské mise schvaluje ministerstvo války, nikoli parlament,“ namítl Fitz.

„Takže tohle se před našimi volenými zástupci tají!“ zvolal Billy pobouřeně.

Tommy nervózně zašeptal: „Dej si bacha, brácho.“

„Nezbytně,“ odsekl Fitz.

Billy nedbal na Tommyho radu – teď už byl příliš nažhavený. Postavil se a silným, zřetelným hlasem se zeptal: „Pane, je legální, co děláme?“

Fitz zbrunátněl a Billy věděl, že zabodoval.

„Ovšemže je –“ začal Fitz.

„Jestliže naše poslání neodsouhlasil britský ani ruský lid,“ přerušil ho Billy, „jak to může být legální?“

„Sedněte si, seržante,“ nařídil mu kapitán Evans. „Tohle není žádná vaše zatracená labouristická schůze. Ještě slovo a budete kázeňsky potrestán.“

Billy se spokojeně posadil. Pravdivost svých slov prokázal.

„Jsme zde na pozvání Všeruské prozatímní vlády, jejíž výkonný orgán tvoří pětičlenný direktoriát se sídlem v Omsku, na západním kraji Sibiře,“ vysvětloval Fitz. „A právě tam,“ dokončil svou řeč, „– se teď přemístíte.“

{III}

Stmívalo se. Lev Peškov čekal před rozlehlým skladištěm ve Vladivostoku na konci transsibiřské železnice a celý se chvěl zimou. Přes poručickou uniformu měl na sobě dlouhý vojenský plášť, jenže Sibiř byla to nejstudenější místo, jaké kdy poznal.

Zuřil, že je v Rusku. Měl takové štěstí, že odtud před čtyřmi roky unikl, a ještě větší štěstí měl, že se přiženil do bohaté americké rodiny. A teď je zpátky – kvůli ženské. Co to se mnou je? ptal se sám sebe. Proč si nedám pokoj?

Otevřela se vrata a ze skladového dvora vyjel povoz tažený mulou. Lev vyskočil na kozlík vedle britského vojáka, který vůz kočíroval. „Ahoj, Side,“ pozdravil Lev.

„Těbůh,“ odpověděl Sid. Byl to asi čtyřicetiletý hubeňour s věčnou cigaretou a předčasně svraštělým obličejem. Rozený Londýňan: mluvil anglicky s úplně jiným přízvukem, než jaký Lev slýchal v jižním Walesu nebo na severu státu New York. Zpočátku mu špatně rozuměl.

„Máš whisky?“

„Ne, jen piksly kakaa.“

Lev se otočil, naklonil se do vozu a nadzvedl cíp nepromokavé plachty. Měl skoro jistotu, že Sid nežertuje. Spatřil kartónovou krabici označenou „Fry’s Chocolate and Cocoa“. Zachmuřil se. „Po tomhle žádnou závratnou poptávku mezi kozákama nečekám.“

„Mrkni se dospod.“

Lev odstrčil krabici stranou a spatřil jiný nápis: „Teacher’s Highland Cream – Perfection of Old Scotch Whisky“. Zeptal se: „Kolik?“

„Dvanáct kartonů.“

Opět krabici zakryl. „Tohle je lepší než kakao.“

Nasměroval Sida ven z městského centra. Často se ohlížel, jestli je někdo nesleduje, a kdykoli spatřil vyššího důstojníka americké armády, zmocnilo se ho zlé tušení, ale nikdo se jich na nic neptal. Vladivostok byl plný uprchlíků před bolševiky; většina z nich s sebou přinášela spoustu peněz. Utráceli je, jako by neexistoval zítřek, což patrně pro mnohé z nich také platilo. V obchodech proto vládl čilý ruch a po ulicích se prohánělo mnoho podobných povozů dopravujících nakoupené zboží. V Rusku byl nedostatek téměř všeho, a tak mnoho z toho, co se nabízelo ke koupi, bylo zboží pašované z Číny, nebo – jako v Sidově případě – ukradené z vojenských skladů.

Lev spatřil ženu s holčičkou a vzpomněl si na Daisy. Stýskalo se mu po ní. Daisy teď už chodí a mluví a zkoumá svět. Špulila pusinku takovým způsobem, že zjihlo srdce každému, dokonce i Josefu Vjalovovi. Neviděl ji už šest měsíců. Teď je jí dva a půl roku a za tu dobu, co je Lev pryč, se určitě změnila.

Také se mu stýskalo po Marze. O ní snil, o jejím nahém těle, které se vrtí v posteli vedle něj. Právě kvůli ní se dostal do maléru s tchánem a skončil na Sibiři, ale přesto ji touží znovu vidět.

„Máš nějakou slabost, Side?“ zeptal se Lev. Cítil, že potřebuje udržovat s málomluvným Sidem bližší kontakt: partnerství v trestné činnosti vyžaduje důvěru.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sid. „Jen prachy.“

„Nevede tě láska k penězům k tomu, abys riskoval?“

„Ne, jen ke kradení.“

„A nepřivedlo tě kradení někdy do průšvihu?“

„Ani ne. Jednou jsem se ocitnul v lapáku, ale jen na půl roku.“

„Moje slabost jsou ženský.“

„Fakt?“

Lev už si zvykl, že Britové kladou otázku i poté, co vyslechnou odpověď. „Jo,“ přikývl. „Prostě jim neodolám. Do hospody musím vždycky s pěknou holkou po boku.“

„Fakt?“

„Jo. Nemůžu si pomoct.“

Povoz vjel do přístavní čtvrti plné špinavých uliček a námořnických ubytoven, do míst, která nemají názvy ani adresy. Sid vypadal nervózně.

„Máš zbraň, že jo?“ zeptal se Lev.

„Ne,“ zabručel Sid. „Mám jen tohle.“ Rozevřel plášť a odhalil obrovskou pistoli s třiceticentimetrovou hlavní, která mu trčela za opaskem.

Lev takovou zbraň v životě neviděl. „Co to doprčic je?“

„Webley-Mars. Nejstrašnější bouchačka na světě. Moc vzácnej kousek.“

„Vůbec nemusíš zmáčknout spoušť – stačí s tím zamávat a všichni se posejřej.“

V této části města nebyl nikdo placený za odklízení sněhu z ulic a povoz jel buď ve vyjetých stopách, nebo v málo používaných uličkách klouzal na ledu. Tady v Rusku musel Lev často myslet na bratra. Nezapomněl na svůj slib, že Grigorijovi pošle peníze na lístek do Ameriky. Prodejem kradených vojenských zásob kozákům vydělával pěkné peníze. S tím, co utrží dneska, mu to na Grigorijovu cestu bude stačit.

Ve svém krátkém životě nadělal spoustu špatností, ale jestliže bratrovi vynahradí, oč ho připravil, bude mít ze sebe lepší pocit.

Vjeli do postranní uličky a odbočili za nízké stavení. Lev otevřel kartónovou krabici a vytáhl láhev whisky. „Zůstaň tady a hlídej náklad,“ vyzval Sida. „Jinak než se vrátíme, bude všechno v tahu.“

„Neboj,“ řekl Sid, ale tvářil se stísněně.

Lev sáhl pod plášť, nahmatal na opasku pouzdro s poloautomatickou pistolí Colt .45 a pak vešel zadními dveřmi dovnitř.

Sibiřská krčma: místnůstka s několika židlemi a stolem. Žádný výčep, ale otevřené dveře odhalovaly špinavou kuchyň se sudem a policí s láhvemi. U hořících polen sedělo několik mužů oblečených do odraných kožichů. Lev jednoho z nich znal, muže jménem Sotnik. Pod kožichem mu čouhaly neforemné kalhoty zastrčené do rajtek. Měl vysoké lícní kosti, šikmé oči, nakroucený knír a dlouhé kotlety. Pleť na obličeji byla ošlehaná větrem do ruda a celá vrásčitá. Mohlo mu být pětadvacet stejně jako pětapadesát let.

Lev si se všemi potřásl rukou. Odzátkoval láhev a jeden z mužů – patrně krčmář – přinesl pět sklenic, každou jinou. Lev nalil pořádné dávky a všichni se napili.

„Tohle je nejlepší whisky na světě,“ řekl Lev rusky. „Pochází z chladný země, podobný Sibiři, kde voda v horskejch potocích je roztátej sníh. Škoda že je tak drahá.“

Sotnik zachoval kamennou tvář. „Kolik?“

Lev nehodlal začít znovu smlouvat. „Za cenu, se kterou jsi včera souhlasil,“ odpověděl. „Ve zlatejch rublech, v ničem jiným.“

„Kolik flašek?“

„Sto čtyřicet čtyři.“

„Kde jsou?“

„Blízko.“

„Měl bys bejt opatrnej. Kolem se pohybujou zloději.“

Tohle mohlo být varování nebo hrozba: Lev tušil, že dvojsmyslnost byla záměrná. „O zlodějích něco vím,“ přikývl. „Patřím k nim.“

Sotnik pohlédl na své dva druhy a po chvíli se zachechtal. Oba se k němu přidali.

Lev nalil další rundu. „Neboj se,“ dodal. „Tvoje whisky je v bezpečí pod ochranou pistolí.“ I tohle bylo dvojsmyslné. Mohlo to být uklidnění, nebo varování.

„To je dobře,“ zabručel Sotnik.

Lev dopil whisky, pak pohlédl na hodinky. „Do čtvrtě brzy dorazí hlídka vojenský policie,“ zalhal. „Musím jít.“

„Ještě sklenici,“ řekl Sotnik.

Lev se zvedl. „Chceš tu whisky?“ Neskrýval podrážděnost. „Lehce to můžu prodat někomu jinýmu.“ To byla pravda. Alkohol se prodá vždycky.

„Vezmu si to.“

„Prachy na stůl.“

Sotnik zvedl z podlahy sedlovou brašnu a začal odpočítávat pětirublové mince. Dohodnutá cena byla šedesát rublů za tucet. Sotnik pomalu vršil mince do sloupců po dvanácti, dokud neměl dvanáct urovnaných hromádek. Lev tušil, že počítat do 144 neumí.

Když Sotnik skončil, pohlédl na Lva. Lev přikývl. Sotnik vrátil peníze do brašny.

Vyšli ven, Sotnik nesl brašnu. Už byla tma, ale svítil měsíc, a tak viděli dobře. Lev anglicky varoval Sida: „Zůstaň nahoře. Dávej pozor.“ Tohle byl při nelegální akci vždycky nebezpečný okamžik – kupcova příležitost čapnout zboží a nechat si peníze. Lev s penězi na Grigorijův lodní lístek nehodlal nic riskovat.

Lev odhrnul plachtu, pak odstrčil tři krabice s kakaem a ukázal skotskou. Vzal z povozu jeden karton a položil ho na zem Sotnikovi k nohám.

Druhý kozák se natáhl pro další karton.

„Ne,“ zarazil ho Lev. Pohlédl na Sotnika. „Tu tašku.“

Nastala dlouhá odmlka.

Sid na kozlíku poodhrnul plášť a odhalil svou zbraň.

Sotnik podal Lvovi brašnu.

Lev pohlédl dovnitř, ale rozhodl se, že nebude peníze přepočítávat. Byl by si všiml, kdyby se Sotnik pokusil potají pár mincí vytáhnout. Hodil brašnu Sidovi a pak pomohl kozákům whisky složit na zem.

Potřásl si se všemi rukou a už se chystal usednout vedle Sida, když ho Sotnik zastavil. „Koukej,“ řekl. Ukázal na otevřený karton. „Jedna flaška chybí.“

Ta láhev je na stole v krčmě a Sotnik to ví. Proč se pokouší vyvolat v tuto chvíli roztržku? Tohle je nebezpečné.

Požádal anglicky Sida: „Podej mi jednu zlatou minci.“

Sid brašnu otevřel a minci mu podal.

Lev si ji položil na sevřenou pěst, pak ji vyhodil do vzduchu, až se roztočila. Mince se v měsíčním svitu zablýskla. Jak se Sotnik reflexivně natáhl, aby ji chytil, Lev vyskočil na kozlík.

Sid práskl bičem.

„Sbohem,“ zavolal Lev, když se povoz s trhnutím rozjel. „A dej mi vědět, až budeš potřebovat další.“

Mula vyklusala ze dvora, odbočila na silnici a Lev si oddechl.

„Kolik jsme dostali?“ chtěl vědět Sid.

„Co jsme žádali. Tři sta šedesát rublů pro každýho. Bez pěti. Ztrátu tý poslední mince beru na sebe. Máš nějakou tašku?“

Sid vytáhl velkou koženou kabelu. Lev do ní odpočítal sedmdesát dva mincí.

Rozloučil se se Sidem a seskočil z vozu poblíž ubytovny amerických důstojníků. Cestou do pokoje ho zastavil kapitán Hammond. „Peškove! Kde jste byl?“

Lev litoval, že právě nese 355 rublů v kozácké jezdecké brašně. „Maličko se podívat po městě, pane.“

„Je tma!“

„Proto jsem se vrátil.“

„Hledáme vás. Plukovník s vámi chce mluvit.“

„Hned jsem tam, pane.“ Lev zamířil ke svému pokoji, aby tam odložil brašnu, ale Hammond ho zarazil: „Plukovníkova kancelář je na opačné straně.“

„Ano, pane.“ Lev se otočil.

Plukovník Markham neměl Lva rád. Plukovník byl voják z povolání, nikoli válečný rekrut. Cítil, že Lev nesdílí jeho snahu dosahovat vynikajících výsledků v armádě Spojených států, a měl pravdu – na 110 procent, jak by to asi vyjádřil sám plukovník.

Lva napadlo, že odloží sedlovou brašnu na podlahu za dveřmi plukovníkovy kanceláře, ale bylo v ní příliš mnoho peněz, než aby ji mohl nechat jen tak povalovat.

„Kde jste sakra vězel?“ obořil se na něj Markham, sotva Lev vešel.

„Rozhlížel jsem se po městě, pane.“

„Budete převelen. Naši britští spojenci potřebují tlumočníky a požádali mě, abych vás dočasně převelel k nim.“

Neznělo to nijak špatně. „Ano, pane.“

„Pojedete s nimi do Omsku.“

To už tak dobře neznělo. Omsk byl šest a půl tisíce kilometrů odtud v barbarské centrální oblasti Ruska. „Kvůli čemu, pane?“

„Instrukce vám dají oni.“

Lvovi se tam nechtělo. Je to příliš daleko od domova. „Žádáte mě, abych se dobrovolně nabídl, pane?“

Plukovník zaváhal a Lev poznal, že tento úkol je dobrovolný, stejně jako dosud vše ostatní v armádě. „Vy ten úkol odmítáte?“ zeptal se Markham výhružně.

„Samozřejmě pouze jestli je dobrovolný, pane.“

„Povím vám, jak to je, poručíku,“ řekl plukovník. „Když se dobrovolně přihlásíte, nebudu vás žádat, abyste otevřel tu sedlovou tašku a ukázal mi, co je v ní.“

Lev v duchu zaklel. Nedá se nic dělat. Plukovník je moc ostrý chlap. A v té tašce je Grigorijův lístek do Ameriky.

Omsk, pomyslel si. K čertu.

„Pojedu s radostí, pane,“ odpověděl.

{IV}

Ethel šla nahoru do Mildredina bytu. Bylo tu čisto, ale nikoli uklizeno, po zemi se válely hračky, v popelníku doutnal nedopalek cigarety, u kamen se sušily kalhotky. „Mohla bys dneska večer pohlídat Lloyda?“ zeptala se Ethel. Půjdou s Berniem na schůzi labouristické strany. Lloydovi byly už skoro čtyři roky, a pokud by ho nikdo nehlídal, dokázal by vylézt z postýlky a vyrazit si sám na procházku.

„To víš, že jo,“ přisvědčila Mildred. Po večerech si často navzájem hlídaly děti. „Dostala jsem dopis od Billyho,“ pochlubila se Mildred.

„Je živ a zdráv?“

„Ano. Ale myslím si, že není ve Francii. Vůbec nepíše nic o zákopech.“

„Tak to je zaručeně na Blízkém východě. Jestlipak viděl Jeruzalém.“ Svaté město obsadila britská vojska koncem loňského roku. „Táta bude mít radost, jestli se tam Billy dostal.“

„Je tu vzkaz pro tebe. Prý ti napíše pozdějc, ale mám ti vyřídit…“ Sáhla do kapsy zástěry. „Ať je to přesně. ‚Věř mi, já dneska opravdu jsem – moc mizerně v každém ohledu – Rusku nadával.‘ To je tedy praštěnej vzkaz.“

„Je to šifra,“ vysvětlila jí Ethel. „Platí každé třetí slovo. Ten vzkaz zní já… jsem… v… Rusku. Co tam dělá?“

„Nevěděla jsem, že naše armáda je v Rusku.“

„Já taky ne. Nezmínil se o nějaké písničce nebo názvu knihy?“

„Jo – jak to víš?“

„To je taky šifra.“

„Píše, abych ti připomněla písničku, kterou jsi kdysi zpívala ‚Je tu s náma frajer Ivan Tony Zeyer.‘ V životě jsem ji neslyšela.“

„Ani já. To jsou počáteční písmena – ‚Frajer Ivan Tony Zeyer‘ znamená… Fitz.“

Vešel Bernie s červenou vázankou. „Usnul okamžitě.“ Mluvil o Lloydovi.

„Mildred dostala dopis od Billyho,“ informovala ho Ethel. „Zdá se, že je v Rusku s hrabětem Fitzherbertem.“

„Aha!“ zamračil se Bernie. „Říkal jsem si, jak dlouho jim to asi bude trvat.“

„Co máš na mysli?“

„Posíláme vojáky, aby bojovali s bolševiky. Věděl jsem, že k tomu dojde.“

„My jsme s novou ruskou vládou ve válce?“

„Oficiálně samozřejmě ne.“ Bernie pohlédl na hodinky. „Musíme jít.“ Nesnášel pozdní příchody.

V autobuse Ethel poznamenala. „Nemůžeme být ve válce neoficiálně. Buď v ní jsme, nebo nejsme.“

„Churchill a ta parta vědí, že britský lid válku proti bolševikům nebude podporovat, a proto se to pokoušejí dělat tajně.“

Ethel zamyšleně prohodila: „Jsem zklamaná z Lenina –“

„Dělá, co musí!“ přerušil ji Bernie. Byl vášnivým stoupencem bolševiků.

Ethel pokračovala: „Z Lenina se může stát úplně stejnej tyran, jako byl car –“

„To je směšný!“

„– ale i tak by měl dostat šanci, aby ukázal, co může pro Rusko udělat.“

„Tak aspoň v tom se shodneme.“

„Ale stejně si nejsem jistá, co s tím můžeme dělat.“

„Potřebujeme víc informací.“

„Billy mi brzy napíše. Poskytne mi podrobnosti.“

Ethel tajná válka vlády pobuřovala – jestli to je tedy pravda –, ale dělala si nesmírné starosti o Billyho. Ten nedokáže držet jazyk za zuby. Jestliže si bude myslet, že armáda dělá něco špatného, nebude mlčet a může se dostat do maléru.

Kaple Božího milosrdenství se zcela zaplnila: labouristická strana získala za války popularitu; zčásti i proto, že labouristický vůdce Arthur Henderson byl členem válečného kabinetu Lloyda George. Henderson začal jako dvanáctiletý pracovat v továrně na lokomotivy a jeho výkon ve funkci ministra byl smrtící ranou pro tvrzení konzervativců, že dělníkům ve vládě nelze věřit.

Ethel s Berniem se posadili vedle Jocka Reida, červenolícího rodáka z Glasgow, který byl za svobodna Bernieho nejlepším přítelem. Schůzi předsedal doktor Greenward. Hlavním bodem jednání byly příští všeobecné volby. Proslýchalo se, že Lloyd George svolá volby ihned po skončení války. V Aldgate potřebovali labouristického kandidáta a Bernie byl favorit.

Byl navržen a získal podporu. Někdo navrhl jako alternativu doktora Greenwarda, ale ten řekl, že raději zůstane u léčení pacientů.

Pak se zvedla Jayne McCulleyová. Byla členkou strany od chvíle, kdy Ethel a Maud protestovaly proti odebrání její finanční podpory a policista odnesl Maud do vězení. „Četla jsem v novinách, že v příštích volbách budou moct kandidovat ženy, a navrhuju, aby naší kandidátkou byla Ethel Williamsová.“

Nastala chvíle ohromeného ticha a vzápětí chtěli mluvit všichni najednou.

Ethel to zaskočilo. O tomhle nikdy nepřemýšlela. Od chvíle, kdy Bernieho poznala, věděla, že se chce stát místním členem parlamentu. Přijala to. Kromě toho ženy nikdy neměly možnost být volené. Nebyla si ani jistá, jestli to je nyní možné. První, co ji napadlo, bylo okamžitě odmítnout.

Jayne ještě neskončila. Byla to hezká mladá žena, ale její něžný vzhled mohl leckoho zmást; dokázala vzbudit respekt. „Uznávám Bernieho, ale on je organizátor a schůzový typ,“ pokračovala. „Aldgate má liberálního člena parlamentu, který je dost oblíbený a bude těžký ho porazit. Potřebujeme kandidáta, co dokáže tohle místo pro labouristickou stranu získat, někoho, kdo může lidem z East Endu říct: ‚Následujte mě k vítězství!‘ a oni to udělají. Potřebujeme Ethel.“

Všechny ženy nadšeně přizvukovaly, stejně jako někteří muži, třebaže jiní temně mručeli. Ethel si uvědomila, že kdyby kandidovala, získala by velkou podporu.

A Jayne má pravdu: Bernie je patrně nejchytřejší muž v sále, ale není to inspirativní vůdce. Umí vysvětlit, jak dochází k revolucím a proč krachují společnosti, ale Ethel dokáže lidi inspirovat, aby se přidali ke kampani.

Jock Reid se zvedl. „Soudruhu předsedo, jsem přesvědčen, že legislativa nedovoluje, aby ženy kandidovaly.“

„Na to můžu odpovědět,“ řekl doktor Greenward. „Nedávno schválený zákon dává některým ženám starším třiceti let právo hlasovat, ale neumožňuje jim ve volbách kandidovat. Ovšem vláda připustila, že je to anomálie, a už byl vypracován návrh dalšího zákona.“

Jock trval na svém. „Jenže zákon v dnešní podobě volbu žen zakazuje, tudíž nemůžeme žádnou nominovat.“ Ethel se znechuceně usmála: je zvláštní, jak muži, kteří volají po světové revoluci, dokážou trvat na dodržování litery zákona.

„Parlamentní návrh o způsobilosti žen se očividně má stát zákonem ještě před příštími všeobecnými volbami,“ upozornil doktor Greenward, „a tak by bylo zcela v pořádku, kdyby naše odbočka nominovala ženu.“

„Jenže Ethel ještě není třicet.“

„Tento nový návrh zřejmě stanoví věkovou hranici dvacet jedna let.“

„Zřejmě?“ namítl Jock. „Jak můžeme navrhnout kandidátku, když neznáme pravidla?“

„Možná bychom měli odložit nominaci do doby, než bude nový zákon schválen,“ navrhl doktor Greenward.

Bernie pošeptal Jockovi něco do ucha a Jock řekl: „Zeptáme se Ethel, jestli je ochotná kandidovat. Jestli ne, pak není zapotřebí rozhodnutí odkládat.“

Bernie se otočil k Ethel se sebejistým úsměvem.

„Dobrá,“ přitakal doktor Greenward. „Ethel, přijala byste nominaci?“

Všichni na ni upřeli zrak.

Ethel váhala.

Tohle je Bernieho sen a Bernie je její manžel. Ale který z nich by byl lepší volbou pro labouristickou stranu?

Jak vteřiny míjely, v Bernieho tváři se objevil nevěřícný výraz. Očekával, že Ethel nominaci okamžitě odmítne.

To utvrdilo její rozhodnutí.

„Já… nikdy jsem o tom neuvažovala,“ řekla. „A, ehm, jak říkal předseda, zatím to ani není legálně možné. Je tudíž těžké odpovědět. Věřím, že Bernie by byl dobrý kandidát… ale zároveň bych potřebovala čas na rozmyšlenou. Měli bychom proto asi přijmout předsedův návrh na odklad.“

Otočila se k Berniemu.

Tvářil se, jako by ji chtěl zabít.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETí

11. listopadu 1918

V

e dvě hodiny ráno zazvonil ve Fitzově domě v Mayfair telefon.

Maud byla ještě vzhůru, seděla při svíčce v salonu; ze stěn na ni shlížely portréty předků, stažené závěsy připomínaly rubáše a nezřetelně viditelné kusy nábytku kolem ní vypadaly jako šelmy číhající v noční krajině. Posledních několik dní téměř nespala. Pověrečné zlé předtuchy jí napovídaly, že Walter před koncem války zahyne.

Seděla sama, s šálkem studeného čaje v rukou, upírala pohled do krbu a přemýšlela, kde Walter asi je a co dělá. Spí někde ve vlhkém zákopu, nebo se chystá na zítřejší boj? Nebo je už mrtvý? Mohla by být vdovou, která za čtyři roky manželství strávila s manželem pouhé dvě noci. Jistotu má jen v tom, že se nestal válečným zajatcem. Johnny Remarc kvůli ní kontroloval všechny seznamy zajatých důstojníků. Johnny neznal její tajemství: myslel si, že má o Waltera takové obavy proto, že byl před válkou Fitzovým velkým přítelem.

Zvonění telefonu ji polekalo. Nejprve si pomyslela, že to je telefonát kvůli Walterovi, ale to by nedávalo smysl. Zpráva o příteli, který se dostal do zajetí, by mohla počkat do rána. Musí to být Fitz, napadlo ji bolestně: nemohl na Sibiři utrpět zranění?

Spěchala do haly, ale Grout tam byl dřív. Provinile si uvědomila, že nedala služebnictvu svolení, aby šli spát.

„Zjistím, jestli je lady Maud doma, můj lorde,“ říkal Grout do přístroje. Zakryl mluvítko dlaní a oznámil Maud: „Lord Remarc z ministerstva války, má paní.“

Vzala si od Grouta telefon a zeptala se: „Jde o Fitze? Není zraněný?“

„Ne, ne,“ odpověděl Johnny. „Uklidněte se. Mám dobrou zprávu. Němci přijali podmínky příměří.“

„Ach, Johnny, díky Bohu!“

„Všichni jsou v lese u Compiègne, severně od Paříže, ve dvou vlacích na odstavných kolejích. Němci právě přešli do jídelního vagónu francouzského vlaku. Jsou připraveni podepsat.“

„Ale ještě to nepodepsali?“

„Ne, ještě ne. Malicherně se přou o formulace.“

„Johnny, zavoláte mi znovu, až to podepíší? Nepůjdu dneska spát.“

„Zavolám. Sbohem.“

Maud vrátila přístroj majordomovi. „Válka dnes v noci možná skončí, Groute.“

„To slyším velice rád, má paní.“

„Ale měl byste jít spát.“

„S vaším laskavým svolením bych rád zůstal vzhůru, dokud lord Remarc znovu nezavolá.“

„Samozřejmě.“

„Budete si přát ještě trochu čaje, má paní?“

{II}

Aberowenští dorazili do Omsku časně ráno.

Billy si už navždy zapamatuje každý detail téměř sedm tisíc kilometrů dlouhé cesty transsibiřskou magistrálou z Vladivostoku. Trvala dvacet tři dní, přestože v kabině lokomotivy dohlížel ozbrojený seržant na strojvůdce a topiče, aby udržovali maximální rychlost. Billy se celou dobu klepal zimou: kamna uprostřed vagónu nedokázala ochránit před mrazivými sibiřskými rány nikoho. Žili o černém chlebu a hovězím z konzerv. Ale každý den přinášel Billymu nové objevy.

Netušil, že jsou na světě tak krásná místa jako Bajkalské jezero. Kapitán Evans jim řekl, že jezero je od jednoho konce k druhému delší než Wales. Z uhánějícího vlaku pozorovali, jak nad klidnou modrou vodou vychází slunce a osvětluje vrcholky téměř dvoutisícimetrových hor na opačné straně; sníh na štítech se přitom barvil do zlatova.

Celý život bude uchovávat vzpomínku na nekonečnou karavanu velbloudů kráčejících podél železnice. Zvířata obtěžkaná břemeny se trpělivě trmácela sněhem bez ohledu na dvacáté století, které se kolem nich hnalo za řinčení železa a sykotu páry. Jsem sakra daleko od Aberowenu, pomyslel si v tu chvíli.

Ale úplně nejvíc se mu do paměti vryla návštěva střední školy v Cité. Vlak tam stál dva dny, zatímco plukovník Fitzherbert jednal s místním předákem, kozáckým atamanem Semjonovem. Billy se připojil ke skupině amerických návštěvníků na prohlídce města. Ředitel školy mluvil anglicky a vysvětlil jim, že ještě před rokem učil jen děti z prosperujících středostavovských rodin a že židé do školy nesměli, i kdyby si mohli dovolit platit školné. Nyní je na příkaz bolševiků vzdělání přístupné všem. Jeho třídy byly nacpané k prasknutí dětmi ve starých hadrech, které se učí číst, psát a počítat a dokonce můžou studovat i přírodní vědy a výtvarné umění. Ať dělá Lenin cokoli – a oddělit pravdu od konzervativní propagandy bylo těžké –, přinejmenším se vzděláním ruských dětí to míní vážně, pomyslel si Billy.

Ve vlaku s ním jel Lev Peškov. Billyho pozdravil vřele, jako by v sobě neměl kouska studu, jako by zapomněl, že z Aberowenu utekl, naháněný jako podvodník a zloděj. Lvovi se podařilo dostat do Ameriky a oženit se s bohatou dívkou; teď je z něj poručík a k Aberowenským ho přidělili jako tlumočníka.

Když pochodovali od nádraží do kasáren, obyvatelé Omsku jejich prapor nadšeně zdravili. Billy viděl na ulicích mnoho ruských důstojníků ve staromódních nazdobených uniformách; zřejmě neměli nic na práci. Byla tu také spousta kanadských vojáků.

Po rozchodu se Billy s Tommym vydali na procházku po městě. Moc k vidění toho zde nebylo: katedrála, mešita, cihlová pevnost a řeka s rušnou nákladní a osobní přepravou. Překvapilo je množství místních lidí, kteří měli na sobě součásti britských uniforem. Žena, která prodávala u stánku smažené ryby, byla oblečená v khaki blůze; doručovatel s dvoukolákem měl tlusté seržové vojenské kalhoty; vytáhlý školák s aktovkou s učebnicemi si vykračoval ve zbrusu nových britských botách. „Kde to vzali?“ podivil se Billy.

„Dodáváme uniformy zdejší ruský armádě, ale Peškov mi říkal, že to důstojníci rozprodávají na černým trhu,“ vysvětlil mu Tommy.

„To máme za to, že podporujeme špatnou stranu,“ zabručel Billy.

Kanadská YMCA tu zřídila kantýnu. Několik Aberowenských ji už vyhledalo: nikam jinam se zřejmě jít nedalo. Billy a Tommy si dali horký čaj a jablečný koláč. „Tohle město je sídlo antibolševický reakční vlády,“ povzdechl si Billy. „Četl jsem to v The New York Times.“ Americké noviny, které se daly ve Vladivostoku sehnat, byly otevřenější než britské.

Do kantýny vešel Lev Peškov. Doprovázela ho krásná mladá Ruska v laciném kabátku. Všichni na něj zírali. Jak to dokáže tak rychle?

Lev vypadal vzrušeně. „Tak co, už jste to slyšeli?“

Lev patrně vždycky slyší všechno první, pomyslel si Billy.

Tommy odpověděl: „Jo, slyšeli jsme, že seš teplouš.“

Všichni se zachechtali.

„Co jsme měli slyšet?“ zeptal se Billy.

„Podepsali příměří.“ Lev se odmlčel. „Nedochází vám to? Je po válce!“

„Pro nás ne,“ namítl Billy.

{III}

Četa kapitána Dewara útočila na vesničku zvanou Aux Deux Eglises, východně od řeky Meuse. Ke Gusovi se donesly zvěsti, že v jedenáct hodin dopoledne dojde ke klidu zbraní, ale velící důstojník rozkázal útočit, a tak jeho rozkaz prováděl. Přemístil těžké kulomety k okraji lesíka, zaměřil palbu přes širokou louku na vzdálené budovy a poskytl nepříteli dostatek času k ústupu.

Němci bohužel příležitosti nevyužili. Na dvorech statků a v sadech rozestavěli minomety a lehké kulomety a odpovídali ráznou střelbou. Zejména jeden kulomet umístěný na střeše stodoly udržoval Gusovu četu přitisknutou k zemi.

Gus oslovil desátníka Kerryho, nejlepšího střelce v jednotce. „Dokázal byste zasáhnout granátem střechu té stodoly?“

Kerry, pihovatý devatenáctiletý mladík, odpověděl: „Kdybych se dostal o kousek blíž.“

„To je právě problém.“

Kerry prozkoumal terén. „Ve třetině té louky je taková malá vyvýšenina,“ zamyslel se. „Odtamtud by to šlo.“

„Je to riskantní,“ varoval ho Gus. „Chcete se stát hrdinou?“ Pohlédl na hodinky. „Jestli jsou ty zvěsti pravdivé, válka může za pět minut skončit.“

Kerry se zasmál. „Zkusím to, pane kapitáne.“

Gus váhal, zdráhal se nechat Kerryho, aby riskoval život. Ale tohle je armáda, stále se bojuje a rozkaz je rozkaz. „Dobrá,“ přikývl Gus. „Čas si zvolte sám.“

Napůl doufal, že Kerry bude otálet, ale chlapec okamžitě popadl pušku a granáty.

Gus zvolal: „Všichni, pal! Kryjte Kerryho, co to jde!“

Všechny kulomety se rozštěkaly a Kerry vyběhl.

Nepřítel ho zahlédl okamžitě a zahájil na něj palbu. Chlapec kličkoval po louce jako zajíc, za kterým se ženou psi. Německé granáty vybuchovaly všude kolem, ale jakýmsi zázrakem ho míjely.

Kerryho „malá vyvýšenina“ byla vzdálená tři sta metrů.

Téměř to dokázal.

Německý kulometník Kerryho přesně zaměřil a vystřelil dlouhou dávku. Kerryho vmžiku zasáhl tucet střel. Vyhodil paže, upustil zbraň a padal; setrvačnost ho nesla vzduchem, dokud nedopadl pár kroků před svou vyvýšeninou.

Nepřátelské zbraně utichly. Chviličku poté přestali střílet i Američané. Gus měl pocit, že slyší zdálky jásot. Všichni muži kolem něj zmlkli a naslouchali. Němci jásali také.

Němečtí vojáci se začali objevovat, vynořovali se ze svých úkrytů ve vzdálené vesnici.

Gus uslyšel hluk motoru. Lesem přijížděl americký motocykl Indian. Řídil ho seržant a na tandemu seděl major. „Palbu stav!“ křičel major. Motocyklista ho vezl podél palebné čáry od jednoho stanoviště k druhému. „Palbu stav!“ opakoval major. „Palbu stav!“

Gusova četa se začala hlučně veselit. Muži odkládali přílby a vyhazovali je do vzduchu.

Někteří tančili čtverylku, jiní si potřásali rukou. Ozval se zpěv.

Gus nemohl odtrhnout oči od desátníka Kerryho.

Pomalu k němu přes louku došel a poklekl vedle jeho těla. Už viděl mnoho mrtvol a nepochyboval, že Kerry je mrtvý. Přemýšlel, jak se jmenoval křestním jménem. Převrátil tělo na záda. Na celé Kerryho hrudi byly patrné dírky po kulkách. Gus zavřel chlapcovy oči a zvedl se.

„Bože, odpusť mi,“ zašeptal.

{IV}

Shodou okolností nebyli toho dne v práci ani Ethel, ani Bernie. Bernie ležel s chřipkou stejně jako Lloydova chůva, a tak Ethel zůstala doma a starala se o manžela a syna.

Cítila se mizerně. Hrozně se pohádali ohledně toho, kdo z nich dvou má kandidovat do parlamentu. Nebyla to jen nejhorší roztržka jejich společného života, byla to jejich jediná roztržka. A od té doby spolu skoro nepromluvili.

Ethel věděla, že pravda je na její straně, ale přesto se cítila provinile. Z ní by byl lepší člen parlamentu než z Bernieho a výběr ostatně závisí na jejich druzích, nikoli na nich samých. Bernie si tohle plánoval celé roky, ale to neznamená, že má na tu práci právo. Ačkoli Ethel na to nikdy ani nepomyslela, nyní byla celá žhavá, aby mohla kandidovat. Ženy získaly hlasovací právo, ale je zapotřebí udělat ještě mnohé. Zaprvé se musí snížit věková hranice na stejnou jako u mužů. Mzdy a pracovní podmínky žen potřebují zlepšit. Ve většině oborů jsou ženy placeny méně než muži, i když dělají tutéž práci. Proč by neměly být placeny stejně?

Měla však Bernieho ráda, a když viděla tu křivdu v jeho tváři, chtěla okamžitě ustoupit. „Čekal jsem, že proti mně půjdou nepřátelé,“ postěžoval si jí jednou večer. „Konzervativci, polovičatý liberálové, kapitalistický imperialisti, buržoazie. Dokonce jsem očekával i opozici od pár žárlivých jednotlivců uvnitř strany. Ale byla jedna osoba, o který jsem si myslel, že se na ni můžu s jistotou spolehnout. A právě ta mě podrazila.“ Ethel zabolelo u srdce, když na to pomyslela.

V jedenáct mu přinesla šálek čaje. Ložnici měli pohodlnou, i když omšelou, s lacinými bavlněnými záclonami, psacím stolem a fotografií Keira Hardieho na stěně. Bernie odložil román Lidumilové v hadrech, který četli všichni socialisté. „Co budeš dělat večer?“ zeptal se chladně. Večer se konala schůze labouristické strany. „Už ses rozhodla?“

Rozhodla se. Mohla mu to říct už přede dvěma dny, ale nedokázala se přimět, aby to vyslovila. Když se jí teď zeptal, odpověděla.

„Měl by to být nejlepší kandidát,“ řekla vzdorně.

Vypadal raněně. „Nechápu, jak mi můžeš tohle udělat, a přitom říkat, že mě miluješ.“

Cítila, že použití takového argumentu je nepoctivé. Proč by to nemohlo platit i opačně? Ale o to nejde. „Neměli bychom myslet na sebe, měli bychom myslet na stranu.“

„A co naše manželství?“

„Nebudu ti ustupovat jen proto, že jsem tvoje manželka.“

„Zradilas mě.“

„Ale já ti ustoupím,“ řekla.

„Cože?“

„Řekla jsem, že ti ustoupím.“

V obličeji se mu rozlila úleva.

„Ovšem nedělám to proto, že jsem tvoje manželka,“ pokračovala. „Ani proto, že jsi lepší kandidát.“

Zatvářil se zmateně. „Proč tedy?“

Ethel si povzdechla. „Protože jsem těhotná.“

„Můj ty bože!“

„Ano. Právě ve chvíli, kdy se žena může stát členkou parlamentu, já otěhotním.“

Bernie se usmál. „Takže všechno nakonec dobře dopadlo!“

„Věděla jsem, že si to budeš myslet,“ zachmuřila se Ethel. Teď ji štval Bernie, nenarozené dítě i celý její život. Pak si uvědomila, že zvoní kostelní zvon. Pohlédla na hodiny na krbové římse. Je pět minut po jedenácté. Proč vyzvánějí v pondělí dopoledne v tuhle dobu? Pak uslyšela další zvon. Zamračila se a přistoupila, k oknu. Na ulici nic zvláštního neviděla, ale ke zvonění se přidaly další zvony. Na západě se nad centrálním Londýnem rozsvítila červená světlice.

Obrátila se k Berniemu. „Vypadá to, jako by vyzváněly všechny zvony v Londýně.“

„Něco se stalo,“ řekl. „Vsadím se, že to je konec války. Určitě vyzvánějí na oslavu míru!“

„Hm,“ zabručela rozmrzele Ethel, „kvůli mýmu zatracenýmu těhotenství to nebude.“

{V}

Fitz doufal, že Všeruská prozatímní vláda se sídlem v Omsku Lenina a jeho bandity svrhne. Nejen Fitz, ale všichni mocní muži ve většině hlavních zahraničních vlád hleděli k tomuto městu s nadějí na začátek kontrarevoluce.

Pětičlenné direktorium sídlilo ve vlaku na předměstí. Řada obrněných vagónů střežených elitními jednotkami obsahovala, jak Fitz věděl, zbytky carského pokladu, zlato v hodnotě mnoha milionů rublů. Car byl mrtvý, zavražděný bolševiky, ale jeho peníze se nacházejí zde, aby pomohly loajalistické opozici k moci a autoritě.

Fitz cítil, že má v direktoriu velký osobní vklad. Skupina vlivných osob, které sezval v dubnu do Tŷ Gwyn, vytvořila diskrétní síť v britské politice a podařilo se jí docílit, že Británie tajně, ale významně podporovala ruský odpor. Byl si jistý, že tohle pak vyvolalo podporu dalších zemí, nebo je přinejmenším odradilo od napomáhání Leninovu režimu. Jenže cizinci nemůžou udělat všechno: povstat musí sami Rusové.

Čeho může direktorium dosáhnout? Třebaže je antibolševické, jeho předseda je socialistický revolucionář Nikolaj Dmitrijevič Avksenťjev. Fitz ho záměrně ignoroval. Eseři byli téměř stejně špatní jako Leninova banda. Fitz vkládal naděje do pravicového křídla a do armády. Jenom na ně se lze spolehnout, že znovu nastolí carský režim a soukromé vlastnictví. Navštívil generála Boldyreva, vrchního velitele sibiřské armády.

Vagóny obsazené vládou byly zařízeny s upadající carskou nádherou: prošoupaná sametová sedadla, odloupané vykládání ve dřevě, ušmudlaná stínidla lamp a postarší služebnictvo v obnošených, prýmky a korálky zdobených pozůstatcích livrejí ze starého sanktpetěrburského dvora. V jednom vagónu seděla mladá žena s nalíčenými rty, oblečená v hedvábných šatech, a kouřila cigaretu.

Fitz byl znechucen. Chtěl, aby se vrátily staré časy, ale tato sestava vypadala i na jeho vkus příliš zpátečnická. Pln vzteku si připomněl posměšně opovržlivou otázku seržanta Williamse. „Je legální, co děláme?“ Fitz věděl, že odpověď byla pochybná. Je načase zavřít Williamsovi zobák natrvalo, pomyslel si rozhořčeně: ten chlap je v podstatě bolševik.

Generál Boldyrev měl hřmotnou postavu. „Mobilizovali jsme dvě stě tisíc mužů,“ sdělil Fitzovi hrdě. „Můžete je vyzbrojit?“

„To je impozantní,“ odpověděl Fitz, ale potlačil povzdech. Tohle je způsob myšlení, který zapříčinil, že ruskou armádu o šesti milionech mužů porazily mnohem menší německá a rakouská vojska. Boldyrev měl dokonce ty absurdní epolety oblíbené starým režimem, velké zakulacené výložky s třásněmi, které z něj dělaly komickou figuru jako z nějaké operety Gilberta a Sullivana. Fitz svou neumělou ruštinou pokračoval: „Ale na vašem místě bych polovinu rekrutů poslal domů.“

Boldyrevovi to nešlo na rozum. „Proč?“

„Můžeme vyzbrojit nejvýš sto tisíc mužů. A musejí být vycvičení. Lépe mít malou disciplinovanou armádu než velkou hordu, která ustoupí nebo se vzdá při první příležitosti.“

„Ideálně ano.“

„Materiál, který vám dodáme, musíte především poskytnout mužům v přední linii, nikoli těm v týlu.“

„Zajisté. To je velmi rozumné.“

Fitz měl bezútěšný pocit, že Boldyrev souhlasí, aniž ho skutečně poslouchá. Musel se však pachtit dál. „Příliš mnoho z toho, co posíláme, se ztrácí, jak vidím na spoustě civilistů v ulicích, kteří chodí v součástech britských uniforem.“

„Ano, rozhodně.“

„Velice doporučuju, abyste všechny důstojníky, kteří nejsou schopni služby, svlékli z uniforem a poslali domů.“ Ruskou armádu zamořili amatéři a postarší diletanti, kteří svými rozhodnutími zasahovali do chodu věcí, ale sami přitom zůstávali stranou boje.

„Hmmm.“

„A navrhuju, abyste dal větší pravomoci admirálu Kolčakovi jako ministru války.“ Ministerstvo zahraničí považovalo Kolčaka za nejslibnějšího z členů direktoria.

„Zajisté, zajisté.“

„Jste ochotný tohle všechno udělat?“ zeptal se Fitz, už zoufalý, protože stále neslyšel nic závazného.

„Rozhodně.“

„Kdy?“

„Všechno má svůj čas, plukovníku Fitzherberte, všechno má svůj čas.“

Fitz ztratil naději. Ještě že lidé jako Churchill a Curzon nevidí, jak nevýrazné jsou síly, jež se staví proti bolševismu, pomyslel si chmurně Fitz. Ale třeba se s britskou pomocí zformují. On každopádně musí pracovat co nejlépe s takovými lidmi, jací tu momentálně jsou.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vešel jeho pobočník kapitán Murray s telegramem v ruce. „Omlouvám se, že vyrušuju, pane plukovníku, ale jsem si jistý, že tuto zprávu budete chtít slyšet co nejdříve.“

{VI}

Mildred v poledne sešla po schodech a vyzvala Ethel: „Pojď do města.“ Městem mínila londýnský West End. „Jdou tam všichni,“ dodala. „Holky jsem poslala domů.“ Ve svém malém podniku na zdobení klobouků nyní zaměstnávala dvě mladé šičky. „V celým East Endu to lidi v práci zapíchli. Válka skončila!“

Ethel moc toužila jít. Tím, že Berniemu ustoupila, se atmosféra v domě nijak nezlepšila. On se zaradoval, ale ona zahořkla. Když se na chvíli dostane z domu, udělá jí to dobře. „Budu muset vzít Lloyda s sebou,“ uvědomila si.

„To nevadí, já vezmu Enid i Lil. Budou si to pamatovat celej život – den, kdy jsme vyhráli válku.“

Ethel připravila Berniemu k obědu sýrový sendvič, pak Lloyda teple oblékla a vyrazili. Podařilo se jim dostat se do autobusu, ale ten byl za chvíli tak plný, že kolem dveří visel chumel mužů a chlapců. Na každém domě vlály vlajky, nejen britské, ale i velšští draci, francouzské trikolory a americké vlajky s hvězdami a pruhy. Lidé se na ulicích objímali, tančili, líbali. Pršelo, ale každému to bylo jedno.

Ethel myslela na všechny ty mladé muže, kteří jsou od této chvíle v bezpečí, začala zapomínat na své vlastní strasti a sdílela s ostatními radostnou náladu té chvíle.

Když projeli kolem divadel a dorazili do vládní čtvrti, provoz se zpomalil, až jeli skoro krokem. Trafalgarské náměstí se proměnilo ve vzdouvající se lidskou masu. Autobus už nemohl jet dál, a tak vystoupili. Vydali se po Whitehallu k Downing Street. K číslu 10 se nedostali, protože jim v tom bránil nával lidí doufajících, že zahlédnou premiéra Lloyda George, muže, který vyhrál válku. Vešli do St. James’s Parku plného dvojic objímajících se v křoví. Na opačné straně parku stály tisíce lidí před Buckinghamským palácem. Všichni zpívali populární válečnou píseň „Udržujte oheň v krbech“. Když skončila, začali „Nuž Bohu děkujme“. Ethel viděla, že zpěv diriguje štíhlá mladá žena v tvídových šatech, stojící na korbě nákladního automobilu; uvědomila si, že udělat něco takového by se před válkou žádná dívka neodvážila.

Přešli ulici do Green Parku a doufali, že se dostanou blíž k paláci. Na Mildred se usmál nějaký mladík, a když se usmála také, objal ji a políbil. Nadšeně mu polibek oplatila.

„Zdálo se, že si to užíváš,“ poznamenala Ethel poněkud závistivě, když chlapec odcházel.

„To jo,“ přisvědčila Mildred. „Kdyby si řekl, byla bych ho vymlaskla.“

„Tohle Billymu nepovím,“ zasmála se Ethel.

„Billy není žádnej trouba, ví, jaká jsem.“

Obešly s dětmi dav a dorazily do ulice zvané Constitution Hill. Tady byl nával menší, ale ocitly se po straně Buckinghamského paláce, a tak by neviděly krále, kdyby se rozhodl vyjít na balkon. Ethel přemýšlela, kam by se měly vydat dál, když uviděla, jak lidé uhýbají z cesty přijíždějícímu oddílu policistů na koních.

Za nimi se přibližoval otevřený kočár tažený koňským spřežením; v kočáru se usmívali a mávali král s královnou. Ethel je poznala okamžitě, živě si je pamatovala z jejich návštěvy před téměř pěti lety v Aberowenu. Sotva mohla uvěřit svému štěstí, kočár se pomalu blížil k ní. Král měl šedivý vous; když přijel do Tŷ Gwyn, byly jeho vousy černé. Zdálo se, že je vyčerpaný, ale šťastný. Královna vedle něj držela deštník, aby ochránila klobouk před deštěm. Její proslulé poprsí vypadalo ještě větší než dřív.

„Koukej, Lloyde!“ upozornila chlapce Ethel. „To je král!“

Kočár projížděl jen pár centimetrů od místa, kde stály Ethel a Mildred.

Lloyd hlasitě zavolal: „Ahoj, králi!“

Král ho uslyšel a usmál se: „Ahoj, mladý muži,“ odpověděl; a pak byl pryč.

{VII}

Grigorij seděl v jídelním vagónu obrněného vlaku a díval se přes stůl. Muž sedící naproti němu byl předseda Revoluční válečné rady a lidový komisař vojenských a námořních záležitostí. To znamenalo, že velí Rudé armádě. Jmenoval se Lev Davidovič Bronštejn, ale podobně jako většina vedoucích revolucionářů přijal pseudonym a byl znám jako Lev Trockij. Před několika dny oslavil třicáté deváté narozeniny a držel v rukou osud Ruska.

Revoluce byla rok stará a Grigorij o ni ještě nikdy neměl takové obavy. Útok na Zimní palác vypadal jako závěr boje, jenže ve skutečnosti to byl jen jeho začátek. Nejmocnější vlády světa se stavěly k bolševikům nepřátelsky. Příměří znamená, že nyní mohou obrátit veškerou pozornost na zničení revoluce. A zastavit je může jen Rudá armáda.

Mnozí vojáci neměli Trockého rádi, protože si o něm mysleli, že je aristokrat a žid. Být obojím zároveň bylo v Rusku nemožné, ale vojáci neuvažovali logicky. Trockij nebyl aristokrat, ačkoli jeho otec byl zámožný statkář a Trockému se dostalo dobrého vzdělání. Ovšem jeho povýšené chování mu nebylo ku prospěchu a on byl ještě natolik pošetilý, že cestoval s vlastním kuchařem a svůj personál vybavil novými botami a ozdobil zlatými knoflíky. Vypadal starší, než kolik mu ve skutečnosti bylo. Mohutná hříva kudrnatých vlasů zůstávala ještě černá, ale obličej měl zvrásněný vypětím.

S armádou dokázal zázraky.

Rudé gardy, které svrhly prozatímní vládu, se na bojišti neprojevily tak efektivně. Jejich vojáci byli neukáznění a věčně opilí. Ukázalo se, že hlasovat o taktice na schůzi vojáků je špatný způsob vedení boje, ještě horší než přijímat rozkazy od aristokratických diletantů. Rudí prohráli velké bitvy proti kontrarevolucionářům, kteří se nyní začali nazývat Bílí.

Trockij navzdory halasným protestům znovu zavedl povinné odvody do armády. Povolal mnoho bývalých carských důstojníků, označil je za „specialisty“ a vrátil je na jejich stará místa. Obnovil také trest smrti pro dezertéry. Grigorijovi se tato opatření nelíbila, ale chápal jejich nutnost. Všechno je lepší než kontrarevoluce.

Armádu drželo pohromadě jádro členů bolševické strany. Svědomitě se rozmístili do všech jednotek, aby co nejvíce uplatnili svůj vliv. Někteří byli obyčejní vojáci, jiní obsadili velitelská místa a další – jako Grigorij – byli političtí komisaři, kteří pracovali vedle vojenských velitelů a podléhali bolševickému ústřednímu výboru v Moskvě. Udržovali morálku tím, že vojákům připomínali, že bojují za největší věc v dějinách lidstva. Když byla armáda nucena chovat se bezohledně a krutě při rekvírování obilí a koní zoufale chudým rolnickým rodinám, bolševici vojákům vysvětlovali, že je to nutné pro větší dobro. A zavčas hlásili předzvěsti nespokojenosti, takže takové řeči bylo možné zadusit dřív, než se rozšířily.

Jenomže bude tohle všechno stačit?

Grigorij a Trockij se skláněli nad mapou. Trockij ukázal na zakavkazskou oblast mezi Ruskem a Tureckem. „Turci s jistou německou pomocí stále ještě ovládají Kaspické moře,“ poznamenal.

„Ohrožujou ropný pole,“ zamumlal Grigorij.

„Děnikin je silný na Ukrajině.“ Tisíce aristokratů, důstojníků a příslušníků buržoazie prchajících před revolucí skončily v Novočerkassku, kde vytvořily kontrarevoluční vojsko vedené generálem Děnikinem.

„Takzvaná dobrovolnická armáda,“ prohodil Grigorij.

„Přesně tak.“ Trockij ukázal prstem na sever Ruska. „Britové mají námořní eskadru v Murmansku. V Archangelsku jsou tři prapory americké pěchoty. Doplňují je vojáci ze všech možných zemí: Kanady, Číny, Polska, Itálie, Srbska… možná by bylo rychlejší vyjmenovat země, které nemají své jednotky na zmrzlém severu naší země.“

„A pak je tu Sibiř.“

Trockij přikývl. „Japonci a Američani mají vojska ve Vladivostoku. Češi kontrolují převážnou část transsibiřské magistrály. Britové a Kanaďani jsou v Omsku, kde podporují takzvanou Všeruskou prozatímní vládu.“

Grigorij mnohé z těchto věcí věděl, ale nikdy na ně nenahlížel jako na celek. „Jsme obklíčení!“ zvolal.

„Přesně tak. A teď, když kapitalisticko-imperialistické mocnosti uzavřely mír, budou mít miliony volných vojáků.“

Grigorij hledal paprsek naděje. „Na druhou stranu, v posledních šesti měsících máme větší Rudou armádu; zvýšili jsme počty mužů z tří set tisíc na milion.“

„Já vím.“ Trockého tato poznámka nepovzbudila. „Ale to nestačí.“

{VIII}

Německo se zmítalo revolucí – a Walterovi to strašně připomínalo ruskou revoluci před rokem.

Začalo to vzpourou. Námořní důstojníci přikázali flotile v Kielu, aby vyplula na moře a sebevražedným způsobem zaútočila na Brity, ale námořníci věděli, že se dojednává příměří, a odmítli uposlechnout. Walter otci zdůraznil, že důstojníci jednali proti přání císaře, takže to byla z jejich strany vzpoura, a námořníci jsou loajální. Tato argumentace Ottu rozběsnila.

Poté co se vláda pokusila námořníky potlačit, ovládla město Kiel rada dělníků a vojáků vytvořená podle vzoru ruských sovětů. O dva dny později převzaly sověty moc v Hamburku, Brémách a Cuxhavenu. Předevčírem císař abdikoval.

Walter měl obavy. Přál si demokracii, nikoli revoluci. Jenže v den abdikace pochodovaly Berlínem tisíce dělníků s rudými vlajkami a levicový extremista Karl Liebknecht vyhlásil Německo za svobodnou socialistickou republiku. Walter nevěděl, jak tohle skončí.

Příměří byla strašlivě skličující chvíle. Walter byl vždy přesvědčený, že válka je hrozná chyba, ale potvrzení jeho pravdy mu žádné uspokojení nepřineslo. Vlast byla poražena a pokořena a jeho krajané hladovějí. Seděl v salonu rodičovského domu v Berlíně, listoval novinami a byl natolik sklíčený, že nemohl ani hrát na piano. Tapety na stěnách byly vybledlé a rámy obrazů zaprášené. Na stárnoucí parketové podlaze se vytvářely škvíry, ale žádný řemeslník je neopravoval.

Walter mohl jen doufat, že se lidé poučí. Čtrnáct bodů prezidenta Wilsona poskytovalo záblesk světla ohlašujícího východ slunce. Je opravdu možné, že titáni mezi národy najdou způsob, jak řešit své neshody mírovou cestou?

Rozčílil ho článek v jedněch pravicových novinách. „Tenhle pisálek vykládá, že německá armáda nebyla poražena,“ vychrlil na otce, který právě vcházel do pokoje. „Prohlašuje, že nás doma zradili židi a socialisti. S těmihle nesmysly musíme skoncovat.“

„Proč bychom to měli dělat?“ opáčil vzdorně Otto.

„Protože víme, že to není pravda.“

„Já si myslím, že nás skutečně zradili židi a socialisti.“

„Cože?“ zeptal se Walter nevěřícně. „Na Marně nás dvakrát nezahnali židi a socialisti. Válku jsme prohráli!“

„Oslabilo nás nedostatečné zásobování.“

„To způsobila britská blokáda. A kdo zavinil, že do války vstoupili Američané? Neomezenou ponorkovou válku a potápění lodí s americkými cestujícími nepožadovali židi a socialisti.“

„Socialisti se podvolili nestoudným spojeneckým podmínkám příměří.“

Walter tak zuřil, že se téměř nedokázal vyjádřit. „Víš moc dobře, že o příměří žádal Ludendorff. Kancléř Ebert byl jmenován do funkce teprve předevčírem – jak to můžeš svádět na něj?“

„Kdyby to tady ještě vedla armáda, dnešní dokument bychom nikdy nepodepsali.“

„Jenže vy to tady nevedete, protože jste prohráli válku. Říkali jste císaři, že ji můžeme vyhrát, on vám uvěřil, a v důsledku toho přišel o trůn. Jak se poučíme ze svých chyb, když necháte Němce věřit takovým lžím?“

„Když si budou myslet, že jsme poraženi, bude je to demoralizovat.“

„Je by to mělo demoralizovat! Evropští vůdci udělali něco zlého a hloupého a výsledkem je deset milionů mrtvých. Ať lidi pochopí aspoň tohle, aby to už nikdy nedopustili!“

„Ne,“ odmítl otec.

ČÁST TŘETÍ

OBNOVENÝ SVĚT

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Listopad až prosinec 1918

O

de Dne příměří se Ethel každé ráno probouzela časně. V kuchyni s kamennou dlažbou se třásla zimou a čekala, až se konvice s vodou na stařičkém sporáku začne vařit; rozhodla se však, že bude šťastná. Je zde spousta věcí, kvůli kterým stojí za to být šťastná. Válka skončila a ona čeká miminko. Má věrného manžela, který ji zbožňuje. Všechno nevyšlo přesně tak, jak si přála, ale nedopustí, aby se tím trápila. Napadlo ji, že si vymaluje kuchyň veselou žlutou barvou. Zářivé barvy v kuchyni nyní byly v módě.

Především se ale musí snažit dosáhnout nápravy v manželství. Bernieho její kapitulace obměkčila, ale ona se dál cítila zahořklá a atmosféra v domě zůstávala otrávena. Ethel se hněvala, ale nechtěla, aby jejich rozepře byla trvalá. Přemýšlela, jestli se dokáže udobřit.

Odnesla do ložnice dva šálky čaje a zase si lehla do postele. Lloyd stále ještě spal v postýlce v rohu pokoje. „Jak ti je?“ zeptala se, když se Bernie v posteli posadil a nasadil si brýle.

„Myslím, že líp.“

„Zůstaň ještě den ležet, aby ses toho úplně zbavil.“

„To bych mohl.“ Tón jeho hlasu byl neutrální, ani vřelý, ani nepřátelský.

Usrkla horkého čaje. „Co bys chtěl, kluka, nebo holku?“

Mlčel a Ethel si nejprve myslela, že trucovitě odmítá odpovědět. On však jen chvíli přemýšlel, jak to často dělával, než odpověděl na otázku. Nakonec řekl: „Kluka už máme, tak by bylo fajn mít po jednom od každého.“

Pocítila nával láskyplné oddanosti. Vždycky mluvil, jako by Lloyd byl jeho vlastní dítě. „Musíme zajistit, aby tohle pro ně byla dobrá země, když v ní budou vyrůstat,“ řekla. „Země, kde můžou získat dobrý vzdělání, práci a slušný bydlení, aby v něm mohli vychovávat i svoje děti. A už žádný války.“

„Lloyd George vyvolá rychlé volby.“

„Myslíš?“

„Je to muž, který vyhrál válku. Bude chtít, aby ho lidi znovu zvolili dřív, než tenhle moment odezní.“

„Myslím, že labouristi si přesto povedou dobře.“

„V takových místech, jako je Aldgate, máme každopádně šanci.“

Ethel zaváhala. „Chceš, abych řídila tvoji kampaň?“

Bernie se zatvářil pochybovačně. „Požádal jsem Jocka Reida, aby mi dělal agenta.“

„Jock se může starat o právní záležitosti a finance,“ navrhla Ethel. „Já budu organizovat schůze a tak dále. Dokážu to mnohem líp.“ Náhle cítila, že tady jde o jejich manželství, nikoli pouze o volební kampaň.

„Určitě to chceš dělat?“

„Ano. Jock by tě jen posílal přednášet projevy. Samozřejmě to budeš muset dělat, jenže tohle není tvoje silná stránka. Ty jsi lepší, když si sedneš s pár lidmi a povídáš si s nimi u čaje. Já tě dostanu do fabrik a skladů, kde se s nimi můžeš bavit neformálně.“

„Rozhodně máš pravdu,“ přikývl Bernie.

Dopila čaj a položila šálek i podšálek na podlahu vedle postele. „Tak je ti líp?“

„Ano.“

Vzala jeho šálek a podšálek, odložila je a pak si stáhla noční košili přes hlavu. Prsa neměla tak svěží, jako bývala předtím, než poprvé otěhotněla, ale stále byla pevná a kulatá. „Jak moc líp?“ zeptala se.

Civěl na ni. „Moc líp.“

Od onoho večera, kdy Jayne McCulleyová navrhla Ethel za kandidátku, se nepomilovali. Ethel to moc postrádala. Podržela si prsa v dlaních. Studený vzduch způsobil, že jí bradavky ztvrdly. „Víš, co to je?“

„Řekl bych, že tvoje prsa.“

„Někdo tomu říká kozy.“

„Já tomu říkám nádhera.“ Hlas mu zněl trochu chraplavě.

„Chtěl by sis s nima hrát?“

„Od rána do noci.“

„Tím si moc jistá nejsem,“ řekla. „Ale začni a uvidíme, jak nám to půjde.“

„Tak jo.“

Ethel si spokojeně povzdechla. S muži je to tak jednoduché.

Hodinu poté odešla do práce a Lloyda nechala na starost Berniemu. V ulicích nebylo moc lidí: Londýn měl dopoledne kocovinu. Dorazila do kanceláře Národního odborového svazu pracovníků oděvního průmyslu a usedla ke svému stolu. Jak promýšlela, co ji toho dne čeká, uvědomila si, že mír přinese nové problémy na trh práce. Miliony mužů odcházejících z armády budou hledat zaměstnání a budou chtít odstrčit ženy, které po čtyři roky vykonávaly jejich práci. Jenže tyto ženy potřebují mzdu. Všechny nemají muže, který se jim vrací z Francie: spousta manželů je tam pochovaných. Potřebují svůj odborový svaz a potřebují Ethel.

Až nadejdou volby, odborový svaz bude přirozeně podporovat Labouristickou stranu. Většinu dne Ethel strávila přípravou schůzí.

Večerníky přinesly překvapující zprávu o volbách. Lloyd George se rozhodl pokračovat s koaliční vládou i v době míru. Nepůjde do voleb jako vůdce liberálů, ale jako vedoucí představitel koalice. Toho dne dopoledne promluvil v Downing Street ke dvěma stům liberálních členů parlamentu a získal jejich podporu. Bonar Law zároveň přesvědčil konzervativní členy parlamentu, aby tuto myšlenku podpořili.

Ethel to nešlo na rozum. O čem mají lidé hlasovat?

Když se vrátila domů, čekal na ni rozlícený Bernie. „To nejsou volby, to je svinská korunovace,“ rozčiloval se. „Král David Lloyd George. Taková zrada. Má šanci vytvořit radikální levicovou vládu, a co on udělá? Chytí se svých konzervativních kamarádíčků! Je to mizernej převlíkač kabátů.“

„Ještě to nebudeme vzdávat,“ řekla Ethel.

Dva dny poté Labouristická strana vystoupila z koalice a oznámila, že půjde ve volbách proti Lloydu Georgeovi. Čtyři labourističtí členové parlamentu, kteří byli ministry, odmítli rezignovat a byli obratem ze strany vyloučeni. Datum voleb bylo stanoveno na 14. prosince. Výsledky se zveřejní až po Vánocích, aby byl čas započítat hlasy vojáků ve Francii.

Ethel začala vypracovávat plán Bernieho volební kampaně.

{II}

Den po Dnu příměří Maud napsala Walterovi dopis na bratrově hlavičkovém dopisním papíru a vhodila ho do červené poštovní schránky na nároží.

Neměla tušení, jak dlouho bude trvat, než se obnoví normální poštovní styk, ale ve chvíli, kdy se tak stane, chtěla mít svou obálku hned navrchu. Text pečlivě formulovala – pro případ, že by cenzura pokračovala: o jejich manželství se ani nezmínila, vyjádřila pouze naději, že když nyní jejich země uzavřely mír, obnoví se i starý vztah jich dvou. Přesto byl ten dopis možná riskantní. Ale zoufale toužila zjistit, jestli je Walter naživu, a pokud ano, chce ho vidět.

Obávala se, že vítězní Spojenci budou chtít německý lid potrestat, projev Lloyda George k liberálním členům parlamentu byl však povzbudivý. Podle večerníků prohlásil, že mírová smlouva s Německem musí být čestná a spravedlivá. „Nesmíme připustit žádný pocit revanše, žádnou chamtivost, žádné nutkání zvrátit základní principy spravedlnosti.“ Vláda se postaví proti tomu, co nazval „nízkou, nečestnou a podlou ideou pomsty a hrabivosti“. To jí zvedlo náladu. Němci teď budou mít tak jako tak těžký život.

Zděsila se však příští den ráno, když u snídaně otevřela Daily Mail. Úvodník měl titulek: BOŠOVÉ MUSÍ ZAPLATIT. List psal, že Německu by se měla posílat potravinová pomoc – jen proto, že „kdyby Německo vymřelo hlady, nemohlo by splatit, co dluží“. Císař musí být postaven před soud pro válečné zločiny, dodával list. Noviny rozdmýchávaly plameny pomstychtivosti a v rubrice dopisy čtenářů otiskly na čelném místě výpad vikomtesy Templetownové pod titulkem BOŠŮM VSTUP ZAKÁZÁN. „Jak dlouho ještě se máme nenávidět?“ zeptala se Maud tety Herm. „Rok? Deset roků? Navždy?“

Jenže Maud to nemělo překvapovat. Mail vedl nenávistnou kampaň proti třiceti tisícům Němců, kteří při vypuknutí války žili v Británii – většinou to byli dávní usedlíci a tuto zemi považovali za svou vlast. V důsledku toho byly roztrhány rodiny a tisíce nevinných lidí strávily roky v britských internačních táborech. Bylo to nesmyslné, ale lidé potřebovali někoho nenávidět a noviny byly vždy připravené tuto jejich potřebu uspokojit.

Maud znala majitele Mailu lorda Northcliffea. Jako všichni velcí tiskoví magnáti i on skutečně věřil blábolům, které tiskl. Měl úžasný talent k vyjadřování nejpitomějších a nejprimitivnějších předsudků způsobem, jako by dávaly smysl, takže čtenářům i naprosto ostudné věci připadaly úctyhodné. Proto noviny kupovali.

Věděla také, že Lloyd George nedávno Northcliffea osobně urazil. Domýšlivý tiskový magnát se nabídl za člena britské delegace na nadcházející mírovou konferenci a těžce se ho dotklo, když ho premiér odmítl.

Maud to působilo starosti. V politice je někdy zapotřebí vyhovět i ničemným lidem, ale Lloyd George na to zřejmě zapomněl. S úzkostí přemýšlela, jak velký dopad bude mít nenávistná propaganda na volby.

Odpověď dostala o pár dní později.

Přišla na předvolební schůzi na jednu místní radnici v londýnském East Endu. Mezi účastníky byla Eth Leckwithová a na pódiu seděl její manžel Bernie. Maud se s Ethel neudobřila, třebaže až do onoho sporu byly celé roky přítelkyněmi a kolegyněmi. Maud se ve skutečnosti dodnes třásla vzteky, kdykoli si připomněla, jak Ethel a další lidé podporovali parlament, aby přijal zákon, který při volbách udržuje ženy v nevýhodě oproti mužům. Zároveň se jí stýskalo po Ethelině elánu a stále usměvavé náladě.

Před zahájením schůze se obecenstvo neklidně vrtělo. Dostavili se převážně muži, ačkoli některé ženy nyní volit mohly. Maud tušila, že většina žen si ještě nezvykla na představu, že je zapotřebí, aby se zajímaly o politické diskuse. Cítila však také, že ženy by odrazoval tón politických schůzí, kdy muži stojí na pódiu a nabubřele řeční, zatímco obecenstvo je halasně povzbuzuje nebo píská.

Jako první vystoupil Bernie. Maud okamžitě poznala, že to není žádný řečník. Mluvil o stanovách Labouristické strany, zejména o článku čtyři, který vyzývá ke státnímu vlastnictví výrobních prostředků. Maud to považovala za zajímavé, protože to vytyčovalo jasnou hranici mezi labouristy a podnikatelskými liberály; brzy si však uvědomila, že je v menšině. Muž vedle ní byl stále neklidnější a nakonec křikl: „Vyrazíte Němčoury z týhle země?“

Bernieho to uvedlo do zmatku. Chvíli cosi mumlal, pak řekl: „Chci dělat vše, z čeho bude mít prospěch každý pracující muž.“ Maud přemýšlela o pracující ženě a napadlo ji, že Ethel určitě myslí na totéž. Bernie pokračoval: „Ale tento krok proti Němcům v Británii nepovažuji za nejvyšší prioritu.“

To nepřijali posluchači dobře; dokonce to vyvolalo sem tam pískot.

Bernie si toho nevšímal: „Vraťme se ale k důležitějším věcem –“

Z opačné strany sálu kdosi křikl: „A co císař?“

Bernie udělal chybu, že křiklounovi odpověděl otázkou. „A co císař?“ opáčil. „Císař abdikoval.“

„Neměl by být postaven před soud?“

„Nechápete, že soud znamená, že se německý císař bude moct bránit?“ odpověděl podrážděně Bernie. „Skutečně mu chcete poskytnout prostor, aby mohl před celým světem prohlašovat, jak je nevinný?“

To je pádný argument, pomyslela si Maud, jenže obecenstvo tohle slyšet nechtělo. Pískání zesílilo a ozvalo se volání: „Císař na šibenici!“

Když se britští voliči naštvou, dokážou být odporní, pomyslela si Maud; přinejmenším muži. Na takovéhle schůze moc žen chodit nebude.

„Jestliže poražené nepřátele pověsíme, pak jsme barbaři,“ namítl Bernie.

„Přinutíte Němčoury platit?“ zakřičel Maudin soused.

To získalo největší ohlas. Několik lidí začalo skandovat: „Němčour musí platit!“

„V rozumné míře,“ začal Bernie, ale dál se nedostal.

„Němčour musí platit!“ Řev převládl a v okamžiku sál jednohlasně skandoval: „Němčour musí platit! Němčour musí platit!“

Maud se zvedla a odešla.

{III}

Woodrow Wilson byl první americký prezident, který v době svého úřadování odcestoval ze země.

Vyplul z New Yorku 4. prosince. O devět dní později na něj Gus čekal na přístavní hrázi v Brestu, na západním konci bretaňského výběžku. V poledne se mlha rozptýlila a poprvé po několika dnech vyšlo slunce. Francouzské, britské a americké bitevní lodě vytvořily v zálivu čestnou stráž, mezi kterou prezident proplul na dopravní lodi amerického válečného námořnictva George Washington. Na pozdrav zahřměla děla a kapela zahrála americkou hymnu.

Pro Guse to byl slavnostní okamžik. Wilson sem přijel zajistit, aby už nikdy nedošlo k takové válce, jaká právě skončila. Wilsonových čtrnáct bodů a jeho Společnost národů měly navždy změnit způsob, jakým národy řeší vzájemné konflikty. Tento vytoužený cíl byl nesmírně vysoký. V dějinách lidské civilizace ještě žádný politik nemířil tak vysoko. Jestliže se mu to povede, svět bude obnoven.

Ve tři hodiny odpoledne první dáma Edith Wilsonová sestoupila po přístavním můstku, opřená o paži generála Pershinga; prezident s cylindrem na hlavě ji následoval.

Město Brest přijalo Wilsona jako vítězného hrdinu. Vive Wilson!, stálo na transparentech, Défenseur du droit des peuples; Ať žije Wilson, ochránce lidských práv. Na každém domě se třepetaly americké vlajky. Na chodnících se tísnily davy lidí, mnoho žen se objevilo s tradičními bretaňskými vysokými krajkovými pokrývkami hlavy. Všude zněly bretaňské dudy. Gus by se bez dudácké hudby obešel.

Přivítací projev přednesl francouzský ministr zahraničí. Gus stál mezi americkými novináři. Všiml si drobné ženy s velkým kožešinovým kloboukem. Otočila hlavu a on viděl, že žena má hezký obličej, kterému na kráse ubírá trvale zavřené oko. Radostně se usmál: byla to Rosa Hellmanová. Těšil se, že si vyslechne její názor na mírovou konferenci.

Po projevech prezident a celý jeho doprovod nastoupili do nočního vlaku na téměř sedm set kilometrů dlouhou cestu do Paříže. Prezident potřásl Gusovi rukou a prohodil: „Jsem rád, že vás tu mám zase zpátky, Gusi.“

Wilson chtěl mít kolem sebe na pařížské mírové konferenci jen blízké spolupracovníky. Hlavním poradcem byl plukovník House, bledý Texasan, který mu neoficiálně radil v otázkách zahraniční politiky už celé roky. Gus byl služebně nejmladším členem prezidentova týmu.

Wilson vypadal unaveně a hned se odebral s Edith do jejich apartmá. Gus si dělal starosti. Proslýchalo se, že prezidentův zdravotní stav je nevalný. Už v roce 1906 Wilsonovi praskla cévka za levým okem a způsobila mu dočasnou slepotu; doktoři tehdy diagnostikovali vysoký krevní tlak a doporučili mu, aby se stáhl z veřejného života. Wilson samozřejmě jejich radu lehkovážně ignoroval, pokračoval v práci a stal se prezidentem. V poslední době však trpí bolestmi hlavy, jež mohly být novým příznakem téhož problému s krevním tlakem. Mírová konference bude vyčerpávající: Gus doufal, že ji Wilson ustojí.

Ve vlaku cestovala i Rosa. Gus usedl naproti ní na brokátové čalounění v jídelním vagónu. „Napadlo mě, jestli tě neuvidím,“ prohodila. Zdálo se, že má ze setkání radost.

„Armáda mě sem uvolnila,“ odpověděl Gus, který stále nosil kapitánskou uniformu.

„Doma ve Státech se do Wilsona kvůli výběru kolegů tvrdě strefovali. Kvůli tobě samozřejmě ne –“

„Jsem malá ryba.“

„Někteří lidé ale soudí, že s sebou neměl brát manželku.“

Gus pokrčil rameny. Připadalo mu to nicotné. Po zkušenostech z bojiště pro něj bude obtížné brát vážně některé věci, které v době míru dělají lidem hlavu.

„Významnější je, že nepřizval žádné republikány,“ pokračovala Rosa.

„Chce mít v týmu spojence, a ne nepřátele,“ namítl pobouřeně Gus.

„Potřebuje mít i spojence doma,“ připomněla Rosa. „Ztratil podporu Kongresu.“

Měla pravdu a Gus si znovu uvědomil, jak je bystrá. Poslední volby dopadly pro Wilsona katastrofálně. Republikáni ovládli Senát i Sněmovnu reprezentantů. „Jak se to stalo?“ zeptal se Gus. „Nebyl jsem s nikým v kontaktu.“

„Obyčejným lidem už leze přídělový systém a vysoké ceny krkem a konec války se dostavil trochu pozdě, a tak v tom nepomohl. A liberálové nenávidějí zákon o špionáži. Ten Wilsonovi umožňoval zavírat lidi, co nesouhlasili s válkou. A on to taky využíval – Eugene Debs dostal deset let.“ Debs byl prezidentský kandidát socialistů. Rosa rozhněvaně dodala: „Není možné zavírat oponenty do vězení a přitom se tvářit, že věříš ve svobodu.“

Gus si vzpomněl, jak moc se mu líbily ostré výměny názorů s Rosou. „V otázkách svobody se za války musí najít určitý kompromis,“ řekl.

„Američtí voliči si to zřejmě nemyslí. A ještě něco: Wilson ve svých washingtonských úřadovnách zavedl segregaci.“

Gus nevěděl, jestli lze černochy někdy pozvednout na úroveň bílých, ale stejně jako většina liberálních Američanů se domníval, že se to dá zjistit, když se jim poskytnou lepší šance v životě – pak se uvidí. Ovšem Wilson a jeho manželka jsou Jižané a ti to vnímají jinak. „Edith nevzala svou služebnou do Londýna, protože se bála, že se tam to děvče zkazí,“ poznamenal Gus. „Říká, že Britové se k černochům chovají až moc zdvořile.“

„Woodrow Wilson už není miláčkem levicové Ameriky,“ soudila Rosa. „To znamená, že pro svou Společnost národů bude potřebovat republikánskou podporu.“

„Předpokládám, že Henry Cabot Lodge se cítí urážlivě přehlížený.“ Lodge byl pravicový republikán.

„Znáš politiky,“ usmála se Rosa. „Jsou citliví jako puberťačky a mnohem pomstychtivější. Lodge předsedá zahraničnímu výboru Senátu. Wilson ho měl do Paříže vzít.“

„Lodge je proti celému nápadu se Společností národů!“ protestoval Gus.

„Schopnost naslouchat chytrým lidem, kteří s tebou nesouhlasí, je vzácný talent – ale prezident by ho měl mít. A kdyby sem Lodge přivedl, neutralizoval by ho tím. Jako člen týmu by se nemohl vrátit domů a vystupovat proti tomu, co se v Paříži dohodlo.“

Gus nepochyboval, že má Rosa pravdu. Jenže Wilson je idealista, který věří, že síla spravedlnosti překoná všechny překážky. Podceňuje potřebu lichotit, přemlouvat a lákat.

Jídlo bylo dobré – na prezidentovu počest. Měli čerstvý mořský jazyk z Atlantiku se smetanovou omáčkou. Gus takhle dobře jedl naposledy před válkou. Pobavilo ho, když viděl, jak se Rosa láduje. Je tak drobounká: kam se to do ní všechno vejde?

Na závěr jídla jim servírovali silnou kávu v malých šálcích. Gus si uvědomil, že se mu nechce od Rosy odejít a vrátit se do svého spacího kupé. Moc si s ní chtěl povídat. „Wilson stejně bude mít v Paříži silnou pozici,“ podotkl.

Rosa se tvářila skepticky. „Pročpak?“

„Především proto, že jsme jim vyhráli válku.“

Přikývla. „Wilson prohlásil: ‚V Chateau-Thierry jsme zachránili svět.‘“

„Chuck Dixon a já jsme v té bitvě byli.“

„Tam zahynul?“

„Přímý zásah dělostřeleckým granátem. První mrtvý, kterého jsem viděl. Bohužel nikoli poslední.“

„Je mi to moc líto, zvlášť kvůli jeho manželce. Znám Doris už léta – mívali jsme stejného učitele na piano.“

„Ale stejně nevím, jestli jsme svět zachránili my,“ pokračoval Gus. „Padlo mnohem víc Francouzů, Britů a Rusů. Jenže my jsme zvrátili rovnováhu. A to by mělo něco znamenat.“

Zavrtěla hlavou a pohodila přitom černými kadeřemi. „Nesouhlasím. Válka skončila a Evropani nás už nepotřebujou.“

„Lidi jako Lloyd George si zřejmě myslí, že americkou vojenskou moc nelze opomíjet.“

„V tom případě se mýlí,“ prohlásila Rosa. Guse překvapilo a zaujalo, že slyší o takovém tématu a s takovou rozhodností mluvit ženu. „Dejme tomu, že se Francouzi a Britové prostě odmítnou s Wilsonem ztotožnit,“ nadhodila. „Použije k prosazení svých myšlenek armádu? Ne. I kdyby chtěl, republikánský Kongres by mu to nedovolil.“

„Máme ekonomickou a finanční moc.“

„Určitě je pravda, že nám Spojenci dluží obrovské sumy, ale nejsem si jistá, jak velkou páku nám to poskytuje. Říká se ‚Jestliže dlužíš sto dolarů, má tě banka ve své moci; jestliže však dlužíš milion dolarů, máš ty ve své moci banku.‘“

Gus začínal vidět, že Wilsonův úkol bude možná obtížnější, než si představoval. „A co veřejné mínění? Vidělas, jakého přijetí se dostalo Wilsonovi v Brestu. Lidi z celé Evropy k němu vzhlížejí s nadějí, že vytvoří mírový svět.“

„To je jeho nejsilnější karta. Všichni už mají krveprolití plné zuby. Jejich heslem je ‚Už dost‘. Jenom doufám, že jim Wilson může poskytnout, co chtějí.“

Vrátili se ke svým kupé a popřáli si dobrou noc. Gus nemohl dlouho usnout, přemýšlel o Rose a o tom, co říkala. Je to skutečně nejinteligentnější žena, jakou poznal. Je i krásná. Na to její oko člověk rychle zapomene. Nejdřív se zdálo, že je to strašlivá vada na kráse, ale po chvíli to Gus přestal vnímat.

Ohledně konference se však vyjadřovala pesimisticky. A vývoj jí dával zapravdu. Gus si nyní uvědomil, že Wilsona čeká boj. Měl nesmírnou radost, že je členem jeho týmu, a byl odhodlaný učinit vše pro to, aby prezidentovy ideály uvedl v život.

Časně ráno vykoukl z okna, zatímco vlak stále uháněl přes Francii na východ. Při průjezdu jakýmsi městem ho udivily davy lidí na nádraží a na silnici podél železničních kolejí, které zde čekaly na jejich vlak. Byly jich tisíce – mužů, žen i dětí. Neozývalo se žádné jásání: lidé zůstávali úplně zticha. Gus viděl, jak muži a chlapci smekají, a toto gesto vyjadřující úctu ho pohnulo téměř k slzám. Čekali půlku noci, aby viděli projíždět vlak, který přivážel naději světa.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Prosinec 1918 až únor 1919

H

lasy byly spočítány tři dny po Vánocích. Eth a Bernie Leckwithovi čekali v sále aldgateské radnice, aby si vyslechli výsledky; Bernie ve svém nejlepším obleku na pódiu, Eth v publiku.

Bernie prohrál.

Přijal to stoicky, ale Ethel se rozplakala. Pro něj to znamená konec snu. Možná to byl pošetilý sen, ale jeho to přesto bolí; ji to bolelo kvůli němu.

Liberální kandidát podporoval koalici Lloyda George, žádný konzervativní kandidát zde tudíž nebyl. Konzervativci následně volili liberála a tato kombinace byla na labouristy příliš silná.

Bernie poblahopřál vítěznému protivníkovi a sestoupil z pódia. Ostatní členové labouristické strany měli láhev skotské a chtěli uspořádat tryznu, ale Bernie s Eth šli domů.

„Já na to nejsem, Eth,“ přiznal Bernie, když vařila vodu na kakao.

„Odvedl jsi dobrou práci,“ ujistila ho. „Jenže ten zatracenej Lloyd George nás vypekl.“

Bernie zavrtěl hlavou. „Já nejsem vůdce,“ řekl. „Dokážu myslet a plánovat. Tu a tam jsem se pokoušel mluvit s lidmi tak, jako to děláš ty, a vlít do nich nadšení pro naši věc, ale nikdy se mi to nepovedlo. Když s nimi mluvíš ty, tak tě milujou. V tom je ten rozdíl.“

Věděla, že Bernie má pravdu.

Příští ráno noviny ukázaly, že aldgateský výsledek byl odrazem výsledku v celé zemi. Koalice získala 525 ze 707 křesel, tedy většinu, jakou dějiny parlamentu zaznamenaly málokdy. Lidé hlasovali pro muže, který vyhrál válku.

Ethel pociťovala hořké zklamání. Zem pořád vedou staří politici. Ti, kdo způsobili smrt milionů, nyní oslavují, jako by udělali něco úžasného. Čeho ale dosáhli? Výsledkem byla bolest, hlad a ničení. Zbytečně zahynulo deset milionů mužů a chlapců.

Jediný záblesk naděje představovala skutečnost, že labouristická strana zlepšila své postavení. Získali šedesát křesel oproti dřívějším čtyřiceti dvěma.

Utrpěli liberálové, kteří se postavili proti Lloydu Georgeovi. Zvítězili pouze ve třiceti volebních okrscích a Asquith sám křeslo ztratil. „Tohle by mohl být konec liberální strany,“ konstatoval Bernie, když si k obědu mazal chleba sádlem. „Zklamali voliče a v opozici jsou teď labouristi. To může být naše jediná útěcha.“

Těsně předtím, než odešli do práce, dorazila pošta. Zatímco Bernie zavazoval Lloydovi tkaničky na botách, Ethel si prohlédla dopisy. Jeden byl od Billyho, napsaný jejich šifrou. Posadila se v kuchyni a luštila ho.

Podtrhla klíčová slova tužkou a zapsala je do notýsku. Jak dopis postupně dešifrovala, uchvacoval ji stále víc a víc.

„Že je Billy v Rusku, to víš,“ řekla Berniemu.

„Ano.“

„Píše, že naše armáda tam je proto, aby bojovala s bolševiky. Americká armáda je tam taky.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Ano, ale poslouchej, Bernie,“ vyzvala ho. „Víme, že Bílí nemůžou Rudé porazit – ale co když se do toho vloží cizí armády? Pak se může stát cokoli!“

Bernie vypadal zamyšleně. „Mohli by znovu nastolit carský režim.“

„To by lid týhle země nestrpěl.“

„Lid téhle země ani neví, co se děje.“

„Tak bychom jim to měli říct,“ usoudila Ethel. „Napíšu článek.“

„Kdo ho otiskne?“

„Uvidíme. Třeba Daily Herald.“ Herald byl levicový list. „Odvedeš Lloyda k chůvě?“

„Ano, samozřejmě.“

Ethel chvíli přemýšlela, pak na list papíru napsala titulek:

Ruce pryč od Ruska!

{II}

Při procházce po Paříži Maud plakala. Podél širokých bulvárů ležely hromady sutin po německých dělostřeleckých granátech. Rozbitá okna velkolepých budov zakrývala přitlučená prkna a Maud si bolestně připomněla pohledného bratra s deformovaným okem. Aleje stromů hyzdily mezery tam, kde starý kaštan nebo ušlechtilý platan padl za oběť zoufalé potřebě dříví na topení. Polovina žen chodila na znamení smutku v černém a na nárožích žebrali zmrzačení vojáci.

Plakala také kvůli Walterovi. Na svůj dopis žádnou odpověď nedostala. Zjišťovala, jestli by nemohla do Německa odjet, ale bylo to nemožné. S velkými obtížemi získala povolení zajet do Paříže. Doufala, že by sem Walter mohl přijet s německou delegací, ale žádná německá delegace tu nebyla: poražené země nikdo na mírovou konferenci nepozval. Vítězní Spojenci se hodlali dohodnout pouze mezi sebou a pak smlouvu předložit poraženým k podpisu.

Byl nedostatek uhlí a ve všech hotelech byla hrozná zima. Měla apartmá v Majestiku, kde se ubytovala britská delegace. Aby se Britové ochránili před francouzskými vyzvědači, nahradili hotelové zaměstnance svými lidmi. V důsledku toho dostávali mizerné jídlo: ovesnou kaši k snídani, rozvařenou zeleninu a hroznou kávu.

Maud se v předválečném kožichu vypravila na schůzku s Johnnym Remarkem k Fouquetovi na Champs-Elysées. „Děkuju, že jste mi zařídil propustku do Paříže,“ řekla.

„Pro vás cokoli, Maud. Ale proč jste tak toužila po cestě sem?“

Nehodlala svěřit pravdu nikomu a už vůbec ne člověku, který tak rád šíří drby. „Kvůli nákupům,“ odpověděla. „Čtyři roky jsem si nekoupila nové šaty.“

„Jen to ne,“ zavrtěl nechápavě hlavou. „Ke koupi tu skoro nic není, a pokud je, pak to stojí majlant. Patnáct set franků za šaty! Tady by i Fitz udělal tlustou čáru. Myslím, že musíte mít tajného francouzského milence.“

„Kéž by.“ Změnila téma. „Našla jsem Fitzovo auto. Nevíte, kde bych mohla sehnat benzin?“

„Zjistím, co by se dalo dělat.“

Objednali si oběd. „Myslíte, že skutečně budeme požadovat, aby nám Němci platili miliardové reparace?“ zeptala se Maud.

„Nejsou v dobré pozici, aby mohli odmítat,“ odpověděl Johnny. „Po francouzsko-pruské válce přinutili Francii platit pět miliard franků – což Francouzi během tří let také udělali. A loni v lednu se Němci v brestlitevské smlouvě zavázali zaplatit bolševikům šest miliard marek, ačkoli to teď samozřejmě nezaplatí. Německé spravedlivé pobouření zároveň poněkud zavání pokrytectvím.“

Maud nesnášela, když se mluvilo o Němcích hrubě. Vypadalo to, jako by z nich skutečnost, že prohráli válku, udělala zvířata. Co kdybychom bývali prohráli my, chtělo se jí říct – museli bychom říct, že jsme za válku mohli my, a museli bychom všechno zaplatit? „Jenže my žádáme strašně moc – dvacet čtyři miliard liber – a Francouzi to vyčíslili skoro na dvojnásobek této částky.“

„S Francouzi je těžká řeč,“ poznamenal Johnny. „Nám dluží šest set milionů liber a Američanům ještě víc; když jim ale upřeme německé reparace, řeknou, že nám nemůžou zaplatit.“

„Můžou Němci zaplatit, co požadujeme?“

„Ne. Můj přítel Pozzo Keynes soudí, že by mohli zaplatit asi tak desetinu – třebaže by to mohlo jejich zemi těžce poškodit.“

„Máte na mysli Johna Maynarda Keynese, toho cambridgeského ekonoma?“

„Ano. Říkáme mu Pozzo.“

„Nevěděla jsem, že je jedním z… vašich přátel.“

Johnny se usmál. „Ach, ano, má drahá, je.“

Maud na chvíli záviděla Johnnymu jeho spokojenou nemravnost. Ona svou potřebu tělesné lásky zcela potlačila. Už tomu budou skoro dva roky, co se jí naposledy láskyplně dotkl muž. Cítí se jako stará jeptiška, svraštělá a vyschlá.

„Vypadáte tak smutně!“ Johnnymu nic neuniklo. „Doufám, že jste se do Pozza nezamilovala.“

Zasmála se a pak se vrátili k politice. „Jestliže víme, že Němci platit nemůžou, proč na tom Lloyd George trvá?“

„Tu otázku jsem položil přímo jemu. Znám ho dost dobře od doby, kdy byl zodpovědný za vyzbrojování. Říká, že všechny válčící strany nakonec budou platit své dluhy samy a nikdo nedostane žádné reparace, které by stály za řeč.“

„Tak proč tohle předstírání?“

„Protože nakonec za válku zaplatí daňoví poplatníci každé země – ale politik, který jim to řekne, už nikdy nevyhraje další volby.“

{III}

Gus docházel na každodenní schůzky komise pro Společnost národů. Tato skupina měla za úkol vypracovat návrh dohody, která Společnost vytvoří. Komisi předsedal Woodrow Wilson a měl hodně naspěch.

Wilson zcela ovládl první měsíc konference. Smetl francouzský návrh programu, který kladl německé reparace na první místo a Společnost na konec, a trval na tom, že podepíše pouze takovou smlouvu, jejíž součástí bude Společnost národů.

Komise pro Společnost se scházela v přepychovém hotelu Crillon nedaleko place de la Concorde. Hydraulické výtahy byly starobylé a pomalé a někdy zůstávaly stát mezi podlažími, zatímco se doplňoval tlak vody; Gusovi připomínaly evropské diplomaty, kteří mají ze všeho nejraději poklidné debaty a ke každému rozhodnutí je musí někdo donutit. S utajeným pobavením sledoval, jak diplomati i výtahy přivádějí amerického prezidenta do stavu, kdy se vrtí a cosi rozlíceně mumlá.

Devatenáct komisařů sedělo kolem velkého stolu pokrytého červeným suknem, za nimi tlumočníci šeptající jim do uší, u stěn jejich pomocníci s poznámkovými bloky a šanony. Gusovi bylo jasné, že na Evropany velmi působí schopnost jeho šéfa doslova hnát program jednání kupředu. Někteří soudili, že sepsání dohody bude trvat měsíce, ne-li roky; jiní si mysleli, že národy žádné dohody nikdy nedosáhnou. Ke Gusově radosti se však první návrh blížil k dokončení již po deseti dnech jednání.

Wilson se musel vrátit do Spojených států 14. února. Na zpáteční cestu se tedy vydá brzy, ale byl rozhodnutý, že si domů odveze návrh smlouvy.

Bohužel odpoledne před jeho odjezdem přišli Francouzi s velkou překážkou. Navrhli, že by Společnost národů měla mít vlastní armádu.

Wilson zoufale zakoulel očima. „Vyloučeno,“ zasípal.

Gus věděl proč. Kongres by nedovolil, aby američtí vojáci spadali pod velení někoho jiného.

Francouzský delegát, bývalý premiér Leon Bourgeois, argumentoval tím, že pokud Společnost nebude mít prostředky k prosazení svých rozhodnutí, nebude ji nikdo brát vážně.

Gus sdílel Wilsonovy pocity marnosti. Společnost národů má jiné prostředky tlaku na nebezpečné země: diplomacii, hospodářské sankce a jako poslední možnost i ad hoc armádu, která by se použila pro specifický úkol a po jeho splnění by se rozpustila.

Jenže Bourgeois tvrdil, že nic z toho by Francii před Německem neochránilo. Francouzi se nedokázali soustředit na nic jiného. Možná to lze pochopit, pomyslel si Gus, ale tohle není cesta k novému světovému řádu.

Lord Robert Cecil, který se zasloužil o značnou část návrhu, zvedl kostnatý prst na znamení, že chce promluvit. Wilson přikývl: měl Cecila rád, protože to byl velký stoupenec Společnosti národů. Všichni tak o něm nesmýšleli: francouzský premiér Clemenceau prohlásil, že když se Cecil usmívá, vypadá jako čínský drak. „Odpusťte, že budu mluvit bez obalu,“ řekl Cecil. „Francouzská delegace jako by odmítala celou Společnost národů kvůli tomu, že možná nebude tak silná, jak doufají. Dovolte, abych velice otevřeně připomněl, že v tom případě Velká Británie a Spojené státy téměř určitě uzavřou dvoustrannou spojeneckou dohodu, která Francii neposkytne vůbec nic.“

Gus potlačil úsměv. Ten jim to dal, pomyslel si.

Bourgeois se zatvářil otřeseně a dodatek stáhl.

Wilson vrhl přes stůl na Cecila vděčný pohled.

Promluvit chtěl japonský delegát baron Makino. Wilson přikývl a pohlédl na hodinky.

Makino se vrátil k již odsouhlasenému článku dohody, který zaručoval náboženskou svobodu. Přál si doplnit dodatek, že všichni členové budou jednat s občany jiných států rovně, bez rasové diskriminace.

Wilsonovi ztuhla tvář.

Makinův projev byl výmluvný i v překladu. Poukázal na skutečnost, že ve válce bojovaly bok po boku různé rasy. „Vytvořila se vzájemná pouta sympatií a vděčnosti.“ Společnost bude velkou rodinou národů. Určitě by se přece měly k sobě navzájem chovat jako rovný k rovnému.

Guse to znepokojilo, ale nepřekvapilo. Japonci o tom už týden či dva mluvili. Už to také vzbudilo zděšení Australanů a Kaliforňanů, kteří nechtěli pouštět Japonce na svá území. Wilsona to vyvedlo z rovnováhy – ani na chvilku ho nenapadlo, že jsou si s ním američtí černoši rovni. Nejvíc to rozrušilo Brity, kteří nedemokraticky vládli milionům lidí různých ras a nehodlali připustit, aby si tyto národy myslely, že jsou stejně dobré jako jejich bílí páni.

Opět promluvil lord Cecil. „Tohle je bohužel vysoce kontroverzní záležitost,“ poznamenal a Gus jeho smutku téměř věřil. „Pouhý náznak, že by se o tom mohlo diskutovat, už vyvolal nesoulad.“

Kolem stolu zaznělo souhlasné mručení.

Cecil pokračoval: „Možná spíš než odkládat souhlas s návrhem dohody, měli bychom na pozdější termín odložit diskusi o, ehm, rasové diskriminaci.“

„Celá otázka náboženské svobody je také ošidná záležitost,“ dodal řecký premiér. „Možná bychom ji pro tuto chvíli měli rovněž vynechat.“

„Naše vláda ještě nikdy nepodepsala žádnou smlouvu, která by se neodvolávala na Boha!“ namítl portugalský delegát.

Cecil, sám hluboce věřící muž, nadhodil: „Možná bychom to tentokrát mohli všichni zkusit risknout.“

Ozval se uvolněný smích a Wilson s očividnou úlevou řekl: „Jestliže s tím takto souhlasíme, můžeme pokračovat.“

{IV}

Příští den se Wilson dostavil na francouzské ministerstvo zahraničí na quai d’Orsay a přečetl návrh plenárnímu zasedání mírové konference v proslulém Hodinovém sálu pod obrovskými lustry, které připomínaly stalaktity v arktické jeskyni. Večer se vydal na cestu domů. Následující den byla sobota a Gus šel večer tančit.

Paříž po setmění žila společenskými večírky. Jídla bylo pořád ještě málo, ale zdálo se, že pití je spousta. Mladí muži nechávali dveře hotelových pokojů otevřené, aby ošetřovatelky z Červeného kříže mohly vejít, kdykoli potřebovaly společnost. Konvenční morálka jako by poodešla do ústraní. Lidé se nesnažili své milostné vztahy nijak skrývat. Zženštilí muži přestali předstírat mužnost. Známá restaurace Larue se stala lesbickým podnikem. Nedostatek uhlí prý byl mýtus, který Francouzi záměrně šířili, aby se v noci v posteli mohl každý s někým zahřát.

Všechno bylo drahé, ale Gus měl peníze. Měl i jiné výhody: znal Paříž a uměl francouzsky. Zašel si na dostihy do St. Cloud, v opeře zhlédl La Bohéme, navštívil lehce obscénní muzikál zvaný Phi-Phi. Měl blízko k prezidentovi, a proto dostával pozvání na každý večírek.

Uvědomil si, že tráví stále víc času s Rosou Hellmanovou. Při hovoru s ní musel být opatrný, aby říkal pouze věci, které by rád viděl otištěné, ale nyní se už diskrétně choval zcela automaticky. Patřila k nejinteligentnějším lidem, jaké kdy poznal. Cítil se s ní dobře, ale dál jejich vztah nešel. Byla ochotná si s ním kdykoli vyjít, ale který novinář by odmítl pozvání od prezidentova asistenta? Nikdy se s ní nedržel za ruku, ani se ji nepokusil políbit na dobrou noc, aby si nemyslela, že využívá svého postavení jako někdo, koho si ona nemůže dovolit urazit.

Setkal se s ní v Ritzu na koktejl. „Co je to za koktejl?“ zeptala se.

„Tvrdý alkohol, přikrášlený, aby vypadal důstojněji. Ujišťuju tě, že je velice módní.“

Rosa byla velice módní také. Vlasy měla ostříhané na mikádo. Přiléhavý klobouček jí zakrýval uši jako ocelová přílba německého vojáka. Křivky a korzety vyšly z módy, a tak jí zřasené šaty volně padaly od ramen až k překvapivě sníženému pasu. Šaty sice skrývaly tvar jejího těla, ale Gus paradoxně musel přemýšlet o tom, co je pod nimi. Používala rtěnku a pudr, což evropské ženy stále považovaly za cosi odvážného.

Vypili každý sklenku a vydali se dál. Když procházeli dlouhou halou Ritzu, upoutali na sebe spoustu pohledů: vysoký a hubený muž s velkou hlavou a jeho drobná jednooká společnice, on ve fraku a ona ve stříbromodrém hedvábí. Odjeli taxíkem do Majestiku, kde Britové pořádali sobotní taneční zábavy.

Taneční sál byl přeplněný. Mladí asistenti z delegací, novináři z celého světa a vojáci vysvobození ze zákopů „jazzovali“ s ošetřovatelkami a písařkami. Rosa učila Guse foxtrot, pak ho opustila a tančila s pohledným černookým mužem z řecké delegace.

Gus s pocitem žárlivosti procházel sálem a povídal si se známými, až narazil na lady Maud Fitzherbertovou ve fialových šatech a špičatých střevíčkách. „Dobrý večer!“ pozdravil překvapeně.

Zdálo se, že ho ráda vidí. „Vypadáte dobře.“

„Měl jsem štěstí. Nic zlého se mi nestalo.“

Dotkla se jizvy na jeho tváři. „Skoro nic.“

„To je jen škrábnutí. Nezatančíme si?“

Uchopil ji do náruče. Byla hubená: cítil, jak jí pod šaty vystupují kosti. Při tanci se váhavě rozpovídali. „Jak se daří Fitzovi?“ zeptal se Gus.

„Myslím, že dobře. Je v Rusku. Patrně bych to neměla říkat, ale je to veřejné tajemství.“

„Všiml jsem si, že britské noviny píší: ‚Ruce pryč od Ruska‘.“

„Tu kampaň vede jedna žena, se kterou jste se setkal v Tŷ Gwyn, Ethel Williamsová, nyní Eth Leckwithová.“

„Nepamatuju se na ni.“

„Dělala tam hospodyni.“

„Panebože!“

„Stává se z ní docela výrazná postava v britské politice.“

„Jak se svět mění.“

Maud si ho přitáhla blíž a ztlumila hlas. „O Walterovi nejspíš žádné zprávy nemáte, že?“

Gus si vzpomněl na povědomě vypadajícího německého důstojníka, kterého viděl padnout v Chateau-Thierry, ale ani zdaleka si nebyl jistý, že šlo o Waltera, a tak odpověděl: „Bohužel, nemám. Musí to pro vás být těžké.“

„Z Německa žádné informace nepřicházejí a jezdit tam nikdo nesmí!“

„Obávám se, že asi budete muset počkat, dokud se nepodepíše mírová smlouva.“

„A kdy to bude?“

Gus nevěděl. „Návrh dohody o Společnosti národů je z velké části hotov, ale ještě zdaleka nedospěli k dohodě ohledně výše německých válečných reparací.“

„To je hloupost,“ poznamenala hořce Maud. „Potřebujeme, aby Němci prosperovali, jen tak jim budou moct britské továrny prodávat auta, sporáky a vysavače. Jestliže jejich hospodářství ochromíme, Německo se vydá bolševickou cestou.“

„Lidé se chtějí pomstít.“

„Pamatujete rok 1914? Walter nechtěl válku. Nechtěla ji většina Němců. Jenže ta země nebyla demokratická. Generálové císaře ponoukali. A jakmile Rusové mobilizovali, neměli Němci na výběr.“

„Samozřejmě se na to pamatuju. Ovšem většina lidí nikoli.“

Tanec skončil. Objevila se Rosa Hellmanová a Gus ženy navzájem představil. Chvíli si povídali, ale Rosa se chovala nezvykle nudně a Maud se rozloučila.

„Ty šaty stály majlant,“ poznamenala nerudně Rosa. „Jsou od Jeanne Lanvinové.“

Guse to vyvedlo z míry. „Tobě se Maud nelíbila?“

„Tobě očividně ano.“

„Co máš na mysli?“

„Dost jste se objímali.“

Rosa nevěděla o Walterovi. Gus přesto nelibě nesl, že ho neprávem obviňuje z flirtování. „Chtěla mluvit o něčem docela důvěrném,“ poznamenal s náznakem nevole.

„O tom nepochybuju.“

„Nechápu, proč takhle mluvíš,“ zavrtěl hlavou Gus. „Odešla jsi s tím úlisným Řekem.“

„Je moc hezký a vůbec ne úlisný. Proč bych neměla tančit s jinými muži? Tohle přece není situace, jako bys byl do mě zamilovaný.“

Gus na ni upřel pohled. „Pane jo,“ zahučel. „Panebože.“ Náhle pocítil zmatek a nejistotu.

„Co se zas děje?“

„Myslím, že jsem si… právě něco uvědomil.“

„Povíš mi, oč jde?“

„Nejspíš budu muset,“ odpověděl roztřeseně. Odmlčel se.

Čekala, až Gus promluví. „Takže?“ vybídla ho netrpělivě.

„Já tě miluju.“

Mlčky na něj hleděla. Po dlouhé odmlce se zeptala: „Myslíš to vážně?“

Třebaže ho ta myšlenka překvapila, vůbec o tom nepochyboval. „Ano, Roso, miluju tě.“

Chabě se usmála. „Jen si to představ.“

„Myslím, že tě miluju už docela dlouho, jenom jsem si to neuvědomoval.“

Přikývla, jako by se potvrdilo její podezření. Kapela začala hrát pomalou skladbu. Přistoupila k němu blíž.

Automaticky ji uchopil do náruče, ale na to, aby pořádně tančil, byl příliš rozrušený. „Nejsem si jistý, jestli to svedu –“

„Nedělej si starosti.“ Věděla, na co myslí. „Jen šlapej.“

Odšlapal tedy pár kroků. Byl naprosto zmatený. Rosa o svých pocitech nepromluvila. Na druhou stranu od něj neodešla. Existuje možnost, že by jeho lásku opětovala? Zřejmě ho má docela ráda, ale to vůbec není totéž. Neklade si ona sama v tuto chvíli otázku, co cítí? Nebo přemýšlí o nějakém ohleduplném způsobu odmítnutí?

Zvedla k němu pohled a on si pomyslel, že se mu chystá dát odpověď; pak požádala: „Gusi, odveď mě prosím odsud.“

„Samozřejmě.“

Vyzvedli její plášť. Portýr přivolal taxi, červeného renaulta. „K Maximovi,“ požádal Gus. Cesta trvala krátce a oni jeli mlčky. Gus toužil vědět, co se děje v Rosině mysli, ale nespěchal na ni. Brzy mu to poví.

Restaurace byla plná, pár volných stolků zůstávalo rezervovaných pro pozdější hosty. Vrchní číšník byl désolé. Gus vytáhl z peněženky stofrankovou bankovku a požádal: „Tichý stůl někde v rohu.“ Cedulka Réservé rázem zmizela a oni usedli.

Objednali si lehkou večeři a láhev šampaňského. „Tolik ses změnil,“ prohodila Rosa.

Překvapilo ho to. „Ani si nemyslím.“

„Doma v Buffalu jsi býval nesmělý mladík. Myslím, že ses ostýchal i mě. Teď se pohybuješ po Paříži, jako by ti patřila.“

„Panebože, to zní, jako bych byl arogantní.“

„Ne, jenom sebejistý. Ostatně pracuješ pro prezidenta a bojoval jsi ve válce – takové věci člověka změní.“

Přinesli jídlo, ale ani jeden toho moc nesnědl. Gus byl příliš napjatý. O čem přemýšlí? Miluje ho, nebo ne? To přece musí vědět. Odložil příbor, ale místo aby jí položil otázku, kterou měl na mysli, řekl: „Ty jsi vždycky působila sebevědomě.“

Zasmála se. „Není to úžasné?“

„Proč?“

„Mám dojem, že jsem byla sebevědomá asi tak do sedmi let. A pak… víš přece, jaké jsou holky ve škole. Každá se chce kamarádit s tou nejhezčí. Já si musela hrát s těmi tlustými a ošklivými, co se oblékají do zděděných šatů. Takhle to pokračovalo do puberty. I spolupráce s Buffalo Anarchist byla poněkud outsiderská. Teprve když jsem se stala redaktorkou, začala se mi sebejistota vracet.“ Usrkla si šampaňského. „Pomohl jsi mi.“

„Já?“ Guse to překvapilo.

„Mluvil jsi se mnou, jako bych byla ta nejchytřejší a nejzajímavější osoba v Buffalu.“

„Patrně jsi byla.“

„S výjimkou Olgy Vjalovové.“

„Hm.“ Gus se začervenal. Připomínka jeho pobláznění Olgou v něm vyvolala pocit, že je trouba, ale nechtěl to říct, protože by ji tím shazoval, což je nezdvořilé.

Když dopili kávu a Gus požádal o účet, stále ještě nevěděl, co k němu Rosa cítí.

V taxíku uchopil její ruku a přitiskl si ji ke rtům. Řekla: „Ach, Gusi, jsi tak milý.“ Netušil, co tím míní. Obrátila však k němu obličej způsobem, který se zdál být plný očekávání. Nechce, aby ji…? Zavřel oči a políbil ji na ústa.

Na okamžik jako by zkameněla, a on si pomyslel, že všechno pokazil. Pak spokojeně vzdychla a rozevřela rty.

Ach, pomyslel si šťastně; takže je to v pořádku.

Objal ji a celou cestu do jejího hotelu se líbali. Náhle jakýsi portýr otvíral dveře taxíku. „Utři si pusu,“ poradila mu Rosa, když vystoupila. Gus vytáhl kapesník a spěšně si třel obličej. Bílá tkanina zčervenala její rtěnkou. Pečlivě kapesník složil a strčil zpátky do kapsy.

Doprovodil ji ke vchodu. „Uvidím tě zítra?“ zeptal se.

„Kdy?“

„Co nejdřív.“

Zasmála se. „Ty nikdy nic nepředstíráš, Gusi, co? To na tobě miluju.“

To bylo dobré. To na tobě miluju není totéž jako Já tě miluju, ale je to lepší než nic. „Co nejdřív,“ opakoval.

„Co budeme dělat?“

„Zítra je neděle.“ Řekl první věc, která ho napadla. „Můžeme jít do kostela.“

„Dobře.“

„Rád bych tě vzal do Notre Dame.“

„Ty jsi katolík?“ podivila se.

„Ne, pokud někam patřím, pak do episkopální církve. A ty?“

„Totéž.“

„Klidně se můžeme posadit vzadu. Zjistím, v kolik začíná mše, a zavolám ti do hotelu.“

Podala mu ruku a stiskli si ji jako přátelé. „Děkuju za krásný večer,“ rozloučila se formálně.

„Bylo mi velkým potěšením. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ opětovala. Otočila se a zmizela v hotelové hale.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Březen až duben 1919

S

otva roztál sníh a ledově zmrzlá ruská půda se proměnila v úrodné bláto, vojska Bílých vyvinula mohutné úsilí, aby zbavila svou zem bolševického moru. Stotisícová armáda admirála Kolčaka, nerovnoměrně vystrojená a vyzbrojená Brity, zaútočila ze Sibiře a napadla Rudé na frontě, která se táhla přes tisíc kilometrů od severu k jihu.

Fitz Bílé následoval několik kilometrů za frontou. Vedl Aberowenské plus menší počet Kanaďanů a několik tlumočníků. Jeho úkolem bylo podpořit Kolčaka tím, že dohlédne na spojení, zpravodajské služby a zásobování.

Fitz choval velké naděje. Možná to bude obtížné, ale nedovedl si představit, že by se Leninovi a Trockému dovolilo Rusko ukradnout.

Začátkem března se ocitl v městě Ufa na evropské straně Uralu; probíral se hromadou týden starých britských novin. Zprávy z Londýna byly smíšené. Fitze potěšilo, že Lloyd George jmenoval Winstona Churchilla ministrem války. Winston podporoval intervenci v Rusku nejvíc ze všech vedoucích politiků. Některé noviny však zaujímaly opačné stanovisko. Fitze nepřekvapoval Daily Herald a New Statesman, jež podle něj ostatně byly víceméně bolševické listy. Ale i konzervativní Daily Express přinesl titulek STÁHNĚME SE Z RUSKA.

Noviny bohužel měly také přesné informace o tom, co se děje. Věděly dokonce, že Britové pomohli Kolčakovi provést puč, jímž byl zrušen direktoriát, a on se stal nejvyšším vládcem. Odkud ty informace získávají? Zvedl oči od novin. Ubytoval se v místní obchodní škole a jeho pobočník teď seděl u protilehlého psacího stolu. „Murrayi,“ oslovil ho, „až bude příště připravena hromadná zásilka pošty od vojáků domů, přineste mi ji, dřív než ji odešlete.“

Tohle nebylo v souladu s předpisy a Murray se zatvářil pochybovačně. „Prosím?“

Fitz se rozhodl, že mu to raději vysvětlí. „Mám podezření, že odtud unikají informace. Cenzoři určitě spí.“

„Možná si myslí, že můžou polevit, když válka v Evropě skončila.“

„Bezpochyby. Každopádně chci zjistit, jestli to neuniká z našich řad.“

Zadní strana novin přinášela fotografii ženy, která vede kampaň „Ruce pryč od Ruska“, a Fitz se lekl, když poznal Ethel. Bývala hospodyní v Tŷ Gwyn, ale nyní, jak uváděl Express, je generální tajemnicí Národního odborového svazu pracovníků oděvního průmyslu.

Fitz od té doby spal s mnoha ženami – naposledy v Omsku s oslnivou ruskou blondýnou, znuděnou milenkou tlustého carského generála, který byl příliš velký opilec a příliš líný, než aby s ní spal sám. Ethel však ve Fitzových vzpomínkách zářila. Přemýšlel, jaké je asi její dítě. Fitz má po světě patrně půl tuctu nemanželských dětí, ale Ethelino je jediné, o němž to ví s jistotou.

A právě ona rozdmýchává protesty proti intervenci v Rusku. Teď bylo Fitzovi jasné, odkud ty informace přicházejí. Její zatracený bratr je seržantem u Aberowenských. Vždycky s ním byly potíže a Fitz vůbec nepochyboval, že právě on informuje Ethel. Dobrá, pomyslel si Fitz, teď ho přistihnu a on na to sakra doplatí.

V příštích několika týdnech Bílí rychle postupovali a hnali před sebou překvapené Rudé, kteří považovali sibiřskou vládu za vyřízenou záležitost. Kdyby se Kolčakovy armády spojily se svými podporovateli v Archangelsku na severu a s Děnikinovou dobrovolnickou armádou na jihu, vytvořily by půlkruhový oblouk ve tvaru turecké šavle téměř dva tisíce kilometrů dlouhé, která by drtivě dopadla na Moskvu.

A pak, na konci dubna, Rudí přešli do protiútoku.

Tou dobou se Fitz nacházel v Buguruslanu, zasmušilém, zbídačeném městě v lesnatém kraji asi dvě stě kilometrů na východ od Volhy. Pár polorozpadlých kamenných kostelů a obecních budov vyčuhovalo nad střechy nízkých dřevěných domů jako plevel na smetišti. Fitz seděl ve velké místnosti na radnici, kde pracovala zpravodajská jednotka, a probíral se záznamy o výslechu zajatců. Netušil nic zlého, dokud se nepodíval z okna a nespatřil otrhané vojáky Kolčakovy armády, jak proudí po hlavní ulici města opačným směrem. Poslal amerického tlumočníka Lva Peškova, aby ustupující muže vyzpovídal.

Peškov se vrátil se smutnou zprávou. Rudí od jihu mohutně zaútočili a udeřili na příliš roztažené levé křídlo Kolčakovy postupující armády. Aby zabránil roztržení svých jednotek, bělogvardějský velitel generál Belov nařídil vojsku ustoupit a přeskupit se.

Několik minut poté přivedli k výslechu rudoarmějce, který dezertoval. Za cara měl hodnost plukovníka. Jeho výpověď Fitze zděsila. Sdělil, že Rudé Kolčakova ofenziva překvapila, ale že se rychle přeskupili a doplnili stavy. Trockij prohlásil, že Rudá armáda musí na východě pokračovat v ofenzivě. „Trockij si myslí, že kdyby Rudí ochabli, Spojenci uznají Kolčaka za hlavu státu; a jakmile to udělají, zaplaví Sibiř vojáky a zásobami.“

Přesně v tohle Fitz doufal. „Co tedy Trockij udělal?“ zeptal se svou ruštinou s těžkým přízvukem.

Odpověď byla rychlá a Fitz nerozuměl, dokud mu to Peškov nepřetlumočil. „Trockij vyhlásil zvláštní odvody branců z řad členů bolševické strany a odborových svazů. Reakce byla ohromující. Dvacet dva provincií vyslalo další jednotky. Novgorodský provinční výbor zmobilizoval polovinu svých členů!“

Fitz se pokusil představit si, jak by Kolčak získával takovou podporu od svých příznivců. Tohle by se nikdy nestalo.

Vrátil se na vojenskou ubytovnu, aby si sbalil věci. Stihl to jen taktak: Aberowenští odešli z města těsně před Rudými a za sebou nechali jen hrstku mužů. Večer už byla Kolčakova armáda zcela na ústupu a Fitz seděl ve vlaku, který ho odvážel zpátky k Uralu.

O dva dny později se ocitl opět v obchodní škole v Ufě.

Za ty dva dny Fitzova nálada klesla pod bod mrazu. Lomcoval jím vztek. Strávil pět let ve válce a bylo mu jasné, že situace se zásadně mění – tyto příznaky znal. Ruská občanská válka končí.

Bílí jsou prostě příliš slabí. Revolucionáři zvítězí. Jedinou změnu by mohla přivodit invaze Spojenců – a k té nedojde: Churchill má dost potíží i s tím málem, co dělá. Billy Williams a Ethel se už postarají, aby sem nikdy nebyly žádné potřebné posily vyslány.

Murray mu přinesl pytel s poštou. „Chtěl jste vidět dopisy, které posílá mužstvo domů, pane,“ řekl s náznakem nesouhlasu.

Fitz si Murrayových skrupulí nevšímal a pytel otevřel. Hledal dopis od seržanta Williamse. Aspoň někoho lze za tu katastrofu potrestat.

Našel, co hledal. Dopis seržanta Williamse byl adresovaný E. Williamsové, což bylo jméno Ethel za svobodna: bezpochyby se bál použít její jméno po manželovi, protože by tím mohl upoutat pozornost na svůj zrádcovský dopis.

Fitz si ho přečetl. Billy měl velké, sebevědomé písmo. Na první pohled vypadal dopis nevinně, třebaže poněkud zvláštně. Fitz ovšem pracoval v Čísle 40 a věděl něco o šifrách. Zaměřil se na vyluštění této.

„Ještě něco, pane,“ prohodil Murray. „Neviděl jste v posledních pár dnech toho amerického tlumočníka Peškova?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Fitz. „Co je s ním?“

„Zřejmě jsme ho ztratili, pane.“

{II}

Trockij byl nesmírně unavený, ale neztrácel odhodlání. Vrásky v obličeji nijak neumenšovaly světlo naděje v jeho očích. Grigorij si s obdivem pomyslel, že ho udržuje neotřesitelná víra v to, co dělá. Zároveň si uvědomil, že tohle mají všichni společné – i Lenin a Stalin. Každý z nich věřil, že ví, co je správné udělat, ať jde o jakýkoli problém od půdní reformy až po vojenskou taktiku.

Grigorij takový nebyl. S Trockým se snažil najít nejlepší řešení s ohledem na bělogvardějské armády, ale dokud nebyly známy výsledky, nikdy neměl jistotu, že učinil správné rozhodnutí. Možná proto Trockého znal celý svět a Grigorij byl jen jeden z komisařů.

Jako už mnohokrát předtím, Grigorij seděl v Trockého osobním vlaku s mapou Ruska na stole. „S kontrarevolucionáři na severu si moc starostí dělat nemusíme,“ poznamenal Trockij.

Grigorij s ním souhlasil. „Podle naší výzvědný služby tam vznikají mezi britskými vojáky a námořníky vzpoury.“

„A už ztratili veškeré naděje, že se spojí s Kolčakem. Jeho armády prchají jako divé zpátky na Sibiř. Mohli bychom je pronásledovat za Ural – ale myslím, že jinde máme na práci důležitější věci.“

„Na západě?“

„Tam je to dost zlé. Bílé tam podporují reakční nacionalisté v Lotyšsku, Litvě a Estonsku. Kolčak tam jmenoval vrchním velitelem Judeniče. Ten má podporu britské námořní flotily, která blokuje naše loďstvo v Kronštadtu. Mně ale dělá víc starostí jih.“

„Generál Děnikin.“

„Má asi sto padesát tisíc mužů, podporují ho francouzské a italské jednotky a zásobují ho Britové. Myslíme si, že chystá výpad na Moskvu.“

„Jestli smím říct svůj názor, domnívám se, že klíč k jeho porážce spočívá v politických, a ne ve vojenských prostředcích.“

Trockého to zřejmě zaujalo. „Pokračujte.“

„Kamkoli Děnikin vkročí, všude si nadělá nepřátele. Jeho kozáci všechny lidi oloupí. Kdykoli se zmocní nějakýho města, shromáždí všechny židy a prostě je postřílí. Když uhelný doly nesplní plán, každýho desátýho horníka zabijou. A samozřejmě popravujou všechny dezertéry z armády.“

„My taky,“ řekl Trockij. „A zabíjíme vesničany, co ukrývají dezertéry.“

„A rolníky, co se odmítají vzdát obilí.“ Grigorij musel zatvrdit své srdce, aby se smířil s touto krutou nutností. „Ale já vesničany znám – můj otec byl z venkova. Těm nejvíc ze všeho záleží na půdě. Spousta těchhle lidí získala díky revoluci zemědělský pozemky a teď si je chtějí udržet – za každou cenu.“

„Takže?“

„Kolčak oznámil, že pozemková reforma by se měla zakládat na principu soukromýho vlastnictví.“

„Což znamená, že rolníci vrátí pole, která sebrali šlechtě.“

„A všichni to vědí. Rád bych vytiskl jeho prohlášení a vyvěsil ho před každý kostel. Ať udělají naši vojáci cokoli, rolníci budou stejně dávat přednost nám před Bílými.“

„Udělejte to,“ rozhodl Trockij.

„Ještě něco. Vyhlaste amnestii pro dezertéry. Každý, kdo se do sedmi dnů vrátí, unikne trestu.“

„Další politický krok.“

„Nevěřím, že by se tím povzbudila dezerce, protože to je jen na týden. Mohlo by to ale přivést zpátky dost vojáků – hlavně až zjistí, že jim Bílí chtějí sebrat půdu.“

„Zkuste to,“ souhlasil Trockij.

Vešel pobočník a zasalutoval. „Zvláštní hlášení, soudruhu Peškove. Myslím si, že byste o tom měl vědět.“

„Mluvte.“

„Týká se to jednoho zajatce, kterého jsme zadrželi v Buguruslanu. Byl s Kolčakovou armádou, ale nosí americkou uniformu.“

„Bílí mají vojáky z celýho světa. Kapitalistický imperialisti pochopitelně podporujou kontrarevoluci.“

„O to nejde, soudruhu.“

„O co tedy?“

„Říká, že je váš bratr.“

{III}

Nástupiště bylo dlouhé a Grigorij v husté ranní mlze nedohlédl na vzdálený konec vlaku. Pomyslel si, že to je určitě nějaký omyl; popletená jména nebo chyba v překladu. Připravoval se na zklamání, ale moc se mu to nedařilo: srdce mu prudce bušilo a nervy měl napjaté jak tětivu. Bratra neviděl už skoro pět let. Často ho napadalo, že Lev je určitě mrtvý. Tato strašlivá možnost zde stále zůstávala.

Šel pomalu a upíral pohled do vířícího závoje mlhy a páry. Jestliže to je skutečně Lev, bude přirozeně vypadat jinak. Grigorij v uplynulých pěti letech přišel o přední zub a větší část jednoho ucha a patrně se změnil i jinak, aniž si toho je vědom. Jak by se asi změnil Lev?

Po chvíli se z bílé mlhy vynořily dvě postavy: ruský voják v otrhané uniformě a podomácku slátaných botách a vedle něj muž, který vypadal jako Američan. Je to Lev? Měl nakrátko sestřižené vlasy a nezdobil ho knír. Nad elegantní novou uniformou, pod níž se rýsovala svalnatá ramena, spatřil kulatý obličej dobře živeného amerického vojáka. S rostoucí nedůvěrou si Grigorij uvědomil, že je to důstojnické uniforma. Copak by bratr mohl být americkým důstojníkem?

Zajatec na něj upřeně hleděl, a když Grigorij došel blíž, pochopil, že to je skutečně jeho bratr. Vypadal jinak, ale ne snad jen kvůli celkově elegantnímu a blahobytnému vzezření. Odlišnost spočívala v jeho postoji, výrazu tváře a především v pohledu očí. V tom všem už nebyla žádná chlapecká suverénnost, nýbrž jistá obezřetnost. Lev ve skutečnosti dospěl.

Když se přiblížili na dosah ruky, Grigorij si připomněl, kolikrát ho Lev zklamal a nechal ve štychu, a na rty se mu drala spousta výčitek. Žádnou však nevyslovil; rozevřel náruč a Lva objal. Políbili se na tvář, poplácali se po zádech, znovu se objali a Grigorij si uvědomil, že pláče.

Po chvíli odvedl Lva do vlaku a vzal ho do vagónu, který používal jako svou kancelář. Pak požádal pobočníka, aby jim přinesl čaj, a usedl se Lvem do vyrudlých křesel. „Ty jsi v armádě?“ zeptal se Grigorij nevěřícně.

„V Americe zavedli povinný odvod,“ odpověděl Lev.

To dávalo smysl. Lev by do armády nikdy dobrovolně nešel. „A jsi důstojník!“

„Ty taky,“ opáčil Lev.

Grigorij zavrtěl hlavou. „V Rudý armádě jsme hodnosti zrušili. Jsem vojenský komisař.“

„Přesto tu některý o čaj žádají a jiný ho přinášejí,“ poznamenal Lev, když pobočník přišel se šálky. „Neměla by máma radost?“

„Pukala by pýchou. Proč jsi mi ale nikdy nenapsal? Myslel jsem, že jsi mrtvý!“

„Jo, sakra, moc se omlouvám,“ ošíval se Lev. „Bylo mi blbý, že jsem ti sebral lístek, a tak jsem ti chtěl napsat, až budu mít peníze na tvou cestu. Pořád jsem ten dopis odkládal, až budu mít víc peněz.“

Tohle byla chabá výmluva, ale pro Lva typická. On by nikdy nešel na večírek, dokud by neměl nóbl sako, a odmítal jít do hospody, jestliže neměl dost peněz, aby mohl zaplatit rundu.

Grigorij si připomněl další podraz. „Když jsi odjížděl, neřekls mi, že je Katěrina těhotná.“

„Těhotná! To jsem nevěděl.“

„Ale věděl. Řekls jí, aby se mi s tím nesvěřovala.“

„Aha. Asi jsem zapomněl.“ Lev vypadal hloupě, protože byl přistižen při lži, ale netrvalo dlouho a opět se vzpamatoval a vyrukoval s protiobviněním. „Ta loď, cos mě na ni poslal, ani nejela do New Yorku! Vyložili nás na břeh v nějakým zapadákově, jmenoval se Cardiff. Musel jsem pracovat celý měsíce, než jsem si našetřil na další lístek.“

Grigorije se na chvíli dokonce zmocnil pocit viny; pak si vzpomněl, jak se Lev toho lístku doprošoval. „Možná jsem ti neměl pomáhat utéct před policií,“ poznamenal břitce.

„Myslím, že jsi pro mě udělal to nejlepší,“ připustil zdráhavě Lev. Pak se vřele usmál, což na Grigorije pokaždé zabralo tak, že mu odpustil. „Jako vždycky,“ dodal. „Od chvíle, co máma umřela.“

Grigorijovi se sevřelo hrdlo. „Přesto,“ vysoukal ze sebe, „bychom měli rodinu Vjalovových potrestat, že nás podvedli.“

„Už jsem se pomstil,“ řekl Lev. „V Buffalu žije Josef Vjalov. Dostal jsem jeho dceru do jináče a on mi musel dovolit, abych si ji vzal.“

„Panebože! Ty teď patříš do rodiny Vjalovových?“

„Litoval toho – proto zařídil, aby mě odvedli do armády. Doufá, že se nevrátím živej.“

„Sakra, to musíš vždycky dělat, co si ten tvůj cafour umane?“

Lev pokrčil rameny. „Nejspíš.“

Grigorij mu také potřeboval něco vyjevit a byl z toho celý nesvůj. Začal opatrně: „Katěrině se narodil chlapeček, tvůj syn. Pojmenovala ho Vladimír.“

Zdálo se, že to Lva potěšilo. „Opravdu? Mám syna!“

Grigorij neměl odvahu sdělit mu, že Vladimír o Lvovi nic neví a Grigorijovi říká „táto“. Místo toho dodal: „Starám se o něj.“

„Věděl jsem, že se postaráš.“

Grigorij pocítil dobře známé bodnutí pobouření nad tím, jak Lev předpokládá, že když se na něco vykašle, jeho povinnosti převezmou jiní. „Lve,“ oznámil mu, „oženil jsem se s Katěrinou.“ Čekal rozhořčenou reakci.

Ale Lev zůstal klidný. „Věděl jsem, že tohle uděláš taky.“

Grigorije to ohromilo. „Cože?“

Lev přikývl. „Byl jsi do ní blázen a ona s dítětem potřebovala solidního muže, na kterýho se může spolehnout. Dalo se to čekat.“

„Hrozně jsem se kvůli tomu trápil!“ zvolal Grigorij. Nebylo to úplně zbytečné? „Trápilo mě pomyšlení, že jsem k tobě neloajální.“

„Krucinál, v žádným případě. Nechal jsem ji ve štychu. Přeju vám oběma hodně štěstí.“

Grigorije přivádělo k nepříčetnosti, jak lhostejně se Lev k celé záležitosti staví. „Dělal sis kvůli nám vůbec nějaký starosti?“ zeptal se jízlivě.

„Znáš mě, Griško.“

Lev si samozřejmě žádné starosti kvůli nim nedělal. „Sotva sis na nás vzpomněl.“

„Jasně že jsem si na vás vzpomněl. Nebuď takovej svatoušek. Chtěl jsi ji; chvíli ses držel zpátky, možná pár let, ale nakonec jsi ji stejně pošimral mezi nohama.“

Byla to krutá pravda. Lev dokázal protivným způsobem dostat každého na svou úroveň. „Máš pravdu,“ přisvědčil Grigorij. „Každopádně teď máme další dítě, holčičku. Jmenuje se Anna. Je jí rok a půl.“

„Dva dospělí a dvě děti. Nevadí. Mám na to.“

„O čem to mluvíš?“

„Vydělávám prachy, prodávám kozákům whisky ze skladů britský armády za zlato. Už jsem našetřil docela balík.“ Lev si sáhl pod košili uniformy, rozepnul přezku a vytáhl opasek nacpaný penězi. „Tady je dost na zaplacení cesty do Ameriky vám všem!“ Podal opasek Grigorijovi.

Grigorije to ohromilo a dojalo. Lev nakonec na svou rodinu nezapomněl. Našetřil na lístek. Předání peněz samozřejmě musel spojit s okázalým gestem – to už má Lev v povaze. Ale slib dodržel.

Jaká škoda, že je to všechno nadarmo.

„Děkuju,“ řekl Grigorij. „Jsem hrdý, žes udělal, cos slíbil. Jenže teď to samozřejmě není zapotřebí. Zařídím, aby tě propustili, a pomůžu ti vrátit se k normálnímu ruskýmu životu.“ Opasek s penězi podal bratrovi zpátky.

Lev ho podržel v ruce a vytřeštil na něj oči. „Co tím chceš říct?“

Grigorij viděl, že Lev se tváří ublíženě, a pochopil, že odmítnutí daru bratra ranilo. Jenže Grigorije trápila větší starost. Co by se stalo, kdyby se Lev znovu sešel s Katěrinou? Nezamilovala by se zase do přitažlivějšího bratra? Grigorije mrazilo při pomyšlení, že by ji – po tom všem, co spolu prožili – mohl ztratit. „Žijeme teď v Moskvě,“ vysvětloval bratrovi. „Máme s Katěrinou byt v Kremlu a Vladimír s Annou tam jsou s námi. Lehce ti můžu byt sehnat –“

„Moment,“ přerušil ho Lev a v obličeji se mu objevil nevěřícný výraz. „Ty si myslíš, že se chci vrátit do Ruska?“

„Už ses vrátil,“ připomněl mu Grigorij.

„Ale ne abych tu zůstal!“

„Přece se nechceš vrátit do Ameriky.“

„Samozřejmě že chci! A vy byste měli jet se mnou.“

„Jenže to není zapotřebí! Rusko už není, co bývalo. Car je pryč!“

„Mně se v Americe líbí,“ zachmuřil se Lev. „Vám všem se bude líbit taky, hlavně Katěrině.“

„Ale my tady tvoříme historii! Vymysleli jsme novou formu vlády, sověty. Tohle je nový Rusko, nový svět. Vůbec nic nechápeš!“

„Jestli někdo něco nechápe, pak jsi to ty,“ zavrtěl hlavou Lev. „V Americe mám auto. Je tam tolik žrádla, že se to nedá sníst. Tolik chlastu, kolik se do mě vejde, tolik cigaret, kolik dokážu vykouřit. Mám pět obleků!“

„K čemu pět obleků?“ namítl zoufale Grigorij. „To je, jako bys měl pět postelí. Použít můžeš vždycky stejně jen jednu!“

„Já to tak nevidím.“

Rozhovor se zostřoval, protože Lev očividně považoval Grigorije za pomýleného. Grigorij nevěděl, co víc by mohl dodat, aby bratrův názor změnil. „Ty chceš vážně tohle? Cigarety, fůru obleků a auto?“

„Tohle chce každej. Vy bolševici byste na to neměli zapomínat.“

Grigorij se nehodlal nechat poučovat o politice zrovna od Lva. „Rusové chtějí chléb, mír a půdu.“

„Ostatně mám v Americe dceru. Jmenuje se Daisy. Jsou jí tři roky.“

Grigorij se pochybovačně zamračil.

„Vím, co si myslíš,“ řekl Lev. „Nestaral jsem se o Katěrinino dítě – jak se jmenuje?“

„Vladimír.“

„Nestaral se o něj, říkáš si, tak proč by se měl starat o Daisy? Jenže tohle je jiný. Vladimíra jsem v životě neviděl. Byl teprve na cestě, když jsem odešel z Petrohradu. Ale Daisy miluju a co víc, ona miluje mě.“

Aspoň tohle Grigorij dokázal pochopit. Byl rád, že Lev má natolik dobré srdce, aby dokázal lpět na dceři. A i když mu nešlo na rozum, že Lev dává přednost Americe, v hloubi srdce se mu ulevilo, že se domů nevrátí. Lev by určitě chtěl poznat Vladimíra, a jak dlouho by pak trvalo, než by se Vladimír dozvěděl, kdo je jeho skutečný otec? A kdyby se Katěrina rozhodla kvůli Lvovi opustit Grigorije a vzít Vladimíra s sebou, co by se stalo s Annou? Neztratil by Grigorij i ji? Pro mě, pomyslel si provinile, je mnohem lepší, když se Lev vrátí do Ameriky sám. „Myslím si, že tvoje volba je špatná, ale nutit tě nebudu,“ řekl nakonec.

Lev se ušklíbl. „Bojíš se, že odvedu Katěrinu, co? Znám tě moc dobře, bráško.“

Grigorij sebou trhnul. „Ano,“ přikývl. „Odveď ji, pak se na ni zase vykašli a mě nech podruhý slepovat ty roztřískaný střepy. Já tě taky znám.“

„Ale pomůžeš mi vrátit se do Ameriky.“

„Ne.“ Při pohledu na Lvův ustrašený výraz se Grigorij neubránil pocitu uspokojení. Jeho muka však neprodlužoval. „Pomůžu ti vrátit se k Bílejm. Ty tě můžou do Ameriky dostat.“

„Jak to uděláme?“

„Dovedu tě na frontovou čáru a ještě kousek za ni. Pak tě vypustím do země nikoho. Od tý chvíle se budeš muset o sebe postarat sám.“

„Můžou mě zastřelit.“

„Oba nás můžou zastřelit. Tohle je válka.“

„Nejspíš to budu muset risknout.“

„Nic se ti nestane, Lve,“ řekl Grigorij. „Tobě se nikdy nic nestane.“

{IV}

Billyho Williamse odvedla eskorta z městské věznice v Ufě prašnými ulicemi do obchodní školy, kterou britská armáda využívala jako dočasnou ubytovnu.

Vojenský soud se konal v jedné třídě. Fitz seděl za katedrou spolu se svým pobočníkem kapitánem Murrayem. Přítomen byl i kapitán Gwyn Evans se zápisníkem a tužkou.

Billy byl špinavý a neholeny a ve věznici zaplněné místními opilci a prostitutkami špatně spal. Fitz měl na sobě jako obvykle bezvadně vyžehlenou uniformu. Billy věděl, že se ocitl v ošklivém průšvihu. Rozsudek byl předem připravený: důkaz je jasný. V šifrovaných dopisech sestře vyzrazoval vojenská tajemství. Byl však rozhodnutý, že strach najevo nedá. Naopak, udělá dobrý dojem.

Fitz oznámil: „Toto je polní vojenský soud, který se může konat, když je obviněný v aktivní službě nebo v zámoří a když není možné svolat řádnější vojenský soud. Požaduje se, aby v něm jako soudci zasedali tři důstojníci, a pokud nejsou k dispozici, postačují dva. Soud může soudit vojáka jakékoli hodnosti pro jakékoli porušení zákona a je oprávněn vynést trest smrti.“

Billyho jediná šance spočívala v tom, že ovlivní rozsudek. Hrozil mu těžký žalář, nucené práce a smrt. Fitz by Billyho bezpochyby rád postavil před popravčí četu nebo mu aspoň uložil několik let vězení. Billy si vytýčil cíl, že zaseje v mysli Murraye a Evanse dostatečné pochyby o spravedlivosti soudu, aby se rozhodli pro krátké vězení.

„Kde je můj právník?“ zeptal se.

„Poskytnout vám právní zastoupení není možné,“ odpověděl Fitz.

„Jste si tím jistý, pane?“

„Mluvte, až když jste vyzván, seržante.“

„Ať se zaznamená, že mi byl odmítnut přístup k právníkovi,“ požádal Billy a upřel pohled na Evanse, jediného, kdo měl poznámkový blok. Když Evans nic nedělal, Billy se zeptal: „Nebo bude zápis z tohoto soudu lež?“ Na slovo lež položil silný důraz; věděl, že to Fitze urazí. Součástí mravního kodexu anglického džentlmena je vždy mluvit pravdu.

Fitz kývl na Evanse a ten provedl záznam.

Jedna nula pro mě, pomyslel si Billy a maličko se mu zvedla nálada.

Fitz se opět ujal slova. „Williame Williamsi, jste obžalován podle článku jedna vojenského zákona. Podle obžaloby jste v době aktivní služby vědomě spáchal čin směřující k ohrožení úspěchu vojenských sil Jeho Veličenstva. Trestem je smrt nebo takový nižší trest, který soud vyměří.“

Při opakovaném zdůraznění trestu smrti Billyho zamrazilo, ale zachoval kamennou tvář.

„Máte k tomu co říct?“

Billy se zhluboka nadechl. Promluvil jasným hlasem a vložil do něj veškerý despekt a opovržení, jakého byl schopen. „Chci říct: jak se opovažujete předstírat, že jste objektivní soudce? Jak se opovažujete jednat, jako by naše přítomnost v Rusku byla legitimní vojenská operace? A jak se opovažujete obviňovat z velezrady muže, který tři roky bojoval po vašem boku? Tohle chci říct.“

„Nebuďte drzý, Billy,“ napomenul ho Gwyn Evans. „Jenom si přitížíte.“

Billy nehodlal Evansovi dovolit, aby předstíral shovívavost. „A moje rada pro vás je, abyste okamžitě odešel a neměl nic společného s tímhle zinscenovaným soudem. Až se tohle dostane ven – a věřte mi, tohle bude na titulní straně Daily Mirror –, zjistíte, že ostudu budete mít vy, ne já.“ Pohlédl na Murraye. „Každý, kdo měl něco společného s tímhle soudem, bude znemožněný.“

Evans vypadal znepokojeně. Očividně ho nenapadlo, že by tohle mohlo mít publicitu.

„Dost!“ zvolal Fitz hlasitě a rozzlobeně.

Fajn, pomyslel si Billy; blbce jsem z něj už udělal.

„Předložte, prosím, důkazy, kapitáne Murrayi,“ pokračoval Fitz.

Murray otevřel šanon a vytáhl list papíru. Billy poznal své písmo. Byl to, jak očekával, dopis, který poslal Ethel.

Murray mu ho ukázal a zeptal se: „Psal jste tento dopis?“

„Jak se vám dostal do rukou, kapitáne Murrayi?“ opáčil Billy otázkou.

„Odpovězte na otázku!“ vyštěkl Fitz.

Billy si ho nevšímal. „Chodil jste na Eton, že, kapitáne? Džentlmen by nikdy nečetl cizí poštu, aspoň tohle nám tvrdili. Ale jak to chápu, pouze oficiální cenzor má právo prohlížet dopisy vojáků. Proto předpokládám, že vám ho předložil cenzor.“ Odmlčel se. Jak očekával, Murray se k odpovědi neměl. Pokračoval tedy: „Nebo jste ten dopis dostal nezákonným způsobem?“

„Psal jste ten dopis?“ opakoval Murray.

„Jestliže byl získán nelegálně, pak ho nelze před soudem použít. Myslím, že takhle by to formuloval právník. Jenže tady žádný právníci nejsou. Proto je tohle zinscenovaný soud.“

„Psal jste ten dopis?“

„Odpovím na tu otázku, jakmile mi vysvětlíte, jak se vám dostal do rukou.“

„Můžete být potrestán za pohrdání soudem,“ pohrozil mu Fitz.

Už teď mi hrozí trest smrti, pomyslel si Billy; a ten trouba Fitz si myslí, že mi může vyhrožovat. Ale řekl: „Hájím se poukazem na nekalé praktiky soudu a nezákonnost trestního řízení. Chcete mi to zakázat… pane?“

Murray to vzdal. „Obálka je označena zpáteční adresou a jménem seržanta Billyho Williamse. Jestliže si obžalovaný přeje prohlásit, že dopis nepsal, měl by to teď říct.“

Billy neřekl nic.

„Dopis obsahuje šifrovaný vzkaz,“ pokračoval Murray. „Lze ho dešifrovat tak, že se čte každé třetí slovo a počáteční velká písmena názvů písní a filmů.“ Murray podal dopis Evansovi. „Po rozšifrování zní takto.“

Billyho dopis popisoval neschopnost Kolčakova režimu, který navzdory všemu svému zlatu nedokáže zaplatit zaměstnance transsibiřské magistrály, a má proto neustálé zásobovací a dopravní problémy. Podrobně také rozváděl pomoc, kterou se snaží poskytovat britská armáda. Před britskou veřejností, která armádu platí a jejíž synové riskují život, byly tyto informace utajovány.

„Popíráte zaslání tohoto vzkazu?“ zeptal se Murray Billyho.

„Nemůžu se vyjadřovat k důkazům, který byly získaný nezákonně.“

„Adresát E. Williamsová je ve skutečnosti paní Ethel Leckwithová, která stojí v čele kampaně ‚Ruce pryč od Ruska‘. Je to tak?“

„Nemůžu se vyjadřovat k důkazům, který byly získaný nezákonně.“

„Psal jste jí kódované dopisy už dříve?“

Billy mlčel.

„A ona používá vaše informace k sepisování nepřátelských novinových článků, jež diskreditují naši armádu a ohrožují úspěch našich zdejších aktivit.“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Billy. „Armádu diskreditují lidi, co nás poslali na tajnou a nezákonnou misi bez vědomí či souhlasu parlamentu. Kampaň ‚Ruce pryč od Ruska‘ je prvním krokem k tomu, abychom se vrátili k naší správné úloze obránců Velké Británie a nesloužili jako soukromá armáda při malém spiknutí pravicových generálů a politiků.“

Billy s velkým uspokojením zaznamenal, že Fitzův ostře řezaný obličej zbrunátněl vzteky. „Myslím, že už jsme toho slyšeli dost,“ prohlásil Fitz. „Soud nyní uváží rozsudek.“ Murray cosi zašeptal a Fitz řekl: „Ach, ano. Chce obžalovaný něco říct?“

Billy se postavil. „Jako svého prvního svědka předvolávám plukovníka hraběte Fitzherberta.“

„Nebuďte směšný,“ osopil se na něj Fitz.

„Ať je ze zápisu zřejmé, že mi soud odmítl položit otázky svědkovi, přestože svědek byl při soudním procesu přítomen.“

„Běžte se vycpat.“

„Kdyby mi nebylo upřeno právo předvolat svědka, zeptal bych se pana plukovníka na jeho vztahy s mojí rodinou. Nechová proti mně zášť kvůli působení mého otce jako odborového vůdce horníků? Jaký měl vztahy s mojí sestrou? Nezaměstnával ji jako hospodyni a nevyhodil ji pak za záhadných okolností?“ Billy byl v pokušení říct toho o Ethel víc, ale to by znamenalo vláčet její jméno blátem a kromě toho, pouhý náznak patrně postačoval. „Zeptal bych se ho na jeho osobní zájem na této nezákonné válce proti bolševické vládě. Není jeho manželka ruská princezna? Není jeho syn dědicem majetku v této zemi? Neposkytuje tohle všechno skutečné vysvětlení, proč svolal tento fingovaný soud? A není tím naprosto diskvalifikován jako soudce v této kauze?“

Fitz na něj zíral s kamennou tváří, ale Murray i Evans vypadali polekaně. O těchto osobních záležitostech neměli tušení.

„A ještě jedna věc,“ dodal Billy. „Německý císař je obviněn z válečných zločinů. Zdůvodňuje se to tím, že za podpory generálů vyhlásil válku proti vůli německého lidu, jak to jasně vyjádřili zástupci lidu v Reichstagu, německém parlamentu. Argumentuje se také tím, že naproti tomu Británie vyhlásila Německu válku teprve po projednání v Dolní sněmovně.“

Fitz předstíral, že ho to nudí, ale Murray a Evans pozorně poslouchali.

Billy pokračoval: „Teď uvažte tuhle válku v Rusku. Britský parlament o ní nikdy nejednal. Skutečnosti se před britským lidem tají pod záminkou operační bezpečnosti – to je tradiční výmluva pro utajovaná provinění armády. My tady bojujeme, ale válka nikdy vyhlášena nebyla. Britský premiér a jeho kolegové jsou ve stejné pozici jako německý císař a jeho generálové. Nezákonně jednají oni – ne já.“ Billy se posadil.

Oba kapitáni se semkli kolem Fitze a radili se. Billy přemýšlel, jestli nezašel příliš daleko. Cítil potřebu chovat se energicky, ale třeba kapitány urazil a jejich podporu nezískal.

Zdálo se však, že mezi soudci nepanuje shoda. Fitz mluvil důrazně a Evans nesouhlasně vrtěl hlavou. Murray vypadal celý nesvůj. To je možná dobré znamení, pomyslel si Billy. Přesto byl vyděšený jako nikdy. Když čelil kulometům na Sommě a zažil výbuch na dole, nepociťoval takovou úzkost jako teď, kdy jeho život spočívá v rukou zlovolných důstojníků.

Nakonec zřejmě dospěli ke shodě. Fitz pohlédl na Billyho a vyzval ho: „Vstaňte.“

Billy se zvedl.

„Seržante Williame Williamsi, soud vás shledává vinným ve smyslu obžaloby.“ Fitz na Billyho upřeně hleděl, jako by doufal, že v jeho tváři spatří potupu z porážky. Jenže Billy rozhodnutí o vině očekával. Obával se však rozsudku.

Fitz vyhlásil: „Odsuzujete se k deseti letům těžkého žaláře.“

Billy už nedokázal udržet bezvýrazný obličej. Trest smrti to nebyl – ale deset let! Až vyjde ven, bude mu třicet. Bude to v roce 1929. Mildred bude třicet pět. Půlku života budou mít za sebou. Maska vzdoru se zhroutila a do očí mu stouply slzy.

Fitzův obličej zazářil výrazem hlubokého uspokojení. „Odveďte odsouzeného,“ přikázal.

A Billyho odvedli k nástupu trestu.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Květen a červen 1919

P

rvního dne měsíce května Walter von Ulrich napsal dopis Maud a odeslal ho z Versailles.

Nevěděl, jestli je mrtvá nebo živá. Od setkání ve Stockholmu od ní neměl žádné zprávy. Mezi Německem a Británií stále ještě neexistovala poštovní služba, takže teď se mu naskytla první možnost, jak jí po dvou letech napsat.

Walter a jeho otec přicestovali do Francie den předtím se sto osmdesáti politiky, diplomaty a pracovníky ministerstva zahraničí jako součást německé delegace na mírovou konferenci. Když projížděli zničenou krajinou severovýchodní Francie, francouzské železnice jejich zvláštní vlak zpomalily, takže jel téměř krokem. „Jako bychom byli jediní, kdo tu střílel z děl,“ poznamenal rozzlobeně Otto. Z Paříže je odvezli autobusy do městečka Versailles a vysadili u hotelu Des Réservoirs. Zavazadla jim složili na dvůr a hrubě je vyzvali, ať si je dovnitř odnesou sami. Walter si pomyslel, že vítězní Francouzi rozhodně nebudou velkorysí. „Nevyhráli, to je jejich problém,“ mručel Otto. „Možná úplně neprohráli, protože je zachránili Britové a Američani – ale to není nic moc k chlubení. My jsme jim to nandali a oni to vědí – a to zraňuje jejich nabuzenou pýchu.“

Hotel byl studený a ponurý, ale venku kvetly magnolie a jabloně. Němci se směli procházet po parku proslulého zámku a chodit do obchodů. Před hotelem neustále postával houf lidí. Někdy pískali, ale většinou si nepřátele jen zvědavě prohlíželi.

Walter napsal Maud hned první den. O jejich manželství se nezmiňoval – nebyl si jistý, jestli už je to bezpečné, a navíc bylo těžké skončit s navyklým utajováním. Oznámil jí, kde je, popsal hotel a jeho okolí a požádal ji, aby mu obratem napsala. Pak zašel do města, koupil známku a dopis odeslal.

S úzkostlivou nadějí čekal na odpověď. Pokud Maud žije, miluje ho ještě? Cítil téměř jistotu, že ano. Ale od chvíle, kdy ho dychtivě objala ve stockholmském hotelovém pokoji, uplynuly dva roky. Svět je plný mužů, kteří se vrátili z války a zjistili, že se jejich dívka nebo manželka v dlouhých letech odloučení zamilovala do někoho jiného.

Několik dní poté byli vedoucí delegací svoláni do hotelu Trianon Palace na opačné straně parku a obřadně jim byly předány tištěné kopie návrhu mírové smlouvy vypracované vítěznými Spojenci. Text byl ve francouzštině. V hotelu Des Réservoires byly kopie po částech přiděleny překladatelům. Walter byl vedoucím jedné takové skupiny. Svou část rozdělil na několik dílů, rozdal je a sám usedl ke čtení.

Bylo to ještě horší, než čekal.

Francouzská armáda bude patnáct let okupovat Porýní. Německé Sársko se stane protektorátem Společnosti národů a uhelné doly budou spravovat Francouzi. Alsasko a Lotrinsko se mají bez plebiscitu vrátit Francii: francouzská vláda se obává, že by obyvatelstvo hlasovalo pro setrvání u Německa. Nový stát Polsko byl tak velký, že zabral domovy tří milionů Němců a uhelné pánve ve Slezsku. Německo má přijít o všechny své kolonie: Spojenci si je rozdělili, jako se zloději dělí o kořist. A Němci musejí souhlasit, že zaplatí reparace v nespecifikované výši – jinými slovy, mají podepsat bianko šek.

Walter přemýšlel, jakou zem chtějí z Německa mít. Mají na mysli obrovský otrocký tábor, kde všichni budou žít z naprostého minima a dřít se na své nejvyšší vládce? Jestliže se Walter má stát jedním z takových otroků, jak by mohl uvažovat o založení rodiny s Maud?

Nejhorší ze všeho však byla klauzule o válečné vině.

Článek 231 smlouvy říkal: „Spojenecké a přidružené vlády prohlašují, a Německo uznává, odpovědnost Německa a jeho spojenců za způsobení všech ztrát a utrpení Spojeneckých a přidružených vlád a jejich občanů v důsledku války rozpoutané Německem a jeho spojenci.“

„To je lež,“ rozhorlil se Walter. „Hloupá, ignorantská, sprostá, ničemná, zatracená lež.“ Německo není nevinné, to věděl a čas od času se kvůli tomu s otcem i hádal. Jenže zažil diplomatickou krizi léta 1914 a pamatoval si všechny drobné krůčky, jež vedly k válce; vinu nenese žádný stát sám o sobě. Političtí vůdci na obou stranách měli hlavně starost, aby ochránili své země, a nikdo z nich nezamýšlel uvrhnout svět do největší války v dějinách: ani Asquith, ani Poincaré, ani německý císař, ani car, ani rakouský panovník. Dokonce i Gavrilo Princip, atentátník ze Sarajeva, se zřejmě zděsil, když pochopil, co vyvolal. Ale ani on nebyl zodpovědný za způsobení „všech ztrát a utrpení“.

Walter krátce po půlnoci narazil na otce, když si oba udělali přestávku a píli kávu, aby zůstali bdělí a mohli dál pracovat. „To je nehoráznost!“ burácel Otto. „Souhlasili jsme s příměřím založeným na Wilsonových čtrnácti bodech – ale tahle smlouva nemá se čtrnácti body nic společného!“

Walter s otcem výjimečně souhlasil.

Do rána byl překlad vytištěn a zvláštní posel odvezl kopie do Berlína – klasický příklad německé výkonnosti, pomyslel si Walter; ctnosti své země viděl jasněji právě ve chvílích, kdy byla jeho země zostouzena. Byl příliš vyčerpaný, než aby mohl usnout, a tak se rozhodl, že se bude procházet v parku, dokud se nebude cítit natolik uvolněný, aby mohl jít spát.

Vyšel z hotelu a vydal se do parku plného rododendronů v rozpuku. Pro Francii to bylo krásné ráno, pro Německo chmurné. Jaký dopad budou mít tyto návrhy na těžce zápasící německou sociálně demokratickou vládu? Nepropadnou lidé beznaději a neobrátí se k bolševismu?

Nacházel se ve velkém parku sám, až na mladou ženu v lehkém jarním plášti sedící na lavičce pod kaštanem. Když ženu míjel, hluboce zamyšlený se zdvořile dotkl okraje měkkého plstěného klobouku.

„Waltře,“ oslovila ho.

Srdce se mu zastavilo. Ten hlas zná, ale to nemůže být ona. Otočil se a vytřeštil oči.

Zvedla se. „Ach, Waltře,“ řekla. „Tys mě nepoznal?“

Byla to Maud.

V žilách mu vzkypěla krev. Dvěma kroky se ocitl u ní a sevřel ji v náručí. Pevně ji objal. Zabořil obličej do její šíje a vdechoval vůni – i po letech tak důvěrně známou. Políbil ji na čelo, na tvář a pak na ústa. Mluvil a líbal ji zároveň, ale slova ani polibky nedokázaly vyjádřit vše, co měl na srdci.

Nakonec promluvila Maud. „Miluješ mě ještě?“ zeptala se.

„Víc než kdykoli dřív,“ odpověděl a znovu ji políbil.

{II}

Maud přejela rukama po Walterově holé hrudi; právě se pomilovali a leželi v posteli. „Jsi tak hubený,“ politovala ho. Měl propadlé břicho a vystouplé kosti na bocích. Chtěla ho vykrmit croissanty s máslem a fois gras.

Nacházeli se v pokoji ubytovacího hostince několik kilometrů za Paříží. Otevřeným oknem vnikal dovnitř jemný jarní vánek a rozevlával světle žluté záclony. Maud tuhle hospodu poznala před mnoha lety, kdy ji Fitz využíval ke schůzkám s jednou vdanou ženou, hraběnkou de Cagnes. Stavení bylo jen o málo větší než vesnický domek a dokonce nemělo ani žádné jméno. Muži si zde dělali rezervace na oběd a pak si zaplatili na odpoledne pokoj. Možná jsou takové podniky i na kraji Londýna, ale celý ten nápad vypadal velice francouzsky.

Uvedli, že jsou manželé Woolridgeovi, a Maud si vzala snubní prsten, který skoro pět let skrývala. Diskrétní hostinská bezpochyby soudila, že manželství jen předstírají. To bylo v pořádku, hlavně aby nezískala podezření, že Walter je Němec; to by přivodilo potíže.

Maud od něj nedokázala odtáhnout ruce. Byla tak ráda, že se jí vrátil živ a zdráv. Konečky prstů se dotkla dlouhé jizvy na jeho holeni.

„To jsem schytal u Chateau-Thierry,“ vysvětlil jí.

„V té bitvě byl Gus Dewar. Doufám, že tě nestřelil on.“

„Měl jsem štěstí, že se to dobře hojilo. Spousta mužů zemřela na gangrénu.“

Bylo to tři týdny po jejich opětovném shledání. Walter v té době pracoval celé dny a noci na německé odpovědi na návrh smlouvy. Každý den se uvolnil asi tak na půl hodiny, kdy se prošel s Maud v parku nebo s ní usedl na zadní sedadlo Fitzova modrého cadillaku, zatímco šofér s nimi jezdil po městě.

Tvrdé podmínky nabídnuté Němcům Maud šokovaly stejně jako Waltera. Smyslem pařížské konference bylo vytvořit spravedlivý a mírový nový svět – nikoli umožnit vítězům, aby se pomstili poraženým. Nové Německo by mělo být demokratické a prosperující. Chce mít s Walterem děti a z těch by byli Němci. Často myslela na pasáž z Knihy Rút, která začíná „Kamkoli půjdeš, půjdu“. Dříve či později bude muset tohle říct Walterovi.

Utěšovalo ji však, že není jediná, kdo s návrhy nesouhlasí. I jiní na straně Spojenců soudili, že mír je důležitější než pomsta. Na protest rezignovalo dvanáct členů americké delegace. V britských doplňovacích volbách zvítězil kandidát, který je zastáncem nemstivého míru. Canterburský arcibiskup veřejně prohlásil, že se cítí „velmi nepříjemně“ a že tento pocit vyjadřuje za tichou část veřejného mínění, které není zastoupeno v novinách nenávistných vůči Němcům.

Včera Němci předložili svůj protinávrh – více než sto pečlivě zdůvodněných stran založených na Wilsonových čtrnácti bodech. Dnes ráno francouzský tisk běsnil. Noviny pobouřeně označily německý dokument za monumentální nestoudnost a nechutnou šaškárnu. „Francouzi nás obviňují z arogance – zrovna oni!“ rozhorlil se Walter. „Jak je to s tím zlodějem a voláním?“

„Zloděj křičí, chyťte zloděje,“ odpověděla Maud.

Převalil se na bok a pohrával si s jejím pubickým ochlupením. Bylo tmavé, kudrnaté a bujné. Nabídla mu, že si ho přistřihne, ale Walter ji ujistil, že se mu líbí takové, jaké je. „Co budeme dělat?“ povzdechl si. „Je sice romantické scházet se v hotelu a chodit odpoledne do postele jako tajní milenci, ale tohle nemůže trvat věčně. Musíme všem oznámit, že jsme manželé.“

Maud souhlasila. Také se nemohla dočkat doby, kdy s ním bude moct spát každou noc, třebaže tohle nevyslovila: trochu ji uvádělo do rozpaků, jak moc se jí sex s ním líbí. „Můžeme si prostě vytvořit domov a nechat ostatní, ať si z toho závěry vyvodí sami.“

„Trochu se mi to nezdá,“ zavrtěl hlavou. „Vypadali bychom, jako když se stydíme.“

Cítila to stejně. Chtěla své štěstí vykřičet celému světu, a ne ho skrývat. Byla na Waltera hrdá: je hezký, statečný a neobyčejně chytrý. „Mohli bychom mít ještě jednu svatbu,“ navrhla. „Zasnoubit se, oznámit to a uspořádat obřad a nikomu neprozradit, že jsme už skoro pět roků svoji. Vzít si tutéž osobu dvakrát není nezákonné.“

Vypadal zamyšleně. „Můj otec a tvůj bratr by nám bránili. Nemohli by nás zastavit, ale mohli by nám všechno znepříjemnit – a to by tu šťastnou událost pokazilo.“

„Máš pravdu,“ uznala zdráhavě. „Fitz by řekl, že někteří Němci jsou možná fajn, ale přesto si nikdo nemůže přát, aby si jeho sestra jednoho z nich vzala.“

„Musíme je tedy postavit před hotovou věc.“

„Povíme jim to a pak to oznámíme v novinách,“ nadhodila. „Řekneme, že je to symbol nového uspořádání světa. Anglo-německý sňatek ve stejnou dobu jako mírová smlouva.“

Vypadal pochybovačně. „Jak bychom to zařídili?“

„Promluvím s vydavatelem časopisu Tatler. Mají mě rádi – poskytla jsem jim spousty materiálu.“

Walter se usmál a prohodil: „Lady Maud Fitzherbertová je vždy oblečena podle poslední módy.“

„Co to plácáš?“

Sáhl do peněženky na nočním stolku a vytáhl výstřižek z časopisu. „Jediná tvoje fotka, kterou mám.“

Natáhla se pro výstřižek. Stářím byl hebký a vybledlý do pískové barvy. Pozorně si fotografii prohlédla. „Tohle je snímek z doby před válkou.“

„A celou tu dobu byl se mnou. Přežil, stejně jako já.“

Do očí jí stouply slzy a rozmazaly vybledlý obrázek ještě víc.

„Neplač,“ zašeptal a objal ji.

Přitiskla se mu obličejem k holé hrudi a plakala. Některé ženy se rozpláčou při každé příležitosti, ona k nim ale nepatřila. Nyní bezmocně vzlykala. Plakala nad ztracenými lety a miliony mrtvých chlapců, nad tím, jak bylo všechno nesmyslně, hloupě zmarněno. Prolévala všechny slzy, které v sobě nastřádala za pět let sebeovládání.

Když to přešlo a slzy oschly, hladově ho políbila a znovu se pomilovali.

{III}

Fitzův modrý Cadillac vyzvedl Waltera 16. června v hotelu a odvezl ho do Paříže. Maud soudila, že časopis Tatler bude chtít jejich společnou fotografii. Walter měl na sobě tvídový oblek, který mu před válkou ušili v Londýně. V pase mu byl příliš široký, ale všichni Němci chodili v oblečení, které jim teď bylo velké.

Walter vytvořil v hotelu Des Réservoirs malou zpravodajskou kancelář, která monitorovala francouzské, britské, americké a italské noviny a sbírala zvěsti zachycené členy německé delegace. Věděl, že mezi Spojenci probíhají ohledně německých protinávrhů ostré spory. Lloyd George, politik až přespříliš pružný, byl ochoten návrh smlouvy znovu uvážit. Ovšem francouzský premiér Clemenceau prohlásil, že velkorysý už byl, a při jakékoli zmínce o dodatcích rozhořčeně soptil. Neoblomný byl kupodivu i Woodrow Wilson. Byl přesvědčený, že návrh smlouvy je spravedlivý, a když Wilson jednou dospěl k rozhodnutí, pak vůči veškeré kritice zůstával hluchý.

Spojenci také jednali o mírových smlouvách, které by zahrnovaly partnery Německa: Rakousko, Maďarsko, Bulharsko a Osmanskou říši. Vytvářeli nové země jako Jugoslávii a Československo a rozdělovali Blízký východ na britské a francouzské zóny. A přeli se o to, zda mají uzavřít mír s Leninem. Lidé všech zemí už byli válkou unavení, ale hrstka mocných stále dychtila bojovat proti bolševismu. Britský Daily Mail odhalil údajné spiknutí mezinárodních židovských finančníků podporujících moskevský režim; byla to jen jedna z mnoha nevěrohodných smyšlenek tohoto listu.

V záležitosti smlouvy s Německem Wilson a Clemenceau přehlasovali Lloyda George a německá delegace v hotelu Des Réservoirs dostala netrpělivou notu poskytující jim tři dny na přijetí podmínek.

Walter na zadním sedadle Fitzova vozu zachmuřeně přemýšlel o budoucnosti své země. Bude jako africká kolonie, pomyslel si, kde primitivní obyvatelé pracují jen na obohacení cizích pánů. V takové zemi by své děti vychovávat nechtěl.

Maud čekala ve fotografickém ateliéru; v tenounkých letních šatech, které – jak se zmínila – pocházely z jejího oblíbeného krejčovského salonu Paul Poiret, vypadala nádherně.

Fotograf měl malované pozadí s rozkvetlou zahradou, ale Maud to považovala za nevkusné, a tak se postavili před záclony z fotografovy jídelny, které byly naštěstí zcela jednoduché. Nejprve zapózovali bok po boku, aniž se dotýkali, jako dva cizí lidé. Fotograf navrhl, že by Walter měl před Maud pokleknout, jenže to bylo příliš sentimentální. Nakonec našli pozici, která se jim všem líbila: vzali se za ruce a hleděli si do očí, nikoli do kamery.

Fotograf slíbil, že obrázky budou zítra hotové.

Odebrali se na oběd do svého hostince. „Spojenci přece nemůžou Němcům jen přikázat, aby to podepsali,“ vrtěla hlavou Maud. „To není žádné vyjednávání.“

„Jenže oni přesně tohle udělali.“

„Co se stane, když odmítnete?“

„To neřekli.“

„Co uděláte?“

„Někteří členové delegace se dnes večer vracejí do Berlína na konzultace s vládou.“ Povzdechl si. „Obávám se, že mě vybrali, abych jel s nimi.“

„V tom případě nastala ta pravá chvíle pro naše oznámení. Zítra vyzvednu fotografie a odjedu do Londýna.“

„Dobře,“ souhlasil. „Hned jak přijedu do Berlína, povím to matce. Ta to přijme dobře. Pak to řeknu otci. S ním to bude horší.“

„Já si promluvím s tetou Herm a princeznou Beou a napíšu do Ruska Fitzovi.“

„Tak tohle bude na nějakou dobu naše poslední setkání.“

„V tom případě dojez a jdeme do postele.“

{IV}

Gus a Rosa se sešli v Tuilerijských zahradách. Gus si s uspokojením uvědomil, že se Paříž začíná vracet do normálního stavu. Slunce svítilo, stromy se zazelenaly a muži s karafiátem v klopě seděli na lavičkách, kouřili doutníky a pozorovali kolem procházející nejlépe oblečené ženy na světě. Po jedné straně parku hlučela rue de Rivoli, plná osobních aut, náklaďáků a koňských povozů; podél druhé strany pendlovaly po Seině nákladní čluny. Třeba se z toho všeho svět zase vzpamatuje.

Rosa v červených šatech z lehké bavlny a v klobouku se širokou krempou vypadala úchvatně. Kdybych uměl malovat, pomyslel si Gus, namaloval bych ji takhle.

Měl na sobě modré sportovní sako a elegantní slamák. Když ho uviděla, rozesmála se.

„Co se děje?“ nechápal.

„Nic. Sluší ti to.“

„To ten klobouk, co?“

Potlačila další zahihňání. „Jsi rozkošný.“

„Vypadá to hloupě. Nic s tím nenadělám. Takhle straším v každém klobouku. Je to tím, že mám postavu jako kovotepecké kladívko.“

Lehce ho políbila na rty. „Jsi nejpřitažlivější mužský v Paříži.“

Udivující bylo, že to myslela vážně. Gus si pomyslel: Jak je to možné, že mám takové štěstí?

Uchopil ji pod paží. „Pojďme se projít.“ Vydali se směrem k Louvru.

Zeptala se. „Viděl jsi už Tatler?“

„Ten londýnský časopis? Ne, proč?“

„Zdá se, že tvoje důvěrná přítelkyně lady Maud je vdaná za Němce.“

„Teda!“ zvolal. „Jak na to přišli?“

„Chceš říct, že jsi to věděl?“

„Tušil jsem to. Setkal jsem se s Walterem v roce 1916 v Berlíně a on mě požádal, aby Maud doručil dopis. Napadlo mě, že jsou buď snoubenci, nebo manželé.“

„Ty jsi ale diskrétní! Nikdy jsi ani nic nenaznačil.“

„Bylo to nebezpečné tajemství.“

„Možná je stále nebezpečné. Tatler o nich píše hezky, ale jiné noviny se na to můžou dívat jinak.“

„Maud už útoky tisku zažila. Ta se jen tak nedá.“

Rosa upadla do rozpaků. „Když jsem vás dva tehdy večer viděla v důvěrném rozhovoru, asi jste si povídali právě o tomhle.“

„Přesně tak. Ptala se, jestli nevím něco o Walterovi.“

„Já hlupák jsem tě podezírala, že s ní flirtuješ.“

„Odpouštím ti, ale vyhrazuji si právo tuhle záležitost připomenout, až mě budeš zase někdy nerozumně kritizovat. Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na co chceš, Gusi.“

„Mám vlastně tři otázky!“

„To zní zlověstně. Jako v nějaké pohádce. Jestli špatně odpovím, budu zapuzena?“

„Jsi pořád ještě anarchistka?“

„Vadilo by ti to?“

„Nejspíš si sám kladu otázku, jestli by nás nemohla politika rozdělit.“

„Anarchismus je přesvědčení, že nikdo nemá právo vládnout. Všechny politické filozofie, od božského práva králů až po Rousseauovu společenskou smlouvu, se pokoušejí ospravedlnit autoritu. Anarchisté věří, že všechny tyto teorie selhávají, a tudíž žádná forma autority není legitimní.“

„Teoreticky nevyvratitelné. Prakticky nemožné.“

„Jsi velmi chápavý. V podstatě všichni anarchisti jsou proti vládnoucí třídě, ale velice se liší v představě, jak by společnost měla fungovat.“

„A jaká je tvoje představa?“

„Nevidím to tak jasně jako dřív. Při zpravodajském krytí Bílého domu jsem získala jiný pohled na politiku. Pořád si ale myslím, že je nutné, aby autorita svou oprávněnost prokázala.“

„Myslím, že v tomhle ohledu se nikdy přít nebudeme.“

„Dobrá. Další otázka?“

„Pověz mi o svém oku.“

„Takhle jsem se narodila. Mohla jsem podstoupit operaci, která by mi oko otevřela. Za víčkem mám jen neužitečnou tkáň, ale mohla bych tam mít skleněné oko. Ovšem to by se nikdy nezavíralo. Myslím, že tohle je menší zlo. Vadí ti to?“

Zastavil se a otočil se přímo k ní. „Smím ti ho políbit?“

Zaváhala. „Prosím.“

Sklonil se a políbil ji na zavřené víčko. Rty nepocítil nic neobvyklého. Bylo to jako polibek na tvář. „Děkuju ti,“ řekl.

„Tohle mi ještě nikdy nikdo neudělal,“ poznamenala tiše.

Přikývl. Tušil, že to je možná tabu.

„Proč jsi to chtěl udělat?“ zeptala se.

„Protože na tobě miluju úplně všechno a chci, abys to věděla.“

Chvíli mlčela, hrdlo se jí sevřelo dojetím; pak se však usmála a vrátila se ke svému oblíbenému zlehčujícímu tónu. „Kdybys mi chtěl políbit ještě něco divného, dej mi vědět.“

Nebyl si jistý, jak na tuto neurčitě vzrušující nabídku reagovat, a tak ji odložil k pozdějšímu uvážení. „Mám ještě jednu otázku.“

„Do toho.“

„Před čtyřmi měsíci jsem ti řekl, že tě miluju.“

„To jsem nezapomněla.“

„Ale neřekla jsi mi, co ty cítíš ke mně.“

„Není to snad zřejmé?“

„Možná, ale rád bych, abys mi to řekla. Miluješ mě?“

„Ach, Gusi, copak nechápeš?“ Její výraz se změnil, vypadala ztrápeně. „Nejsem pro tebe dost dobrá. Tys byl nejžádanější svobodný muž v Buffalu a já byla jednooká anarchistka. U tebe se předpokládá, že budeš milovat nějakou elegantní, krásnou a bohatou ženu. Já jsem dcera doktora – maminka byla posluhovačka. Nejsem ta pravá, kterou bys měl milovat.“

„Miluješ mě?“ zeptal se tiše a naléhavě.

Rozplakala se. „Ovšemže tě miluju, ty ťuhýku, miluju tě z celého srdce.“

Objal ji. „Na ničem jiném nezáleží.“

{V}

Teta Herm odložila Tatler. „To bylo moc špatné, že jste se vzali tajně,“ pokárala Maud. Pak se spiklenecky usmála. „Ale tak romantické!“

Seděli v salonu Fitzova domu v Mayfair. Bea ho od konce války vybavila novým, praktickým nábytkem v módním slohu art deco a modernistickými stříbrnými tretkami od Aspreye. S Maud a Herm tu byl Fitzův šibalský přítel Bing Westham s manželkou. Londýnská sezóna byla v plném proudu a všichni se chystali do opery, jen co bude Bea hotová. Šla se rozloučit s Kloučkem, kterému teď už bylo tři a půl roku, a osmnáctiměsíčním Andrewem.

Maud si vzala časopis a znovu se podívala na článek. Fotografie ji příliš nepotěšila. Představovala si, že bude ukazovat dva zamilované lidi. Bohužel se to podobalo scéně ze špatného filmu. Walter připomínal dravce; držel ji za ruku a zíral jí do očí jako Casanova a ona vypadala jako naivka, která co nevidět podlehne jeho fíglům.

Text však byl přesně takový, jak očekávala. Autor čtenářům připomněl, že lady Maud byla před válkou „elegantní sufražetka“, začala vydávat list Vojákova manželka, který bojoval za práva žen, a šla do vězení kvůli svému protestu ohledně Jayne McCulleyové. Uvedl, že Maud s Walterem zamýšleli oznámit zasnoubení normálním způsobem, ale zabránilo jim v tom vypuknutí války. Jejich spěšný tajný sňatek autor charakterizoval jako zoufalou snahu učinit za nenormálních okolností správnou věc.

Maud trvala na tom, aby ji citovali přesně, a časopis slib dodržel. „Vím, že někteří Britové Němce nenávidějí,“ řekla. „Jenže také vím, že Walter a mnoho dalších Němců dělali vše, co bylo v jejich silách, aby válce zabránili. Nyní, když válka skončila, musíme mezi bývalými nepřáteli vytvořit mír a přátelství a já opravdu věřím, že lidé pochopí náš svazek jako symbol nového světa.“

V letech, kdy vedla politické kampaně, se Maud naučila, že někdy lze získat podporu novin, když jim poskytnete dobrý materiál exkluzivně.

Walter se vrátil podle plánu do Berlína. Cestou z hotelu na nádraží lidé na ulicích na Němce pokřikovali a pískali. Jednu sekretářku srazil hozený kámen. Francouzský komentář zněl: „Pamatujte, co provedli Belgii.“ Sekretářku museli hospitalizovat. Německý lid se zase rozhněvaně stavěl proti podepsání smlouvy.

Bing se posadil na pohovku vedle Maud. Výjimečně neflirtoval. „Lituju, že tu není váš bratr, aby vám s tímhle poradil,“ prohodil a kývl hlavou na časopis.

Maud Fitzovi už o jejich sňatku napsala a přiložila výstřižek z časopisu Tatler, aby ukázala, že to, co udělala, londýnská společnost přijímá. Neměla tušení, jak dlouho její dopis k Fitzovi poputuje, a odpověď očekávala až po měsících. Tou dobou už bude na Fitzovy protesty příliš pozdě. Bude se prostě muset usmát a pogratuloval jí.

Teď se Maud naježila při narážce, že snad potřebuje nějakého muže, aby jí řekl, co má dělat. „Co by asi tak mohl Fitz říkat?“

„V dohledné budoucnosti bude život německé manželky těžký.“

„Nepotřebuju, aby mi tohle někdo říkal.“

„Za Fitzovy nepřítomnosti pociťuju jistou zodpovědnost.“

„To prosím není nutné.“ Maud se snažila nebýt uražená. Jakou radu by ostatně Bing mohl komukoli poskytnout, pokud by se to netýkalo hazardních her a popíjení v nočních lokálech na nejrůznějších místech světa?

Přitlumil hlas. „Váhám to vyslovit, ale…“ Ohlédl se po tetě Herm, která pochopila a šla si nalít ještě trochu kávy. „Kdybyste mohla říct, že manželství nebylo nikdy konzumováno, pak by se dalo prohlásit za neplatné.“

Maud pomyslela na pokoj se světle žlutými záclonami a musela potlačit šťastný úsměv. „Jenže to já nemůžu…“

„Nic mi o tom prosím neříkejte. Chci se jen ujistit, že chápete, jaké jsou vaše alternativy.“

Maud potlačila rostoucí pobouření. „Vím, že to myslíte dobře, Bingu –“

„Pořád existuje možnost rozvodu. Víte, vždycky existuje nějaký způsob, jak může muž poskytnout manželce důvod.“

Maud už nedokázala skrýt rozhořčení. „Prosím, okamžitě s tímhle tématem skončete,“ promluvila zvýšeným hlasem. „Nemám sebemenší touhu manželství anulovat, ani se rozvádět. Waltera miluju.“

Bing vypadal nasupeně. „Jen jsem se snažil vyjádřit, co si myslím, že by vám asi řekl Fitz jako hlava rodiny, kdyby tu byl.“ Zvedl se a obrátil se k manželce. „Nepůjdeme? Není nutné, abychom přišli všichni pozdě.“

Několik minut poté vešla do salonu Bea v nových šatech z růžového hedvábí. „Jsem hotová,“ oznámila, spíš jako by čekala ona na ně než naopak. Letmo pohlédla na Maudinu levou ruku a zaregistrovala snubní prsten, ale nijak ho nekomentovala. Když jí Maud tu novinku pověděla, její reakce byla pečlivě neutrální. „Doufám, že budeš šťastná,“ pronesla bez jakékoli vřelosti. „A doufám taky, že Fitz dokáže přijmout skutečnost, že jsi to udělala bez jeho svolení.“

Vyšly ven a usedly do auta. Byl to černý cadillac, který Fitz koupil, když modrý uvízl ve Francii. Maud si znovu uvědomila, že Fitz jim poskytuje všechno: dům, kde všechny tři ženy bydlí, jejich přepychové šaty, auto i lóži v opeře. Její účty z Ritzu v Paříži byly poslány Albertu Solmanovi, Fitzovu londýnskému správci administrativy, a bez řečí zaplaceny. Fitz si nikdy nestěžoval. Věděla, že Walter jí takovou životní úroveň nedokáže zajistit nikdy. Možná má Bing pravdu, že pro ni bude těžké obejít se bez obvyklého přepychu. Jenže bude s mužem, kterého miluje.

Kvůli Beině nedochvilnosti dorazily do Covent Garden na poslední chvíli. Obecenstvo už sedělo. Všechny tři ženy spěšně vystoupaly po schodišti s červeným kobercem a zamířily do lóže. Maud si náhle vzpomněla, co v této lóži dělala Walterovi při Donu Giovannim. Zastyděla se: co ji to posedlo, že tolik riskovala?

Bing Westhampton s manželkou už tam seděli; vstal a přidržel Bee židli. Obecenstvo utichlo: představení mělo každou chvíli začít. Pozorování lidí bylo jednou z atrakcí opery a mnoho hlav se otočilo kvůli pohledu na usedající princeznu. Teta Herm se posadila do druhé řady, ale židli vpředu Bing přidržel pro Maud. Ze sedadel v přízemí se vznesl šum: většina přítomných určitě viděla fotografii a četla článek v Tatleru. Mnozí z nich Maud osobně znali: tohle byla londýnská společnost, aristokraté a politici, soudci a biskupové, úspěšní umělci a bohatí obchodníci – a jejich manželky. Maud zůstala chvilku stát, aby jim poskytla čas a oni se mohli podívat, jak je spokojená a hrdá.

A to byla chyba.

To, co se z obecenstva nyní začalo ozývat, bylo jiné. Mumlání zesílilo. Slovům rozumět nebylo, ale přesto ty hlasy odrážely nesouhlasný tón, jako se změní bzučení mouchy, když narazí na zavřené okno. Maud to šokovalo. Pak uslyšela něco jiného, co strašlivě připomínalo nespokojené syčení. Zmatená a zdrcená usedla.

Nic se tím nezměnilo. Všichni na ni dál upřeně čučeli. Syčení se za pár vteřin rozšířilo po celém přízemí, pak začalo i na balkoně. „Ale no tak,“ zaprotestoval chabě Bing.

Maud se s takovou nenávistí v životě nesetkala, ani na vrcholu demonstrací za volební právo žen. Bolestivá křeč jí sevřela žaludek. Přála si, aby už začali hrát, ale i dirigent na ni zíral s taktovkou u boku.

Snažila se jejich pohled hrdě opětovat, ale do očí jí stouply slzy a rozmazaly jí vidění. Tahle noční můra sama od sebe neskončí. Maud musí něco udělat.

Zvedla se a syčení zesílilo.

Po tváři jí stékaly slzy. Skoro poslepu se otočila. Porazila židli a klopýtala ke dveřím v zadní části lóže. Teta Herm vstala také a zaúpěla: „Ach, božínku, božínku.“

Bing vyskočil a otevřel dveře. Maud vyšla ven s tetou Herm v patách. Bing je následoval na chodbu. Maud slyšela, jak syčení za jejími zády doznívá ve výbuších smíchu, a pak k její hrůze obecenstvo začalo tleskat; gratulovali si k tomu, jak se jí zbavili, a jejich posměšné tleskání ji pronásledovalo chodbou, po schodech a ven z divadla.

{VI}

Cesta od brány parku do Versailleského paláce byla celé dva kilometry dlouhá. Dnes ji lemovaly stovky francouzských vojenských jezdců v modrých kabátech na koních. Letní slunce se mihotavě odráželo od jejich ocelových příleb. Muži drželi kopí ozdobená červenými a bílými vlaječkami, jež se třepetaly v teplém vánku.

Navzdory Maudině zostuzení v opeře se Johnnymu Remarkovi podařilo obstarat jí pozvánku na podpis mírové dohody; musela se tam však dopravit na otevřené ložné ploše nákladního automobilu, kde se tísnily všechny sekretářky britské delegace jako ovce odvážené na trh.

V jednu chvíli se zdálo, že Němci odmítnou mírovou smlouvu podepsat. Válečný hrdina polní maršál von Hindenburg se dal slyšet, že by dal přednost čestné porážce před ostudným mírem. Celá německá vláda raději rezignovala, než aby se smlouvou souhlasila. Totéž udělal vedoucí jejich delegace do Paříže. Nakonec národní shromáždění hlasovalo pro podepsání všeho s výjimkou nechvalně proslulé klauzule o válečné vině. Spojenci okamžitě prohlásili, že i toto je nepřijatelné.

„Co Spojenci udělají, jestliže Němci odmítnou?“ zeptala se Maud Waltera v jejich hostinci, kde spolu nyní diskrétně žili.

„Říkají, že do Německa vpadnou.“

Maud zavrtěla hlavou. „Naši vojáci by nebojovali.“

„Ani naši.“

„Skončilo by to tedy na mrtvém bodě.“

„Až na to, že Britové ještě nezrušili blokádu. Německo proto stále nemůže dostávat zásoby potravin. Spojenci by prostě počkali, až ve všech německých městech propuknou hladové bouře. Pak se k nám nahrnou a nikdo jim odpor klást nebude.“

„Musíte tedy podepsat.“

„Podepsat, nebo umřít hlady,“ upřesnil hořce Walter.

Dnes bylo 28. června, uplynulo pět let ode dne, kdy byl zavražděn arcivévoda v Sarajevu.

Nákladní automobil dovezl sekretářky na nádvoří, kde si vystoupily tak elegantně, jak jen to šlo. Maud vešla do paláce a vystoupala po širokém schodišti lemovaném dalšími nadměrně vyšňořenými francouzskými vojáky; tentokrát to byli příslušníci Garde républicaine ve stříbrných přílbách se střapci z koňských žíní.

Nakonec vstoupila do Zrcadlového sálu. Tohle byla jedna z nejvelkolepějších místností na světě. Měla velikost tří tenisových dvorců za sebou. Po jedné straně bylo sedmnáct vysokých oken s výhledem do zahrady; na protilehlé straně se okna odrážela v sedmnácti klenutých zrcadlech. Ještě významnější však bylo, že šlo o místo, kde na konci francouzsko-pruské války v roce 1871 vítězní Němci korunovali svého prvního císaře a donutili Francouze podpisem vzdát se Alsaska a Lotrinska. Nyní měli být Němci pod týmž stropem s valenou klenbou pokořeni. A někteří z nich bezpochyby budou snít o době v budoucnu, kdy se opět pomstí. Ponížení, jemuž vystavíte druhé, se dříve či později obrátí a bude vás pronásledovat, pomyslela si Maud. Napadne to při dnešním ceremoniálu muže na obou stranách? Patrně ne.

Našla své místo na jedné lavici s červeným plyšem. Nacházely se tu desítky novinářů a fotografů a dokonce i filmový štáb s obrovskými kamerami, které měly tuto událost zachytit. Pohlaváři vcházeli jeden za druhým či po dvojicích a usedali k dlouhému stolu: Clemenceau uvolněný a neuctivý, Wilson upjatě oficiální, Lloyd George jako stárnoucí odvážný skrček. Objevil se Gus Dewar, pošeptal něco Wilsonovi do ucha a pak přešel k místu pro novináře a povídal si s hezkou mladou reportérkou s jedním okem. Maud si vzpomněla, že ji už viděla. Bylo jí jasné, že Gus je do ní zamilovaný.

Ve tři hodiny někdo vyzval přítomné ke klidu a sálem se rozhostilo ticho. Clemenceau cosi řekl, otevřely se dveře a vešli dva němečtí signatáři. Maud věděla od Waltera, že v Berlíně nikdo nechtěl své jméno ke smlouvě připojit a že nakonec vyslali ministra zahraničí a ministra pošt. Oba muži byli bledí a vypadali zahanbeně.

Clemenceau pronesl krátkou řeč, pak Němcům pokynul. Oba muži vytáhli z kapes plnicí pera a podepsali listinu na stole. Chvíli poté na skrytý pokyn zaduněla venku děla a oznámila světu, že mírová dohoda byla podepsána.

Svůj podpis začali připojovat další delegáti nejen z velmocí, ale ze všech zemí, které byly účastníky mírové smlouvy. Němci seděli jako opaření, dokud vše neskončilo; pak je vyprovodili ze sálu.

Maud byla znechucena. Kázali jsme o míru, pomyslela si, ale celou dobu jsme připravovali pomstu. Odešla z paláce. Venku se jásající lidé sesypali na Wilsona a Lloyda George. Obešla celý dav, vrátila se do města a zamířila do hotelu německé delegace.

Doufala, že Walter nebude příliš zdeptaný: byl to pro něj strašný den.

Zastihla ho, jak si balí věci. „Dnes večer se vracíme domů,“ oznámil jí. „Celá delegace.“

„Tak brzy!“ Skoro nemyslela na to, co se stane po podpisu. Byla to událost tak nesmírně dramatického významu, že za ni nebyla schopná dohlédnout.

Walter o tom na rozdíl od ní přemýšlel a měl plán. „Pojeď se mnou,“ vyzval ji prostě.

„Nedostanu povolení odjet do Německa.“

„Čí povolení potřebuješ? Opatřil jsem ti pas na jméno Maud von Ulrich.“

Nešlo jí to do hlavy. „Jak jsi to dokázal?“ zeptala se, třebaže tohle byla sotva ta nejdůležitější otázka, která jí tanula na mysli.

„Nebylo to těžké. Jsi manželka německého občana. Na pas máš nárok. Využil jsem svého vlivu jen ke zkrácení celého procesu na pár hodin.“

Vytřeštěně na něj zírala. Bylo to tak náhlé.

„Půjdeš se mnou?“ zeptal se.

Viděla v jeho očích strašlivý strach. Myslel si, že by mohla v poslední chvíli couvnout. Jeho hrůza ji málem přivedla k pláči. Pociťovala ohromné štěstí, že ji miluje tak vášnivě. „Ano,“ přisvědčila. „Ano, půjdu. Ovšemže půjdu.“

Nevypadal přesvědčeně. „Určitě to chceš udělat?“

Přikývla. „Pamatuješ se na příběh Rút, z bible?“

„Samozřejmě. Proč?“

Maud ho v posledních několika týdnech četla mnohokrát a nyní ocitovala slova, která ji tolik dojala. „‚Kamkoli půjdeš, půjdu, kdekoli zůstaneš, zůstanu. Tvůj lid bude mým lidem a tvůj Bůh mým Bohem. Kde umřeš ty…‘“ Zarazila se; nemohla mluvit, protože se jí stáhlo hrdlo. Po chvíli polkla a mluvila dál. „‚Kde umřeš ty, umřu i já a tam budu pochována.‘“

Usmál se, ale v očích měl slzy. „Děkuju ti,“ zašeptal.

„Miluju tě,“ řekla. „V kolik jede vlak?“

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Srpen až říjen 1919

G

us s Rosou se vrátili do Washingtonu ve stejnou dobu jako prezident. V srpnu si oba zařídili dovolenou a odjeli domů do Buffala. Den po příjezdu přivedl Gus Rosu k rodičům.

Byl velmi nervózní. Zoufale si přál, aby se Rosa matce zalíbila. Jenže matka měla přehnané představy o tom, jaká úžasná partie je její syn. Na každé dívce, o které se kdy zmínil, našla nějaký nedostatek. Žádná jí nebyla dost dobrá, zejména společensky. Kdyby se chtěl oženit s dcerou anglického krále, patrně by namítla: „To si nemůžeš najít nějaké hezké, dobře vychované americké děvče?“

„První, čeho si na ní všimneš, mami, je to, že je moc hezká,“ prohodil Gus ráno při snídani. „Pak uvidíš, že má jen jedno oko. Po několika minutách si uvědomíš, že je velice chytrá. A až ji dobře poznáš, pochopíš, že je to nejúžasnější děvče na světě.“

„To určitě pochopím,“ odpověděla matka s obvyklou dech beroucí neupřímností. „Kdo jsou její rodiče?“

Rosa dorazila odpoledne, kdy matka po obědě podřimovala a otec byl stále ještě ve městě. Gus ji provedl po domě a po zahradě. „Víš, že pocházím ze skromnějších poměrů?“ zeptala se úzkostlivě.

„Zvykneš si rychle,“ ujistil ji. „My dva každopádně v téhle nádheře žít nebudeme. Ale mohli bychom si koupit elegantní domeček ve Washingtonu.“

Zahráli si tenis. Byl to nerovný zápas. Gus se svými dlouhými pažemi a nohama byl na ni příliš dobrý a navíc měla nevyzpytatelný odhad vzdálenosti. Bránila se však odhodlaně, chodila za každým míčem a několik her vyhrála. A v bílém tenisovém úboru s módní sukní do půlky lýtek vypadala tak sexy, že se Gus musel na údery maximálně soustředit.

Upocení se odebrali na čaj. „Teď si nachystej všechny rezervy snášenlivosti a shovívavosti,“ varoval ji Gus před dveřmi do salonu. „Matka dokáže být děsný snob.“

Jenže Ursula se chovala skvěle. Políbila Rosu na obě tváře a zahlaholila: „Jak úžasně zdravě oba vypadáte, celí růžoví od pohybu. Slečno Hellmanová, moc ráda vás poznávám a doufám, že se spřátelíme.“

„Jste velice laskavá,“ odpověděla Rosa. „Být vaší přítelkyní by pro mě bylo velkou ctí.“

Matku její kompliment potěšil. Věděla, že je velkou dámou buffalské společnosti, a cítila, že se patří, aby jí mladé ženy prokazovaly úctu. Rosa to okamžitě vytušila. Chytrá holka, pomyslel si Gus. A taky velkorysá, když se uváží, že v hloubi duše jakoukoli autoritu nesnáší.

„Znám vašeho bratra Fritze Hellmana,“ podotkla matka. Fritz hrál na housle v Buffalském symfonickém orchestru. Matka byla členkou správní rady. „Má ohromný talent.“

„Děkuju vám. Jsme na něj hrdí.“

Matka společensky žvatlala a Rosa ji nechala vést konverzaci. Gus si nemohl nevzpomenout, že už jednou domů přivedl dívku, kterou si hodlal vzít: Olgu Vjalovovou. Matčina reakce tehdy byla jiná: chovala se zdvořile a vstřícně, ale Gus věděl, že do toho nevkládá srdce. Dnes to vypadalo upřímně.

Včera se matky zeptal na rodinu Vjalovových. Lva Peškova poslali na Sibiř jako vojenského tlumočníka. Olga se na společenských akcích moc často neukazuje, zřejmě se věnuje jejich dítěti. Josef lobboval u Gusova otce, senátora, ve prospěch větší vojenské pomoci bělogvardějcům. „Zřejmě si myslí, že bolševici poškodí byznys rodiny Vjalovových v Petrohradu,“ dodala matka.

„To je to nejlepší, co jsem o bolševicích slyšel,“ odpověděl Gus.

Po čaji se odešli převléknout. Guse zneklidňovalo pomyšlení, že se Rosa v sousedním pokoji sprchuje. Ještě nikdy ji neviděl nahou. V jejím hotelovém pokoji v Paříži spolu strávili vášnivé hodiny, ale až k pohlavnímu styku nikdy nezašli. „Hrozně nerada se chovám staromódně,“ omlouvala se, „ale nějak cítím, že bychom měli počkat.“ Moc velká anarchistka skutečně nebyla.

Na večeři byli pozváni její rodiče. Gus si vzal smokinkové sako a sešel dolů. Připravil pro otce skotskou se sodou, ale sám nic nepil. Cítil, že možná bude potřebovat, aby mu to hodně dobře myslelo.

Rosa přišla dolů v černých šatech a vypadala oslnivě. Její rodiče dorazili přesně v šest hodin. Norman Hellman měl na sobě frak, což nebylo zcela správné oblečení na rodinnou večeři, ale třeba smokink nemá. Byl to drobný mužík s podmanivým úsměvem a Gus hned viděl, že Rosa je po něm. Norman vypil dvě martini rychle za sebou, což bylo jediné znamení, že možná pociťuje napětí, ale pak už všechen další alkohol odmítl. Rosina matka Hilda byla štíhlá kráska s půvabnýma rukama s dlouhými prsty. Bylo těžké představit si ji jako posluhovačku. Gusovu otci se okamžitě zalíbila.

Když se posadili ke stolu, doktor Hellman se zeptal: „Gusi, jaké máte plány ve své profesi?“

Jako otec ženy, kterou Gus miluje, měl na tuto otázku právo, jenže Gus neměl dohromady co odpovědět. „Dokud mě bude prezident potřebovat, budu pracovat pro něj,“ řekl stručně.

„Zrovna má před sebou těžký úkol.“

„To je pravda. Senát dělá potíže se schválením versailleské mírové smlouvy.“ Gus se snažil, aby to nevyznělo příliš zahořkle. „Po všem, co Wilson udělal, aby Evropany přesvědčil o smyslu vytvoření Společnosti národů, nemůžu skoro uvěřit, že nad tím Američani ohrnují nos.“

„Senátor Lodge je velký potížista.“

Gus si myslel, že senátor Lodge je egocentrický darebák. „Prezident se rozhodl, že nevezme Lodge s sebou do Paříže, a Lodge se teď mstí.“

Gusův otec, který byl nejen senátor, ale i starý prezidentův přítel, poznamenal: „Woodrow udělal ze Společnosti národů součást mírové smlouvy, protože si myslel, že smlouvu nemůžeme odmítnout, a tudíž budeme muset přijmout i Společnost národů.“ Pokrčil rameny. „Lodge mu řekl, ať se jde vycpat.“

Doktor Hellman upozornil: „Abychom Lodgeovi nekřivdili, myslím, že Američani si můžou právem dělat starosti s článkem deset. Jestliže vstoupíme do Společnosti, která zaručuje svým členům, že je ochrání před agresí, zavazujeme americké vojáky k účasti v neznámých budoucích konfliktech.“

Gusova odpověď byla rychlá. „Jestliže bude Společnost národů silná, nikdo se ji neodváží neuposlechnout.“

„Tím si tak jistý nejsem.“

Gus se nechtěl přít s Rosiným otcem, ale pokud jde o Společnost národů, byl jejím vášnivým obhájcem. „Netvrdím, že už nikdy žádná válka nebude,“ řekl smířlivě. „Jen si myslím, že válek bude míň a budou kratší a že agresoři moc nezískají.“

„A já věřím, že můžete mít pravdu. Ale mnoho voličů říká: ‚Na světě mi nezáleží – mě zajímá jen Amerika. Nejsme v nebezpečí, že se staneme světovým policajtem?‘ To je rozumná otázka.“

Gus se ze všech sil snažil utajit hněv. Společnost národů je největší nadějí na mír, jaká kdy byla lidstvu nabídnuta, a právě kvůli tomuto malichernému hašteření jí hrozí nezdar. „Rada Společnosti národů musí přijímat rozhodnutí jednomyslně, takže Spojené státy by nikdy nebojovaly proti své vůli,“ vysvětlil mu.

„Přesto není důvod, abychom měli Společnost národů, pokud není připravená bojovat.“

Takhle to nepřátelé Společnosti národů dělali: nejprve si stěžovali, že bude bojovat, potom, že bojovat nebude. „Ve srovnání se smrtí milionů jsou tyto problémy malé!“ prohlásil Gus.

Doktor Hellman pokrčil rameny. Byl příliš zdvořilý, než aby prosazoval svůj názor proti tak zanícenému oponentovi. „Každopádně si myslím,“ dodal, „že zahraniční smlouva vyžaduje podporu dvou třetin Senátu.“

„A teď nemáme ani polovinu,“ poznamenal Gus chmurně.

Rosa, která tuto záležitost zpravodajsky kryla, poznamenala: „Počítám, že čtyřicet hlasů včetně vašeho, pane senátore, je pro. Čtyřicet tři má výhrady, osm je nesmiřitelně proti a pět nerozhodnutých.“

Rosin otec se zeptal Guse: „Co tedy bude prezident dělat?“

„Obrátí se přímo k lidem. Plánuje téměř dvacet tisíc kilometrů dlouhou cestu po celé zemi. Během čtyř týdnů pronese více než padesát projevů.“

„To je program jako za trest. Je mu dvaašedesát a má vysoký tlak.“

Ve slovech doktora Hellmana zazněl náznak rýpnutí. Vše, co říkal, bylo provokativní. Očividně cítil potřebu otestovat povahu nápadníka své dcery. Gus odpověděl: „Ale do konce cesty prezident vysvětlí americkému lidu, že svět potřebuje Společnost národů, aby se zajistilo, že už nikdy nebudeme bojovat v další takové válce, jaká právě skončila.“

„Kéž byste měl pravdu.“

„Pokud je zapotřebí vysvětlit lidem složité politické problémy, pak to nikdo nedokáže lépe než Wilson.“

S dezertem se podávalo šampaňské. „Než se do toho dáme, rád bych něco řekl,“ oznámil Gus. Jeho rodiče se zatvářili vylekaně: Gus nikdy neřečnil. „Pane doktore, paní Hellmanová, víte, že miluju vaši dceru, která je nejúžasnější dívka na světě. Je to staromódní, ale rád bych vás požádal o svolení,“ – vytáhl z kapsy červenou koženou krabičku – „o svolení nabídnout jí tenhle zásnubní prsten.“ Otevřel krabičku. Byl v ní zlatý prsten s jedním jednokarátovým briliantem. Nic okázalého, čirý kamínek s kulatým brusem, ale vypadal nádherně.

Rosa zalapala po dechu.

Doktor Hellman pohlédl na manželku a oba se usmáli. „Naše svolení dozajista máte,“ odpověděl.

Gus obešel stůl a poklekl u Rosiny židle. „Vezmeš si mě, drahá Roso?“ zeptal se.

„Ach ano, můj milovaný Gusi – jestli chceš, hned zítra!“

Vyjmul prsten z krabičky a navlékl jí ho na prst. „Děkuju ti,“ řekl.

Jeho matka se rozplakala.

{II}

Když ve středu 3. září v sedm hodin večer vyjížděl prezidentův vlak z washingtonského nádraží Union Station, seděl v něm i Gus. Wilson měl na sobě modré sportovní sako, bílé kalhoty a slamák. Jela s ním i manželka Edith a osobní lékař Cary Travers Grayson. Ve vlaku cestovalo rovněž jednadvacet novinářů včetně Rosy Hellmanové.

Gus byl přesvědčený, že Wilson v tomto boji zvítězí. Přímý styk s voliči vždy vítal. A vyhrál přece válku!

Vlak přes noc dojel do města Columbus v Ohiu, kde prezident pronesl první řeč na svém turné. Odtud pokračoval s krátkými zastávkami do Indianapolis, kde téhož dne večer promluvil ke dvaceti tisícům lidí.

Jenže na konci prvního dne byl Gus skleslý. Wilson mluvil mizerně. Používal písemné poznámky – vždycky byl lepší, když se bez nich obešel –, a jakmile se zabral do technických podrobností smlouvy, které v Paříži všechny zúčastněné zcela pohlcovaly, zdálo se, že mluví bez ladu a skladu a ztrácí pozornost posluchačů. Gus věděl, že ho trápí silné bolesti hlavy, tak zlé, že měl chvílemi rozmazané vidění.

Gusovi se starostmi dělalo zle. Nešlo jen o to, že jeho přítel a učitel je nemocný. V sázce bylo mnohem víc. Na tom, co se stane v několika příštích týdnech, bude záviset budoucnost Ameriky i světa. Před malichernými oponenty může Společnost národů zachránit jen Wilsonovo osobní nasazení.

Po večeři Gus zašel do Rosina kupé. Jako jediná žena mezi novináři měla spací kupé jen pro sebe. Byla skoro stejně vášnivou stoupenkyní Společnosti národů jako Gus, ale potvrdila jeho obavy: „O dnešku se toho moc pozitivního říct nedá.“ Leželi na lůžku, líbali se a mazlili; pak si popřáli dobrou noc a Gus odešel. Svatba byla stanovena na říjen, po skončení prezidentova turné. Gus by měl rád dřívější termín, ale rodiče chtěli čas na přípravu a Gusova matka uštěpačně žbrblala cosi o neslušném spěchu, a tak to vzdal.

Wilson pracoval na vylepšení projevu, a zatímco za oknem ubíhaly nekonečné pláně Středozápadu, vyťukával na své staré underwoodce nové verze. V příštích několika dnech se jeho výkony zlepšovaly. Gus mu navrhl, aby se pokusil zdůrazňovat na mírové smlouvě něco relevantního pro každé dané město. V St. Louis řekl Wilson předním podnikatelům, že smlouva je potřebná pro rozvoj světového obchodu. V Omaze konstatoval, že svět bez smlouvy bude jako obec s nevyřešenými majetkovými vztahy k půdě, kde všichni farmáři sedí na plotě s nabitou brokovnicí. Místo dlouhých vysvětlování přistupoval po krátkém úvodu přímo k hlavním bodům.

Gus také doporučoval, aby Wilson působil na lidské emoce. To se netýká jen politiky, upozornil prezidenta; tohle se dotýká jejich vlasteneckých citů. V Columbusu Wilson promluvil o chlapcích v khaki. V Sioux Falls řekl, že chce vynahradit ztráty matkám, které přišly na bojišti o syny. Jen zřídka se snížil k hrubostem, ale v Kansas City, domově záštiplného senátora Reeda, srovnal své oponenty s bolševiky. A znovu a znovu hřměl, že pokud neuspěje Společnost národů, dojde k další válce.

Gus měl na starosti vztahy s novináři ve vlaku i s místními, kdekoli vlak zastavil. Když Wilson mluvil bez přípravy, jeho stenograf okamžitě zpracoval přepis projevu a Gus ho distribuoval. Přesvědčil také Wilsona, aby tu a tam zašel do jídelního vagónu a neoficiálně si s novináři popovídal.

Zabíralo to. Posluchači reagovali stále lépe. Zpravodajské krytí bylo pořád smíšené, ale Wilsonovo poselství se neustále opakovalo i v listech, které se stavěly proti němu. A zprávy z Washingtonu naznačovaly, že opozice slábne.

Gus však viděl, co prezidenta tato kampaň stojí. Bolesti hlavy už téměř neustávaly. Špatně spal. Normální jídlo nedokázal strávit a doktor Grayson mu předepsal tekutou stravu. Dostal krční infekci, jež se rozvinula do jakéhosi astmatu, a začal mít potíže s dýcháním. Pokoušel se spát vsedě.

To vše se před novináři, dokonce i před Rosou, udržovalo v tajnosti. Wilson dál přednášel projevy, třebaže mu zeslábl hlas. V Salt Lake City ho nadšeně vítaly tisícové davy, ale on vypadal vyčerpaně a opakovaně svíral ruce v pěst; bylo to podivné gesto a Gus měl pocit, jako když se dívá na umírajícího člověka.

V noci na 25. září nastalo pozdvižení. Gus uslyšel, jak Edith volá doktora Graysona. Ten si vzal župan a spěchal do prezidentova vagónu.

To, co spatřil, ho zděsilo a naplnilo smutkem. Wilson vypadal hrozně. Sotva dýchal a ve tváři mu škubalo. Přesto chtěl v cestě pokračovat, doktor Grayson však neoblomně trval na odvolání zbytku turné a Wilson se nakonec vzdal.

Příští den ráno Gus s těžkým srdcem sdělil novinářům, že prezident utrpěl těžký nervový záchvat a že už byla uvolněna cesta pro návrat prezidentova vlaku do Washingtonu. Veškerý Wilsonův domluvený program na příští dva týdny byl zrušen, včetně schůzky se senátory podporujícími smlouvu, na které se měl projednat plán boje za její ratifikaci.

Večer seděl Gus s Rosou v jejím kupé a zdrceně hleděli z okna. Na každé železniční stanici se shromažďovali lidé a zdravili prezidenta v projíždějícím vlaku. Slunce zapadalo, ale davy dál postávaly a upíraly pohled do soumraku. Gusovi to připomnělo vlak z Brestu do Paříže a mlčenlivé masy stojící uprostřed noci podél trati. Od té doby neuplynul ještě ani rok, ale jejich naděje už byly zmařeny. „Dělali jsme, co jsme mohli,“ povzdechl si Gus. „Ale neuspěli jsme.“

„Jsi si tím jistý?“

„Když se tomu prezident věnoval naplno, bylo to na hraně. S nemocným Wilsonem je šance na ratifikování smlouvy v Senátu nulová.“

Rosa ho vzala za ruku. „Je to neštěstí,“ přitakala. „Pro tebe, pro mě, pro celý svět.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „Co budeš dělat?“

„Rád bych pracoval v některé washingtonské advokátní kanceláři, která se specializuje na mezinárodní právo. Koneckonců mám v tomhle oboru už nějaké zkušenosti.“

„Myslím si, že se budou předhánět v nabídkách, jen aby tě získali. A možná bude stát o tvou pomoc i některý budoucí prezident.“

Usmál se. Rosa o něm někdy má nerealisticky vysoké mínění. „A co ty?“

„Líbí se mi, co dělám. Doufám, že budu moct dál pracovat na zpravodajství z Bílého domu.“

„Chtěla bys mít děti?“

„Chtěla!“

„Já taky.“ Gus se zamyšleně zadíval z okna. „Jen doufám, že se Wilson v jejich případě mýlí.“

„V případě našich dětí?“ Zaslechla v jeho hlasu vážný tón a s obavou se zeptala: „Jak to myslíš?“

„Říká, že budou muset bojovat v další světové válce.“

„Nedej bože,“ zvolala prudce Rosa.

Venku se setmělo.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Leden 1920

D

aisy seděla u stolu v jídelně prérijního domu rodiny Vjalovových v Buffalu. Měla na sobě růžové šatičky. Velký plátěný bryndáček uvázaný kolem krku ji skoro celou zakrýval. Šlo jí na čtvrtý rok a Lev ji zbožňoval.

„Udělám největší sendvič na světě,“ oznámil a Daisy se zahihňala. Uřízl dva kousíčky toastového chleba, pečlivě je namazal máslem, přidal maličko míchaných vajec, které Daisy nerada, a oba plátky připlácl jeden na druhý. „Na to musí přijít jedno zrnko soli,“ pokračoval. Vysypal ze slánky trochu soli na svůj talíř, pak pečlivě vybral konečkem prstu jediné zrnko a položil ho na sendvič. „Teď to můžu sníst!“ řekl.

„Já ho chci,“ požádala.

„Opravdu? Ale tohle je velikej tatínkovskej sendvič.“

„Ne!“ vykřikla se smíchem. „To je malinkej holčičí sendvič.“

„Tak dobře,“ souhlasil a strčil jí ho do pusy. „Další už nechceš, že ne?“

„Chci!“

„Ale tamten byl moc velikej.“

„Ne, nebyl!“

„Tak jo, nejspíš budu muset udělat ještě jeden.“

Lev byl úspěšný. Všechno se vyvíjelo ještě lépe, než jak líčil před deseti měsíci Grigorijovi, když seděli v Trockého vlaku. Bydlel ve velkém přepychu v domě svého tchána. Řídil tři Vjalovovy noční kluby a dostával dobrý plat a navíc provize od dodavatelů. Margu nastěhoval do elegantního bytu a navštěvoval ji téměř každý den. Do týdne po jeho návratu otěhotněla a právě porodila chlapečka, kterého pojmenovali Gregory. Lvovi se podařilo celou záležitost udržet v tajnosti.

Do jídelny vešla Olga, políbila Daisy a posadila se. Lev miloval Daisy, ale k Olze nic necítil. Marga byla víc sexy a byla s ní větší zábava. A je tu ostatně spousta dalších dívek, jak zjistil, když byla Marga v pokročilém stupni těhotenství.

„Dobrejtro, maminko!“ pozdravil vesele Lev.

Daisy zachytila nápovědu a jeho slova zopakovala.

Olga se zeptala: „Jestlipak tě tatínek krmí?“

V těchto dnech mluvili takhle, většinou prostřednictvím dítěte. Když se Lev vrátil z války, párkrát se milovali, ale brzy se vrátili k normální lhostejnosti a nyní měli oddělené ložnice; Olžiným rodičům vysvětlili, že je to kvůli Daisy, která se v noci budí, třebaže se to stávalo jen málokdy. Olga se tvářila jako zklamaná žena a Lvovi to bylo úplně jedno.

Vešel Josef. „Je tu děda!“ oznámil Lev.

„Brejtro,“ pozdravil stroze Josef.

„Děda chce sendvič,“ prohlásila Daisy.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lev. „Ty jsou pro něj moc veliký.“

Daisy měla radost, když Lev říkal věci, které jsou očividně mylné. „Ne, nejsou!“ vykřikla. „Jsou moc malinký!“

Josef se posadil. Hodně se změnil, to si Lev uvědomil hned po návratu z války. Měl nadváhu a proužkovaný oblek mu byl těsný. Funěl i při chůzi po schodech dolů. Svaly se proměnily v tuk, černé vlasy zešedivěly, růžová pleť nezdravě zbrunátněla.

Z kuchyně přišla Polina s konvicí kávy a nalila Josefovi šálek. Rozevřel Buffalo Advertiser.

Lev se zeptal: „Co obchody?“ Nebyla to jen jalová otázka. O půlnoci na 16. ledna vstoupil v platnost Volsteadův zákon, kterým se zakazovala výroba, přeprava i prodej opojných nápojů. Vjalovovo impérium se zakládalo na barech, hotelech a prodeji alkoholu ve velkém. Prohibice byla hadem ve Lvově ráji.

„Umíráme,“ odpověděl Josef s nezvyklou upřímností. „V posledním týdnu jsem zavřel pět barů a bude hůř.“

Lev přikývl. „Prodávám v klubech nízkoalkoholický pivo, ale nikdo o něj nestojí.“ Zákon povoloval pivo s méně než půl procentem alkoholu. „Člověk musí vylemtat galon, aby se dostal do nálady.“

„Pod pultem prodáme trochu podomácku pálený kořalky, ale neseženeme jí dost a lidi jsou stejně vyděšený a dohromady ji nekupujou.“

Olgu to šokovalo. O obchodu toho moc nevěděla. „Ale co budeš dělat, tati?“

„Nevím,“ připustil Josef.

Tohle byla další změna. Za starých časů Josef míval pro případ takové krize dopředu připravené plány. Přitom od schválení zákona už uplynuly tři měsíce a Josef se za tu dobu na novou situaci vůbec nepřipravil. Lev čekal, že Josef vytáhne nějakého králíka z klobouku. Nyní začínal s hrůzou zjišťovat, že se nic takového nestane.

To bylo znepokojivé. Lev má manželku, milenku a dvě děti, a všichni žijí z výnosů Vjalovova podnikání. Kdyby se impérium mělo zhroutit, Lev by potřeboval vymyslet něco nového.

Polina zavolala Olgu k telefonu a ta vyšla do haly. Lev ji slyšel mluvit. „Ahoj, Ruby,“ pozdravila. „Ty už jsi vzhůru?“ Nastala odmlka. „Cože? Tomu nevěřím.“ Olga dlouho mlčela a pak se rozplakala.

Josef vzhlédl od novin. „Co se sakra…?“

Olga třískla sluchátkem a vrátila se do jídelny. S očima plnýma slz ukázala na Lva a vykřikla: „Ty parchante!“

„Co jsem udělal?“ bránil se, třebaže se obával, že to ví.

„Ty – ty – mizernej parchante.“

Daisy začala vřískat.

„Olgo, holčičko, co se děje?“ zeptal se Josef.

„Narodilo se jí dítě!“ odpověděla Olga.

„Ach, doprčic,“ zamumlal tiše Lev.

„Komu se narodilo dítě?“ nechápal Josef.

„Tý jeho kurvě. Tý, co jsme ji viděli v parku. Marze.“

Josef zbrunátněl. „Ta zpěvačka z Monte Carla? Ona má se Lvem dítě?“

Olga přikývla a vzlykala dál.

Josef se obrátil ke Lvovi. „Hajzle jeden!“

„Pojďte všichni zachovat klid,“ zakoktal Lev.

Josef se zvedl. „Bože můj, a já myslel, že jsem ti už dal za vyučenou.“

Lev odstrčil židli a postavil se. Couvl od Josefa a bezděčně zvedl paže. „Josefe, uklidni se, sakra,“ zabručel.

„Neopovažuj se mi říkat, abych se uklidnil!“ vybuchl Josef. S překvapivou mrštností vykročil a švihl mohutnou pěstí. Lev nebyl dost rychlý, aby úderu uhnul, a pěst ho zasáhla do levé lícní kosti. Bolelo to jako čert a Lev se zapotácel.

Olga popadla ječící Daisy a dala se na ústup z pokoje. „Nechte toho!“ vykřikla.

Josef se ohnal levačkou.

Lev se už dlouho nedostal do pěstního souboje, ale vyrostl v petrohradských brlozích a reflexy stále fungovaly. Tentokrát Josefovu paži zablokoval a z těsné blízkosti začal bušit střídavě oběma pěstmi do tchánova břicha. Vyrazil Josefovi dech a pak mu krátkými údery zasypal nos, ústa i oči.

Josef byl silný chlap a rváč, ale lidé se ho báli natolik, že se mu nepokoušeli rány oplácet, a on se už dlouho nepotřeboval bránit. Postrádal trénink, takže teď jen klopýtl dozadu a zvedl paže v chabém pokusu ochránit se před Lvovými údery.

Lvovi jeho instinkty pouličního rváče nedovolily přestat, dokud útočník stojí, a tak bušil do Josefova těla i hlavy, dokud tchán neupadl přes židli dozadu a nesvalil se na koberec.

Do jídelny vběhla Olžina matka Lena, vykřikla a přiklekla k manželovi. Ve dveřích kuchyně se objevila Polina a kuchařka a obě vypadaly vyděšeně. Josef měl potlučený obličej a krvácel, ale zvedl se na lokti a odstrčil Lenu stranou. Když se pak pokusil vstát, vykřikl a znovu upadl na záda.

Pleť mu zšedla a přestal dýchat.

Lev se polekal. „Ježíši Kriste.“

Lena spustila nářek. „Josefe, ach, můj Joe, otevři oči!“

Lev hmátl Josefovi na hruď. Srdce netlouklo. Zvedl mu zápěstí, ale pulz nemohl nahmatat.

Teď jsem v průšvihu, pomyslel si.

Zvedl se. „Polino, zavolej sanitku.“

Dívka odběhla do haly a zvedla telefon.

Lev zíral na mrtvolu. Musí rychle udělat velké rozhodnutí. Zůstat tady, trvat na své nevině, předstírat smutek, pokoušet se z toho vykroutit? Ne. Jeho šance jsou příliš malé.

Musí pryč.

Vyběhl po schodech nahoru a svlékl si košili. Z války se vrátil se spoustou zlata, které nahromadil prodejem skotské kozákům. Směnil ho za víc než pět tisíc dolarů a všechny bankovky nacpal do opasku; ten byl připevněný lepicí páskou vzadu v šupleti. Teď si ho omotal kolem pasu a opět si oblékl košili a sako.

Nakonec se nasoukal do pláště. Přes rameno si přehodil starý sportovní vak s osobní zbraní amerických důstojníků – poloautomatickou pistolí Colt .45 model 1911. Pistoli strčil do kapsy pláště. Do vaku hodil krabici nábojů a pár kousků spodního prádla a pak seběhl po schodech dolů.

Lena v jídelně podložila Josefovi hlavu polštářem, ale Josef vypadal ještě víc mrtvý. Olga stála v hale u telefonu a naléhala: „Rychle, prosím vás, bojím se, aby neumřel!“ Pozdě, kotě, pomyslel si Lev.

„Sanitce to bude trvat dlouho,“ řekl. „Skočím pro doktora Schwarze.“ Nikdo se neptal, proč odchází s vakem na rameni.

Zašel do garáže a nastartoval Josefův Packard Twin Six. Vyjel ze zahrady a stočil se na sever.

Pro doktora Schwarze nejel.

Směřoval do Kanady.

{II}

Lev jel rychle. Když nechával buffalské severní předměstí za zády, pokoušel se spočítat, kolik má času. Záchranáři ze sanitky bezpochyby zavolají policii. Jakmile poldové dorazí, zjistí, že Josef umřel při rvačce. Olga nezaváhá a poví jim, kdo otce sejmul: pokud ke Lvovi nechovala nenávist už dřív, teď ho nenávidí určitě. Za této situace budou Lva hledat pro vraždu.

Ve Vjalovově garáži se obvykle nacházela tři auta: packard, Lvův Ford Model T a modrý hudson, který používali Josefovi pohůnci. Policajtům nebude trvat moc dlouho, než vydedukují, že Lev odjel v packardu. Lev odhadoval, že do hodiny policie začne po autu pátrat.

Při troše štěstí bude Lev tou dobou už za hranicemi.

Jel s Margou do Kanady už několikrát. Do Toronta to bylo necelých dvě stě kilometrů, rychlým autem tři hodiny jízdy. S oblibou se ubytovali v nějakém hotelu jako manželé Petersovi a pak se celí vyparádění vydali do města, aniž se museli obávat, že je zahlédne někdo, kdo by to mohl vyžvanit Josefu Vjalovovi. Lev neměl americký pas, ale znal několik přechodů, kde se neprováděly pohraniční kontroly.

V poledne dorazil do Toronta a ubytoval se v nenápadném hotýlku.

V kavárně si objednal sendvič a chvíli rozvažoval o své situaci. Hledají ho pro vraždu. Nemá domov a nemůže navštívit ani jednu ze svých dvou rodin, aniž by riskoval zatčení. Možná své děti už nikdy neuvidí. Má ukradené auto a pět tisíc dolarů v opasku.

Vzpomněl si, jak se před pouhými deseti měsíci bratrovi vychloubal. Co by si Grigorij pomyslel teď?

Snědl sendvič a pak bezcílně bloumal centrem města; cítil se sklíčený. Zašel do obchodu s alkoholem a koupil láhev vodky, kterou si chtěl odnést do pokoje. Třeba se večer prostě opije. Všiml si, že láhev whisky stojí čtyři dolary. V Buffalu stojí deset, pokud ji vůbec seženete, a v New Yorku patnáct nebo dvacet dolarů. Věděl to, protože se pokoušel nakupovat zakázaný alkohol pro noční kluby.

Vrátil se do hotelu a nechal si přinést led. Jeho pokoj byl ošuntělý, nábytek už dávno ztratil lesk a z okna měl výhled na dvorky za řadou levných obchodů. Jak se venku začínalo smrákat, zmocnila se ho taková sklíčenost jako nikdy v životě. Napadlo ho, že by mohl jít ven a sbalit nějakou ženskou, ale neměl na to vůbec náladu. Musí snad prchat odevšad, kde kdy žil? Kvůli mrtvému policajtovi byl nucen odejít z Petrohradu; z Aberowenu zmizel doslova krok před lidmi, které podvedl v kartách; teď utekl z Buffala.

Bude zapotřebí udělat něco s packardem. Buffalská policie mohla odtelegrafovat popis do Toronta. Měl by buď změnit poznávací značku, nebo auto. Jenže nedokázal sebrat dostatek energie.

Olga je nejspíš ráda, že se ho zbavila. Celé dědictví bude mít jen pro sebe. Ovšem hodnota Vjalovova impéria se každým dnem zmenšuje.

Přemýšlel, jestli by nemohl přivést Margu a malého Gregoryho do Kanady. Jenže chtěla by sem Marga? Amerika byla jejím snem, stejně jako bývala snem Lvovým. Kanada není vysněná destinace zpěvaček z nočních klubů. Možná by Lva následovala do New Yorku nebo do Kalifornie, ale do Toronta ne.

Po dětech se mu bude stýskat. Při pomyšlení, jak Daisy vyrůstá bez něj, mu stouply slzy do očí. Nejsou jí ani čtyři: může na něj dočista zapomenout. V nejlepším případě jí zůstane matná vzpomínka. Na největší sendvič na světě si nevzpomene.

Po třetí sklenici si náhle uvědomil, že je ubohou obětí nespravedlnosti. Nechtěl přece tchána zabít. Josef ho praštil první. Každopádně ho ve skutečnosti nezabil: zemřel na nějaký záchvat nebo srdeční příhodu. Byla to opravdu jen smůla. Jenže tohle mu nikdo neuvěří. Jediným svědkem byla Olga a ta se bude chtít pomstít.

Nalil si další vodku a lehl si na postel. K čertu s nimi všemi, pomyslel si.

Když upadal do neklidného alkoholického spánku, pomyslel na láhve ve výloze obchodu. „Canadian Club 4 dolary“ oznamovala cedulka. Věděl, že na tom nápisu je cosi důležitého, ale v tuhle chvíli to nedokázal postihnout.

Ráno se probudil sice s vyschlými ústy a bolavou hlavou, ale bylo mu jasné, že láhev Canadian Club za čtyři dolary může znamenat jeho záchranu.

Vypláchl sklenici od vodky a začal pít led, který roztál na dně kbelíku. Po třetí plné sklenici měl plán.

Po pomerančovém džusu, kávě a aspirinech se mu udělalo lépe. Přemýšlel o nebezpečích, která ho čekají. Ale on se přece nedal riziky nikdy odstrašit. Kdybych to dělal, byl bych jako bratr, pomyslel si.

Jeho plán má jeden velký zádrhel. Závisí na usmíření s Olgou.

Zajel do chudší čtvrti a vešel do levné restaurace, kde se podávala snídaně pro dělníky. Usedl ke stolu se skupinou mužů, kteří vypadali jako malíři pokojů, a prohodil: „Potřebuju vyměnit pěknej bourák za menší náklaďáček. Nevíte o někom, kdo by mohl mít zájem?“

„Je to čistý?“ zeptal se jeden z mužů.

Lev se podmanivě usmál. „Hele, bráško,“ odpověděl, „kdyby to bylo dočista čisťounký, nabízel bych to tady?“

Tady ani na několika dalších místech, kde to zkoušel, žádného zájemce nenašel, ale nakonec zabrousil do autodílny, kterou vedl postarší otec se synem. V transakci, která se obešla bez papírů i bez doplatků, vyměnil packarda za dvoutunovou dodávku Mack Junior se dvěma náhradními koly. Lev věděl, že ho okradli, ale majitel autodílny zase věděl, že Lev je v zoufalé situaci.

Později odpoledne zašel do velkoobchodu s alkoholickými nápoji, jehož adresu si vyhledal v místním telefonním seznamu. „Vezmu si sto beden Canadian Club,“ řekl. „Kolik za to chcete?“

„Při tomhle množství třicet šest dolarů za bednu.“

„Platí.“ Lev vytáhl peníze. „Otvírám za městem zrovna hospodu a –“

„Jen žádný vysvětlování, kamaráde,“ mávl rukou obchodník. Ukázal z okna. Na sousedním volném pozemku parta stavebních dělníků připravovala základy. „Můj novej sklad. Pětkrát větší než tenhle. Díky bohu za prohibici.“

Lev si uvědomil, že s tímhle skvělým nápadem nepřichází jako první.

Zaplatil a bedny whisky se ocitly na ložné ploše dodávky.

Příští den odjel zpátky do Buffala.

{III}

Lev zaparkoval dodávku plnou whisky na ulici před domem Vjalovových. Zimní odpoledne přecházelo do soumraku. Na příjezdové cestě žádná auta nestála. Chvíli čekal – napjatý, plný očekávání a připravený zmizet –, ale žádnou činnost nezaznamenal.

S nervy napjatými k prasknutí vystoupil z dodávky, došel k domovním dveřím a otevřel si vlastním klíčem.

V domě bylo ticho. Seshora slyšel Daisy a Polininy mumlavé odpovědi. Žádný jiný zvuk se neozýval.

Po tlustém koberci tiše prošel chodbou a nakoukl do salonu. Všechny židle tu byly odsunuté ke stěnám. Uprostřed stál katafalk potažený černým hedvábím a na něm spočívala naleštěná mahagonová rakev s nablýskanými mosaznými držadly. V ní ležela mrtvola Josefa Vjalova. Smrt změkčila popudlivé rysy obličeje a on vypadal neškodně.

Vedle nebožtíka seděla Olga. Měla na sobě černé šaty a byla otočená zády ke dveřím.

Lev vešel do místnosti. „Ahoj, Olgo,“ pozdravil tiše.

Otevřela ústa k výkřiku, ale Lev jí položil ruku přes obličej a zarazil ji.

„Není proč se bát,“ uklidňoval ji. „Chci si s tebou jen promluvit.“ Pomalu sevření povolil.

Nevykřikla.

Trochu se mu ulevilo. Překonal první překážku.

„Zabil jsi mi otce!“ vybuchla rozhněvaně. „O čem bysme měli spolu mluvit?“

Zhluboka se nadechl. Tohle musí provést naprosto bezchybně. Pouhé osobní kouzlo by nestačilo. Tohle chce zapojit i mozek. „O budoucnosti,“ odpověděl. Promluvil tichým, důvěrným hlasem. „Tvojí, mojí i Daisyiný. Jsem v průšvihu, to vím – ale ty jsi v něm taky.“

Nechtěla ho poslouchat. „V žádným průšvihu nejsem.“ Odvrátila se od něj a znovu upřela pohled na mrtvého otce.

Lev si přitáhl židli a posadil se k ní. „Podnik, kterej jsi zdědila, je v háji. Rozpadá se, nemá skoro žádnou cenu.“

„Otec byl hodně bohatý!“ namítla pobouřeně.

„Patřily mu bary, hotely a prodej alkoholu ve velkým. To všechno už teď prodělává, a to prohibice platí teprve dva tejdny. Už musel zavřít pět barů. Za chvíli nezbude nic.“ Lev zaváhal, pak použil nejsilnější argument. „Nemůžeš myslet jen na sebe. Musíš myslet na to, jak budeš vychovávat Daisy.“

Vypadala otřeseně. „Opravdu přijdeme na mizinu?“

„Slyšela jsi, co mi předevčírem říkal otec u snídaně.“

„Moc si nevzpomínám.“

„Dobrá, neber na vědomí, co říkám. Ověř si to, prosím. Zeptej se Normana Nialla, to je účetní. Zeptej se kohokoli.“

Upřela na něj tvrdý pohled a rozhodla se ho brát vážně. „Proč jsi mi to přišel říct?“

„Protože mě napadlo, jak podnikání zachránit.“

„Jak?“

„Dovážením alkoholu z Kanady.“

„To je ale proti zákonu.“

„Jo. Ale je to tvoje jediná šance. Bez chlastu všechny tvoje podniky zkrachujou.“

Pohodila hlavou. „Dokážu se o sebe postarat.“

„Jistě,“ přisvědčil. „Můžeš za slušnou částku prodat tenhle dům, peníze investovat a přestěhovat se s matkou do malýho bytu. Možná dokážeš sebe i Daisy pár roků uživit, i když bys měla uvážit, že budeš muset jít pracovat –“

„Nemůžu pracovat!“ zvolala. „Nikdy jsem se na žádnou práci nepřipravovala. Co bych dělala?“

„Ale poslyš, přece bys mohla dělat prodavačku v obchoďáku, nebo pracovat ve fabrice –“

Nemluvil vážně a ona to věděla. „Nedělej si srandičky,“ odsekla.

„V tom případě tu zbejvá jediná možnost.“ Pokusil se jí dotknout.

Ucukla. „Proč máš péči o to, co se mnou bude?“

„Jsi moje manželka.“

Nevěřícně na něj pohlédla.

Nasadil nejupřímnější výraz. „Vím, že jsem se k tobě nechoval hezky, ale kdysi jsme se milovali.“

Posměšně si odfrkla.

„A máme na starosti dceru.“

„Jenže ty půjdeš do basy.“

„Pokud ty neřekneš pravdu.“

„Co tím chceš říct?“

„Olgo, viděla jsi, co se stalo. Tvůj otec mě napadl. Podívej se mi na obličej – tenhle monokl pod okem to dokazuje. Musel jsem se bránit. On měl určitě něco se srdcem. Třeba byl už nějakou dobu nemocnej – tím by se vysvětlilo, proč se nedokázal na prohibici připravit. Každopádně ho zabilo to, jak se do mě pustil, a ne těch pár ran, co jsem mu v sebeobraně vrátil. Stačí, když řekneš policii pravdu.“

„Už jsem jim řekla, že jsi ho zabil.“

Lva to vzpružilo: daří se mu postupovat podle plánu. „To je v pořádku,“ uklidnil ji. „Pronesla jsi to ve chvilkovým rozčilení, když jsi byla zdrcená žalem. Teď, když jsi klidnější, si uvědomuješ, že otcova smrt bylo hrozný neštěstí způsobený jeho špatným zdravotním stavem a záchvatem vzteku.“

„Budou mi věřit?“

„Porota ano. Ale když najmu šikovnýho právníka, k žádnýmu soudu nedojde. Jak by mohlo, když jedinej svědek odpřisáhne, že to nebyla vražda?“

„Já nevím.“ Změnila téma. „Jak hodláš sehnat alkohol?“

„Snadno. S tím si hlavu nedělej.“

Otočila se na židli přímo proti němu. „Já ti nevěřím. Říkáš tohle všechno jen proto, abych změnila výpověď.“

„Oblíkni si kabát a já ti něco ukážu.“

Byl to napjatý okamžik. Jestli s ním půjde, má ji v hrsti.

Po chvíli se zvedla.

Lev se vítězně usmál.

Vyšli z pokoje. Venku na ulici otevřel zadní dveře dodávky.

Olga dlouho mlčela. Pak se zeptala: „Canadian Club?“ Všiml si, že její tón se změnil. To je dobře. Emoce se vytratily do pozadí.

„Sto beden,“ přitakal. „Koupil jsem je po třech dolarech za láhev. Tady dostanu deset – a ještě víc, když budeme prodávat rozlejvanou.“

„Musím si to promyslet.“

I tohle bylo dobré znamení. Je připravená souhlasit, ale nechce nic uspěchat. „Rozumím, ale není čas,“ řekl. „Hledá mě policie a mám tady auto naložený pašovanou whisky. Musíš se rozhodnout hned. Je mi líto, že tě honím, ale sama vidíš, že nemám na vybranou.“

Zamyšleně přikývla, ale nic neřekla.

„Když odmítneš,“ pokračoval Lev, „já ten chlast prodám, seberu prachy a zmizím. Od tý chvíle budeš stát na vlastních nohou. Popřeju ti hodně štěstí a bez jakýkoli záště se navždycky rozloučím. Pochopím to.“

„A když řeknu ano?“

„Pak půjdeme rovnou na policii.“

Nastalo dlouhé ticho.

Nakonec přikývla. „Tak dobrá.“

Lev se odvrátil, aby mu neviděla do obličeje. Dokázal jsi to, řekl si v duchu. Byls s ní v jedné místnosti spolu s mrtvolou jejího táty a získals ji zpátky.

Jsi kanón.

{IV}

„Musím si vzít klobouk,“ připomněla Olga. „A ty potřebuješ čistou košili. Musíme udělat příznivý dojem.“

Moc dobré. Skutečně stojí na jeho straně.

Vrátili se do domu a nachystali se. Zatímco na ni čekal, zatelefonoval do Buffalo Advertiser a požádal, aby ho spojili se šéfredaktorem Peterem Hoylem. Sekretářka se ho zeptala, v jaké záležitosti. „Povězte mu, že jsem muž hledaný policií pro vraždu Josefa Vjalova.“

Okamžik poté jakýsi hlas vyštěkl: „Tady je Hoyle. Kdo volá?“

„Lev Peškov, Vjalovův zeť.“

„Kde jste?“

Lev otázku ignoroval. „Když pošlete reportéra za půl hodiny na schody před policejní stanicí, budu pro vás mít prohlášení.“

„Budeme tam.“

„Pane Hoyle?“

„Ano?“

„Pošlete taky fotografa.“ Lev zavěsil.

S Olgou vedle sebe v odkryté přední části dodávky odjel nejprve do Josefova skladiště na nábřeží. Kolem stěn stály naštosované krabice kradených cigaret. Vzadu v kanceláři našli Vjalovova účetního Normana Nialla a obvyklou partu gaunerů. Lev věděl, že Norman je křivák, ale puntičkář. Seděl na Josefově židli za Josefovým stolem.

Všechny ohromilo, když spatřili Lva s Olgou.

„Olga zdědila podnik,“ oznámil Lev. „Odteď ho řídím já.“

Norman se ze židle nezvedl. „To se ještě uvidí,“ ušklíbl se.

Lev se na něj tvrdě zadíval a nic neřekl.

Norman znovu promluvil, ale už poněkud nejistě. „Je třeba ověřit platnost závěti a tak dál.“

Lev zavrtěl hlavou. „Když budeme čekat na vyřízení formalit, zkrachujeme.“ Ukázal na jednoho z pohůnků. „Iljo, skoč na dvůr, koukni se do tý dodávky a pak přijď Normanovi říct, cos viděl.“

Ilja vyšel ven. Lev obešel psací stůl a postavil se vedle Normana. Mlčky čekali, dokud se Ilja nevrátil.

„Sto beden Canadian Club.“ Jednu láhev postavil na stůl. „Můžem voprubovat, jestli to je opravdickej matroš.“

„Budu pracovat s chlastem dovezeným z Kanady,“ vysvětlil Lev. „Prohibice je největší šance, co se nám kdy naskytla. Lidi nám urvou ruce. Vyděláme majlant. Vypadni z tý židle, Norme.“

„Nechce se mi, chlapečku,“ odpověděl Norman.

Lev rychle vytáhl pistoli a praštil s ní Normana do jedné, pak do druhé tváře. Norman vykřikl. Lev nenuceně otočil hlaveň koltu směrem k postávajícím grázlům.

Olze je nutné připsat k dobru, že nezačala ječet.

„Ty hovado,“ oslovil Lev Normana. „Zabil jsem Josefa Vjalova – myslíš si, že se sesypu před pitomým cifršpionem?“

Norman vyskočil a s rukou na krvácejících ústech vyrazil z místnosti.

Lev se obrátil k ostatním mužům a s revolverem stále namířeným jejich směrem řekl: „Kdokoli další, kdo nechce u mě pracovat, může teď odejít a já se nebudu zlobit.“

Nikdo se nepohnul.

„To je dobře,“ přikývl Lev. „Protože jsem lhal, že bych se nezlobil.“ Ukázal na Ilju. „Ty půjdeš se mnou a s mojí manželkou. Budeš řídit. Vy ostatní vyložíte dodávku.“

Ilja je odvezl modrým hudsonem do centra.

Lev cítil, že ve skladišti možná udělal chybu. Neměl před Olgou říkat Zabil jsem Josefa Vjalova. Mohla by si to ještě rozmyslet. Rozhodl se, že kdyby se o tom zmínila, vysvětlil by jí, že to tak nemyslel, ale že to řekl, jen aby Norma postrašil. Olga však o tom nepromluvila.

Před policejní stanicí čekali dva muži v pláštích a kloboucích u velkého fotoaparátu na stativu.

Lev s Olgou vystoupili z vozu.

Lev reportérovi oznámil: „Smrt Josefa Vjalova je tragédie pro nás, jeho rodinu i toto město.“ Muž škrábal těsnopisné poznámky do notesu. „Přicházím na policii učinit výpověď o tom, co se stalo. Moje manželka Olga, jediná další osoba přítomná při jeho zkolabování, je tady, aby dosvědčila, že jsem nevinný. Ohledáním mrtvoly se prokáže, že můj tchán zemřel na infarkt. S manželkou plánujeme nadále rozšiřovat velké podnikání, které Josef Vjalov zahájil zde v Buffalu. Děkuju vám.“

„Podívejte se do kamery, prosím,“ požádal fotograf.

Lev objal jednou paží Olgu, přitáhl ji k sobě a pohlédl do aparátu.

„Jak jste přišel k té modřině pod okem, Lve?“ zeptal se reportér.

„K téhle?“ zeptal se Lev a ukázal na oko. „Ach, k čertu, to už sem nepatří.“ Vykouzlil svůj nejšarmantnější úsměv a vzápětí je na okamžik oslnil fotografův blesk.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Únor až prosinec 1920

V

ojenská věznice v Aldershotu je sice ponurá, pomyslel si Billy, ale pořád lepší než Sibiř. Aldershot je vojenské městečko vzdálené něco přes padesát kilometrů od Londýna směrem na jihozápad. Vězení byla moderní budova s řadami cel ve třech patrech kolem nádvoří. Jasné světlo sem proudilo prosklenou střechou, která dala věznici přezdívku „Skleňák“. Teplovodní potrubí a plynové osvětlení poskytovalo víc pohodlí než většina míst, kde Billy v uplynulých čtyřech letech spával.

Přes to všechno se cítil bídně. Válka skončila už před více než rokem, ale on je stále v armádě. Většina přátel už je z ní pryč, vydělávají a dostávají slušnou mzdu a vodí děvčata do kina. On nosí stále uniformu a salutuje, spí ve vojenské posteli a jí vojenskou stravu. Celý den pracuje; plete předložky, což je vězeňská práce. A co je nejhorší, vůbec neviděl žádnou ženu. Někde tam venku na něj čeká Mildred – možná. Každý druhý vypráví o vojákovi, který se vrátil domů a zjistil, že jeho manželka nebo družka odešla s jiným.

S Mildred ani s nikým jiným zvenku nemá spojení. Vězni – nebo „vojáci ve výkonu trestu“, jak je oficiálně nazývají – směli obvykle posílat a přijímat dopisy, jenže Billy je zvláštní případ. Jelikož ho usvědčili, že v dopisech prozrazoval vojenská tajemství, nadřízení jeho poštu konfiskují. Byla to součást pomsty armády. Samozřejmě už není nic, co by mohl prozradit. Co by asi sestře napsal? „Vařené brambory jsou vždycky nedovařené.“

Dozvěděli se vůbec máma s tátou a dědou o vojenském soudu? Nejbližší příbuzní vojáka musejí být informováni, pomyslel si, ale jistý si nebyl a na tyto otázky mu nikdo neodpoví. Každopádně Tommy Griffiths jim to skoro určitě řekl. Doufal, že Ethel vysvětlila, co skutečně dělal.

Neměl žádné návštěvy. Měl podezření, že jeho rodina vůbec neví, že se vrátil z Ruska. Byl by rád vznesl námitky proti zákazu přijímání pošty, ale žádným způsobem nemohl kontaktovat právníka – a neměl ani peníze, aby ho zaplatil. Jedinou chabou útěchou mu byl pocit, že tohle nemůže pokračovat donekonečna.

Novinky o dění ve světě čerpal z novin. Fitz je zpátky v Londýně, kde řeční, aby získal větší vojenskou pomoc pro Bílé v Rusku. Billymu vrtalo hlavou, jestli to znamená, že se Aberowenští vrátili domů.

Fitzovy projevy nepřinesly nic dobrého. Ethelina kampaň „Ruce pryč od Ruska“ získala podporu a labouristická strana se pod ni podepsala. Británie navzdory barvitým protibolševickým projevům ministra války Winstona Churchilla svá vojska z arktických oblastí Ruska stáhla. V půli listopadu vyhnali Rudí z Omsku admirála Kolčaka. Všechno, co Billy o Bílých napsal a co Ethel ve své kampani opakovala, se ukázalo jako pravdivé; všechno, co řekli Fitz a Churchill, bylo lživé. Přesto je Billy ve vězení a Fitz sedí ve Sněmovně lordů.

Se svými spoluvězni měl málo společného. Nebyli to političtí vězni. Většinou spáchali skutečné zločiny, krádeže, loupeže a vraždy. Byli to otrlí muži, ale Billy rovněž a nebál se jich. Chovali se k němu s obezřetnou vážností, neboť očividně vnímali, že jeho přečin je o třídu výš než jejich. Mluvil s nimi vlídně, ale žádný z nich neprojevoval zájem o politiku. Neviděli nic špatného na společnosti, která je uvěznila; byli pouze rozhodnuti příště na ten systém vyzrát.

Během půlhodinové přestávky na oběd si přečetl noviny. Většina ostatních vězňů číst neuměla. Jednoho dne otevřel Daily Herald a spatřil fotografii známé tváře. Po chvilce zmatení si uvědomil, že na fotografii je on sám.

Vzpomněl si, kdy fotografie vznikla. Mildred ho odtáhla k fotografovi v Aldgate a nechala pořídit snímek Billyho v uniformě. „Každou noc se ho dotknu rty,“ řekla tehdy. Často přemýšlel o tom rozporuplném slibu, když byl od ní daleko.

Na titulku stálo: PROČ JE SERŽANT WILLIAMS VE VĚZENÍ? Billy četl dál a jeho vzrušení narůstalo.

William Williams z Osmého praporu Velšských střelců (Aberowenských) si odpykává deset let ve vojenském vězení na základě obvinění z velezrady. Je tento muž zrádce? Zradil svou zemi, dezertoval k nepříteli nebo utekl z boje? Naopak. Bojoval statečně na Sommě a další dva roky sloužil ve Francii, kde si vysloužil povýšení na seržanta.

Billy byl nadšený. To je o mně, přemýšlel, tady v těch novinách, a píšou, že jsem statečně bojoval!

Pak ho poslali do Ruska. My nejsme ve válce s Ruskem. Britové nemusejí nutně souhlasit s bolševickým režimem, ale neútočíme přece na každý režim, s nímž nesouhlasíme. Bolševici nepředstavují žádnou hrozbu pro naši zem ani pro naše spojence. Parlament nikdy neschválil žádnou vojenskou akci proti vládě v Moskvě. Vyvstává vážná otázka, jestli naše mise v té zemi není porušením mezinárodního práva.

Skutečně, Brity po několik měsíců nikdo neinformoval, že jejich armáda bojuje v Rusku. Vláda vydávala zavádějící prohlášení ve smyslu, že naši vojáci tam pouze chrání náš majetek, organizují jeho řádný odvoz ze země nebo tvoří pohotovostní zálohy. Z toho jasně vyplývalo, že nepodnikáme žádné bojové akce proti Rudým.

Na tom, že tato lež vyšla najevo, má nemalou zásluhu právě William Williams.

„Hej,“ pronesl sám pro sebe. „Koukněme se na to. Zásluhou Williama Williamse.“

Muži se nahrnuli kolem stolu a nakukovali mu přes rameno. Spoluvězeň, násilník jménem Cyril Parks, zvolal: „Tady na tý fotce seš ty! Co děláš v novinách?“

Zbytek článku přečetl Billy nahlas.

Jeho zločin spočíval v tom, že napsal pravdu sestře a použil přitom jednoduché šifry, aby se vyhnul cenzuře. Britský lid mu dluží svou vděčnost.

Jeho čin však popudil ty armádní a vládní činitele, kteří jsou zodpovědní za zneužití britských vojáků pro své vlastní politické cíle. Williams byl postaven před vojenský soud a odsouzen k deseti letům.

Není jediný. Velký počet příslušníků armády, kteří se ohrazovali, že mají být součástí nezdařené kontrarevoluce, podstoupil vysoce pochybné soudní řízení v Rusku; tito muži byli odsouzeni k ostudně dlouhým trestům.

William Williams a další se stali oběťmi pomstychtivých mužů na vysokých postech. Toto se musí napravit. Británie je právní stát. Za to koneckonců bojujeme.

„Tak co?“ nadhodil Billy. „Píšou, že jsem se stal obětí pomstychtivých mužů na vysokých postech.“

„Já taky,“ ozval se Cyril Parks, který ve stodole znásilnil čtrnáctiletou Belgičanku.

Náhle někdo Billymu vytrhl noviny z rukou. Billy vzhlédl a uviděl pitomou tvář Andrewa Jenkinse, jednoho z hodně nepříjemných dozorců. „Kurva Williams, možná máte kamarádíčky nahoře,“ vybafl na něj. „Ale tady jste jen další kurva mukl, tak koukejte kurva makat jak fretka.“

„Provedu, pane Jenkinsi,“ odpověděl Billy.

{II}

Fitze pobouřilo, když premiér David Lloyd George v létě 1920 přijal v Downing Street 10 ruskou obchodní delegaci, která přijela do Londýna. Bolševici jsou stále ve válce s nově utvořeným Polskem a Fitz si myslel, že by Británie měla stranit Polákům, ale setkával se jen s malou podporou. Londýnští dokaři šli raději do stávky, než aby nakládali pušky pro polskou armádu, a pro případ, že by britská armáda intervenovala, sjezd odborů pohrozil generální stávkou.

Fitz se už smířil s tím, že nikdy nezíská majetek zabitého prince Andreje. Jeho synové Klouček a Andrew ztratili své ruské dědictví a Fitz musel vzít na vědomí, že s tím nic nenadělá.

Nedokázal však zachovat klid, když se dozvěděl, co sledují Rusové Kameněv a Krasin při své cestě po Británii. Výzvědná služba Číslo 40 stále existovala a britští zpravodajci zachytávali a dešifrovali telegramy, které Rusové posílali domů. Předseda moskevského sovětu Lev Kameněv bezostyšně šířil revoluční propagandu.

Fitze to tak pobouřilo, že začátkem srpna na jedné z posledních společenských večeří londýnské sezóny ostře vyplísnil Lloyda George.

Stalo se to v sídle lorda Silvermana na Belgrade Square. Večeře nebyla tak opulentní, jako bývaly ty, jež Silverman pořádal před válkou. Podávalo se méně chodů, do kuchyně se vracelo méně jídla bez ochutnání a i výzdoba stolu byla jednodušší. Jídlo servírovaly služky, nikoli sluhové: nikdo dnes nechtěl dělat sluhu. Fitz tušil, že výstřední eduardovské večírky budou už navždy patřit minulosti. Silverman však stále dokázal přivábit do svého domu nejmocnější muže v zemi.

Lloyd George se Fitze zeptal na jeho sestru Maud.

To bylo další téma, které Fitze rozčilovalo. „Bohužel si vzala Němce a odešla do Berlína,“ odpověděl. Neřekl, že se jí už narodilo první dítě, chlapeček pojmenovaný Eric.

„Slyšel jsem to,“ přikývl Lloyd George. „Jenom jsem přemýšlel, jak se jí daří. Velice milá mladá dáma.“

Premiérova záliba ve velice milých mladých dámách byla dobře – ne-li nechvalně – známa.

„Obávám se, že život v Německu je těžký,“ poznamenal Fitz. Maud mu napsala a prosila o finanční podporu, ale on rezolutně odmítl. Nepožádala ho o svolení se sňatkem, tak jak může očekávat jeho podporu?

„Těžký?“ opáčil Lloyd George. „Po tom všem, co udělali, by měl být těžký. Přesto je mi jí líto.“

„Z jiného soudku, pane premiére,“ řekl Fitz, „tenhle Kameněv je židobolševik – měl byste ho deponovat.“

Premiér měl v ruce sklenici šampaňského a byl v povznesené náladě. „Můj milý Fitzi,“ prohodil přívětivě, „ruské dezinformace jsou hrubé a neurvalé, ale vládě moc velké vrásky nedělají. Nepodceňujte prosím britskou dělnickou třídu: politické žvásty poznají. Věřte mi, Kameněvovy řeči bolševismus diskreditují víc než cokoli, co bych mohl říct já nebo vy.“

Fitz tohle považoval za samolibé nesmysly. „Dokonce dal peníze listu Daily Herald!“

„Souhlasím, je nezdvořilé, aby cizí vláda subvencovala naše noviny – ale popravdě, bojíme se snad toho plátku? My liberálové a konzervativci přece máme své vlastní listy.“

„Jenže on kontaktuje nejtvrdší revoluční skupiny v téhle zemi – maniaky, kteří chtějí zničit celý náš způsob života!“

„Čím víc se Britové o bolševismu dozvědí, tím méně o něj budou stát, vzpomeňte si na mě. Bolševismus je působivý jen při pohledu z dálky a neproniknutelnou mlhou. Pro britskou společnost je to skoro bezpečnostní záruka, neboť infikuje všechny společenské vrstvy hrůzou z toho, co by se mohlo stát, kdyby byla současná organizace společnosti svržena.“

„Mně se to prostě nelíbí.“

„Kromě toho,“ pokračoval Lloyd George, „kdybychom je vyhodili, možná bychom museli vysvětlovat, jak víme, co mají za lubem. A zpráva, že je špehujeme, by mohla podnítit mínění dělnické třídy proti nám účinněji než jejich nabubřelé projevy.“

Fitz se nechtěl nechat dál poučovat o realitě politického života ani od premiéra, a protože byl tak naštvaný, trval na svém. „Rozhodně ale nemusíme s bolševiky obchodovat!“

„Kdybychom odmítli obchodovat se všemi, kdo využívají svá zdejší velvyslanectví k propagandě, moc obchodních partnerů by nám nezbylo. No tak, Fitzi, obchodujeme i s kanibaly na Šalomounových ostrovech!“

Fitz si nebyl jistý, jestli to je pravda – kanibalové na Šalomounových ostrovech přece nemají moc co nabídnout –, ale nechal to být. „To jsme na tom tak špatně, že musíme prodávat těm vrahům?“

„Obávám se, že ano. Mluvil jsem se spoustou podnikatelů a ti mě dost vyplašili, pokud jde o nadcházejících osmnáct měsíců. Žádné objednávky nepřicházejí. Zákazníci nenakupují. Možná nás čeká období tak hrozné nezaměstnanosti, jakou jsme dosud nezažili. Ale Rusové chtějí nakupovat – a platí zlatem.“

„Já bych jejich zlato nevzal!“

„Ale Fitzi,“ usmál se Lloyd George, „vy máte přece zlata až nad hlavu.“

{III}

Když Billy přivedl svou nevěstu domů do Aberowenu, konala se ve Wellington Row oslava.

Byla letní sobota a výjimečně nepršelo. Ve tři hodiny odpoledne dorazil Billy na nádraží s Mildred a jejími dětmi, svými novými nevlastními dcerami: osmiletou Enid a sedmiletou Lillian. Tou dobou už havíři vyfárali, dopřáli si každotýdenní koupel a oblékli se do svátečního.

Billyho rodiče čekali na nádraží. Zestárli a vypadali, jako by se zmenšili a už nedominovali lidem kolem sebe. Táta potřásl Billymu rukou a řekl: „Jsem na tebe hrdý, synku. Postavil ses jim, tak jak jsem tě učil.“ Billy byl rád, třebaže se nepovažoval jen za další tátův životní úspěch.

Rodiče se s Mildred už setkali na Ethelině svatbě. Táta jí potřásl rukou a máma ji políbila.

„Tak ráda vás zase vidím, paní Williamsová,“ zašvitořila Mildred. „Můžu vám říkat maminko?“

Nic lepšího říct nemohla a maminka měla radost. Billy si byl jistý, že táta si ji také zamiluje – pokud před ním nebude sakrovat.

Vytrvalé interpelace členů parlamentu v Dolní sněmovně – zásobovaných informacemi od Ethel – přinutily vládu, aby ohlásila snížení trestů vojákům a námořníkům odsouzeným vojenskými soudy v Rusku za vzpouru a jiné delikty. Billyho trest byl snížen na jeden rok; pak ho pustili na svobodu a demobilizovali. S Mildred se poté oženil, hned jak to bylo možné.

Aberowen mu připadal cizí. Moc se to tu nezměnilo, ale jeho pocity byly jiné. Městečko působilo jako malé a nudné a okolní hory jako by v něm lidi věznily. Už si nebyl jistý, že to je jeho domov. Když si bral svůj předválečný oblek, stejně tak zjistil, že se do něj sice vejde, ale už se v něm necítí dobře.

Vydali se po Wellington Row do kopce a viděli, že domy jsou vyzdobeny vlajkami: britskými, s velšským drakem i rudými. Transparent natažený přes ulici hlásal: VÍTEJ DOMA, DVOJITEJ BILLY. Všichni sousedi byli venku na ulici. Stály tu stoly se džbány piva, varnicemi na čaj a mísami s koláči a sendviči. Když Billyho spatřili, zazpívali: „Vítáme tě v kraji horských strání.“

Billymu vyhrkly slzy.

Podali mu půllitr. Houf obdivujících mladíků obkroužil Mildred. Se svým londýnským oblečením, přízvukem a s obrovským kloboukem, který sama nazdobila hedvábnými květy, jim připadala jako exotické stvoření. I když se chovala, jak nejlépe uměla, občas jí ulétlo něco odvážného, a pak se omlouvala: „Odpusťte, ale musela jsem si ulevit.“

Dědeček vypadal starší a sotva se dokázal držet vzpřímeně, ale duševně byl stále čilý. Vzal si na starost Enid a Lillian; vytahoval z kapes vesty bonbony a předváděl holčičkám, jak umí nechat zmizet malou minci.

Billy musel promluvit se všemi pozůstalými o padlých kamarádech: o Joeyovi Pontim, Proroku Jonesovi, Poďobaným Llewellynovi a dalších. Znovu se sešel s Tommym Griffithsem, kterého naposledy viděl v Rusku v Ufě. Tommyho ateistický otec Len byl kost a kůže – rakovina.

Billy v pondělí opět začínal pracovat na šachtě a všichni horníci mu chtěli vysvětlit, co všechno se pod zemí změnilo za tu dobu, co tady nebyl: nové a hlubší chodby, víc elektrického osvětlení, lepší bezpečnostní opatření.

Tommy vyskočil na židli a pronesl uvítací řeč; pak musel Billy odpovědět. „Válka nás všechny změnila,“ řekl. „Pamatuju doby, kdy se říkalo, že bohatý dosadil na tuhle zem Bůh, aby nám nižším vládli.“ Tohle se setkalo s posměchem. „Mnoho mužů se z toho bludu vyléčilo, když bojovali pod velením důstojníků z vyšší třídy, který by neměli dostat na starost ani výlet nedělní školy.“ Ostatní veteráni chápavě přikyvovali. „Válku vyhráli muži, jako jsme my, obyčejný, nevzdělaný, ale ne hloupí.“ Souhlasili a volali „jo“ a „tak tak“.

„Teď máme volební právo – a mají ho i naše ženy, i když ne všechny, jak by rychle upozornila moje sestra Eth.“ Na ta slova se ozval radostný pokřik žen. „Tohle je naše země a my se musíme ujmout jejího řízení, tak jako to udělali bolševici v Rusku a sociální demokrati v Německu.“ Muži jásali. „Máme stranu pracujícího lidu – Nezávislou labouristickou stranu – a máme dost hlasů, aby se dostala do vlády. Lloyd George nás při posledních volbách podrazil, ale tohle mu už víckrát nedovolíme.“

Kdosi vykřikl: „Ne!“

„A kvůli tomu se vracím domů. Dny Percevala Jonese jako člena parlamentu za Aberowen končí.“ Lidé zajásali. „Chci, aby nás v Dolní sněmovně zastupoval labourista!“ Billy zachytil otcův pohled: tátův obličej planul vzrušením. „Děkuju za krásný přivítání.“ Seskočil ze židle, zatímco všichni nadšeně tleskali.

„Pěkná řeč, Billy,“ pochválil ho Tommy Griffiths. „Ale kdo bude ten člen parlamentu za labouristy?“

„Něco ti povím, Tommíku,“ odpověděl Billy. „Můžeš třikrát hádat.“

{IV}

Filozof Bertrand Russell navštívil toho roku Rusko a napsal krátkou knihu nazvanou Praxe a teorie bolševismu. V rodině Leckwithových málem způsobila rozvod.

Russell se proti bolševikům ostře postavil. A co hůř, udělal to z levicové perspektivy. Na rozdíl od konzervativních kritiků neargumentoval tím, že ruský lid neměl právo svrhnout cara, rozdělit půdu šlechty rolníkům a spravovat své továrny. Naopak, s tím vším souhlasil. Nenapadl bolševiky proto, že mají špatné ideály, ale proto, že mají správné ideály a neřídí se jimi. Jeho závěry tudíž nebylo možné odmítnout mávnutím ruky jako propagandu.

Bernie si to přečetl jako první. Měl knihovnickou hrůzu z čmárání do knih, ale v tomto případě učinil výjimku a počmáral stránky rozhněvanými komentáři, podtrhával celé věty a na okraj tužkou připisoval: „Kecy!“ nebo „Nesprávný argument!“

Ethel si knihu četla při kojení nyní už roční holčičky. Pojmenovali ji Mildred, ale jméno vždycky krátili na Millie. Starší Mildred se přestěhovala s Billym do Aberowenu a čekala jejich první společné dítě. Ethel se po ní stýskalo, třebaže byla ráda, že může používat horní pokoje. Malá Millie měla kudrnaté vlásky a už teď koketně mrkala očkem, což každému připomínalo Ethel.

Ethel se kniha líbila. Russell píše duchaplně. S aristokratickou nonšalantností požádal o rozhovor s Leninem a strávil se slavným mužem hodinu. Mluvili anglicky. Lenin prohlásil, že lord Northcliffe je jeho nejlepším propagandistou: hrůzostrašné příběhy Daily Mail o olupované aristokracii můžou děsit buržoazii, ale na britskou dělnickou třídu budou mít podle jeho názoru opačný účinek.

Russell však dal jasně najevo, že bolševici jsou naprosto nedemokratičtí. Diktatura proletariátu je skutečná diktatura, napsal, ale vůdci jsou středostavovští intelektuálové jako Lenin a Trockij a jim asistují jen ti proletáři, kteří souhlasí s jejich názory. „Myslím, že to je hodně znepokojivé,“ prohlásila Ethel, když knihu odkládala.

„Bertrand Russell je aristokrat!“ zvolal rozzlobeně Bernie. „Je třetí hrabě Russell!“

„To neznamená, že nemá pravdu.“ Millie přestala sát a usnula. Ethel ji konečkem prstu pohladila po hebké tvářičce. „Russell je socialista. Stěžuje si na to, že bolševici neuskutečňují socialismus.“

„Jak může říkat něco takového? Zlikvidovali šlechtu.“

„Ale taky opoziční tisk.“

„Dočasná nutnost –“

„Jak dočasná? Ruská revoluce je už tři roky stará!“

„Když se kácí les, lítají třísky.“

„Říká, že se tam svévolně zatýká a popravuje, a tajná policie je mocnější, než bývala za cara.“

„Jenže vystupují proti kontrarevolucionářům, ne proti socialistům.“

„Socialismus znamená svobodu, i pro kontrarevolucionáře.“

„Ne, to neznamená!“

„Pro mě ano.“

Jejich zvýšené hlasy probudily Millii. Vycítila v pokoji napětí a rozplakala se.

„Tady to máš,“ řekla Ethel naštvaně. „Koukej, cos udělal.“

{V}

Když se Grigorij vrátil z občanské války domů, čekala ho Katěrina, Vladimír a Anna v jejich pohodlném bytě ve vládní enklávě ve staré kremelské pevnosti. Na jeho vkus to tu bylo příliš přepychové. Celá země trpěla nedostatkem potravin a paliva, ale v obchodech v Kremlu byla hojnost všeho. V areálu se nacházely tři restaurace se šéfkuchaři vyškolenými ve Francii a číšníci ke Grigorijově hrůze cvakali před bolševiky podpatky, jako to dělali dřív před šlechtou. Katěrina dávala děti do jeslí a chodila ke kadeřníkovi. Večer jezdili členové ústředního výboru do opery v autech se šoféry.

„Já jen doufám, že se z nás nestává nová šlechta,“ postěžoval si jednou v noci v posteli Katěrině.

Vysmála se mu. „Kdyby ano, tak kde jsou moje diamanty?“

„Jenomže, však víš, pořádáme bankety, cestujeme ve vlaku první třídou a tak dále.“

„Aristokrati nikdy nic užitečnýho neudělali. Vy všichni pracujete dvanáct, patnáct, osmnáct hodin denně. Nemůžeš přece čekat, že budete vybírat popelnice a hledat kousky dřeva na zatopení, jako to dělá chudina.“

„V tom případě bude vždycky existovat výmluva, že elita potřebuje zvláštní privilegia.“

„Pojď sem,“ usmála se. „Já ti poskytnu zvláštní privilegium.“

Pomilovali se a Grigorij zůstal ležet a nemohl usnout. Navzdory svým pochybnostem se nedokázal zbavit pocitu tajného uspokojení, že je na tom jeho rodina tak dobře. Katěrina přibyla na váze. Když se s ní poprvé setkal, byla to nádherná dvacetiletá dívka; nyní to byla šestadvacetiletá kyprá matka. Vladimírovi bylo šest a učil se ve škole číst a psát s dalšími dětmi ruských nových vládců. Anna, obyčejně jí říkali Aňa, byla nezbedná tříletá holčička s kudrnatou hlavičkou. Jejich domov dříve patřil jedné z carevniných dvorních dam. Byl to teplý, suchý a prostorný byt s druhým pokojem pro děti, kuchyní a obývacím pokojem – v Grigorijově bývalém bydlišti v Petrohradu by poskytl ubytování dvaceti lidem. V oknech visely záclony, čaj pili z porcelánových šálků, před krbem ležel koberec a stěnu nad ním zdobila olejomalba s motivem Bajkalského jezera.

Nakonec Grigorij usnul, ale v šest ráno ho vzbudilo bušení do dveří. Otevřel je a za nimi stála uboze oblečená a na kost vychrtlá žena, která mu připadala povědomá. „Omlouvám se, že vás obtěžuju tak časně ráno, Excelence,“ vypravila ze sebe s použitím někdejšího uctivého oslovení.

Poznal v ní Konstantinovu manželku. „Magdo!“ zvolal udiveně. „Vypadáš tak jinak – pojď dál! Co se děje? Žijete teď v Moskvě?“

„Ano, přestěhovali jsme se sem, Excelence.“

„Proboha, neříkej mi tak. Kde je Konstantin?“

„Ve vězení.“

„Cože? Proč?“

„Jako kontrarevolucionář.“

„Vyloučeno!“ vykřikl Grigorij. „To musí být strašný omyl.“

„Ano, pane.“

„Kdo ho zatknul?“

„Čeka.“

„Tajná policie. Pracujou pro nás, zjistím to. Hned po snídani to vyšetřím.“

„Prosím, Excelence, zapřísahám vás, udělejte něco okamžitě – za hodinu ho mají zastřelit.“

„K čertu,“ zamračil se Grigorij. „Počkej, než se oblíknu.“

Oblékl si uniformu. Třebaže na ní nebylo žádné označení hodnosti, byla mnohem kvalitnější než uniforma obyčejného vojáka a zřetelně ho označovala jako důstojníka.

Pár minut poté vyšli s Magdou z Kremlu. Sněžilo. Ubírali se pěšky krátký úsek na Lubjanské náměstí. Ústředí Čeky se nacházelo v obrovské barokní budově ze žlutých cihel, bývalém sídle jedné pojišťovny. Stráž u vchodu Grigorijovi zasalutovala.

Sotva vstoupil do budovy, začal se rozkřikovat: „Kdo to tu má na povel? Přiveďte mi okamžitě službu konajícího důstojníka! Jsem Grigorij Peškov, člen bolševického ústředního výboru. Chci teď hned vidět vězněného Konstantina Voroncova. Na co čekáte? Padejte!“ Už dříve zjistil, že tohle je nejrychlejší způsob, jak cokoli zařídit, i když mu to strašlivě připomínalo neomaleně chování zkaženého šlechtice.

Stráže několik minut panicky pobíhaly, pak Grigorij utrpěl otřes. Do vstupní haly přivedli službu konajícího důstojníka. Grigorij ho znal. Byl to Michail Pinskij.

Grigorij se zhrozil. Pinskij, brutální carský policajt: teď dává svou brutalitu do služeb revoluce?

Pinskij se úlisně usmál. „Soudruh Peškov,“ řekl. „Jaká čest.“

„Takhle jste nemluvil, když jsem vás srazil na zem za obtěžování ubohý vesničanky,“ připomněl mu Grigorij.

„Jak se všechno mění, soudruhu – pro nás všechny.“

„Proč jste zatkli Konstantina Voroncova?“

„Pro kontrarevoluční činnost.“

„To je směšný. Už v roce 1914 dělal vedoucího bolševický diskusní skupiny v Putilovským závodu. Byl jedním z prvních zástupců do petrohradskýho sovětu. Je větší bolševik než já!“

„Skutečně?“ V Pinského hlasu zazněl náznak hrozby.

Grigorij to ignoroval. „Přiveďte mi ho.“

„Provedu, soudruhu.“

O několik minut později se Konstantin objevil. Byl špinavý a neoholený a páchl jak prasečí chlívek. Magda se rozplakala a vrhla se mu kolem krku.

„Potřebuju s ním mluvit o samotě,“ oznámil Grigorij Pinskému. „Zaveďte nás do svý kanceláře.“

Pinskij zavrtěl hlavou. „Moje skromná místnůstka –“

„Nechte těch řečí,“ zarazil ho Grigorij. „Do vaší kanceláře.“ Zdůraznil tak svoji moc. Potřebuje udržet Pinského pod kontrolou.

Pinskij je zavedl do místnosti v patře s výhledem do vnitřního dvora. Ze stolu spěšně smetl do šuplete boxera navlékaného na prsty, aby byl úder tvrdší.

Při pohledu z okna Grigorij viděl, že svítá. „Počkejte venku,“ přikázal Pinskému.

Posadili se a Grigorij se Konstantina zeptal: „Co se k čertu děje?“

„Přišli jsme do Moskvy, když se stěhovala vláda,“ odpověděl Konstantin. „Myslel jsem, že se stanu komisařem. Ale to byl omyl. Nemám tady žádnou politickou podporu.“

„Cos tedy dělal?“

„Vrátil jsem se k obyčejný práci. Jsem ve fabrice, kde se vyrábějí strojní součástky, ozubený kola, písty a kuličkový ložiska.“

„Proč si ale policie myslí, že jsi kontrarevolucionář?“

„V továrně se volí zástupce do moskevskýho sovětu. Jeden z inženýrů oznámil, že bude kandidovat za menševiky. Uspořádal schůzi a já jsem si ho šel poslechnout. Bylo tam jen pár lidí. Nepromluvil jsem tam, v půlce jsem odešel a nehlasoval jsem pro něj. Samozřejmě vyhrál bolševický kandidát. Jenže po volbě vyhodili všechny, co na tý menševický schůzi byli. A pak, minulý týden, nás všechny zatkli.“

„Tohle nemůžeme dělat,“ zhrozil se Grigorij. „Ani ve jménu revoluce. Nemůžeme zavírat dělníky za to, že si vyslechnou jiný názor.“

Konstantin na něj upřel zvláštní pohled. „Nebyl jsi náhodou někde pryč?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Grigorij. „Bojoval jsem proti kontrarevolučním armádám.“

„Takže proto nevíš, co se tu děje.“

„Chceš říct, že něco takovýho se stalo už dřív?“

„Griško, tohle se děje den co den.“

„Tomu nevěřím.“

Magda se vmísila: „A v noci jsem dostala vzkaz – od kamarádky, co má za muže policistu –, že Konstantin a všichni ostatní mají být zastřeleni dneska v osm ráno.“

Grigorij pohlédl na své armádní hodinky. Bylo skoro osm. „Pinskij!“ zavolal.

Policista vešel do místnosti.

„Zarazte tu popravu.“

„Obávám se, že už je pozdě, soudruhu.“

„Chcete říct, že ty muži jsou už zastřelený?“

„Ještě ne.“ Pinskij přistoupil k oknu.

Grigorij učinil totéž. Konstantin a Magda si stoupli vedle něj.

Dole na zasněženém dvoře stála v jasném světle časného rána popravčí četa. Naproti vojákům stál tucet mužů s páskou přes oči, chvějících se v tenkém oblečení. Nad hlavami jim vlála rudá vlajka.

Grigorij viděl, že vojáci zvedají pušky.

Zařval: „Okamžitě zastavit! Nestřílet!“ Jenže jeho hlas zdusilo okno a nikdo ho neslyšel.

Okamžik poté zahřměly výstřely.

Odsouzení muži klesli k zemi. Grigorij zíral jako opařený.

Kolem zhroucených těl se na sněhu objevily krvavé skvrny, jasně červené jako vlajka nad nimi.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

11.-12. listopadu 1923

M

aud přes den spala a vstala uprostřed odpoledne, když Walter přivedl domů děti z nedělní školy. Erikovi byly tři a Heike dva a ve svátečních šatičkách vypadali oba tak líbezně, že Maud pukalo srdce láskou.

Takový cit v životě nepoznala. Ani její vášnivá láska k Walterovi nebyla tak silná. Děti v ní také vyvolávaly zoufalou úzkost. Dokáže je živit, udržovat v teple a chránit před pouličními nepokoji a revolucí?

Dala jim chléb s teplým mlékem, aby se zahřály, a pak se začala připravovat na večer. Pořádali s Walterem malou rodinnou oslavu osmatřicátých narozenin Walterova bratrance Roberta von Ulricha.

Robert ve válce nepadl, navzdory obavám – nebo snad nadějím? – Walterových rodičů. Walter se každopádně nestal hrabětem von Ulrich. Robert byl zadržován v zajateckém táboře na Sibiři. Když bolševici uzavřeli mír s Rakouskem, vydali se Robert a jeho kamarád z války Jörg na dlouhou cestu domů: pěšky, někdy je svezl nějaký povoz nebo si vyskočili na nákladní vlak. Cesta jim trvala rok, ale dokázali to, a když se vrátili, Walter jim našel v Berlíně byt.

Maud si oblékla zástěru. V kuchyňce jejich malého domku uvařila polévku ze zelí, okoralého chleba a tuřínu. Upekla i malý dort, i když různé přísady musela nastavit dalším tuřínem.

Naučila se vařit a mnoho dalších věcí. Laskavá sousedka, starší paní, se slitovala nad zmatenou aristokratkou a ukázala jí, jak stlát, žehlit a mýt vanu. Všechno to přišlo jako šok.

Bydleli ve středostavovském městském rodinném domku. Nemohli si dovolit do něj nijak investovat ani si dopřát služebnictvo, na jaké byla Maud odjakživa uvyklá, a měli spoustu nábytku z druhé ruky, který Maud v duchu považovala za strašný.

Těšili se na lepší časy, ale vše se ve skutečnosti jen zhoršovalo. Walterova kariéra na ministerstvu zahraničí se sňatkem s Angličankou dostala do slepé uličky a on by nejraději přešel jinam, ale v současném hospodářském zmatku musel být rád, že vůbec nějaké zaměstnání má. A Maudina počáteční nespokojenost se po čtyřech letech chudoby zdála malicherná. Čalounění, které děti potrhaly, dostalo záplaty, rozbitá okna zakrývala lepenka a všude se olupovala ze stěn malba.

Maud však ničeho nelitovala. Kdykoli se jí zachtělo, mohla Waltera políbit, vklouznout mu jazykem do úst, rozepnout mu kalhoty a ležet s ním v posteli nebo na pohovce, a to jí všechno vynahradilo.

Walterovi rodiče přinesli na oslavu půlku šunky a dvě láhve vína. Otto přišel o rodinný statek Zumwald, který nyní ležel v Polsku. Jeho úspory se inflací přiblížily téměř k nule. Ovšem velká zahrada jeho berlínského domu produkovala brambory a pořád ještě měl spoustu předválečného vína.

„Jak se ti podařilo sehnat šunku?“ zeptal se nevěřícně Walter. Takové věci se normálně daly koupit jen za americké dolary.

„Směnil jsem ji za láhev archivního šampaňského,“ odpověděl Otto.

Prarodiče uložili děti ke spánku. Otto jim vyprávěl pohádku. Maud zaslechla cosi o královně, která nechala štít vlastního bratra. Otřásla se, ale nic neřekla. Potom Susanne chraplavým hlasem zazpívala ukolébavky a děti usnuly, aniž jim v tom dědečkova krvavá pohádka zabránila.

Robert a Jörg dorazili se stejnými červenými kravatami. Otto je vřele přivítal. Zdálo se, že nemá tušení o jejich vztahu, a Jörga prostě přijal jako Robertova spolubydlícího. Takhle se také oba muži před staršími příslušníky rodiny chovali. Maud si pomyslela, že Susanne patrně pravdu vytušila. Ženy je těžší oklamat. Naštěstí bývají tolerantnější.

V liberální společnosti se Robert a Jörg chovali velmi odlišně. Na večírcích u sebe doma nedělali ze své romantické lásky žádné tajemství. Mnozí jejich přátelé byli stejní. Maud to nejdřív zarazilo: nikdy předtím neviděla, že by se muži líbali, obdivovali si navzájem oblečení a flirtovali jako školačky. Ovšem takové chování už teď není tabu, přinejmenším v Berlíně ne. A Maud četla Proustovu Sodomu a Gomoru, která jaksi napovídala, že takové věci se dějí odjakživa.

Dnes večer se však Robert i Jörg chovali naprosto vytříbeně. Při večeři si všichni povídali o tom, co se děje v Bavorsku. Jakési sdružení polovojenských skupin zvané Kampfbund ve čtvrtek v jedné mnichovské pivnici vyhlásilo národní revoluci.

Maud poslední dobou skoro nemohla číst zprávy. Dělníci stávkovali a pravicoví násilníci stávkující zmlátili. Ženy z domácnosti uspořádaly pochod proti nedostatku potravin a jejich protest se změnil v hladové bouře. Všichni Němci jsou rozezlení kvůli versailleské smlouvě, avšak sociálně demokratická vláda ji přesto plně přijala. Lidé byli přesvědčeni, že reparace ochromují hospodářství, i když Německo platilo jen zlomek stanovené částky a očividně ji nemělo v úmyslu zaplatit celou. Puč z mnichovské pivnice všechny rozohnil. Jeho nejvýznačnějším zastáncem byl válečný hrdina Erich Ludendorff. Takzvané úderné oddíly v hnědých košilích a posluchači pěchotní důstojnické akademie se zmocnili klíčových budov. Členové městské rady byli vzati jako rukojmí a prominentní židé zatčeni.

V pátek zákonná vláda provedla protiúder. Byli zabiti čtyři policisté a šestnáct příslušníků polovojenských oddílů. Ze zpráv, které zatím dorazily do Berlína, Maud nedokázala poznat, jestli už povstání skončilo, nebo ne. Pokud extremisté ovládli Bavorsko, nezmocní se celé země?

Waltera to rozhořčovalo. „Máme demokraticky zvolenou vládu,“ připomínal. „Proč ji lidi nenechají pracovat?“

„Vláda nás zradila,“ prohlásil otec.

„Podle tebe. A co má být? Když v Americe vyhráli poslední volby republikáni, demokrati se nebouřili!“

„Spojené státy žádní bolševici a židi nerozvracejí.“

„Pokud ti dělají starost bolševici, pověz lidem, ať je nevolí. A co to je za posedlost s těmi židy?“

„Ti působí zhoubně.“

„Židi jsou v Británii. Tati, to si nevzpomínáš, jak lord Rothschild v Londýně dělal, co mohl, aby válce zabránil? Židi jsou ve Francii, v Rusku, v Americe. Nekonspirují, nepokoušejí se zradit své vlády. Proč si myslíš, že právě ti naši jsou tak špatní? Většina z nich chce jen vydělávat tolik, aby uživili svoje rodiny a mohli posílat děti do školy – stejně jako všichni ostatní.“

Maud překvapilo, že se k tomu vyjádřil Robert. „Souhlasím se strýčkem Ottou,“ řekl. „Demokracie oslabuje. Německo potřebuje silné vedení. Dali jsme se s Jörgem k národním socialistům.“

„Ale Roberte, proboha!“ zvolal znechuceně Walter. „Jak jste to mohli udělat?“

Maud se zvedla. „Dá si někdo narozeninový dort?“ nabídla s úsměvem.

{II}

Maud v devět hodin společnost opustila, protože šla do práce. „Kde máš uniformu?“ zeptala se tchyně, když se Maud loučila. Susanne se domnívala, že snacha pracuje jako noční ošetřovatelka u jakéhosi bohatého starého pána.

„Nechávám si ji tam a po příchodu se převlékám.“ Ve skutečnosti hrála na piano v nočním klubu zvaném Nachtleben. Pravda však je, že si „uniformu“ nechávala v práci.

Musela vydělávat a přitom ji k tomu nikdy nikdo moc nevedl; naučila se spíš jen parádit a chodit na večírky. Měla malé dědictví po otci, ale to směnila za marky, když se přestěhovala do Německa, a ty byly nyní bezcenné. Fitz jí odmítl dávat peníze, protože se stále hněval, že se vdala bez jeho svolení. Walterův plat na ministerstvu zahraničí se každý měsíc zvyšoval, ale nikdy neudržel krok s inflací. Částečnou kompenzací byla skutečnost, že nájemné za dům bylo teď zanedbatelné a domácí se ho ani nenamáhal vybírat. Jídlo však kupovat museli.

Maud dorazila do klubu v půl desáté. Byl vybavený novým nábytkem a nově vymalovaný a vypadalo to zde dobře, i když se rozsvítilo. Číšníci leštili sklenice, barman roztloukal led a u piana seděl slepý ladič. Maud se převlékla do krátkých večerních šatů, ozdobila se lacinou bižuterií a silně se nalíčila pudrem, tužkou na oči a rtěnkou. Když se klub v deset hodin otevřel, seděla u piana.

Podnik se rychle zaplnil muži a ženami ve večerním, kteří tančili a kouřili. Kupovali si koktejly se šampaňským a diskrétně šňupali kokain. Berlínský noční život byl navzdory chudobě a inflaci vyhlášený. Pro tyto lidi peníze nepředstavovaly žádný problém. Buď jim přicházely příjmy ze zahraničí, nebo měli něco lepšího než peníze: zásoby uhlí, jatka, sklad tabáku či – a to bylo úplně nejlepší – měli zlato.

Maud patřila do dámské kapely, která hrála novou hudbu zvanou jazz. Fitz by se zhrozil, kdyby to viděl, ale jí se to líbilo. Opakování stále stejných melodií každou noc bylo možná nudné, avšak přesto se přitom uvolňovalo cosi potlačovaného v jejím nitru. Na stoličce u piana se kroutila a mrkala na zákazníky.

O půlnoci měla sólový výstup, při němž zpívala a hrála písně proslavené černošskými zpěvačkami, jako je Alberta Hunterová; naučila se je z amerických desek přehrávaných na gramofonu majitele klubu. Vystupovala pod uměleckým jménem Mississippi Maud.

Mezi jednotlivými čísly přiklopýtal k pianu jeden host a požádal: „Zahrajte prosím ‚Downhearted Blues‘.“

Píseň znala, byl to velký šlágr Bessie Smithové. Zahrála pár bluesových akordů v e moll. „To by šlo,“ přikývla. „Za kolik?“

Vytáhl miliardovou bankovku.

Maud se zasmála. „Tím se nezaplatí ani první takt,“ zavrtěla hlavou. „Nemáte nějaké cizí peníze?“

Podal jí dolarovou bankovku.

Popadla bankovku, strčila ji do rukávu a zahrála „Downhearted Blues“.

Maud měla obrovskou radost, že má dolar – měl cenu asi trilionu marek. Přesto se cítila trochu sklíčená, jakoby v souladu s poslední skladbou. Pro ženu jejího původu byl docela výkon naučit se mámit z lidí spropitné; pokořovalo ji to.

Když po svém čísle odcházela do šatny, zastavil ji tentýž host. Položil jí ruku na bok a zeptal se: „Nechtěla byste se mnou posnídat, drahoušku?“

Téměř každou noc ji někdo ohmatával, ačkoli ve svých třiatřiceti tu byla jednou z nejstarších žen: většině dívek bylo devatenáct až dvacet. Když k něčemu takovému došlo, děvčata nesměla tropit žádný povyk. Očekávalo se, že se sladce usmějí, jemně mužovu ruku odsunou a řeknou: „Dneska večer ne, pane.“ Jenže to někdy nestačilo a ostatní dívky Maud naučily účinnější větu. „Mám v ochlupení takový ty malý mršky,“ odpověděla. „Viďte, že to není nic vážnýho?“ Muž zmizel.

Po čtyřech letech pobytu mluvila Maud německy plynně a při práci v klubu se naučila i vulgární výrazy.

Klub se zavíral ve čtyři ráno. Maud se odlíčila a převlékla se opět do oblečení na ulici. Šla do kuchyně a vyprosila si pár zrnek kávy. Kuchařka měla Maud ráda a několik jich pro ni odsypala do papírového kornoutku.

Hudebnice dostávaly zaplaceno každý den. Všechny si proto braly s sebou velké tašky, ve kterých si svazky bankovek odnášely.

Při odchodu Maud sebrala noviny odložené některým hostem. Walter si je přečte. Kupovat noviny si nemohli dovolit.

Odešla z klubu a zamířila rovnou do pekárny. Lpět na penězích bylo nebezpečné: večer vám mzda už nemusí stačit ani na bochník chleba. V chladu před krámem už čekalo několik žen. V půl šesté pekař otevřel dveře a na tabuli napsal křídou ceny. Bochník černého chleba dnes stál 127 miliard marek.

Maud koupila čtyři bochníky. Všechno dneska nesnědí, ale na tom nesejde. Okoralý chléb se dá použít na zahuštění polévky: bankovky nikoli.

Domů se vrátila v šest. Později oblékne děti a odvede je k prarodičům, aby se přes den mohla vyspat. Teď má před sebou asi tak hodinku s Walterem. Tohle byla nejlepší část dne.

Připravila snídani a odnesla tác do ložnice. „Koukej,“ pochlubila se. „Čerstvý chleba, káva… a dolar!“

„Šikovná!“ Políbil ji. „Co koupíme?“ V pyžamu se zatřásl. „Potřebujeme uhlí.“

„Žádný spěch. Jestli chceš, můžeme si ho schovat. Příští týden bude mít stejnou cenu. Jestli ti je zima, zahřeju tě.“

Zasmál se. „Tak pojď.“

Svlékla se a lehla si do postele.

Snědli chleba, vypili kávu a milovali se. Sex byl stále vzrušující, i když netrval tak dlouho jako v dobách na počátku jejich vztahu.

Potom si Walter přečetl noviny, které přinesla. „Revoluce v Mnichově skončila,“ oznámil.

„Navždy?“

Walter pokrčil rameny. „Chytili jejího vůdce. Je to Adolf Hitler.“

„Šéf té partaje, co do ní vstoupil Robert?“

„Ano. Obžalovali ho z velezrady. Je ve vězení.“

„To je dobře,“ oddechla si Maud. „Díky bohu, že to skončilo.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Prosinec 1923 až leden 1924

V

e tři hodiny odpoledne posledního dne před všeobecnými volbami vystoupil na pódium před aberowenskou radnicí hrabě Fitzherbert. Měl na sobě frak s cylindrem. Konzervativci v předních řadách ho přivítali s nadšením, ale většina shromážděných pískala. Někdo hodil zmuchlané noviny a Billy požádal: „Teď nic takovýho, kluci, ať mluví.“

Nízké mraky zatemnily zimní odpoledne a pouliční lampy už svítily. Pršelo, ale přesto se tu shromáždil velký dav, dvě stě či tři sta lidí, většinou havířů v čepicích; vpředu stálo pár mužů v buřinkách a hrstka žen s deštníky. Na kraji davu si na mokré dlažbě hrály děti.

Fitz vystupoval na podporu současného člena parlamentu Percevala Jonese. Začal mluvit o clech. To Billymu vyhovovalo. Na tohle téma může Fitz klidně řečnit celý den, aniž to na lidi v Aberowenu zapůsobí. Teoreticky to bylo velké téma voleb. Konzervativci navrhovali, že skoncují s nezaměstnaností tím, že zvýší dovozní cla, aby chránili britské výrobce. Tohle sjednotilo opoziční liberály, protože jejich nejstarší ideou byl volný obchod. Labouristé byli zajedno v tom, že cla nejsou odpovědí, a navrhovali státní program práce, aby se zaměstnali lidé, kteří ji ztratili; tento program by měl být spojen s prodlouženou dobou školní docházky, což by mělo zabránit vstupu dalších mladých lidí na, přeplněný trh práce.

Hlavně však šlo o to, kdo bude vládnout.

„Aby konzervativní vláda podpořila zaměstnanost v zemědělství, poskytne každému farmáři dotaci ve výši jedné libry na akr půdy – za předpokladu, že svým námezdným pracovníkům vyplácí aspoň třicet šilinků týdně,“ vykládal Fitz.

Billy zavrtěl hlavou, protože ho to pobavilo i znechutilo zároveň. Proč dávat peníze zemědělcům? Ti nehladovějí. Nezaměstnaní tovární dělníci ano.

Táta vedle Billyho prohodil: „Takové řeči v Aberowenu hlasy nezískají.“

Billy s ním souhlasil. Ve voličské základně kdysi převažovali farmáři z okolních kopců, ale ty doby už minuly. Nyní, kdy má hlasovací právo dělnická třída, počet horníků nad zemědělci převažuje. Perceval Jones si při zmatených volbách v roce 1922 udržel křeslo jen díky několika hlasům. Tentokrát snad už musí vypadnout.

Fitz končil. „Pokud budete volit labouristu, budete volit muže s trestním záznamem z doby služby v armádě,“ řekl. Tohle se posluchačům moc nelíbilo: věděli, jak to s Billym bylo, a považovali ho za hrdinu. Ozvalo se nesouhlasné mručení a táta křikl: „Hanba vám!“

Fitz pokračoval: „Muže, který zradil své druhy ve zbrani a své důstojníky, muže, který byl odsouzen vojenským soudem za neloajálnost a poslán do vězení. Říkám vám: neudělejte Aberowenu ostudu tím, že byste zvolili do parlamentu takového muže.“

Fitz sestoupil za chabého potlesku a silného pískotu. Billy na něj upřeně hleděl, ale Fitz se jeho pohledu vyhnul.

Teď vystoupil na pódium Billy. „Možná čekáte, že budu urážet lorda Fitzherberta, jako urážel on mě,“ začal.

Tommy Griffiths z davu křikl: „Nandej mu to, Billy!“

„Jenže tohle není žádná pitomá pranice,“ pokračoval Billy. „Tyhle volby jsou příliš důležité, než aby o nich rozhodovaly jízlivosti.“ Lidé se zklidnili. Billy věděl, že takový rozumný přístup se jim moc nelíbí. Mají raději laciné pošklebování. Ale viděl, že otec souhlasně přikyvuje. Táta pochopil, co se Billy snaží udělat. Ovšemže pochopil. Přece Billyho učil.

„Hrabě prokázal odvahu, když sem přišel a přednesl své názory před zástupem havířů,“ řekl Billy. „Možná se mýlí – určitě se mýlí –, ale není zbabělec. Stejně se choval i za války. Mnoho našich důstojníků se tak chovalo. Byli stateční, ale zarytě trvali na svém mylném názoru. Měli špatnou strategii i špatnou taktiku, jejich komunikace byla ubohá, jejich myšlení zastaralé. Jenže oni své myšlení nezměnili, dokud nezahynuly miliony mužů.“

Posluchači zcela ztichli. Teď je to začalo zajímat. Billy uviděl Mildred s jejich dvěma syny, ročním Davidem a dvouletým Keirem, v náručí; tvářila se hrdě. Mildred se o politiku příliš nezajímala, ale chtěla, aby se Billy stal členem parlamentu, protože pak by se mohli vrátit do Londýna a ona by obnovila svou živnost.

„Za války nebyl žádný muž z dělnické třídy povýšen do vyšší hodnosti, než je seržant. A všichni mladíci, co přišli do armády ze soukromých škol, se stali okamžitě podporučíky. Život každého veterána, který tu dneska stojí, vystavovali hloupí důstojníci zbytečnému riziku, zatímco chytrý seržant mnohým z nás život zachránil.“

Ozvalo se hlasité souhlasné mručení.

„Říkám teď, že tyto dny už minuly. V armádě i ve všech ostatních povoláních by lidé měli být povyšováni podle svých schopností, nikoli podle svého původu.“ Zvýšil hlas a uslyšel v něm ono jímavé vzrušení, které znal z otcových kázání. „Tyto volby rozhodují o budoucnosti a o tom, v jaké zemi budou naše děti vyrůstat. Musíme zajistit, že bude jiná než ta, ve které jsme vyrůstali my. Labouristická strana nevyzývá k revoluci – tu jsme viděli už v jiných zemích a víme, že nefunguje. Ale voláme po změně – vážné změně, velké změně, radikální změně.“

Odmlčel se, pak opět zvýšil hlas k závěru řeči. „Ne, já nebudu hanět lorda Fitzherberta ani pana Percevala Jonese,“ řekl a ukázal na dva cylindry v přední řadě. „Prostě jim jen říkám: pánové, vy jste minulost.“ Zazněl jásot. Billy pohlédl přes přední řadu na zástup havířů – silných, statečných chlapů, kteří se narodili s holým zadkem, ale přesto dokážou uživit sebe i svoje rodiny. „Přátelé dělníci,“ zakončil, „my jsme budoucnost!“

Sestoupil z pódia.

Když se spočítaly hlasy, zvítězil drtivou většinou.

{II}

Stejně tak Ethel.

Konzervativci tvořili v novém parlamentu největší stranu, ale nadpoloviční většinu nezískali. Labouristé se 191 členy parlamentu včetně Eth Leckwithové z Aldgate a Billyho Williamse z Aberowenu byli druzí. Liberálové třetí. Skotští prohibicionisté získali jedno křeslo. Komunistická strana žádné.

Když se nový parlament sešel, labourističtí a liberální členové svými hlasy vyslovili nedůvěru vládě a král byl nucen požádat vůdce Nezávislé labouristické strany Ramsaye MacDonalda, aby sestavil novou vládu. Británie měla poprvé labouristické vedení.

Ethel nebyla ve Westminsterském paláci od onoho dne v roce 1916, kdy ji vyhodili, protože křičela na Lloyda George. Nyní sedala v novém kabátu a klobouku na zelené kožené lavici, poslouchala projevy a občas letmo pohlédla ke galerii pro veřejnost, odkud byla před více než sedmi lety vyhozena. Chodila do kuloárů a hlasovala se členy kabinetu, proslulými socialisty, které předtím jen zdáli obdivovala: Arthurem Hendersonem, Philipem Snowdenem, Sidneyem Webbem a samotným premiérem. Měla svůj vlastní psací stůl v malé kanceláři, kterou sdílela s další labouristickou členkou parlamentu. Navštěvovala knihovnu, v čajovně pojídala toasty s máslem a pošta jí doručovala pytle dopisů. Procházela se obrovskou budovou, seznamovala se s jejím uspořádáním a snažila se vžít do pocitu, že je oprávněna tu být.

Jednoho dne koncem ledna vzala s sebou Lloyda a provedla ho palácem. Bylo mu skoro devět a ještě nikdy se neocitl v tak velké či tak přepychové budově. Pokoušela se mu vysvětlit principy demokracie, ale byl na to ještě malý.

Na úzkém schodišti pokrytém červeným kobercem na rozhraní mezi areály Dolní a Horní sněmovny narazili na Fitze. I on měl mladého hosta – svého syna George, zvaného Klouček.

Ethel s Lloydem stoupali nahoru, Fitz s Kloučkem scházeli dolů a všichni se setkali na odpočívadle schodů.

Fitz na ni zíral, jako by čekal, že mu ustoupí z cesty.

Fitzovi dva synové, Klouček a Lloyd, dědic titulu a neuznaný levoboček, byli stejně staří. Zadívali se na sebe s upřímným zájmem.

Ethel si pamatovala, že kdykoli Fitze na chodbě v Tŷ Gwyn potkala, musela ustoupit ke zdi a se sklopenýma očima počkat, až hrabě projde.

Nyní stála uprostřed podesty, pevně držela Lloyda za ruku a dívala se Fitzovi do očí. „Dobrý den, lorde Fitzherberte,“ pozdravila a vzdorně zvedla hlavu.

V tváři se mu zračila zášť a vztek. Nakonec odpověděl: „Dobrý den, paní Leckwithová.“

Pohlédla na jeho syna. „Vy musíte být vikomt z Aberowenu,“ prohodila. „Dobrý den.“

„Dobrý den, paní,“ odpověděl chlapec zdvořile.

Obrátila se k Fitzovi. „A tohle je můj syn Lloyd.“

Fitz se na něj odmítl podívat.

Ethel nehodlala dopustit, aby to Fitzovi jen tak prošlo. „Podej hraběti ruku, Lloyde,“ vyzvala syna.

Lloyd natáhl ruku a řekl: „Těší mě, že vás poznávám, pane hrabě.“

Urážlivě přezírat devítiletého chlapce by bylo nedůstojné. Fitz byl nucen potřást si s ním rukou.

Poprvé v životě se dotkl svého syna Lloyda.

„A teď se s vámi rozloučíme,“ pronesla Ethel lhostejně a vykročila.

Fitz se tvářil výhružně. Neochotně poodstoupil i se synem stranou a čekali zády ke zdi, zatímco Ethel a Lloyd prošli kolem nich a stoupali nahoru.

Historické postavy

Na těchto stránkách se objevuje několik skutečných historických postav a čtenáři se někdy ptají, jakou dělám dělicí čáru mezi historií a fikcí. Otázka je namístě a zde je odpověď.

V některých případech, například když sir Edward Grey promlouvá v Dolní sněmovně, jsou moje románové postavy svědky události, která se skutečně stala. To, co sir Edward v tomto románu říká, odpovídá parlamentnímu záznamu; jeho řeč jsem pouze zkrátil, ale doufám, že jsem nevynechal nic významného.

Někdy se skutečná osoba pohybuje na fiktivním místě, jako když Winston Churchill navštíví Tŷ Gwyn. V tom případě jsem si zjistil, že návštěvy venkovských sídel pro něj nebyly ničím neobvyklým a že se v dané době podobná návštěva mohla klidně uskutečnit.

Když skutečné osoby rozmlouvají s mými románovými postavami, obvykle pronášejí slova, která při nějaké příležitosti opravdu vyslovily. Vysvětlení Lloyda George Fitzovi, proč nechce deportovat Kameněva, se zakládá na premiérově vlastnoručním záznamu citovaném v jeho biografii od Petera Rowlanda.

Držím se zásady: buď se daný výjev udál, nebo se udát mohl; buď ta slova padla, nebo padnout mohla. A když najdu důvod, proč by se něco ve skutečném životě nemohlo stát, nebo by nějaká slova ve skutečnosti nemohla být vyřčena – například kdyby postava byla v danou dobu v jiné zemi – pak to vynechám.

Poděkování

Mým hlavním historickým konzultantem pro tuto knihu byl Richard Overy. První verze románu četli další historici, kteří dělali opravy a uchránili mě mnoha omylů: John M. Cooper, Mark Goldman, Holger Herwig, John Keiger, Evan Mawdsley, Richard Toye a Christopher Williams. S problematikou odlučného pro manželky vojáků mi pomohla Susan Pedersenová.

Mnoho z těchto poradců mi jako obvykle vyhledal Dan Starer z Research for Writers v New York City.

Pomohli mi další přátelé jako Tim Blythe, který mi poskytl pár nepostradatelných knih, Adam Brett-Smith mi radil ohledně šampaňského, dále tu byl pozorný Nigel Dean, pak Tony McWalter a Chris Manners – dva moudří a chápaví kritici –, milovník vlaků Geoff Mann mi radil, pokud jde o kola lokomotiv, a Angela Spizigová přečetla první verzi a komentovala ji z německého pohledu.

Dále knihu četli a radili mi redaktoři a literární agenti Amy Berkowerová, Leslie Gelbmanová, Phyllis Grannová, Neil Nyren, Imogen Taylorová a jako vždy Al Zuckerman.

Nakonec děkuji členům rodiny, kteří přečetli pracovní verzi a poskytli mi rady, zejména Barbaře Follettové, Emanuelu Follettovi, Marie-Claire Follettové, Jann Turnerové a Kim Turnerové.

Poznámka překladatelů

V textu bylo použito citací z těchto zdrojů:

Bible. Ekumenický překlad. Ústřední církevní nakladatelství 1979.

Shakespeare, William: Hamlet. Přel. E. A. Saudek, SNKLHU 1958.

Shakespeare, William: Jindřich V. Přel. Martin Hilský, ELK/Knižní klub 2003.

Obsah

Prolog:      ZASVĚCENÍ      13

Část první:      MRAČNA SE STAHUJÍ      32

Část druhá:      VÁLKA TITÁNŮ      259

Část třetí:      OBNOVENÝ SVĚT      676

Ken Follett

PÁD TITÁNŮ

První část trilogie STOLETÍ

Z anglického originálu Fall of Giants,

vydaného nakladatelstvím Dutton – Penguin Group

v New Yorku roku 2010,

přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Obálku navrhl Miloslav Disman

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 752

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32,150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5893. publikaci

Sazba SF SOFT, Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32,150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz