Pád titánů, první román z plánované trilogie Století, se stal mezinárodní senzací, nadšeně přijímanou jako strhující a fascinující kniha, která dokáže čtenáře pohltit na celé dny či týdny. Zima světa začíná tam, kde Pád titánů končí. Pětice navzájem spřízněných rodin – americká, německá, ruská, anglická a velšská – vstupuje do doby obřího sociálního, politického a hospodářského chaosu počínajícího vzestupem třetí říše, přes krvavé události ve Španělsku a velká dramata druhé světové války až po výbuchy sovětských a amerických jaderných bomb.

Carla von Ulrich, narozená německému otci a anglické matce, zjišťuje, že její život je zaplaven nacistickým morem, a nakonec spáchá odvážný, avšak krajně bolestný čin… Bratři Woody a Chuck Dewarovi se ubírají vstříc událostem každý se svým tajemstvím a každý vlastní cestou, jeden ve Washingtonu, druhý v krvavých džunglích Tichomoří… Anglický student Lloyd Williams ve zkoušce ohněm za španělské občanské války dospívá k poznání, že musí bojovat proti komunismu stejně tvrdě jako proti fašismu… Daisy Peškovová, americká společenská kariéristka, se zajímá jen o popularitu a divoké večírky, dokud jí válka nezmění osud, a to hned dvakrát, zatímco její bratranec Voloďa si buduje v sovětské tajné službě postavení, které ovlivní nejen tuto válku – ale i tu budoucí.

Životy všech postav se nerozuzlitelně proplétají, děj se přenáší ze salonů bohatých až na krvavá bojiště a vtahuje čtenáře do stále složitějších dramat, jež poznamenala minulé století. Bezchybné historické podloží, pečlivě prokreslené postavy, zanícený, mistrný rukopis – Ken Follett nás již podruhé přivádí do světa, o němž jsme si mysleli, že ho známe, ale který nám teď už nikdy nebude připadat jako dřív.

KEN FOLLETT (* 1949, Cardiff, Wales) vystudoval filozofii na londýnské University College a poté pracoval jako reportér, nejdříve v South Wales Echo, později v Evening News. Brzy se začal věnovat psaní a stal se oblíbeným a uznávaným autorem kriminálně či špionážně laděných příběhů. Za knihu The Eye of the Needle (1979) obdržel prestižní cenu udělovanou na počest Edgara Allana Poea, řada jeho napínavých knih byla úspěšně zfilmována. Celosvětovou popularitu mu však přinesly až dva tituly jiného žánru: Pilíře země (1989, česky 2001, 2009), obsáhlá a barvitá historická próza z prostředí Anglie dvanáctého století (která se v Německu udržela mezi bestsellery plných šest let a po osmnácti letech od vydání dokázala znovu obsadit první místo na žebříčku The New York Times), a Na věky věků (2007, česky 2009), román zasazený do téhož anglického městečka Kingsbridge o dvě stě let později, jenž se stal nejprodávanějším titulem na světě roku 2008. V roce 2010 vznikla v produkci Ridleyho Scotta osmidílná televizní adaptace Pilířů země, o dva roky později byla natočena i seriálová podoba Na věky věků. Brilantní vypravěčské schopností Kena Folletta, milovníka Shakespeara, zaníceného amatérského muzikanta a neúnavného podporovatele četby knih, však mají nepochybně vyvrcholit v monumentální trilogii Století: závěrečný svazek chystá autor na rok 2014.

ZIMA
SVĚTA

KEN FOLLETT

ZIMA SVĚTA

DRUHÁ ČÁST
TRILOGIE
STOLETÍ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

WINTER OF THE WORLD

Copyright © 2012 by Ken Follett

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2013

ISBN 978-80-242-3949-1

Památce mých rodičů
Martina a Veenie Follettových
Arthura a Bessie Evansových

Postavy

Americké

Rodina Dewarových

senátor Gus Dewar

Rosa Dewarová, jeho manželka

Woody Dewar, jejich starší syn

Chuck Dewar, jejich mladší syn

Ursula Dewarová, Gusova matka

Rodina Peškovova

Lev Peškov

Olga Peškovová, jeho manželka

Daisy Peškovová, jejich dcera

Marga, Lvova milenka

Greg Peškov, syn Lva a Margy

Gladys Angelusová, filmová hvězda, také Lvova milenka

Rodina Rouzrokhova

Dave Rouzrokh

Joanne Rouzrokhová, jeho dcera

Buffalské společenské celebrity

Dot Renshaw

Charlie Farquharson

Další

Joe Brekhunov, zločinec

Brian Hall, odborářský vůdce

Jacky Jakesová, herecká hvězdička

Eddie Parry, námořník, Chuckův přítel

kapitán Vandermeier, Chuckův nadřízený

Margaret Cowdryová, krásná dědička

Skutečné historické postavy

prezident F. D. Roosevelt

Marguerite „Missy“ LeHandová, jeho asistentka

viceprezident Harry Truman

Cordell Hull, ministr zahraničních věcí

Sumner Welles, náměstek ministra zahraničních věcí

plukovník Leslie Groves, ženijní vojsko

Anglické

Rodina Fitzherbertových

hrabě Fitzherbert zvaný Fitz

princezna Bea, jeho manželka

„Klouček“ Fitzherbert, vikomt z Aberowenu, jejich starší syn

Andy, jejich mladší syn

Rodina Leckwithových

Ethel Leckwithová (rozená Williamsová),
členka parlamentu za Aldgate

Bernie Leckwith, Ethelin manžel

Lloyd Williams, Ethelin syn, Bernieho nevlastní syn

Millie Leckwithová, Ethelina a Bernieho dcera

Další

Ruby Carter, Lloydův přítel

Bing Westhampton, Fitzův přítel

Lindy a Lizzie Westhamptonovy, Bingova dvojčata

Jimmy Murray, syn generála Murraye

May Murrayová, jeho sestra

markýz z Lowtheru zvaný Lowthie

Naomi Averyová, Milliina nejlepší přítelkyně

Abe Avery, Naomin bratr

Skutečné historické postavy

Ernest Bevin, člen parlamentu, ministr zahraničních věcí

Německé a rakouské

Rodina von Ulrichova

Walter von Ulrich

Maud, jeho manželka (rozená lady Maud Fitzherbertová)

Erik, jejich syn

Carla, jejich dcera

Ada Hempelová, služebná

Kurt, Adin nemanželský syn

Robert von Ulrich, Walterův bratranec z druhého kolena

Jörg Schleicher, Robertův partner

Rebecca Rosenová, sirotek

Rodina Franckova

Ludwig Franck

Monika, jeho manželka (rozená Monika von der Helbard)

Werner, jejich starší syn

Frieda, jejich dcera

Axel, jejich mladší syn

Ritter, šofér

hrabě Konrad von der Helbard, Moničin otec

Rodina Rothmannových

Dr. Isaac Rothmann

Hannelore Rothmannová, jeho manželka

Eva, jejich dcera

Rudi, jejich syn

Rodina von Kesselova

Gottfried von Kessel

Heinrich von Kessel, jeho syn

Gestapo

komisař Thomas Macke

policejní náčelník Kringelein, Mackeho šéf

Reinhold Wagner

Klaus Richter

Günther Schneider

Další

Hermann Braun, Erikův nejlepší kamarád

seržant Schwab, zahradník

Wilhelm Frunze, vědec

Ruské

Rodina Peškovova

Grigorij Peškov

Katěrina, jeho manželka

Vladimir zvaný Voloďa, jejich syn

Aňa, jejich dcera

Další

Zoja Voroncovová, fyzička

Ilja Dvorkin, důstojník tajné policie

plukovník Lemitov, Voloďův šéf

plukovník Bobrov, důstojník Rudé armády ve Španělsku

Skutečné historické postavy

Lavrentij Berija, šéf tajné policie

Vjačeslav Molotov, ministr zahraničních věcí

Španělské

Teresa, učitelka negramotných

Velšské

Rodina Williamsových

Dai Williams, „děda“

Cara Williamsová, „babi“

Billy Williams, člen parlamentu za Aberowen

Dave, Billyho starší syn

Keir, Billyho mladší syn

Rodina Griffithsových

Tommy Griffiths, politický agent Billyho Williamse

Lenny Griffiths,

Tommyhosyn

ČÁST PRVNÍ

DRUHÁ TVÁŘ

KAPITOLA PRVNÍ

1933

C

arla věděla, že se rodiče pohádají. Sotva vešla do kuchyně, pocítila závan nepřátelství jako studený vítr, který se proháněl ulicemi Berlína před únorovou chumelenicí a pronikal až do morku kostí. Málem se obrátila a zase vyšla ven.

Bylo nezvyklé, že by se hádali. Většinou se k sobě chovali láskyplně – až moc. Carla se vždycky cítila trapně, když se líbali před cizími lidmi. Kamarádi si mysleli, že je to divné: jejich rodiče to nedělali. Kdysi to matce řekla. Ta se potěšeně zasmála. „Den po svatbě nás od sebe oddělila světová válka,“ vysvětlila Carle. Byla rodilá Angličanka, třebaže se to dalo sotva poznat. „Zůstala jsem v Londýně, zatímco on se vrátil do Německa a nastoupil do armády.“ Carla si tuhle historku vyslechla už mnohokrát, ale matku její opakování nikdy neunavilo. „Mysleli jsme, že válka potrvá tři měsíce, jenže jsem ho znovu uviděla až po pěti letech. Celou tu dobu jsem se ho toužila dotknout. Teď se toho nikdy dost nenabažím.“

S otcem to bylo stejně zlé. „Tvoje matka je nejchytřejší žena, jakou jsem poznal,“ prohlásil tady v kuchyni před pouhými pár dny. „Proto jsem si ji vzal. To nemělo nic společného s…“ Hlas mu klesl a matka se spiklenecky zahihňala, jako by Carla v jedenácti letech nevěděla nic o sexu. Bylo to tak trapné.

Ovšem občas se pohádali. Carla už uměla rozpoznat příznaky nadcházející hádky. A právě měla propuknout nová.

Rodiče seděli proti sobě u kuchyňského stolu. Otec byl oblečený v ponurém tmavošedém obleku s naškrobenou bílou košilí a černou saténovou kravatou. Vypadal elegantně jako vždycky, i když mu vlasy ustupovaly z čela a vesta se pod zlatým řetízkem k hodinkám mírně vzdouvala. V obličeji měl strnulý výraz falešného klidu. Carla ten výraz znala. Takhle se tvářil, když někdo z rodiny udělal něco, co ho rozhněvalo.

V ruce držel týdeník Demokrat, pro který matka pracovala. Pod jménem Lady Maud psala sloupek věnovaný klípkům z politických a diplomatických kruhů. Otec začal předčítat. „Náš nový kancléř Adolf Hitler vstoupil na diplomatickou scénu na recepci prezidenta Hindenburga.“

Carla věděla, že prezident je hlava státu. Byl zvolen, ale stál nad handrkováním každodenní politiky a jednal jako rozhodčí. Kancléř byl předseda vlády. Hitler se sice stal kancléřem, ale jeho nacistická strana neměla v Reichstagu – německém parlamentu – většinu, a tak ostatní politické strany mohly nacistické excesy krotit.

Otec mluvil s nechutí, jako by musel hovořit o něčem tak odpudivém, jako je stoka. „V slavnostním fraku se zřejmě necítil dobře.“

Matka se napila kávy a vyhlédla z okna, jako by ji zajímali lidé spěchající do práce v rukavicích a s šálou kolem krku. I ona předstírala, že je klidná, Carla ovšem věděla, že jenom čeká na svou příležitost.

Služebná Ada stála u pultu a krájela sýr. Položila před otce talíř, ale ten si ho nevšímal. „Pana Hitlera očividně okouzlila Elisabeth Cerrutiová, kultivovaná manželka italského velvyslance, v růžových sametových šatech lemovaných sobolí kožešinou.“

Matka vždycky psala o tom, co mají lidé na sobě. Říkala, že to čtenáři pomůže, aby si je představil. Sama měla pěkné šaty, ale doba byla zlá a ona si už roky nic nového nekoupila. Dnes ráno vypadala v tmavomodrých kašmírových šatech, které byly patrně staré jako Carla, štíhlá a elegantní.

„Signora Cerrutiová, židovského původu, je zanícená fašistka a s Hitlerem si povídali dlouhé minuty. Neprosila ho, aby přestal vyvolávat nenávist k židům?“ Otec odhodil časopis s bouchnutím na stůl.

A je to tady, pomyslela si Carla.

„Uvědomuješ si, že to rozzuří nacisty,“ poznamenal.

„To doufám,“ odpověděla matka chladně. „V den, kdy je potěší, co píšu, s psaním končím.“

„Když se naštvou, jsou nebezpeční.“

V matčiných očích se zablýskl hněv. „Neopovažuj se mě poučovat, Waltře. Vím, že jsou nebezpeční – proto se stavím proti nim.“

„Jenom nevidím důvod, proč je dráždit.“

„Ty je napadáš v Reichstagu.“ Otec byl zvolen do parlamentu za sociálně demokratickou stranu.

„Účastním se rozumné debaty.“

Tohle je typické, pomyslela si Carla. Otec se chová logicky, opatrně, dodržuje zákony. Matka má styl a smysl pro humor. On se prosazuje klidnou úporností, ona šarmem a drzostí. Nikdy se spolu nedohodnou.

„Nedoháním nacisty k tomu, aby šíleli zuřivostí,“ dodal otec.

„Možná proto, že jim moc nevadíš.“

Otce její pohotová odpověď dopálila. Zvýšil hlas. „A ty si myslíš, že je poškodíš vtipkováním?“

„Já se jim vysmívám.“

„A tím nahrazuješ věcnou argumentaci.“

„Jsem přesvědčená, že potřebujeme obojí.“

Otec se rozhněval ještě víc. „Ale, Maud, copak nevidíš, že vystavuješ sebe i rodinu nebezpečí?“

„Naopak. Skutečné nebezpečí spočívá v tom, že by si z nich člověk nedělal posměch. Jaký život by měly naše děti, kdyby se z Německa stal fašistický stát?“

Z takových řečí se Carle dělalo špatně. Nesnášela hovory, že rodině něco hrozí. Život musí pořád pokračovat jako dosud. Přála by si, aby mohla věčně sedět každé ráno v kuchyni, s rodiči na opačných koncích borovicového stolu a Adou u kuchyňského pultu, zatímco bratr Erik teprve dupe po schodech dolů, jako vždycky pozdě. Proč by se mělo cokoli měnit?

Při každé snídani naslouchala politickým hovorům a myslela si, že chápe, co rodiče dělají a jak plánují vytvořit z Německa lepší zemi pro každého. Ovšem poslední dobou začali mluvit jinak. Zdálo se, že si myslí, že hrozí nějaké strašné nebezpečí, jenže Carla si neuměla dobře představit, oč jde.

„Bůh ví, že dělám, co je v mých silách, abych Hitlera a jeho lůzu zadržel.“

„A já taky. Jenže když to děláš ty, jsi přesvědčen, že je to něco rozumného.“ Matčin obličej ztvrdl roztrpčením. „A když to dělám já, tak mě obviňuješ, že ohrožuju rodinu.“

„A mám k tomu dobrý důvod,“ přikývl otec. Hádka teprve začínala, ale v tu chvíli přišel dolů Erik, přidupal po schodech jako kůň a vklopýtal do kuchyně se školní brašnou na rameni. Bylo mu třináct, o dva roky víc než Carle, a na horním rtu mu vyrážely nevzhledné černé chloupky. Když byli Carla a Erik malí, pořád si spolu hráli; ty dny však minuly, a protože Erik tolik vyrostl, předstíral, že ji považuje za hloupou a dětinskou. Ve skutečnosti byla chytřejší než on a věděla o spoustě věcí, kterým nerozuměl, třeba jako jsou měsíční cykly žen.

„Co to bylo za skladbu, jak jsi hrála nakonec?“ zeptal se matky.

Ráno je často probouzel klavír. Bylo to velké křídlo Steinway – zděděné, jako samotný dům, po otcových rodičích. Matka hrávala ráno, protože, jak říkala, po zbytek dne má moc práce a večer je už moc unavená. Dnes ráno hrála jednu Mozartovu sonátu a pak nějakou jazzovou skladbu. „Jmenuje se ‚Tiger Rag‘,“ odpověděla Erikovi. „Nechceš sýr?“

„Jazz je dekadentní,“ prohlásil Erik.

„Neplácej hlouposti.“

Ada podala Erikovi talíř se sýrem a plátky salámu a on to začal do sebe házet. Carla považovala jeho způsoby za strašné.

Otec se zatvářil přísně. „Kdo ti vykládal tyhle nesmysly?“

„Hermann Braun říkal, že jazz není hudba, že to je jen černošský rámus.“ Hermann byl Erikův nejlepší kamarád; jeho otec vstoupil do nacistické strany.

„Hermann by si to měl zkusit zahrát.“ Otec pohlédl na matku a tvář mu zjihla. Matka se na něj usmála. „Tvoje máma mě učila před mnoha lety ragtime, ale já ten rytmus nezvládl,“ pokračoval otec.

Matka se zasmála. „Bylo to, jako když učíš žirafu jezdit na kolečkových bruslích.“

Hádka skončila, uvědomila si Carla s úlevou. Začala se cítit lépe. Ulomila si kousek černého chleba a namočila ho do mléka.

Jenže teď se chtěl hádat Erik. „Černoši jsou méněcenná rasa,“ namítl vzdorně.

„O tom pochybuju,“ poznamenal otec trpělivě. „Kdyby nějaký černošský chlapec vyrůstal v hezkém domě plném knih a obrazů a chodil do drahé školy s dobrými učiteli, mohl by nakonec být chytřejší než ty.“

„To je k smíchu!“ protestoval Erik.

„To, co táta říká, není k smíchu,“ vmísila se matka. Mluvila mírně, zlost si už vybila na otci. Teď jí bylo z unaveného hlasu znát jen zklamání. „Jsi ještě hloupý a nevíš, o čem mluvíš, stejně jako to neví Hermann Braun.“

„Ale árijská rasa musí být vyšší – my vládneme světu!“

„Tvoji nacističtí kamarádi neznají dějiny,“ upozornil ho otec. „V době, kdy Němci ještě žili v jeskyních, stavěli staří Egypťané pyramidy. Ve středověku vládli světu Arabové – muslimové znali algebru, když se němečtí princové neuměli ani podepsat. S rasou to nemá nic společného.“

„S čím to tedy má něco společného?“ zeptala se zachmuřeně Carla.

Otec na ni pohlédl s láskou. „To je moc dobrá otázka a ty jsi chytrá holka, že se na to ptáš.“ Při jeho chvále zářila potěšením. „Civilizace stoupají a upadají – Číňané, Aztékové, Římani –, ale nikdo ve skutečnosti neví proč.“

„Dojezte, všichni, a oblékněte si kabáty,“ vyzvala je matka. „Už je nejvyšší čas.“

Otec vytáhl hodinky z kapsičky u vesty a pohlédl na ně se zvednutým obočím. „Ještě není pozdě.“

„Musím vzít Carlu k Franckovým,“ připomněla matka. „Dívčí škola je dneska zavřená – nějaká oprava kotelny –, a tak Carla bude u Friedy.“

Frieda Francková byla Carlina nejlepší kamarádka. Jejich matky byly také nejlepší přítelkyně. Friedina matka Monika byla v mládí zamilovaná do otce – ohromná legrace, kterou kdysi vyzradila Friedina babička, poté co vypila příliš mnoho sektu.

„Proč nemůže na Carlu dohlédnout Ada?“ zeptal se otce.

„Ada je objednaná k doktorovi.“

„Aha.“

Carla očekávala, že se otec zeptá, co Adě je, ale jen přikývl, jako by to už věděl, a vrátil hodinky do kapsy. Carla se chtěla zeptat, ale cosi jí říkalo, aby to nedělala. V duchu si poznamenala, že se se svou otázkou musí později obrátit na matku. Vzápětí na to zapomněla.

Nejprve odešel otec; oblékl si dlouhý černý plášť. Pak si Erik nasadil čepici – co nejvíc dozadu, takže mu málem padala; tohle byl nejnovější módní trend mezi jeho kamarády – a následoval otce ze dveří.

Carla s matkou pomohly Adě sklidit ze stolu. Carla Adu milovala skoro tak jako matku. Když byla malá, Ada se o ni starala celou dobu, dokud nebyla dost velká, aby mohla docházet do školy; matka totiž pořád pracovala. Ada dosud manžela neměla. Bylo jí devětadvacet a žádná krasavice to nebyla, i když měla krásný laskavý úsměv. Minulý rok v létě prožila milostný románek s policistou Paulem Huberem, ale nevydrželo jim to.

Carla s matkou stály před zrcadlem v hale a upravovaly si pokrývky hlavy. Matka si dávala na čas. Vybrala si tmavomodrý plstěný klobouk s kulatým dýnkem a úzkou krempou, jaký nosí všechny ženy; nasadila si ho však v jiném úhlu, takže vypadal elegantně. Carla si natahovala vlněnou pletenou čepici a přemýšlela, jestli někdy bude mít matčin cit pro styl. Matka se svým dlouhým krkem a bradou a lícními kostmi jako vytesanými z bílého mramoru připomínala bohyni války; vnitřně krásná, to ano, ale rozhodně žádná krasavice. Carla měla stejně černé vlasy a zelené oči, ale vypadala spíš jako hezká panenka než jako socha. Kdysi náhodou zaslechla, jak babička matce říká: „Z toho tvého ošklivého káčátka vyroste labuť, uvidíš.“ Carla pořád čekala, kdy se to stane.

Když byla matka hotová, vyšly ven. Jejich dům stál v řadě dalších vysokých pěkných domů ve čtvrti Mitte, bývalém centru města vybudovaném pro vysoké státní úředníky a armádní důstojníky, jako byl Carlin dědeček, který pracoval v nedalekých vládních budovách.

Carla s matkou jely tramvají po Unter den Linden a pak přesedly na rychlodráhu z Friedrichstrasse do stanice Zoo. Franckovi bydleli na severozápadním předměstí Schönberg.

Carla doufala, že uvidí Friedina o tři roky staršího bratra Wernera. Líbil se jí. Někdy si Carla a Frieda představovaly, že se každá vdá za bratra té druhé, budou bydlet v sousedících domech a jejich děti budou nejlepší kamarádi. Pro Friedu to byla jen hra, ale Carla to potají brala vážně. Werner byl pohledný a dospělý, ne trochu praštěný jako Erik. Figurky otce a matky spící v miniaturní manželské posteli v domě pro panenky v Carlině pokoji se jmenovaly Carla a Werner, ale to nikdo nevěděl, dokonce ani Frieda.

Frieda měla ještě jednoho bratra, sedmiletého Axela; jenže Axel se narodil s rozštěpem páteře a potřeboval trvalou lékařskou péči. Žil ve specializované nemocnici na kraji Berlína.

Matka si cestou dělala starosti. „Doufám, že to bude v pořádku,“ zamumlala spíš jen tak pro sebe, když vystupovaly.

„Samozřejmě to bude v pořádku,“ ujistila ji Carla. „Krásně si to s Friedou užijeme.“

„To jsem nemyslela. Mluvím o tom, co jsem napsala o Hitlerovi.“

„Hrozí nám nějaké nebezpečí? Táta měl pravdu?“

„Tvůj otec se obvykle nemýlí.“

„Co se nám stane, kdyby se na nás nacisti naštvali?“

Matka na ni upřela dlouhý, zvláštní pohled. „Bože můj, do jakého světa jsem tě přivedla?“ povzdechla si a pak zmlkla.

Po deseti minutách chůze dorazily k velkolepé vile v rozlehlé zahradě. Franckovi byli bohatí: Friedin otec Ludwig vlastnil továrnu na výrobu rozhlasových přijímačů. Na příjezdové cestě stála dvě auta. Velký nablýskaný černý vůz patřil panu Franckovi. Motor zarachotil a z výfuku stoupl modrý opar. Šofér Ritter v rajtkách zastrčených do vysokých bot stál s čepicí v ruce připravený otevřít dveře. Uklonil se a pozdravil. „Dobrý den, paní von Ulrich.“

Druhé auto byl malý zelený dvousic. Z domu vyšel drobný muž s šedivým vousem a nesl kožený kufřík. Když nastupoval do malého auta, dotkl se klobouku a pozdravil matku. „To by mě zajímalo, co tu doktor Rothmann dělá takhle časně ráno,“ poznamenala matka s obavami.

Brzy se to dozvěděly. Ze dveří vyšla Friedina matka Monika, vysoká žena se záplavou rusých vlasů. V bledém obličeji se jí zračila úzkost. Místo přivítání zůstala stát přímo ve dveřích, jako by jim chtěla zabránit ve vstupu. „Frieda má spalničky!“ oznámila.

„To je mi moc líto!“ odpověděla matka. „Jak jí je?“

„Mizerně. Má horečku a kašle. Ale Rothmann říkal, že to bude v pořádku. Každopádně ale musí zůstat v karanténě.“

„Samozřejmě. Tys je měla?“

„Měla – když jsem byla malá.“

„Werner taky – pamatuju se, že se strašně osypal. Ale co tvůj manžel?“

„I Ludi je v dětství prodělal.“

Obě ženy pohlédly na Carlu. Spalničky nikdy neměla. Uvědomila si, že to znamená, že s Friedou ten den strávit nemůže.

Carla byla zklamaná, ale matka úplně otřesená. „Tenhle týden je náš časopis věnován volbám – chybět nemůžu.“ Vypadala rozrušeně. Všichni dospělí tušili něco zlého ohledně všeobecných voleb, které se měly konat příští neděli. Rodiče se obávali, že nacistům se může podařit získat plnou kontrolu nad vládou. „Navíc přijede na návštěvu moje dávná přítelkyně z Londýna. Přemýšlím, jestli by se nedal Walter přesvědčit, aby si vzal den volna a pohlídal Carlu.“

„Co kdybys mu zatelefonovala?“ navrhla Monika.

Telefon doma měl jen málokdo, ale Franckovi ano, a tak Carla s matkou vešly do haly. Přístroj stál na stolečku s dlouhýma tenkýma nohama hned u dveří. Matka zvedla sluchátko a nahlásila číslo do otcovy kanceláře v Reichstagu, budově Říšského sněmu. Spojili ji a ona mu vysvětlila situaci. Chvíli naslouchala, pak se zachmuřila. „Náš časopis bude přesvědčovat sto tisíc čtenářů, aby ve volbách podpořili sociální demokracii,“ naléhala na něj. „Skutečně máš dneska na práci něco důležitějšího?“

Carla dokázala vytušit, jak tenhle spor dopadne. Otec ji moc miluje, to věděla, ale za celých jedenáct let jejího života si ji na celý den nevzal na starost ani jednou. Otcové všech jejích kamarádek byli stejní. Muži takové věci nedělali. Jenže matka občas předstírala, že nezná pravidla, podle kterých žijí ženy.

„Tak ji tedy budu muset vzít s sebou do redakce,“ ukončila matka telefonický hovor. „Bojím se pomyslet, co bude Jochmann říkat.“ Pan Jochmann byl její šéf. „Zrovna za feministu ho ovšem považovat nelze.“ Bez rozloučení zavěsila.

Carla nesnášela, když se rodiče hádali, a dneska to bylo už podruhé. Celý svět tím znejistěl. Tyhle hádky ji děsily víc než nacisté.

„Tak pojď,“ vyzvala ji matka a vykročila ke dveřím.

Ani neuvidím Wernera, pomyslela si nešťastně Carla.

V tu chvíli se v hale objevil Friedin otec, růžolící muž s černým knírkem, energický a veselý. Přívětivě matku pozdravil a ta se zastavila, aby s ním prohodila pár zdvořilostí, zatímco mu Monika pomáhala do černého svrchníku s kožešinovým límcem.

Došel k úpatí schodů. „Wernere!“ zavolal. „Jdu bez tebe!“ Nasadil si šedý plstěný klobouk a vyšel ven.

„Už běžím, už běžím!“ Werner seběhl po schodech jako tanečník. Byl vysoký jako otec a s dlouhými zrzavě plavými vlasy byl ještě hezčí. Pod paží nesl koženou brašnu, zřejmě plnou knih; ve druhé držel brusle a hokejku. Navzdory spěchu se zastavil. „Dobré ráno, paní von Ulrich,“ pozdravil zdvořile. Pak pokračoval neformálněji. „Ahoj, Carlo. Sestra má spalničky.“

Carla cítila, že se červená, i když k tomu neměla žádný důvod. „Já vím,“ hlesla. Snažila se vymyslet něco vtipného a zábavného, ale nic ji nenapadlo. „Já je ještě neměla, tak k ní nemůžu.“

„Já je měl, když jsem byl malej,“ informoval ji, jako by to bylo už tak dávno. „Musím padat,“ dodal omluvně.

Carla ho nechtěla tak rychle ztratit z očí. Šla za ním ven. Ritter přidržoval zadní dveře otevřené. „Co je to za auto?“ zeptala se Carla. Kluci se v autech vždycky vyznali.

„Mercedes-Benz W10 limuzína.“

„Vypadá pohodlně.“ Zachytila matčin pohled, napůl překvapený, napůl pobavený.

„Nechcete někam odvézt?“ zeptal se Werner.

„To by bylo prima.“

„Zeptám se táty.“ Werner strčil hlavu do auta a něco říkal.

Carla zaslechla odpověď pana Francka. „Dobrá, ale honem!“

Otočila se k matce. „Můžeme jet autem!“

Matka váhala jen okamžik. Neměla ráda politické postoje pana Francka – dával peníze nacistům –, za chladného rána ale nehodlala odmítnout svezení v teplém autě. „Je to od tebe moc laskavé, Ludwigu,“ usmála se.

Nastoupily. Vzadu bylo místo pro čtyři. Auto se hladce rozjelo. „Předpokládám, že jedeš na Kochstrasse?“ prohodil pan Franck. Na této ulici ve čtvrti Kreuzberg měla svá sídla četná vydavatelství novin a knižní nakladatelství.

„Prosím, nezajížděj si. Leipzigerstrasse stačí.“

„S radostí tě odvezu až za dveře – ale nejspíš nechceš, aby tě tvoji levicoví přátelé viděli, jak vystupuješ z auta nadutého boháče.“ Bylo to řečeno trochu žertem, ale trochu ostřejším tónem.

Matka ho obdařila okouzlujícím úsměvem. „Ty nejsi nadutý, Ludi – jen trošku buclatý.“ Poplácala ho po přední části kabátu.

Zasmál se. „Koledoval jsem si o to.“ Napětí povolilo. Pan Franck zvedl mluvítko a dal Ritterovi pokyny.

Carla byla nadšená, že je v autě s Wernerem, a chtěla toho co nejvíc využít k popovídání si s ním, jen nevěděla, o čem má mluvit. Nejvíc ze všeho chtěla říct: „Když jsi starší, myslíš, že by ses mohl oženit s černovlasou a zelenookou dívkou asi o tři roky mladší, než jsi ty – a chytrou?“ Nakonec ukázala na brusle a zeptala se: „Máš dneska zápas?“

„Ne, jen trénink po škole.“

„Na jakém postavení hraješ?“

„Pravé křídlo.“

„Není to dost nebezpečný sport?“

„Není, když jsi rychlá.“

„Musíš být dobrý bruslař.“

„Docela to ujde,“ odpověděl skromně.

Carla znovu přistihla matku, jak ji pozoruje se záhadným úsměvem. Nevytušila, co Carla cítí k Wernerovi? Carla si uvědomila, že se znovu začíná červenat.

Pak auto zastavilo před školou a Werner vystoupil. „Na shledanou!“ rozloučil se a proběhl bránou do dvora.

Ritter pokračoval po jižním břehu kanálu Landwehr. Carla se dívala na nákladní říční čluny převážející zasněžené hromady uhlí, které vypadaly jako hory. Byla zklamaná. Zařídila si možnost, jak strávit s Wernerem víc času tím, že naznačila, že by se ráda nechala svézt autem, a pak ten čas promrhala řečmi o hokeji.

O čem by si s ním ráda povídala? Sama nevěděla.

„Četl jsem tvou rubriku v Demokratu.“

„Doufám, že se ti líbila.“

„Mrzelo mě, že píšeš neuctivě o našem kancléři.“

„Myslíš, že by novináři měli psát o politicích s úctou?“ odpověděla matka vesele. „To je radikální názor. Pak by nacistický tisk musel psát zdvořile o mém manželovi! To by se jim nelíbilo.“

„Samozřejmě ne o všech politicích,“ odpověděl podrážděně Franck.

Projeli rušnou křižovatkou na Potsdamer Platz. Auta a tramvaje soupeřily s koňskými potahy a chodci v chaotické vřavě.

„Není lepší, aby tisk mohl kritizovat každého stejně?“ nadhodila matka.

„Báječný nápad,“ přikývl. „Jenže vy socialisti žijete v nereálném světě. My praktičtí lidé víme, že Německo nemůže žít z idejí. Lidé musejí mít chleba, boty a uhlí.“

„Plně souhlasím,“ přitakala matka. „Mně samotné by se hodilo trochu víc uhlí. Ale chci, aby Carla a Erik vyrůstali jako občané svobodné země.“

„Přeceňuješ svobodu. Ta člověka šťastným neudělá. Lidi dávají přednost vedení. Já chci, aby Werner a Frieda i chudák Axel žili jednou v zemi, která je hrdá, disciplinovaná a jednotná.“

„A k tomu, aby byla jednotná, potřebujete mladé gaunery v hnědých košilích, kteří mlátí staré židovské kramáře?“

„Politika je drsná. S tím nic nenaděláme.“

„Naopak. Ty a já jsme vůdci, Ludwigu, i když každý svým způsobem. Zodpovídáme za to, aby politika byla méně hrubá – čestnější, rozumnější, méně násilná. Kdybychom na tuto zodpovědnost rezignovali, neplnili bychom svou vlasteneckou povinnost.“

Pan Franck se naježil.

Carla toho o mužích moc nevěděla, ale uvědomovala si, že nemají rádi, když je ženy poučují o jejich povinnostech. Matka dneska ráno určitě zapomněla otevřít přívod osobního šarmu. Ovšem napružení byli všichni. Nadcházející volby držely v napětí každého.

Auto dorazilo na Leipziger Platz. „Kde ti můžu zastavit?“ zeptal se chladně pan Franck.

„Hned tady, to bude prima,“ odpověděla matka.

Franck poklepal na skleněnou přepážku. Ritter zabrzdil a spěchal otevřít dveře.

„Doufám, že se Friedě brzy udělá líp.“

„Děkuju.“

Vystoupily a Ritter zavřel dveře.

Do redakce to bylo odtud ještě několik minut pěšky, ale matka už očividně nechtěla v autě zůstat. Carla doufala, že se matka nebude s panem Franckem pořád hádat. Mohla by pak mít problém, když by se chtěla vídat s Friedou a Wernerem. To by nesnesla.

Nasadily ostré tempo. „Prosím tě, snaž se v redakci chovat hezky,“ nabádala ji matka. Náznak upřímné prosby Carlu dojal; zastyděla se, že matce přidělává starosti. Rozhodla se, že se bude chovat dokonale.

Cestou se matka pozdravila s několika lidmi: svůj sloupek už psala, co si Carla pamatuje, a mezi novináři byla známá. Všichni ji nazývali anglicky „lady Maud“.

Nedaleko budovy, ve které se nacházela redakce Demokrata, zahlédly někoho známého: seržanta Schwaba. Bojoval s otcem za světové války a pořád nosil po vojensku nemilosrdně sestřižené vlasy. Po válce pracoval jako zahradník, nejprve u Carlina dědečka a později u otce; jenže ukradl peníze z matčiny peněženky a otec ho vyhodil. Teď měl na sobě ošklivou vojenskou uniformu hnědokošiláčů – členů nacistických úderných oddílů SA; nebyli to vojáci, ale nacisté, kteří dostali pravomoc pomocných policistů.

„Dobrý ráno, paní von Ulrich!“ zvolal Schwab hlasitě, jako by se vůbec nestyděl, že je zloděj. Ani se nedotkl čepice.

Matka chladně přikývla a prošla kolem něj. „To by mě zajímalo, co tu dělá,“ zamumlala znepokojeně, když vcházely dovnitř.

Časopis zabíral první poschodí moderní kancelářské budovy. Carla věděla, že dítě tu nebude vítané, a doufala, že dojdou do matčiny kanceláře, aniž je někdo uvidí. Jenže na schodech potkaly pana Jochmanna. Byl to podsaditý muž s tlustými brýlemi. „Co je tohle?“ zabručel s cigaretou v ústech. „My tu teď máme mateřskou školku?“

Matka na jeho hrubost nereagovala. „Přemýšlela jsem o tom, co jste onehdy říkal,“ prohodila. „Jak si mladí představují, že novinařina je úchvatné povolání, a vůbec nechápou, kolik to vyžaduje těžké dřiny.“

Zachmuřil se. „To jsem říkal? No, rozhodně to je pravda.“

„Tak jsem přivedla dceru, aby na vlastní oči viděla, jak to ve skutečnosti vypadá. Myslím, že to bude dobré pro její vzdělání, zvlášť jestli se jednou bude živit psaním. O návštěvě udělá ve třídě referát. Byla jsem si jistá, že budete souhlasit.“

Matka si to všechno právě vymýšlí, ale zní to přesvědčivě, pomyslela si Carla. Málem tomu sama uvěřila. Přívod šarmu byl konečně otevřen.

„Nepřijede vám dneska nějaká důležitá návštěva z Londýna?“ vzpomněl si Jochmann.

„Ano, Ethel Leckwithová, ale to je dávná přítelkyně – znala Carlu jako miminko.“

Jochmann se trochu uklidnil. „Hmmm. Takže za pět minut máme redakční poradu, jen co si skočím pro cigarety.“

„Carla vám je přinese.“ Matka se obrátila k ní. „O tři domy dál je trafika. Pan Jochmann má rád značku Roth-Händle.“

„Hm, to mi ušetří cestu.“ Jochmann podal Carle jednomarkovou minci.

„Až se vrátíš,“ řekla jí matka, „najdeš mě nahoře, hned vedle požárního hlásiče.“ Odvrátila se a uchopila Jochmanna důvěrně za paži. „Myslím, že naše poslední vydání bylo snad zatím vůbec nejlepší,“ poznamenala cestou do schodů.

Carla vyběhla na ulici. Matka použila svou typickou směs drzosti a flirtu, a tak jí to prošlo. „My ženy musíme nasadit všechny zbraně, které máme,“ říkávala někdy. Když se nad tím Carla zamyslela, uvědomila si, že k tomu, aby z pana Francka vymámila svezení autem, použila matčinu taktiku. Třeba je nakonec jako matka. Proto se možná na ni matka tak podivně usmívala: viděla sebe samu před třiceti lety.

V krámě byla fronta. Jako by si kupovala zásoby kuřiva na dnešní den polovina berlínských novinářů. Nakonec Carla dostala balíček Roth-Händle a vrátila se do budovy Demokrata. Požární hlásič našla snadno – byla to velká páka upevněná na stěně –, ale matka v kanceláři nebyla. Bezpochyby odešla na tu redakční poradu.

Carla se vydala po chodbě. Všechny dveře byly otevřené a většina místností zela prázdnotou, až na pár žen, patrně písařek a sekretářek. V zadní části budovy se za rohem objevily zavřené dveře označené „Zasedací místnost“. Carla zaslechla zvýšené mužské hlasy. Zaklepala na dveře, ale nic se neozvalo. Zaváhala, pak stiskla kliku a vešla dovnitř.

Místnost byla plná tabákového kouře. Kolem dlouhého stolu sedělo osm nebo deset lidí. Matka byla mezi přítomnými jediná žena. Když Carla zamířila k čelu stolu, aby podala Jochmannovi cigarety a vrátila drobné, všichni překvapeně zmlkli. Ticho v ní vyvolalo pocit, že snad vcházet dovnitř neměla.

Jenže Jochmann jí jen poděkoval.

„Prosím, pane,“ odpověděla a z nějakého důvodu se maličko uklonila.

Muži se zasmáli. „Nová asistentka, Jochmanne?“ zažertoval jeden. Pak už jí bylo jasné, že je všechno v pořádku.

Rychle odešla a vrátila se do matčiny kanceláře. Kabát si nesvlékla – byla tu zima. Rozhlédla se kolem sebe. Na stole stál telefon, psací stroj a ležely tu štosy papíru a kopíráků.

Vedle telefonu uviděla zarámovanou fotografii zachycující Carlu a Erika s otcem. Snímek byl pořízen před několika lety za jednoho slunečného dne na pláži jezera Wannsee, pětadvacet kilometrů od centra Berlína. Otec měl na sobě šortky. Všichni se smáli. Bylo to ještě předtím, než Erik začal předstírat, že je drsný a vážný muž.

Jediná další fotografie visela na stěně a ukazovala matku s hrdinou sociálně demokratické strany Friedrichem Ebertem, který byl po válce prvním německým prezidentem. Tenhle snímek pocházel z doby asi před deseti lety. Carla se usmála při pohledu na matčiny neforemné šaty s nízkým pasem a na její chlapecký sestřih: v té době to musela být velká móda.

Na polici s knihami ležely adresáře, telefonní seznamy, několik cizojazyčných slovníků a atlasů, ale nic ke čtení. V zásuvce psacího stolu našla tužky, několikery nové společenské rukavičky, ještě zabalené v hedvábném papíru, balíček hygienických vložek a zápisník se jmény a telefonními čísly.

Carla nastavila na stolním kalendáři dnešní datum, pondělí 27. února 1933. Pak vložila do psacího stroje list papíru. Napsala své celé jméno: Heike Carla von Ulrich. Když jí bylo pět roků, oznámila, že se jí jméno Heike nelíbí, a chtěla, aby všichni používali její druhé jméno; k jejímu překvapení jí rodina vyhověla.

Každá klávesa stroje zvedla kovové táhlo, udeřila přes inkoustovou pásku na papír a vytiskla písmeno. Když Carla nešťastnou náhodou stiskla dvě klávesy najednou, typové páky se zasekly. Pokoušela se je uvolnit, ale nešlo to. Stisknutí další klávesy také nepomohlo: teď tu byly tři zaseklé typové páky. Zaúpěla: tak tohle je malér.

Hluk z ulice odvedl její pozornost. Přistoupila k oknu. Středem ulice pochodoval tucet hnědokošiláčů a vykřikoval hesla: „Smrt židům! Židi do pekla!“ Carla nechápala, proč se tolik zlobí na židy, kteří vypadají úplně stejně jako kdokoli jiný, jen mají jiné náboženství. Polekalo ji, když spatřila v čele jednotky seržanta Schwaba. Když ho otec vyhodil, bylo jí ho líto, protože věděla, že bude těžko hledat jinou práci. V Německu sháněly práci miliony lidí: otec říkal, že je krize. Ale matka se zlobila: „Jak můžeme mít v domě člověka, který krade?“

Jejich pokřik se změnil. „Pryč s židovským tiskem!“ skandovali. Jeden z nich něčím hodil a na dveřích celostátních novin se rozprskla shnilá zelenina. Pak se ke Carlině hrůze obrátili k budově, ve které se nacházela.

Odstoupila od okna a vykukovala podél okraje okenního rámu; doufala, že ji nezahlédnou. Zastavili se před budovou, stále skandovali. Jeden hodil kámen. Zasáhl Carlino okno, nerozbil ho, ale ona přesto maličko vykřikla strachy. Chvilku poté vešla do kanceláře jedna z písařek, mladá žena s červeným baretem. „Co se děje?“ zeptala se a pak vyhlédla z okna. „Ach, sakra.“

Hnědé košile vstoupily do budovy a Carla zaslechla dupot vysokých bot na schodech. Vyděsila se: co tu chtějí?

Do matčiny kanceláře vešel seržant Schwab. Spatřil dvě ženy a zaváhal; pak zřejmě dostal kuráž. Popadl psací stroj a prohodil ho zavřeným oknem. Carla a písařka vykřikly.

Chodbou procházely další hnědé košile a vykřikovaly hesla.

Schwab sevřel písařce paži a zasyčel: „Tak, miláčku, kdepak máme trezor?“

„V místnosti s archivem!“ odpověděla vyděšeně.

„Ukaž mi to.“

„Ano, cokoli!“

Odvedl ji z kanceláře.

Carla se rozplakala, ale pak přestala.

Napadlo ji, aby se schovala pod stůl, ale váhala. Nechtěla jim ukázat, jaký má strach. Cosi v jejím nitru ji nutilo, aby jim vzdorovala.

Co má dělat? Rozhodla se varovat matku.

Šla ke dveřím a rozhlédla se chodbou. Hnědé košile vcházely do kanceláří a vycházely z nich, ale až úplně na konec ještě nedorazily. Carla nevěděla, jestli lidé v zasedací místnosti mohli ten povyk slyšet. Rozběhla se po chodbě co nejrychleji, ale zastavil ji hlasitý výkřik. Nakoukla do jedné místnosti a spatřila Schwaba, jak třese písařkou s červeným baretem a řve: „Kde je klíč?“

„Nevím, přísahám, že mluvím pravdu!“ naříkala písařka.

Carlu to rozhořčilo. Schwab nemá právo s tou ženou takhle jednat. „Nechte ji, Schwabe, vy zloději!“ zakřičela.

Schwab na ni pohlédl s nenávistí v očích, a Carla rázem dostala strach desetkrát větší. Pak se jeho pohled posunul na kohosi za jejími zády. „Odkliďte tu zatracenou holku z cesty,“ přikázal.

Někdo ji zezadu zvedl. „Nejsi malá židovka?“ pronesl mužský hlas. „Vypadáš tak s těma černejma pačesama.“

To ji zděsilo. „Já nejsem židovka!“ vykřikla.

Hnědokošiláč ji odnesl chodbou zpátky a strčil ji do matčiny kanceláře. Klopýtla a padla na podlahu. „Zůstaň tady,“ zavrčel a šel pryč.

Carla se zvedla. Nic se jí nestalo. Chodba teď byla plná hnědých košil a ona se k matce nemohla dostat. Ale musí přece přivolat pomoc.

Vykoukla ven z rozbitého okna. Na ulici se shromažďoval houf lidí. Mezi přihlížejícími stáli dva policisté a bavili se. Carla na ně zavolala: „Pomoc! Policie, pomoc!“

Uviděli ji a rozchechtali se.

To ji rozzuřilo a díky vzteku nepociťovala takový strach. Znovu se podívala na chodbu. Pohled jí padl na požární hlásič na stěně. Natáhla se a sevřela rukojeť.

Zaváhala. Poplašné zařízení se nemá používat, pokud není požár, a cedulka na stěně varovala před ošklivými pokutami.

Přesto za páku zatáhla.

Chvíli se nic nedělo. Možná ten mechanismus nefunguje.

Pak se ozval hlasitý, pronikavý zvuk sirény, který stoupal a klesal a zaplnil rázem celou budovu.

Téměř okamžitě se na opačném konci chodby objevili lidé ze zasedací místnosti. Jochmann byl první. „Co se k čertu děje?“ zahulákal hněvivě, až přehlušil houkání sirény.

„Tenhle židobolševickej plátek urazil našeho vůdce a my ho zavíráme.“

„Vypadněte z mojí pracovny!“

Hnědokošiláč ho ignoroval a vešel do vedlejší místnosti. O chvíli později se ozval ženský křik a rachot; zdálo se, že někdo převrhl kovový stůl.

Jochmann se obrátil k jednomu ze zaměstnanců. „Schneidere – zavolejte okamžitě policii!“

Carla věděla, že to nebude k ničemu. Policisté tu už jsou a nedělají nic.

Matka se protlačila houfem lidí a rozběhla se chodbou. „Nestalo se ti nic?“ křičela. Sevřela Carlu do náručí.

Carla nechtěla, aby ji konejšila jako dítě. „Nic mi není, neboj se,“ zavrtěla hlavou a matku odstrčila.

Matka se rozhlédla. „Psací stroj!“

„Vyhodili ho z okna.“ Carla si uvědomila, že jí teď kvůli zaseklému mechanismu žádný malér nehrozí.

„Musíme se odtud dostat.“ Matka sebrala ze stolu fotografii, popadla Carlu za ruku a spěchaly z kanceláře.

Když běžely po schodech dolů, nikdo se je nepokusil zastavit. Před sebou spatřily dobře stavěného mladého muže – byl to nejspíš jeden z reportérů –, jak drží jednoho hnědokošiláče v chvatu za hlavu a vleče ho z budovy. Carla s matkou následovaly dvojici ven. Za nimi přibíhala další hnědá košile.

Reportér oslovil dva policisty, ke kterým hnědokošiláče dovlekl. „Zatkněte toho muže,“ požádal je. „Přistihl jsem ho, jak v redakci krade. V kapse mu najdete plechovku s ukradenou kávou.“

„Pusťte ho, prosím,“ vyzval ho starší z policistů.

Reportér hnědou košili zdráhavě pustil.

Druhý hnědokošiláč se postavil vedle svého kolegy.

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se policista reportéra.

„Jsem Rudolph Schmidt, hlavní parlamentní dopisovatel týdeníku Demokrat.“

„Rudolphe Schmidte, zatýkám vás za napadení policisty.“

„Nebuďte směšný. Chytil jsem ho při krádeži!“

Policista kývl na oba hnědokošiláče. „Odveďte ho na stanici.“

Popadli Schmidta za paže. Zdálo se, že se bude bránit, ale pak si to rozmyslel. „Každý detail tohoto incidentu se objeví v příštím vydání našeho týdeníku!“ varoval.

„Žádný další vydání nebude,“ ujistil ho policista. „Odveďte ho.“

Dorazil hasičský vůz a z něj vyskákal tucet hasičů. Jejich velitel stroze promluvil k policistům. „Potřebujeme tu budovu vyklidit,“ oznámil.

„Vraťte se na hasičskou stanici, žádný požár tu není,“ řekl jim starší z policistů. „Jsou tu jen příslušníci SA a zavírají komunistický časopis.“

„To mě nezajímá,“ odpověděl hasič. „Ozval se alarm a naším prvním úkolem je dostat všechny ven, i příslušníky SA. Obejdeme se bez vaší pomoci.“ Zavedl své muže dovnitř.

„Ach, ne!“ vydechla matka. Carla se otočila a viděla, jak matka zírá na svůj psací stroj, který ležel na chodníku, kam dopadl. Kovový rám se odlomil a odhalil spoje mezi klávesami a typovými pákami. Klávesnice byla deformovaná, válec na jednom konci trčel do prázdna a zvoneček ohlašující konec řádky ležel smutně vedle. Psací stroj nebyl drahocenný předmět, ale zdálo se, že matce je do pláče.

Hnědokošiláči a zaměstnanci časopisu vycházeli z budovy, odkud je vyháněli hasiči. Seržant Schwab se vzpíral a vztekle křičel: „Žádnej požár není!“ Hasiči ho jen postrkovali dál.

Ven vyšel i Jochmann. „Neměli čas napáchat velké škody – hasiči je zarazili. Ten, kdo spustil požární hlásič, nám prokázal velkou službu!“ prohodil k matce.

Carla měla strach, že dostane vynadáno, že způsobila falešný poplach. Teď si uvědomila, že udělala přesně to, co se mělo udělat.

Vzala matku za ruku. To jako by matku vytrhlo z chvilkového záchvatu smutku. Otřela si oči rukávem – bylo to nezvyklé a svědčilo to o tom, jak moc je otřesená: kdyby to udělala Carla, dostalo by se jí napomenutí, že má použít kapesník. „Co teď budeme dělat?“ Tohle matka nikdy neříkala – vždycky věděla co dál.

Carla si povšimla, že nedaleko stojí dva lidé. Byla to žena asi stejně stará jako matka, velmi hezká a vyzařovala z ní autorita; Carle byla povědomá, ale nedovedla ji zařadit. Vedle ní stál muž natolik mladý, že mohl být její syn. Byl štíhlý a ne moc vysoký, ale vypadal jako filmová hvězda. Měl pohledný obličej, málem až krásný, jen nos měl poněkud rozpláclý, deformovaný. Oba nově příchozí vypadali otřeseně a mladík byl bledý hněvem.

První se ozvala žena, promluvila anglicky. „Ahoj, Maud,“ pozdravila; hlas byl Carle vzdáleně povědomý. „Copak ty mě nepoznáváš?“ pokračovala. „Jsem Eth Leckwithová a tohle je Lloyd.“

{II}

Lloyd Williams objevil v Berlíně boxerský klub, kde mohl za pár pencí hodinu trénovat. Nacházel se v dělnické čtvrti zvané Wedding, severně od městského centra. Cvičil s kužely a medicinbalem, skákal přes švihadlo, bušil do boxovacího pytle a pak si nasadil přílbu a dal si pět kol v ringu. Klubový trenér mu našel sparingpartnera, stejně starého a stejně velkého Němce – Lloyd byl boxer velterové váhy. Německý chlapec měl pěkný rychlý úder, který se dostavoval zcela nečekaně, a Lloyd to párkrát schytal, dokud se mu nepodařilo soupeře složit levým hákem.

Lloyd vyrostl v drsné čtvrti, v londýnském East Endu. Když mu bylo dvanáct, trpěl ve škole šikanou. „Mně se stalo totéž,“ řekl mu tehdy nevlastní otec Bernie Leckwith. „Nejchytřejší kluk ve škole, a zasedne si na tebe třídní grázl.“ Táta je žid – jeho matka mluvila jenom jidiš. Vzal Lloyda do aldgateského boxerského klubu. Ethel byla proti, ale Bernie nepovolil, což bylo něco, co se nestávalo často.

Lloyd se naučil rychle pohybovat a rozdávat tvrdé údery, a šikanování přestalo. Dopracoval se také k přeraženému nosu, takže už nevypadal tak moc jako hezký kluk. A objevil v sobě talent. Měl rychlé reflexy a bojovnost, které mu v ringu pomáhaly vyhrávat. Trenér byl zklamaný, že Lloyd chce jít studovat na Cambridgeskou univerzitu, a nikoli nastoupit dráhu profesionálního boxera.

Osprchoval se, vzal si na sebe znovu oblek, pak šel do dělnické hospody, dal si jedno točené pivo a začal psát nevlastní sestře Millii dopis o incidentu s hnědými košilemi. Millie mu záviděla, že může jet s matkou na tu cestu, a Lloyd jí slíbil, že jí bude často psát.

Dnešní ranní šarvátka Lloydem otřásla. Politiku vnímal jako součást každodenního života: matka byla členkou parlamentu, otec městským radním v Londýně a on sám předsedal londýnské odbočce labouristické Ligy mládeže. Jenže politika byla vždycky jen předmětem debatování a hlasování – až do dnešního dne. Ještě nikdy neviděl, aby uniformovaní zločinci vyrabovali nějakou redakci, zatímco policie s úsměvem přihlíží. Tohle byla politika bez rukaviček a jeho to šokovalo.

„Mohlo by se tohle stát v Londýně, Millie?“ psal. Instinktivně si nejprve pomyslel, že ne. Ale Hitler měl mezi britskými průmyslníky a majiteli novin obdivovatele. Před pouhými pár měsíci ničemný člen parlamentu sir Oswald Mosley založil Britskou unii fašistů. Podobně jako nacisté i oni se rádi naparovali v uniformách vojenského stylu. Co přijde příště?

Dopsal dopis a složil ho, pak se vrátil rychlodráhou do centra města. Měli se s matkou sejít na večeři s Walterem a Maud von Ulrich. Lloyd slýchal o Maud celý život. Maud a jeho matka byly velice zvláštní přítelkyně: Ethel zahájila svůj pracovní život jako služebná v okázalém domě, který patřil rodině Maud. Později společně působily jako sufražetky, zejména usilovaly o dosažení volebního práva žen. Za války vydávaly feministický list Vojákova manželka. Potom se pohádaly kvůli politické taktice a navzájem se odcizily.

Lloyd si živě pamatoval londýnskou návštěvu rodiny von Ulrichových v roce 1925. Bylo mu tenkrát deset, dost na to, aby se styděl, že neumí ani slovo německy, zatímco pětiletý Erik a tříletá Carla byli bilingvní. Tehdy Ethel a Maud svůj spor urovnaly.

Zamířil k restauraci nazvané Bistro Robert. Interiér byl zařízen ve stylu art deco: nemilosrdně pravoúhlé židle a stoly a zdobné kovové stojací lampy se stínidly z barevného skla; Lloydovi se však zalíbily škrobené bílé ubrousky stojící v pozoru vedle talířů.

Ostatní tři už tu byli. Obě ženy jsou úžasné, uvědomil si, když přicházel ke stolu: klidné a vyrovnané, dobře oblečené, přitažlivé a sebejisté. Hosté u okolních stolů na ně vrhali obdivné pohledy. Lloyda napadlo, kolik smyslu pro módní oblékání matka asi pochytila od aristokratické přítelkyně.

Když si objednali, Ethel vysvětlila Maud a Wernerovi smysl své cesty. „V roce 1931 jsem ztratila křeslo v parlamentu,“ řekla jim. „Doufám, že ho při příštích volbách zase získám, ale mezitím si musím vydělávat na živobytí. Naštěstí jsi mě naučila novinařinu, Maud.“

„Moc jsem tě neučila,“ usmála se Maud. „Měla jsi přirozený talent.“

„Píšu sérii článků o nacistech pro News Chronicle a mám smlouvu na knihu pro vydavatele, který se jmenuje Victor Gollancz. Lloyda jsem vzala s sebou jako tlumočníka – studuje francouzštinu a němčinu.“

Lloyd si povšiml jejího hrdého úsměvu a měl pocit, že si to nezaslouží. „Moje tlumočnické schopnosti ještě žádným pořádným testem neprošly,“ poznamenal. „Zatím jsme se setkali většinou s lidmi, jako jste vy, kteří mluví perfektně anglicky.“

Lloyd si objednal smažený telecí řízek, pokrm, jaký v Anglii nikdy neviděl. Zjistil, že je skvělý. Při jídle se ho Walter zeptal: „Neměl bys být ve škole?“

„Máma myslí, že se takhle naučím německy víc, a ve škole s tím souhlasili.“

„Co kdybys chvíli pracoval u mě v Reichstagu? Obávám se, že je to neplacené, ale mluvil bys německy celý den.“

Lloyd byl nadšený. „Strašně rád. To je úžasná příležitost!“

„Pokud tě Ethel může postrádat,“ dodal Walter.

Usmála se. „Možná bych ho mohla tu a tam – v případě potřeby – dostat zpátky?“

„Samozřejmě.“

Ethel se natáhla přes stůl a dotkla se Walterovy ruky. Bylo to důvěrné gesto a Lloyd si uvědomil, že pouto mezi těmi třemi je velmi těsné. „Jsi moc hodný, Waltře,“ poděkovala.

„To nestojí za řeč. Šikovný mladý asistent, který rozumí politice, se mi vždycky hodí.“

„Nejsem si jistá, jestli politice ještě rozumím já,“ zapochybovala Ethel. „Co se to proboha tady v Německu děje?“

„V polovině dvacátých let jsme si vedli dobře,“ odpověděla Maud. „Měli jsme demokratickou vládu a hospodářství šlo nahoru. Jenže krach na Wall Street v devětadvacátém roce všechno zničil. Teď jsme v hluboké hospodářské krizi.“ Hlas se jí chvěl nějakou emocí, která se zřejmě blížila zármutku. „Dneska vidíš sto mužů, jak stojí ve frontě na jedno inzerované místo. Já se jim dívám do obličeje. Jsou zoufalí. Nevědí, jak nakrmí děti. Pak jim nacisti nabídnou naději a oni si kladou otázku: Co můžu ztratit?“

Walter vypadal, jako když si myslí, že Maud možná přehání. „Dobrá zpráva je,“ prohodil veselejším tónem, „že se Hitlerovi nepodařilo získat většinu Němců. V posledních volbách dostali nacisti třicet procent hlasů. Nicméně byli nejsilnější stranou; ale Hitler naštěstí vede jen menšinovou vládu.“

„Proto požadoval další volby,“ vmísila se Maud. „Potřebuje nadpoloviční většinu, aby mohl v Německu nastolit brutální diktaturu, jak si přeje.“

„Získá tu požadovanou většinu?“ zeptala se Ethel.

„Nezíská,“ odpověděl Walter.

„Získá,“ odpověděla Maud.

„Nevěřím, že by Němci někdy skutečně hlasovali pro diktaturu,“ namítl Walter.

„Ale to nebudou férové volby,“ rozhněvala se Maud. „Jen se podívej, co se dneska stalo našemu časopisu. Každý, kdo kritizuje nacisty, se ocitá v nebezpečí. A jejich propaganda se mezitím šíří všude.“

„Zdá se, že jim nikdo nevzdoruje!“ upozornil Lloyd. Litoval, že nedorazil k redakci časopisu Demokrat dneska ráno o pár minut dřív, aby si to vyřídil aspoň s několika hnědými košilemi. Přistihl se, že zatíná pěst, a přinutil se ruku uvolnit. Pobouření ho však neopouštělo. „Proč stoupenci levice nenapadnou redakce nacistických časopisů? Proč jim neoplatí stejnou mincí?“

„Nemůžeme na násilí odpovídat násilím!“ zvolala Maud důrazně. „Hitler hledá výmluvu, aby mohl tvrdě zakročit – vyhlásit výjimečný stav, zrušit občanská práva a uvrhnout protivníky do vězení.“ Její hlas teď zněl prosebně. „Musíme se vyvarovat všeho, co by mu poskytlo záminku – ať je to pro nás sebetěžší.“

Dojedli. Restaurace se začala vyprazdňovat. Když jim přinesli kávu, přisedl si k nim majitel restaurace, Walterův vzdálený bratranec Robert von Ulrich, a šéfkuchař Jörg. Robert před válkou pracoval jako diplomat na rakouském velvyslanectví v Londýně, zatímco Walter dělal totéž na tamějším německém velvyslanectví – a zamiloval se do Maud.

Robert se Walterovi podobal, ale byl oblečen až příliš puntičkářsky – měl zlatou jehlici v kravatě, ozdobný řetízek k hodinkám a dozadu ulízané vlasy. Jörg byl mladší blonďák s jemnými rysy a veselým úsměvem. Seznámili se jako váleční zajatci v Rusku a nyní spolu žili v bytě nad restaurací.

Vzpomínali na svatbu Waltera a Maud, která se konala za velkého utajení v předvečer vypuknutí války. Nebyli na ní žádní hosté, jen ženichův svědek Robert a nevěstina svědkyně Ethel. „V hotelu jsme si dali šampaňské,“ připomněla Ethel, „a pak jsem taktně navrhla, že Robert a já odejdeme, a Walter –“ Potlačila záchvat smíchu. „Walter řekl: ‚Ach, předpokládal jsem, že se společně navečeříme!‘“

Maud se pousmála. „Umíte si představit, jak mě tím potěšil!“

Lloyd koukal do šálku s kávou, cítil se trapně. Ve svých osmnácti byl panic a žerty o líbánkách mu nebyly příjemné.

„Ozve se ti Fitz někdy?“ zeptala se Ethel vážnějším tónem Maud.

Lloyd věděl, že tajná svatba způsobila strašlivou roztržku mezi Maud a jejím bratrem hrabětem Fitzherbertem. Fitz se sestry zřekl, protože za ním jako za hlavou rodiny nešla a nepožádala ho o svolení ke sňatku.

Maud smutně zavrtěla hlavou. „Napsala jsem mu tehdy, když jsme jeli do Londýna, ale nechtěl se se mnou ani setkat. Ranila jsem jeho hrdost, když jsem si vzala Waltera, aniž jsem mu to řekla. Obávám se, že bratr je člověk, který neodpouští.“

Ethel zaplatila účet. Pokud jste měli cizí měnu, bylo v Německu všechno levné. Už se zvedali k odchodu, když k jejich stolu přistoupil neznámý muž a bez pozvání si přisunul židli. Byl to hřmotný chlap s knírkem uprostřed kulatého obličeje.

Na sobě měl uniformu SA.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ zeptal se chladně Robert.

„Jsem kriminální komisař Thomas Macke.“ Chytil kolemjdoucího číšníka za paži a požádal: „Přineste mi kávu.“

Číšník pohlédl tázavě na Roberta; ten přikývl.

„Pracuju v politickém oddělení pruské policie,“ pokračoval Macke. „Mám na starosti berlínskou sekci výzvědné služby.“

Lloyd matce tiše tlumočil jeho slova.

„Nicméně,“ zvedl Macke obočí, „chci mluvit s majitelem restaurace v soukromé záležitosti.“

„Kde jste pracoval před měsícem?“ zeptal se Robert.

Neočekávaná otázka Mackeho poplašila, a on okamžitě odpověděl. „Na policejní stanici v Kreuzbergu.“

„A co jste tam dělal?“

„Měl jsem na starosti registraturu. Proč se ptáte?“

Robert přikývl, jako by něco takového očekával. „Takže jste z policejního archiváře přešel na místo šéfa berlínské sekce výzvědné služby.“ Obrátil se k Ethel. „Když se Hitler koncem ledna stal kancléřem, jeho pochop Hermann Göring převzal úlohu pruského ministra vnitra – který má pod sebou největší policejní síly na světě. Od té doby Göring vyhazuje policisty ve velkém a nahrazuje je nacisty.“ Otočil se zpátky k Mackemu a sarkasticky poznamenal: „Ovšem v případě našeho neočekávaného hosta jsem si jist, že k povýšení došlo čistě za zásluhy.“

Macke zrudl, ale ovládl se. „Jak jsem říkal, chci mluvit s majitelem o něčem soukromém.“

„Navštivte mě prosím dopoledne. Vyhovuje vám desátá hodina?“

Macke návrh ignoroval. „Můj bratr pracuje v restaurační branži,“ pokračoval zarputile.

„Aha! Možná ho znám? Jmenuje se Macke? Jaký podnik vede?“

„Malé zařízení pro dělníky ve Friedrichshainu.“

„Hm. Pak je nepravděpodobné, že bych se s ním setkal.“

Lloyd si nebyl jistý, jestli je moudré, aby se Robert choval tak jízlivě. Macke byl hrubý a žádnou laskavost si nezasluhoval, ale nejspíš by mohl způsobit vážné nepříjemnosti.

„Bratr by tuhle restauraci rád koupil,“ pokračoval Macke.

„Váš bratr chce stoupat jako vy.“

„Jsme připraveni nabídnout vám dvacet tisíc marek, splatných do dvou let.“

Jörg se rozchechtal.

„Dovolte, abych vám něco vysvětlil, komisaři,“ řekl Robert. „Jsem rakouský hrabě. Před dvaceti lety jsem měl zámek a velkostatek v Uhrách, kde žila moje matka a sestra. Za války jsem přišel o rodinu, zámek, půdu a dokonce i o svou vlast, která se… zmenšila.“ Pobavený sarkasmus z jeho hlasu vymizel; slova teď zněla chraplavě, pohnutě. „Přišel jsem do Berlína a neměl jsem nic, jen adresu Waltera von Ulrich, vzdáleného bratrance. Nicméně se mi podařilo otevřít tuhle restauraci.“ Polkl. „Je to vše, co mám.“ Odmlčel se a upil kávy. Ostatní kolem stolu mlčeli. Znovu se uklidnil a do hlasu se mu vrátila jistá nadřazenost. „I kdybyste mi nabídl velkorysou cenu – což jste neudělal –, stejně bych odmítl, protože bych prodával svůj celý život. Nechci k vám být hrubý, i když se chováte nepříjemně. Ale moje restaurace není na prodej za žádnou cenu.“ Zvedl se a podal mu ruku. „Dobrou noc, komisaři Macke.“

Macke si s ním automaticky potřásl rukou, pak vypadal, jako by toho litoval. Zvedl se, očividně rozzlobený. Jeho tlustý obličej teď zbrunátněl. „Ještě si promluvíme,“ řekl a vyšel ven.

„Hulvát,“ ulevil si Jörg.

„Vidíš, co si musíme nechat líbit?“ řekl Walter Ethel. „Jen proto, že má na sobě uniformu, může si dělat, co se mu zachce!“

Lloyda znepokojila Mackeho sebejistota. Vypadal, jako by nepochyboval, že může restauraci koupit za cenu, kterou uvedl. Na Robertovo odmítnutí reagoval, jako by to bylo jen dočasné zdržení. To jsou nacisté už tak mocní?

Tohle je něco, co chce Oswald Mosley se svými britskými fašisty – zemi, kde je vláda zákona nahrazena zastrašováním a bitím. Jak můžou být lidé tak strašně hloupí?

Oblékli si kabáty, nasadili klobouky a popřáli Robertovi a Jörgovi dobrou noc. Sotva vyšli ven, Lloyd ucítil kouř – ne tabákový, ale jiný. Všichni čtyři nesedli do Walterova auta BMW Dixi 3/15, o kterém Lloyd věděl, že je to Austin Seven německé výroby.

Když projížděli parkem Tiergarten, předjely je dva hasičské vozy se zvonícími zvonky. „To by mě zajímalo, kde ten požár je,“ přemýšlel nahlas Walter.

O chvilku později spatřili mezi stromy zář plamenů. „Zdá se, že je to blízko Reichstagu,“ usoudila Maud.

Walter rázem změnil tón hlasu. „Raději se podíváme,“ rozhodl znepokojeně a prudce odbočil.

Pach kouře zesílil. Lloyd viděl, jak nad vrcholky stromů šlehají k obloze plameny. „To je velký požár,“ vydechl.

Z parku vyjeli na Königs Platz, široké náměstí mezi budovou Reichstagu a operním domem Kroll na protější straně. Říšský sněm byl v plamenech. Za řadami klasicistních oken tančilo červené a žluté světlo. Centrální kupolí vyrážely vzhůru plameny a kouř. „Ach, ne!“ zašeptal Walter a Lloydovi se zdálo, že jeho hlas zní zdrceně. „Ach, Bože na nebesích, to ne.“

Zastavil auto a všichni vystoupili.

„To je katastrofa,“ řekl Walter.

„Taková krásná stará budova,“ přitakala Ethel.

„Na budovu kašlu,“ vyhrkl Walter neočekávaně. „V plamenech je naše demokracie.“

Ze vzdálenosti asi padesáti metrů přihlížel houf lidí. Před budovou se seřadily hasičské vozy, jejich hadice už mířily na plameny, silné proudy vody tryskaly rozbitými okny dovnitř. Postávala tu i hrstka policistů; nic nedělali. Walter jednoho z nich oslovil. „Jsem poslanec Reichstagu,“ představil se. „Kdy to začalo?“

„Před hodinou,“ odpověděl policista. „Jednoho z těch, co to udělali, jsme dostali – ten chlap měl na sobě jen kalhoty! Oblečení použil na rozdělání ohně.“

„Měli byste tu natáhnout lano,“ řekl Walter s přirozenou autoritou. „Udržet lidi v bezpečné vzdálenosti.“

„Ano, pane,“ přikývl policista a odešel.

Lloyd poodešel od ostatních a zamířil blíž k budově. Hasiči dostávali oheň pod kontrolu: bylo vidět méně plamenů a víc kouře. Prošel kolem hasičských vozů a přiblížil se k jednomu oknu. Nevypadalo to moc nebezpečně a jeho zvědavost ostatně převládla nad smyslem pro vlastní ochranu – jako obvykle.

Když nakoukl oknem dovnitř, viděl, že budova je vážně poničena: vnitřní stěny a stropy se zhroutily a vytvořily hromady sutin. Kromě hasičů zahlédl i civilisty v kabátech – patrně zaměstnance Reichstagu –, jak procházejí ruinami a vyhodnocují škody. Lloyd prošel vchodem a vykročil po schodech nahoru.

Právě když policisté natahovali lana, aby omezili přístup k budově, přiřítily se dva černé mercedesy. Lloyd se zájmem přihlížel. Z druhého auta vyskočil muž ve světlém trenčkotu a s měkkým černým kloboukem na hlavě. Pod nosem měl úzký knírek. Lloyd si uvědomil, že se dívá na nového kancléře Adolfa Hitlera.

Za Hitlerem následoval vyšší muž v černé uniformě SS, jeho osobní strážce. Za nimi kulhal šéf propagandy, který nenáviděl židy: Joseph Goebbels. Lloyd je poznal podle fotografií v novinách. Pohled na ně z takové blízkosti ho uchvátil natolik, že se zapomněl zděsit.

Hitler bral schody po dvou a mířil přímo k Lloydovi. Lloyd bez přemýšlení strčil do velkých dveří a přidržel je kancléři otevřené. Hitler mu přikývl a vešel dovnitř; jeho doprovod ho následoval.

Lloyd se k nim připojil. Nikdo na něj nepromluvil. Hitlerovi lidé ho zřejmě považovali za zaměstnance Reichstagu.

Byl tu nepříjemný zápach mokrého popela. Hitler s doprovodem překračovali hadice a ohořelé trámy, šlapali ve špinavých loužích. Ve vstupní hale stál Hermann Göring; plášť z velbloudí srsti mu zakrýval obrovské břicho, klobouk měl podle postupimské módy krempu vpředu ohnutou nahoru. Tohle je muž, který cpe do policejních sil nacisty, pomyslel si Lloyd – připomněl si rozhovor v restauraci.

Sotva Göring spatřil Hitlera, vykřikl: „Tohle je začátek komunistického povstání. Teď se do toho dají! Nesmíme promarnit ani minutu!“

Lloyd měl podivný pocit, jako by seděl v hledišti divadla a tyto mocné muže hráli herci.

Hitler byl ještě teatrálnější. „Už žádné slitování!“ vyvřískl. Znělo to, jako by oslovoval celý stadion. „Kdo se nám postaví do cesty, bude zmasakrován.“ Jak se přiváděl k zuřivosti, celý se třásl. „Každý komunistický funkcionář bude na místě zastřelen. Komunističtí poslanci Reichstagu musí ještě dneska v noci viset!“ Vypadal, jako když každým okamžikem pukne.

Na tom všem bylo však cosi umělého. Hitlerova nenávist vypadala opravdově, ale ten výbuch byl zároveň divadlo určené všem kolem – jeho vlastním lidem a i ostatním. Byl to herec, který cítí skutečné emoce, ale přehání pro publikum. A ono to zabírá, jak Lloyd viděl: všichni na doslech zírali jako hypnotizovaní.

„Můj Vůdce,“ řekl Göring, „tohle je šéf politické policie Rudolf Diels.“ Ukázal na štíhlého, tmavovlasého muže po svém boku. „Už zatkl jednoho z pachatelů.“

Diels nebyl hysterický. „Jmenuje se Marinus van der Lübbe a je to holandský stavební dělník.“

„A komunista!“ dodal Göring vítězně.

„Vyloučený z holandské komunistické strany pro žhářství,“ poznamenal Diels.

„Věděl jsem to!“ vyprskl Hitler.

Lloyd viděl, že Hitler je rozhodnutý svalovat vinu na komunisty bez ohledu na fakta.

„Podle prvního výslechu, který jsem provedl, musím říct, že je to jasně blázen, který to udělal sám,“ oznámil nesměle Diels.

„Nesmysl!“ vykřikl Hitler. „Tohle plánovali dlouho předem. Jenže se přepočítali! Nechápou, že lidi jsou na naší straně!“

Göring se obrátil na Dielse. „Od této chvíle je policie v pohotovosti,“ přikázal. „Máme seznamy komunistů – poslanců Reichstagu, stranických organizátorů a aktivistů. Všechny je pozatýkejte – ještě dneska v noci! Střelné zbraně používat nemilosrdně. Vyslýchat bez slitování.“

„Ano, pane ministře,“ přikývl Diels.

Lloyd si uvědomil, že Walterovy obavy byly oprávněné. Tohle byla záminka, kterou nacisté hledali. Nehodlali naslouchat nikomu, kdo jim říká, že požár založil osamocený pomatenec. Potřebují komunistické spiknutí, aby mohli vyhlásit tvrdý zákrok.

Göring se znechuceně zadíval na své špinavé boty. „Moje oficiální rezidence je jen minutku odsud, ale požár ji naštěstí nezachvátil, můj Vůdce,“ řekl. „Možná bychom se tam mohli přesunout?“

„Ano. Máme toho mnoho k projednání.“

Lloyd jim přidržel dveře a všichni vyšli ven. Když odjížděli, prošel přes policejní zábranu a vrátil se k matce, Walterovi a Maud.

„Lloyde!“ zvolala Ethel. „Kdes byl? Měla jsem o tebe strach!“

„Šel jsem dovnitř,“ odpověděl.

„Cože? Jak?“

„Nikdo mě nezastavil. Je tam chaos a zmatek.“

Matka zalomila rukama. „Vůbec si neuvědomuje nebezpečí,“ povzdechla si.

„Narazil jsem tam na Adolfa Hitlera.“

„Říkal něco?“ zeptal se Walter.

„Viní ze založení požáru komunisty. Provedou čistku.“

„Bůh s námi,“ zachmuřil se Walter.

{III}

Thomas Macke stále ještě trpěl kvůli sarkasmu Roberta von Ulrich. „Váš bratr chce stoupat jako vy,“ řekl mu von Ulrich.

Macke litoval, že si nevymyslel ráznou odpověď. „A proč ne? Jsme stejně dobří jako vy, vy arogantní panáku.“ Teď toužil po pomstě. Jenže pár dní měl příliš mnoho práce, takže s tímhle nic nemohl udělat.

Ústředí pruské tajné policie se nacházelo ve velké elegantní budově klasicistního stylu ve vládní čtvrti, v Prinz Albrecht Strasse číslo 8. Kdykoli Macke procházel vstupními dveřmi, pociťoval hrdost.

Byla hektická doba. Do čtyřiadvaceti hodin od vypuknutí požáru Reichstagu bylo zatčeno čtyři tisíce komunistů a každou hodinou přiváželi další. Německo se čistilo od moru a Mackemu už teď berlínský vzduch připadal čistší.

Jenže policejní archivy nebyly dostatečně aktuální. Lidé se přestěhovali, proběhly vítězné i prohrané volby, staří umřeli a na jejich místa nastoupili mladí. Macke vedl skupinu, která aktualizovala záznamy a vyhledávala nová jména a adresy.

Tohle uměl. Měl rád rejstříky, adresáře, uliční mapy, novinové výstřižky a všechny druhy seznamů. Na policejní stanici v Kreuzbergu, kde veškeré kriminální vyšetřování spočívalo v prostém mlácení podezřelých tak dlouho, dokud z nich nezačala padat jména, nebyl jeho talent doceňován. Doufal, že tady ho budou hodnotit lépe.

Ne že by mu mlácení podezřelých dělalo nějaký problém. V kanceláři v zadní části budovy slyšel křik mužů a žen mučených v suterénu, ale to mu nevadilo. Byli to zrádci, podvratné živly a revolucionáři. Svými stávkami Německo zničili, a pokud by dostali příležitost, škodili by ještě víc. Neměl s nimi žádný soucit. Jenom si přál, aby mezi nimi byl i Robert von Ulrich, aby trpěl ve smrtelných mukách a úpěnlivě prosil o slitování.

Příležitost k prověření Roberta dostal až ve čtvrtek 2. března v osm hodin večer.

Spolupracovníky poslal domů a se svazkem aktualizovaných seznamů se vydal po schodech nahoru za svým šéfem, kriminálním inspektorem Kringeleinem. Pak se vrátil do archivu.

Domů nespěchal. Žil sám. Jeho manželka, nedisciplinovaná žena, mu utekla s číšníkem z bratrovy restaurace; prohlásila, že chce být volná. Děti neměli.

Začal pročesávat archivní materiály.

Už dříve zjistil, že Robert von Ulrich vstoupil v roce 1923 do nacistické strany a dva roky poté z ní odešel. To samo o sobě moc neznamenalo. Macke potřeboval víc.

Dokumentace nebyla tak logická, jak by si představoval. Pruská policie ho vcelku zklamala. Proslýchalo se, že ani na Göringa velký dojem neučinila, a že proto plánuje oddělit od řadové policie politické a zpravodajské složky a přetvořit je do nové, efektivnější tajné služby. Macke to považoval za dobrý nápad.

V běžné dokumentaci se mu zatím Roberta von Ulrich najít nepodařilo. Možná to nebyl pouhý doklad neefektivnosti. Ten chlap může být bezúhonný. Jako rakouský hrabě bude stěží komunista nebo žid. Zdálo se, že nejhorší, co o něm lze říct, je to, že jeho bratranec Walter je sociální demokrat. To není zločin – zatím ne.

Macke si teď uvědomil, že tyhle rešerše měl udělat dřív, než za tím člověkem šel. Jenže on se do toho pustil bez úplných informací. Mohl tušit, že je to chyba. V důsledku toho musel snášet přezíravost a sarkasmus. Cítil se ponížen. Ale on si to s ním ještě vyřídí.

Začal se probírat všemožnými papíry ze zaprášené skříně v zadní části místnosti.

Ani tady se jméno von Ulrich neobjevilo, ale jeden svazek dokumentů chyběl.

Podle seznamu připíchnutého zevnitř na dveřích skříně tu měl být svazek o 117 stranách nazvaný „Neřestné podniky“. Vypadalo to spíš jako přehled berlínských nočních klubů. Macke vytušil, proč tu není. Musel se nedávno používat: když se Hitler stal kancléřem, všechny dekadentnější noční podniky byly uzavřeny.

Macke se vrátil nahoru. Kringelein dával pokyny uniformovaným policistům, dříve než vyrazí na aktualizované adresy komunistů a jejich spojenců podle seznamů, které připravil Macke.

Macke neváhal šéfa vyrušit. Kringelein nebyl nacista, a tudíž se obával pokárat člena SA. „Hledám složku Neřestných podniků,“ řekl Macke.

Kringelein vypadal otráveně, ale neprotestoval. „Na konferenčním stolku,“ odpověděl. „Poslužte si.“

Macke popadl dokumenty a vrátil se do své kanceláře.

Přehled byl pět let starý. Podrobně uváděl kluby, které tehdy existovaly, a popisoval, jaké aktivity se v nich provozovaly: hazardní hry, obscénní programy, prostituce, prodej drog, homosexuální styky a další zvrhlosti. Ve spisu se uváděli majitelé a investoři, členové a zaměstnanci klubů. Macke trpělivě pročítal každý zápis: třeba je Robert von Ulrich narkoman nebo vyhledává děvky.

Berlín byl proslulý svými kluby homosexuálů. Macke procházel nudným záznamem klubu U Růžové papuče, kde tančí muži s muži a programu vévodí zpívající transvestiti. Pomyslel si, že jeho práce je někdy nechutná.

Projížděl prstem po seznamu členů – a našel Roberta von Ulrich.

Spokojeně si oddechl.

Když se podíval o kousek níž, spatřil jméno Jörg Schleicher.

„Tak to bychom měli,“ zamumlal blaženě. „Teď se uvidí, jak ti půjdou posměšky.“

{IV}

Když se Lloyd setkal s Walterem a Maud příště, byli rozhněvanější – a měli větší strach.

Bylo to následující sobotu – 4. března, den před volbami. Lloyd s Ethel se chystali navštívit shromáždění sociálně demokratické strany organizované Walterem a předtím zašli k von Ulrichovým na oběd.

Dům ve čtvrti Mitte pocházel z devatenáctého století a měl prostorné pokoje a velká okna; nábytek byl už většinou opotřebovaný. Oběd byl jednoduchý – vepřové kotlety s bramborem a zelím –, ale podávalo se k němu dobré víno. Walter a Maud mluvili, jako by byli chudí, a bezpochyby žili prostěji než jejich rodiče, ale hladem rozhodně netrpěli.

Měli však strach.

Hitler přesvědčil stárnoucího německého prezidenta Paula von Hindenburg, aby odsouhlasil Dekret o požáru Říšského sněmu, který opravňoval nacisty k tomu, co už dělali, tedy k bití a mučení politických protivníků. „Od pondělního večera zatkli dvacet tisíc lidí!“ pronesl Walter roztřeseným hlasem. „Nejen komunistů, ale i lidí, které nacisti označují za ‚sympatizanty komunistů‘.“

„Což je kdokoli, koho nemají rádi,“ poznamenala Maud.

„Jak se teď můžou uskutečnit demokratické volby?“ podivila se Ethel.

„Musíme udělat, co je v našich silách,“ odpověděl Walter. „Jestliže nepovedeme politickou kampaň, jenom tím nacistům pomůžeme.“

„Kdy se s tím přestanete smiřovat a pustíte se do útoku?“ zeptal se Lloyd netrpělivě. „Pořád ještě si myslíte, že by bylo špatné odpovídat na násilí násilím?“

„Bezvýhradně,“ přisvědčila Maud. „Naší jedinou nadějí je pokojný odpor.“

„Sociálně demokratická strana má polovojenské křídlo, Reichsbanner, ale to je slabé. Skupinka sociálních demokratů navrhovala násilnou odpověď nacistům, ale byli přehlasováni.“

„Pamatuj, Lloyde, že nacisti mají na své straně policii a armádu,“ upozornila Maud.

Walter pohlédl na kapesní hodinky. „Musíme jít.“

„Waltře, co kdybys to zrušil?“ nadhodila náhle Maud.

Překvapeně na ni pohlédl. „Je prodaných sedm set lístků.“

„Ach, čert vezmi lístky,“ mávla rukou Maud. „Mám strach o tebe.“

„Nedělej si starosti. Všechna místa byla pečlivě přidělena, aby se žádní výtržníci do sálu nedostali.“

Lloyd si nebyl jistý, jestli je o tom Walter přesvědčený tak pevně, jak předstírá.

„Každopádně nemůžu zklamat lidi, kteří jsou stále ještě ochotní přijít na demokratickou politickou schůzi,“ pokračoval Walter. „Oni představují veškerou naději, která nám zbývá.“

„Máš pravdu,“ přitakala Maud. Pohlédla na Ethel. „Možná byste s Lloydem měli zůstat doma. Je to nebezpečné, ať si Walter říká, co chce, a tohle nakonec není vaše vlast.“

„Socialismus je mezinárodní,“ prohlásila odhodlaně Ethel. „Stejně jako tvůj manžel, i já si cením tvých obav, ale jsem tu, abych získala přímé svědectví o německé politice, a tohle si nehodlám nechat ujít.“

„Dobrá, ale děti jít nemůžou,“ rozhodla Maud.

„Já ani jít nechci,“ ozval se syn Erik.

Carla vypadala zklamaně, ale nic neříkala.

Walter, Maud, Ethel a Lloyd nasedli do Walterova malého auta. Lloyd byl nervózní, ale zároveň vzrušený. Získával pohled na politiku z vyšší perspektivy, než jakou si uměli představit přátelé doma. A kdyby se tam mělo něco semlít, on se nebojí.

Jeli směrem na východ přes Alexander Platz do čtvrti chudých domů a malých krámků, z nichž některé měly hebrejské nápisy. Sociálně demokratická strana byla dělnická, ale na rozdíl do britské labouristické strany měla málo vlivných stoupenců. Walter von Ulrich patřil k malé menšině členů z vyšší třídy.

Auto zastavilo před velkoprostorovým stanem s nápisem: „Lidové divadlo.“ Venku se už utvářela fronta. Walter přecházel přes chodník ke dveřím, cestou zamával čekajícímu davu a ten odpověděl pozdravným voláním. Lloyd s ostatními ho následovali dovnitř.

Walter si potřásl rukou s asi osmnáctiletým mladíkem vážného vzezření. „Tohle je Wilhelm Frunze, tajemník místní odbočky naší strany.“ Frunze patřil k oněm chlapcům, kteří vypadali, jako by se narodili rovnou ve středním věku. Na sobě měl sportovní sako s kapsami na knoflíky, jaké bylo v módě před deseti lety.

Frunze Walterovi ukázal, jak lze dveře divadla zevnitř uzavřít na závoru. „Až se všichni usadí, tady to uzamkneme, takže se žádní provokatéři dovnitř nedostanou,“ vysvětlil mu.

„Výborně,“ pochválil ho Walter. „Dobrá práce.“

Frunze je zavedl do hlediště. Walter vystoupil na pódium a pozdravil se s několika dalšími kandidáty. Návštěvníci začali vcházet a zaujímat svá místa. Frunze zavedl Maud, Ethel a Lloyda k rezervovaným místům v první řadě.

Přistoupili k nim dva chlapci. Mladší, který vypadal asi tak na čtrnáct, velice zdvořile pozdravil Maud a lehce se uklonil. Maud se obrátila k Ethel a představila ho. „Tohle je Werner Francke, syn mojí přítelkyně Moniky.“ Pak se zeptala Wernera: „Otec ví, že jsi tady?“

„Ano – říkal, že si mám názor na sociální demokracii udělat sám.“

„Na nacistu je tolerantní.“

Lloyd si pomyslel, že tohle jsou vůči čtrnáctiletému chlapci dost drsná slova, ale Werner byl pro Maud vyrovnaným partnerem. „Otec ve skutečnosti v nacismus nevěří, ale myslí si, že Hitler je dobrý pro německý obchod.“

„Jak může být zavírání tisíců lidí do vězení dobré pro německý obchod?“ vybuchl pobouřeně Wilhelm Frunze. „A nejde jen o tu nespravedlnost – ale vždyť nemůžou pracovat!“

„Souhlasím s tebou,“ přikývl Werner. „Přesto je Hitlerův tvrdý zásah populární.“

„Lidi si myslí, že je zachraňuje před bolševickou revolucí,“ řekl Frunze. „Nacistický tisk je přesvědčuje, že se komunisti chystali vraždit, vypalovat domy a trávit lidi jedem ve všech městech a vesnicích.“

Chlapec doprovázející Wernera byl menší, ale starší. „A přitom právě hnědé košile,“ dodal, „a ne komunisti zatahují lidi do sklepů a přerážejí jim kosti dřevěnými palicemi.“ Mluvil německy plynně; jeho lehký cizí přízvuk Lloyd nedokázal určit.

„Promiňte,“ omluvil se Werner, „zapomněl jsem vám představit Vladimira Peškova. Chodí se mnou na berlínskou chlapeckou akademii a říká si Voloďa.“

Lloyd vstal a potřásl si s ním rukou. Voloďa, asi stejně starý jako Lloyd, byl okouzlující mladík s upřímnýma modrýma očima.

„Já Voloďu Peškova znám,“ řekl Frunze. „Chodím taky na berlínskou chlapeckou akademii.“

„Wilhelm Frunze je génius naší školy,“ usmál se Voloďa. „Má nejlepší známky z fyziky, chemie i matematiky.“

„To je pravda,“ přisvědčil Werner.

Maud se na Voloďu upřeně zadívala a zeptala se: „Peškov? Není tvůj otec Grigorij?“

„Ano, paní von Ulrich. Je vojenským přidělencem na sovětském velvyslanectví.“

Voloďa je tedy Rus. Německy mluví jako nic, pomyslel si Lloyd s mírnou závistí. To bezpochyby proto, že tu žije.

„Znám dobře tvoje rodiče,“ řekla Voloďovi Maud. Zná všechny diplomaty v Berlíně, domyslel si Lloyd. Patří to k její práci.

Frunze se podíval na hodinky. „Je čas začít.“ Vyšel na pódium a vyzval přítomné, aby se utišili.

Všichni zmlkli.

Frunze ohlásil kandidáty, kteří přednesou projevy a budou odpovídat na otázky z publika. Dodal, že lístky byly vydávány pouze členům sociálně demokratické strany a dveře jsou teď zavřené, tudíž každý může volně mluvit, protože je mezi přáteli.

Jako kdybych byl členem tajné společnosti, pomyslel si Lloyd. Takhle si demokracii nepředstavoval.

Jako první mluvil Walter. Lloyd si uvědomil, že Walter není žádný demagog. Nepoužíval žádná řečnická gesta. Publiku však zalichotil, označil je za inteligentní a dobře informované muže a ženy, kteří chápou složitost politických problémů.

Mluvil sotva pár minut, když na pódium vkráčel hnědokošiláč.

Lloyd zaklel. Jak se dostal dovnitř? Přišel z postranní části jeviště, někdo musel otevřít dveře pro zaměstnance.

Byl to obrovský hrubián s vojenským sestřihem. Postavil se na kraj pódia a rozkřikl se: „Tohle je štvavý shromáždění. Komunisti a podvratný živly jsou v současným Německu nežádoucí! Shromáždění je ukončeno.“

Mužova sebejistá arogance Lloyda pobouřila. Přál si dostat toho křupana do boxerského ringu.

Wilhelm Frunze vyskočil, postavil se před vetřelce a zuřivě vykřikl: „Vypadni odsud, ty grázle!“

Muž ho surově odstrčil. Frunze zavrávoral dozadu, klopýtl a upadl na záda.

Přítomní se začali zvedat, někteří rozzlobeně protestovali, jiní křičeli strachy.

Zpoza portálu vystoupily další hnědé košile.

Lloyd si s úděsem uvědomil, že si to ti parchanti dobře naplánovali.

Muž, který srazil Frunzeho, vykřikl: „Ven!“ Ostatní hnědokošiláči začali skandovat: „Ven! Ven! Ven!“ Teď už jich bylo kolem dvaceti a pořád se objevovali další. Někteří měli policejní obušky nebo různé hole. Lloyd viděl i hokejku, dřevěnou palici či nohu od stolu. Producírovali se po pódiu sem tam, ďábelsky se šklebili a při skandování mávali svými zbraněmi. Lloyd nepochyboval, že jsou celí nedočkaví, aby mohli začít účastníky shromáždění mlátit.

Zvedl se. Bez přemýšlení vytvořili s Wernerem a Voloďou ochrannou hradbu před Ethel a Maud.

Polovina obecenstva se pokoušela odejít, druhá polovina křičela a hrozila vetřelcům pěstmi. Ti, co se snažili odejít, odstrkávali ostatní a v sále propukly menší potyčky. Mnoho žen se rozplakalo.

Na pódiu Walter sevřel oběma rukama řečnický pultík. „Prosím, zachovejte klid!“ zakřičel. „Zmatek ničemu nepomůže!“ Většina lidí ho neslyšela a zbytek si ho nevšímal.

Příslušníci SA začali seskakovat z pódia a vrhat se mezi obecenstvo. Lloyd vzal matku pod paží a Werner se ujal Maud. Zamířili ve skupině k nejbližšímu východu. Všechny dveře však ucpaly hloučky lidí, kteří se v panice snažili dostat ven. Hnědokošiláčům to bylo jedno a dál řvali na lidi, aby odešli.

Většina útočníků byla fyzicky zdatná, zatímco v publiku byli i staří muži a ženy. Lloyd chtěl klást odpor, ale to nebyl dobrý nápad.

Nějaký muž v ocelové přílbě z války strčil do Lloyda ramenem a ten klopýtl dopředu a vrazil do matky. Přesto odolal pokušení, aby se obrátil a muži to oplatil. Prioritou bylo ochránit mámu.

Poďobaný chlapec s obuškem uhodil rukou Wernera prudce do zad a zahulákal: „Vypadněte, vypadněte!“ Werner se rychle otočil a vykročil k němu. „Nesahej na mě, ty prase fašistický!“ varoval ho. Hnědokošiláč se zarazil a vypadal vyděšeně, jako by neočekával odpor.

Werner se opět odvrátil a soustředil se jako Lloyd na to, aby se obě ženy dostaly do bezpečí. Jenže ten obrovský chlap to zaslechl a zaječel: „Kdo je u tebe prase?“ Vyrazil na Wernera a udeřil ho pěstí do týlu hlavy. Špatně si to vyměřil, takže úder byl nepřímý, ale Werner přesto vykřikl a zapotácel se dopředu.

Voloďa vkročil mezi ně a praštil velkého muže dvakrát do obličeje. Lloyd obdivoval Voloďův rychlý dvojúder, ale obrátil pozornost ke svému úkolu. Pár vteřin poté všichni čtyři dorazili ke dveřím. Lloydovi s Wernerem se podařilo pomoct ženám ven do předsálí. Tady tlačenice zeslábla a násilí přestalo – žádná hnědá košile tu nebyla.

Když Lloyd s Wernerem viděli, že ženy jsou v bezpečí, ohlédli se zpátky do hlediště.

Voloďa bojoval s velkým chlapem statečně, ale byl v nesnázích. Zasypával muže údery do obličeje i do těla, nicméně bez valného účinku; obr jen zaklepal hlavou, jako by ho obtěžoval hmyz. Hnědokošiláč byl těžkopádný a pomalý, ale zasáhl Voloďu do hrudi a pak do hlavy a Voloďa zavrávoral. Chlap se rozpřáhl k mohutnému úderu pěstí. Lloyd se polekal, že Voloďu zabije.

Pak se Walter vrhl mohutným skokem z pódia a přistál chlapovi na zádech. Lloyd měl chuť zajásat. Dopadli na zem ve změti paží a nohou a Voloďa byl pro danou chvíli zachráněn.

Poďobanec, který postrčil Wernera, teď pronásledoval lidi, kteří se snažili dostat ven, mlátil je obuškem po zádech a po hlavách. „Ty zbabělče mizernej!“ zařval Lloyd a vyrazil na něj. Jenže Werner ho předstihl. Mihl se kolem Lloyda, chňapl po obušku a pokoušel se ho mladíkovi vykroutit z ruky.

Starší muž v ocelové přílbě se mezi ně vmísil a udeřil Wernera násadou od krumpáče. Lloyd přiskočil a zasadil muži pravý direkt do obličeje. Úder byl přesný, hned vedle mužova levého oka.

Byl to však válečný veterán a nedal se jen tak odradit. Rozmáchl se a vyrazil po Lloydovi násadou. Lloyd úderu snadno uhnul a zasáhl muže ještě dvakrát. Mířil do stejné oblasti u očí a roztrhl mu kůži. Mužovi chránila hlavu přílba, a tak Lloyd nemohl uplatnit levý hák, svůj knockoutový úder. Znovu se vyhnul svištící násadě od krumpáče a znovu udeřil muže do obličeje; tentokrát muž vycouval, z ran kolem očí mu crčela krev.

Lloyd se rozhlédl kolem sebe. Viděl, že se sociální demokraté teď začali bránit, a zmocnila se ho divoká radost. Většina účastníků už prošla dveřmi. V hledišti zůstali převážně mladí muži; šli do protiútoku, drápali se přes sedadla, aby se dostali na hnědé košile. Byly jich desítky.

Zezadu Lloyda zasáhlo něco tvrdého do hlavy. Tolik to zabolelo, že vykřikl. Otočil se a spatřil chlapce asi svého věku, jak zvedá poleno a chystá se znovu udeřit. Lloyd k němu přiskočil a zasadil mu dva tvrdé údery do žaludku, nejprve pravou pěstí, pak levou. Chlapec zalapal po dechu a poleno upustil. Lloyd ho zasáhl zvedákem do brady a chlapec ztratil vědomí.

Lloyd si promnul týl hlavy. Bolelo to hrozně, ale krev mu netekla.

Když se znovu rozhlédl, nadchlo ho, že hnědé košile ustupovaly, šplhaly na pódium a ztrácely se v zákulisí, patrně mířily ke dveřím pro zaměstnance, kterými se dostaly dovnitř.

Velký chlap, který to všechno začal, ležel na podlaze, úpěl a držel si koleno, jako by ho měl vykloubené. Wilhelm Frunze stál nad ním, tloukl ho dřevěnou lopatou a z plných plic opakoval slova, která muž použil při zahájení výtržnosti: „V dnešním! Německu! Nežádoucí!“ Bezmocný obr se pokoušel odvalit od spršky ran, ale Frunze po něm šel, dokud další dva hnědokošiláči nepopadli muže za paže a neodvlekli ho pryč.

Frunze je nechal být.

Neporazili jsme je? přemýšlel Lloyd s rostoucím nadšením. Možná ano!

Několik mladíků pronásledovalo protivníky na pódium, ale tam se zastavili a spokojili se s pokřikováním nadávek, zatímco hnědé košile se vytrácely.

Lloyd pohlédl na ostatní. Voloďa měl opuchlý obličej a jedno oko zalité krví. Werner měl roztržené sako, velký kus vyrvané látky mu volně plandal. Walter seděl na sedadle v první řadě, těžce dýchal a třel si loket, ale usmíval se. Frunze odhodil lopatu přes řady prázdných sedadel až dozadu.

Teprve čtrnáctiletý Werner jásal. „Že jsme jim to ale natřeli, co?“

Lloyd se zakřenil. „Ano, to rozhodně.“

Voloďa objal Frunzeho jednou paží kolem ramen. „Na partu školáčků to nebyl špatný výkon, co?“

„Jenže nám rozbili shromáždění,“ připomněl Walter.

Mladíci na něj upřeli dotčené pohledy – kazil jim jejich triumf.

Walter vypadal rozhněvaně. „Buďte realisté, chlapci. Naše publikum se v hrůze rozuteklo. Jak dlouho bude trvat, než lidé seberou odvahu, aby šli znovu na politické shromáždění? Náckové dosáhli svého. Naslouchat jiné straně než jejich je nebezpečné. Dneska utrpělo velkou porážku Německo.“

„Já tyhle hnusný hnědokošiláče nenávidím,“ řekl Werner Voloďovi. „Myslím, že se asi dám k vám komunistům.“

Voloďa se na něj pozorně zadíval těma pronikavýma modrýma očima a promluvil tichým hlasem. „Jestli to s bojem proti nacistům myslíš vážně, mohl bys možná dělat něco efektivnějšího.“

Lloyd přemýšlel, co má Voloďa na mysli.

Pak přiběhly zpátky do hlediště Maud a Ethel, mluvily jedna přes druhou, plakaly a smály se úlevou; a Lloyd zapomněl na Voloďova slova a už na ně vůbec nepomyslel.

{V}

Čtyři dni poté přišel Erik von Ulrich domů ve stejnokroji Hitlerjugend.

Cítil se jako princ.

Měl hnědou košili, stejnou jako příslušníci SA, s různými nášivkami a páskou s hákovým křížem na rukávu. Měl i předpisovou černou vázanku a černé krátké kalhoty. Byl vlasteneckým vojákem, oddaným službě vlasti. Konečně patřil do party.

Tohle bylo dokonce lepší než fandění oblíbenému berlínskému fotbalovému klubu Hertha. Když se otec neúčastnil žádného politického mítinku, bral někdy Erika na zápasy. To mu dávalo pocit, že patří k obrovskému davu lidí, kteří pociťují totéž.

Jenže Hertha někdy prohrála a on se vracel domů zdrcený.

Nacisté jsou vítězi.

Děsil se toho, co mu řekne otec.

Rodiče ho doháněli k zuřivosti, protože trvali na tom, aby nedržel krok s ostatními. Všichni kluci už byli v Hitlerjugend. Užívali si sporty, zpívání a různá dobrodružství na loukách a v lesích za městem. Byli šikovní, zdatní, loajální a výkonní.

Erika velice trápilo pomyšlení, že jednoho dne třeba bude muset bojovat ve válce – jako otec a dědeček –, a chtěl být na to připraven: chtěl být vycvičený, zocelený, disciplinovaný a bojovný.

Nacisté nenávidějí komunisty, ale jeho rodiče je nenávidějí také. A že nacisté nenávidějí také židy? Von Ulrichovi nejsou židé, tak co má být? Jenže matka i otec se tvrdohlavě odmítají připojit. Dobrá, Erik už měl po krk toho, že je mimo, a rozhodl se rodičům vzepřít.

Byl strašně vyděšený.

Když se Erik s Carlou vrátili za školy domů, ani matka, ani otec tu jako obvykle nebyli. Ada nesouhlasně našpulila rty, když jim dávala svačinu, ale řekla jen: „Dneska budete muset po sobě sklidit ze stolu – strašně mě bolí hlava, jdu si lehnout.“

Carla vypadala znepokojeně. „To kvůli tomuhle jsi musela k doktorovi?“

Ada zaváhala. „Ano, je to tak,“ připustila po chvilce.

Očividně cosi tajila. Pomyšlení, že Ada je nemocná – a lže kvůli tomu –, Erika zneklidnilo. Nikdy by nezašel tak daleko jako Carla, aby řekl, že Adu miluje, ale představovala laskavou bytost, která je s ním od jeho narození, a měl ji radši, než se mu chtělo přiznat.

Stejný neklid pociťovala Carla. „Doufám, že se ti udělá líp.“

Erika poněkud mátlo, že Carla poslední dobou jako by víc dospěla. Třebaže byl o dva roky starší, cítil se pořád ještě jako dítě, ale ona se už každou chvíli chovala jako dospělá.

„Trošku si odpočinu a budu zas jak rybička,“ usmála se konejšivě Ada.

Erik se zakousl do chleba. Když Ada odešla, polkl a oznámil: „Jsem zatím jen v organizaci pro mladší, ale hned jak mi bude čtrnáct, můžu jít výš.“

„Táta bude skákat do stropu!“ pokárala ho Carla. „Zbláznil ses?“

„Pan Lippmann říkal, že táta bude mít potíže, jestli se mě pokusí donutit, abych odešel.“

„No to je skvělý,“ ušklíbla se Carla. Začínala používat pichlavé sarkastické poznámky, které Erika občas zraňovaly. „Takže ty dostaneš tátu do sporů s nacisty,“ dodala opovržlivě. „Úžasný nápad. Moc dobrý pro celou rodinu.“

Erika to zarazilo. Takhle o tom nepřemýšlel. „Ale všichni kluci ze třídy tam jsou,“ namítl pobouřeně. „Kromě Francouzáka Fontainea a židáčka Rothmanna.“

Carla si namazala chleba rybí pastou. „Proč musíš být stejný jako ostatní?“ zeptala se. „Většinou jsou to pitomečkové. Sám jsi mi říkal, že Rudi Rothmann je nejchytřejší kluk ze třídy.“

„Nechci zůstávat v jednom pytli s Francouzákem a Rudim!“ vykřikl Erik a ke svému zahanbení pocítil slzy v očích. „Proč bych si měl hrát s klukama, který nikdo nemá rád?“ Tohle mu dodávalo odvahu, aby se vzepřel otci: už nevydrží chodit ze školy s židy a cizinci, zatímco všichni němečtí kluci pochodují v uniformě po hřišti.

Zaslechli výkřik.

Erik pohlédl na Carlu. „Co to bylo?“ zeptal se.

Carla se zamračila. „Myslím, že to byla Ada.“

Pak uslyšeli zřetelnější volání. „Pomoc!“

Erik vyskočil, ale Carla už byla ve dveřích. Vyšel za ní. Adin pokoj byl v suterénu. Seběhli po schodech dolů do malého pokojíku.

U stěny stála úzká postel. Ada na ní ležela s obličejem zkrouceným bolestí. Měla mokrou sukni a na podlaze byla louže. Erik skoro nemohl uvěřit tomu, co vidí. Ona se počurala? Bylo to děsivé. V domě žádní další dospělí nebyli. Nevěděl, co má dělat.

Carla byla také vyděšená – Erik jí to viděl na očích –, ale nezpanikařila. „Ado, co se stalo?“ zeptala se podivně klidným hlasem.

„Praskla mi plodová voda,“ odpověděla Ada.

Erik neměl tušení, co to znamená.

Carla taky ne. „Nerozumím,“ řekla.

„To znamená, že děťátko je na cestě.“

„Ty jsi těhotná?“ podivila se Carla.

„Ale nejsi vdaná!“ namítl Erik.

„Drž klapačku, Eriku – copak nic nevíš?“ obořila se na něj zuřivě Carla.

Samozřejmě věděl, že ženy můžou mít děti, když nejsou vdané – ale Ada určitě ne!

„Proto jsi šla minulý týden k doktorovi,“ řekla Carla.

Ada přikývla.

Erik se pořád pokoušel té představě přivyknout. „Myslíš, že to máma s tátou vědí?“

„Ovšemže to vědí. Jenom nám to neřekli. Přines ručník.“

„Odkud?“

„Ze šňůry nahoře na podestě.“

„Čistej?“

„Ovšemže čistej!“

Erik vyběhl po schodech, popadl malý bílý ručník a zase seběhl dolů.

„To se ti tedy moc nepovedlo,“ poznamenala Carla, ale maličký ručník si vzala a osušila Adě nohy.

„Děťátko už na sebe nedá dlouho čekat,“ sípala Ada, „cítím to. Jenom nevím, co mám dělat.“ Rozplakala se.

Erik pozoroval Carlu. Ujala se teď vedení. Nezáleželo na tom, že on je starší: díval se na ni a čekal, jak rozhodne. Byla praktická a zůstávala klidná, ale Erik poznal, že je vyděšená a její vyrovnanost nemusí vydržet dlouho. Pomyslel si, že se Carla může kdykoli sesypat.

Carla se znovu obrátila na Erika. „Zaběhni pro doktora Rothmanna,“ vyzvala ho. „Víš, kde má ordinaci.“

Erikovi se nesmírně ulevilo, že dostává úkol, který může zvládnout. Pak si uvědomil možný zádrhel. „Co když bude někde mimo?“

„Tak se zeptáš paní Rothmannové, co máš dělat, ty troubo!“ vyjela na něj Carla. „Jdi – padej!“

Erik byl rád, že se dostal z pokoje. To, co se tam dělo, bylo tajemné a děsivé. Vyběhl po třech schodech najednou a vyrazil z domovních dveří. Běh bylo něco, co uměl.

Ordinace se nacházela necelý kilometr od nich. Nasadil rychlý klus. Při běhu myslel na Adu. Kdo je otec jejího dítěte? Vzpomněl si, že loni v létě byla několikrát v kině s Paulem Huberem. Neměli pohlavní styk? Určitě ano! Erik a jeho kamarádi si o sexu hodně povídali, ale ve skutečnosti o tom nic nevěděli. Kde to Ada a Paul dělali? Přece ne v kině? Nemusí přitom lidi ležet? Byl zmatený.

Doktor Rothmann bydlel v chudší čtvrti. Erik slyšel, jak matka říká, že je to dobrý lékař, ale léčí hodně lidí z dělnické třídy, kteří si nemůžou dovolit platit vysoké honoráře. Doktorův dům měl v přízemí ordinaci a čekárnu a rodina bydlela nahoře.

Před domem parkoval zelený Opel 4, ošklivý malý dvousic, neoficiálně zvaný Rosnička.

Domovní dveře nebyly zamčené. Udýchaný Erik vtrhl dovnitř. V čekárně seděl stařec pokašlávající v koutě a mladá žena s miminkem. „Dobrý den!“ zavolal Erik. „Doktor Rothmann?“

Z ordinace vyšla lékařova manželka. Hannelore Rothmannová byla vysoká světlovlasá žena s výraznými rysy a svým pohledem Erika zpražila. „Jak se odvažuješ přijít sem v téhle uniformě?“ projevila svou nelibost i slovy.

Erik ztuhl strachem. Paní Rothmannová nebyla židovka, ale její manžel ano: Erik na to ve svém rozrušení zapomněl. „Naše služebná rodí!“ řekl.

„A tak chcete, aby vám pomohl židovský doktor?“

Erik byl hrozně překvapený. Nikdy ho nenapadlo, že útoky nacistů můžou vyvolat židovskou odplatu. Ale náhle si uvědomil, že paní Rothmannová má naprostou pravdu. Kolem procházely hnědé košile a řvaly „Smrt židům!“ Proč by měl židovský doktor takovým lidem pomáhat?

Teď nevěděl co dál. Samozřejmě tu jsou i jiní lékaři, spousta, jenže netušil kde, ani jestli by šli navštívit úplně cizí pacientku. „Poslala mě sestra,“ zadrmolil.

„Carla má víc rozumu než ty.“

„Ada říkala, že se protrhla plodová voda.“ Erik si nebyl jistý, co to znamená, ale znělo to jako cosi podstatného.

Paní Rothmannová se se znechuceným pohledem vrátila do ordinace.

Stařec v koutě se zachechtal. „Všichni jsme špinavý židáci, dokud nepotřebujete naši pomoc!“ ušklíbl se. „Pak je to hned: ‚Prosím, přijďte, doktore Rothmanne,‘ a ‚Co nám radíte, advokáte Kochu?‘ nebo ‚Půjčte mi sto marek, pane Goldmanne,‘ a –“ Přemohl ho záchvat kašle.

Z chodby vešla do čekárny asi šestnáctiletá dívka. Erik si pomyslel, že to musí být Eva, dcera Rothmannových. Neviděl ji celé roky. Měla teď prsa, ale pořád byla ošklivá a zavalitá. „Otec ti dovolil vstoupit do Hitlerjugend?“ podivila se.

„On to neví,“ odpověděl Erik.

„Jo, chlapče,“ povzdechla si Eva. „Tak to jsi v průšvihu.“

Pohlédl od ní na dveře ordinace. „Myslíš, že tvůj otec k nám půjde?“ zeptal se. „Tvoje matka na mě byla děsně naštvaná.“

„Samozřejmě že přijde,“ přisvědčila. „Když je někdo nemocný, táta mu pomůže.“ Posměšně dodala: „On si neověřuje předem rasu ani politické názory. My nejsme nacisti.“ Zase odešla.

Erik byl celý vyjevený. Neočekával, že ho tenhle stejnokroj dostane do takových nepříjemností. Ve škole si všichni mysleli, že je to úžasné.

O chvíli později se objevil doktor Rothmann. „Vrátím se hned, jak to půjde,“ oznámil čekajícím pacientům. „Omlouvám se, ale děťátko na narození nepočká.“ Pohlédl na Erika. „Pojď, mladý muži, radši pojeď se mnou, i když máš tu uniformu.“

Erik ho následoval ven a usedl do Rosničky na sedadlo spolujezdce. Auta miloval a zoufale toužil, aby už byl dost starý a směl řídit. Zatím strašně rád jezdil jakýmkoli vozidlem, sledoval ukazatele na přístrojové desce a studoval řidičovu techniku jízdy. Teď však měl pocit, že je tu vystavený veřejnosti, jak sedí v hnědé košili vedle židovského doktora. Co kdyby ho viděl pan Lippmann? Cesta mu působila muka.

Naštěstí byla krátká: za pár minut dorazili k domu von Ulrichových.

„Jak se ta mladá žena jmenuje?“ zeptal se Rothmann.

„Ada Hempelová.“

„Ach, ano, minulý týden u mě byla. To děťátko přichází předčasně. Dobrá, doveď mě k ní.“

Erik šel napřed. Zaslechl plačící mimino. Už se narodilo! Spěchal do suterénu, doktor za ním.

Ada ležela na zádech. Postel byla prosáklá krví a ještě něčím. Carla stála s miminkem v náručí. Bylo pokryté lepkavým slizem. Cosi, co vypadalo jako silný provaz, vedlo od děťátka k Adě pod sukni. Carla měla oči vytřeštěné hrůzou. „Co mám dělat?“ vykřikla.

„Děláš přesně to, co je třeba,“ uklidnil ji doktor Rothmann. „Jenom to miminko ještě minutku pevně drž.“ Posadil se vedle Ady. Poslechl si její srdce, změřil jí tep a pak se zeptal: „Jak se cítíte, má drahá?“

„Jsem tak unavená,“ odpověděla.

Rothmann spokojeně přikývl. Opět se zvedl a pohlédl na dítě v Carlině náručí. „Chlapeček,“ usmál se.

Erik přihlížel napůl fascinovaně, napůl s odporem, jak doktor otevírá kufřík, vytahuje nějakou nit a uvazuje na pupeční šňůře dva uzly. Mezitím promlouval tiše ke Carle. „Proč pláčeš? Odvedla jsi skvělou práci. Úplně sama jsi porodila miminko. Skoro jsi mě nepotřebovala! Až budeš velká, měla bys být lékařkou.“

Carla se utišila. Pak zašeptala: „Podívejte se mu na hlavičku.“ Doktor se musel naklonit, aby ji slyšel. „Myslím, že něco není v pořádku.“

„Rozumím.“ Doktor vytáhl ostré nůžky a přestřihl šňůru mezi oběma uzly. Potom od Carly převzal nahé miminko, podržel si ho v natažených pažích a pozorně ho zkoumal. Erik nic špatného neviděl, ale dítě bylo tak červené, svraštělé a pokryté slizem, že bylo těžko něco poznat. Po chvíli zamyšlení si však doktor povzdechl: „Ach, bože.“

Když se Erik zadíval pozorněji, viděl, že tu něco nehraje. Miminko mělo nesouměrný obličej. Jedna strana byla normální, ale na druhé straně hlavička vypadala jako promáčknutá a také oko bylo nějaké divné.

Rothmann podal chlapečka zpátky Carle.

Ada znovu zaúpěla a zdálo se, že napíná všechny síly.

Když se uvolnila, Rothmann jí sáhl pod sukni a vytáhl kus čehosi, co vypadalo nechutně jako maso. „Eriku,“ požádal, „přines mi noviny.“

„Které?“ zeptal se Erik. Rodiče odebírali každý den všechny hlavní listy.

„Kterékoli, mládenče,“ odpověděl Rothmann vlídně. „Nechci je číst.“

Erik vyběhl nahoru a našel včerejší Vossiche Zeitung. Když se vrátil, doktor zabalil tu masitou věc do papíru a položil ji na podlahu. „Tomuhle říkáme placenta,“ vysvětlil Carle. „Nejlepší bude to spálit.“

Pak se znovu posadil na kraj postele. „Ano, děvče drahé, musíte být moc statečná,“ řekl jí. „Děťátko žije, ale asi s ním není něco v pořádku. Omyjeme ho, teple zabalíme a pak ho musíme vzít do nemocnice.“

Ada vypadala vyděšeně. „Co se stalo?“

„Nevím. Potřebujeme ho nechat vyšetřit.“

„Bude v pořádku?“

„Lékaři v nemocnici udělají, co bude v jejich silách. Zbytek musíme nechat na Bohu.“

Erik si vzpomněl, že židé vyznávají stejného Boha jako křesťané. Na to se snadno zapomíná.

„Myslíte, že dokážete vstát a jet se mnou do nemocnice, Ado?“ zeptal se Rothmann. „Miminko potřebuje, abyste ho krmila.“

„Jsem tak unavená,“ opakovala.

„Tak si pár minut odpočiňte. Ale ne moc dlouho, protože děťátko potřebuje brzy vyšetřit. Carla vám pomůže s oblékáním. Počkám nahoře.“ S laskavou ironií oslovil Erika. „Pojď se mnou, malý nácku.“

Erik se trapností málem propadl. Mírnost doktora Rothmanna byla ještě horší než opovržení jeho manželky.

Když odcházeli, ozvala se Ada. „Pane doktore?“

„Prosím, má drahá.“

„Jmenuje se Kurt.“

„Moc dobré jméno,“ přikývl doktor Rothmann. Vyšel ven a Erik ho následoval.

{VI}

První pracovní den Lloyda Williamse jako asistenta Waltera von Ulrich byl zároveň prvním dnem nového parlamentu.

Walter a Maud se horečně snažili zachránit křehkou německou demokracii. Lloyd jejich zoufalství sdílel, zčásti protože to byli dobří lidé, se kterými se z občasných setkání znal celý svůj život, a zčásti protože se obával, že Británie bude následovat Německo na cestě do pekel.

Volby nic nerozhodly. Nacisté dostali čtyřiačtyřicet procent, což sice bylo více než předtím, ale stále nedosáhli jednapadesáti procent, po kterých toužili.

Walter v tom spatřoval naději. Když jeli na otevření parlamentu, poznamenal: „Ani s masivním zastrašováním nedokázali získat hlasy většiny Němců.“ Udeřil pěstí do volantu. „Navzdory všemu, co říkají, oblíbení nejsou. A čím déle zůstanou ve vládě, tím lépe lidi poznají jejich podlost.“

Lloyd si tím tak jistý nebyl. „Donutili opoziční tisk, aby ukončil činnost, uvrhli poslance Říšského sněmu do vězení a zaneřádili policii,“ připomněl. „A přesto s nimi čtyřicet čtyři procent Němců souhlasí? To mi nepřipadá moc uklidňující.“

Budovu Reichstagu požár těžce poškodil, takže ji vůbec nebylo možné používat; parlament se proto shromáždil v operním domě Kroll na protilehlé straně Königs Platz. Byl to rozlehlý komplex se třemi koncertními síněmi a čtrnácti menšími sály a také s restauracemi a bary.

Při příjezdu je očekával šok. Budovu obklopovali příslušníci SA. Poslanci a jejich asistenti se shlukovali kolem vchodů a snažili se dostat dovnitř. „Takhle si Hitler hodlá prosadit svou – tím, že nám zabrání zasedat?“ rozlítil se Walter.

Lloyd viděl, že dveře blokují hnědokošiláči. Dovnitř pouštěli bez dotazování jen ty, kdo byli v nacistické uniformě, ale všichni ostatní se museli prokazovat. Lloyda si opovržlivě prohlédl od hlavy až k patě chlapec mladší než on, a teprve pak ho neochotně nechal vejít. Tohle bylo prostě a jednoduše zastrašování.

Lloyd cítil, že se ho zmocňuje vztek. Nesnášel šikanování. Věděl, že by toho kluka v hnědé košili vyřídil jediným pořádným levým hákem. Přinutil se zachovat klid, odvrátil se a prošel dveřmi.

Po potyčce v Lidovém divadle mu matka ohmatala vejcovitou bouli na hlavě a přikázala mu, aby se vrátil do Anglie. Přemluvil ji, ale měl namále.

Tvrdila, že si Lloyd vůbec neuvědomuje nebezpečí, ale to nebyla úplně pravda. Někdy dostal strach, jenže vždycky ho to povzbudilo k boji. Instinkt mu napovídal, aby útočil, ne aby ustupoval. To matku děsilo.

Ironií osudu ona sama byla stejná. Neodjela domů. Byla vyděšená, ale zároveň ji vzrušovalo, že je tady v Berlíně v klíčovém okamžiku německých dějin, a pobuřovalo ji násilí a represe, jichž byla svědkem. Pociťovala jistotu, že dokáže napsat knihu, která bude varovat demokraty v ostatních zemích před fašistickou taktikou. „Jsi horší než já,“ řekl jí Lloyd a ona na to neměla odpověď.

V budově opery se to hemžilo příslušníky SA a SS, mnozí z nich byli ozbrojení. Hlídali každé dveře a svými pohledy a gesty dávali najevo nenávist a opovržení každému, kdo nepodporoval nacisty.

Walter přicházel na schůzi skupiny sociálně demokratické strany se zpožděním. Lloyd rychle probíhal budovou a hledal správnou místnost. Když nahlédl do jednacího sálu, viděl, že od stropu visí obrovský hákový kříž dominující celému prostoru.

První záležitost, která se měla projednávat, až odpoledne začne zasedání, byl zmocňovací zákon, který by umožnil Hitlerovu kabinetu přijímat zákony bez souhlasu Říšského sněmu.

Zmocňovací zákon s sebou přinášel strašlivé vyhlídky. Umožnil by Hitlerovi stát se diktátorem. Represe, zastrašování, násilí, mučení a vraždy, které Německo zažilo v posledních několika týdnech, by byly trvalé. To bylo nemyslitelné.

Lloyd si však nedokázal představit, že by nějaký parlament na světě takový zákon přijal. Odhlasoval by si, že se zbavuje moci. Byla to politická sebevražda.

Sociální demokraty našel v jednom malém sále. Schůze už začala. Lloyd tam Waltera rychle zavedl a pak se mu vydal pro kávu.

Ve frontě se ocitl za bledým, soustředěně se tvářícím mladíkem v truchlivě černém obleku. Lloyd už mluvil německy docela plynně a teď pocítil sebejistotu, že se může pustit do rozhovoru s neznámým člověkem. Dozvěděl se, že muž v černém je Heinrich von Kessel. Dělal totéž co Lloyd, pracoval jako neplacený asistent svého otce Gottfrieda von Kessela, poslance za Německou stranu středu, což byla katolická strana.

„Můj otec zná Waltera von Ulrich moc dobře,“ řekl mu Heinrich. „V roce 1914 oba pracovali jako přidělenci na německém velvyslanectví v Londýně.“

Lloyd si uvědomil, že svět mezinárodní politiky a diplomacie je docela malý.

Heinrich se také snažil Lloydovi vysvětlit, že odpovědí na problémy Německa je návrat ke křesťanské víře.

„Já nejsem moc velký křesťan,“ přiznal Lloyd upřímně. „Doufám, že ti nevadí, když to říkám. Moji velšští prarodiče nedali bez bible ani ránu, ale matka se o to příliš nezajímá a můj nevlastní otec je žid. Občas chodíme do kaple Božího milosrdenství v Aldgate, hlavně proto, že pastor je člen labouristické strany.“

Heinrich se usmál. „Budu se za tebe modlit.“

Katolíci neobracejí kdekoho na svou víru, připomněl si Lloyd. Jaký rozdíl oproti prarodičům v Aberowenu, kteří byli přesvědčení, že každý, kdo nevyznává stejnou víru jako oni, zůstává záměrně slepý ke slovu Božímu a bude odsouzen k věčnému zatracení.

Když se Lloyd vrátil na schůzi sociálních demokratů, právě mluvil Walter. „To se nemůže stát!“ tvrdil. „Zmocňovací zákon je ústavní dodatek. Musí být přítomny dvě třetiny poslanců, což by bylo 432 z možných 647. A souhlas musí vyslovit dvě třetiny z těchto přítomných.“

Zatímco Lloyd pokládal tácek na stůl, sečetl si v duchu ta čísla. Nacisté měli 288 křesel a nacionalisté, jejich blízcí spojenci, jich měli dvaapadesát, dohromady 340, skoro o sto méně. Walter má pravdu. Zákon nemůže projít. Lloyd se uklidnil a posadil se, aby naslouchal diskusi a zlepšoval si němčinu.

Jeho úleva však neměla dlouhého trvání. „Nebuďte si tím tak jistý,“ varoval muž s berlínským dělnickým přízvukem. „Nacisti se domlouvají se Stranou středu.“ To jsou Heinrichovi lidé, uvědomil si Lloyd. „To by jim pomohlo k dalším 74 hlasům,“ dodal muž.

Lloyd se zachmuřil. Proč by měla Strana středu podporovat opatření, které by ji připravilo o veškerou moc?

Walter vyjádřil tutéž myšlenku nepokrytěji. „Jak by mohli být katolíci tak hloupí?“

Lloyd litoval, že nevěděl tohle všechno dřív, než šel pro kávu – býval by to mohl probrat s Heinrichem. Mohl se dozvědět něco užitečného. Zatraceně.

Muž s berlínským přízvukem pokračoval. „V Itálii katolíci uzavřeli s Mussolinim dohodu – konkordát, který má ochránit církev. Proč by to neudělali tady?“

Lloyd si spočítal, že podpora Strany středu by zvýšila nacistické hlasy na 414. „To ale pořád nejsou dvě třetiny,“ řekl Walterovi s úlevou.

Zaslechl ho jiný mladý asistent a upozornil: „Jenže tohle nezohledňuje nejnovější prohlášení předsedy Reichstagu.“ Předsedou Říšského sněmu byl Hermann Göring, Hitlerův nejbližší spolupracovník. Lloyd o žádném prohlášení neslyšel. A zdálo se, že ani nikdo jiný. Poslanci zmlkli. „Rozhodl, že komunističtí poslanci, kteří nejsou přítomni, protože jsou ve vězení, se nepočítají,“ pokračoval asistent.

V celé místnosti propukaly pobouřené protesty. Lloyd viděl, že Walter zbrunátněl. „To nemůže udělat!“ zvolal Walter.

„Je to naprosto nezákonné,“ souhlasil asistent. „Ale udělal to.“

Lloyda to konsternovalo. Přece ten zákon nelze schválit nějakým trikem? Počítal ještě trochu. Komunisté měli 81 křesel. Pokud by se s nimi nepočítalo, nacistům by stačily jen dvě třetiny z 566, což je 378. Ani s nacionalisty by neměli ještě dost hlasů – pokud však získají podporu katolíků, mohli by to zvrátit.

„Tohle všechno je zcela nezákonné,“ vybuchl někdo. „Měli bychom na protest odejít.“

„Ne, ne!“ odmítl to důrazně Walter. „Schválili by zákon v naší nepřítomnosti. Musíme to katolíkům rozmluvit. Wels musí okamžitě začít jednat s Kaasem.“ Otto Wels byl vůdcem sociálně demokratické strany, prelát Ludwig Kaas šéfem Strany středu.

Sálem se rozlehl souhlasný šum.

Lloyd se zhluboka nadechl a promluvil. „Pane von Ulrich, co kdybyste pozval na oběd Gottfrieda von Kessel? Myslím, že jste spolu před válkou pracovali v Londýně.“

Walter se nevesele usmál. „Toho podlézavce!“

S tím obědem to možná nebyl nejlepší nápad. „Nevěděl jsem, že ho nemáte rád,“ omlouval se Lloyd.

Walter vypadal zamyšleně. „Nesnáším ho – ale Bůh ví, že zkusím cokoli.“

„Mám ho vyhledat a tlumočit mu pozvání?“ zeptal se Lloyd.

„Dobrá, zkus to. Jestli přijme, vyřiď mu, že budu v jednu hodinu v Herrenklubu.“

„Vyřídím.“

Lloyd spěchal k místnosti, ve které zmizel Heinrich. Vešel dovnitř. Probíhala tu schůze podobná té, z níž odešel. Pozorně obhlédl celý sál, zahlédl černě oblečeného Heinricha, zachytil jeho pohled a naléhavě mu pokynul.

Vyšli spolu na chodbu. „Vaše strana prý podpoří zmocňovací zákon!“ vychrlil ze sebe.

„Není to jisté,“ odpověděl Heinrich. „Jsou rozděleni.“

„Kdo je proti nacistům?“

„Brüning a někteří další.“ Brüning byl bývalý kancléř a měl ve straně velké slovo.

Lloyd pocítil větší naději. „Kteří další?“

„Vytáhl jsi mě ven, abys ze mě ždímal informace?“

„Promiň, ne, to ne. Walter von Ulrich chce pozvat tvého otce na oběd.“

Heinrich se zatvářil pochybovačně. „Nemají se v lásce – to přece víš, nebo ne?“

„Vytušil jsem to. Dneska ale odloží své neshody stranou!“

Heinrichovi se to moc nezdálo. „Zeptám se ho. Počkej tady.“ Vrátil se do sálu.

Lloyd přemýšlel, jestli to vůbec může fungovat. Škoda že Walter a Gottfried nejsou nejlepší kamarádi. Nemohl však uvěřit, že by katolíci hlasovali s nacisty.

Nejvíc ho znepokojovalo pomyšlení, že když se tohle může stát v Německu, mohlo by se to stát i v Británii. Při této chmurné vyhlídce se zachvěl obavami. Má celý život před sebou a nechce ho strávit v represivní diktatuře. Chtěl se věnovat politice jako rodiče a udělat ze své vlasti lepší místo pro lidi, jako jsou aberowenští havíři. K tomu potřeboval politická shromáždění, na kterých by všichni mohli svobodně vyjadřovat své názory, a také noviny, které můžou útočit na vládu. Stejně tak jsou zapotřebí hospody, kde se lidé můžou o politice přít, aniž by se ohlíželi přes rameno, jestli je někdo neposlouchá.

Fašismus tohle všechno ohrožoval. Ale snad fašismus neuspěje. Walter možná dokáže Gottfrieda přemluvit a zabrání, aby Strana středu nacisty podpořila.

Heinrich vyšel ze dveří. „Udělá to.“

„Skvělé! Pan von Ulrich navrhuje Herrenklub, v jednu hodinu.“

„Skutečně? On je členem?“

„Předpokládám – proč?“

„Je to konzervativní instituce. Vzhledem k tomu, že je Walter von Ulrich, určitě pochází ze šlechtického rodu, i když je socialista.“

„Asi bych měl rezervovat stůl. Víš, kde to je?“

„Hned za rohem.“ Heinrich dal Lloydovi pokyny.

„Nemám udělat rezervaci pro čtyři?“

Heinrich se zazubil. „Proč ne? Když nás dva nebudou chtít, prostě nás pošlou pryč.“ Vrátil se do místnosti.

Lloyd vyšel z budovy, rychle přešel náměstí a kolem vyhořelého Reichstagu zamířil k Herrenklubu.

V Londýně jsou pánské kluby, ale Lloyd ještě nikdy v žádném nebyl. Tenhle vypadá jako něco mezi restaurací a pohřebním ústavem, pomyslel si. Kolem zlehka našlapovali číšníci ve fraku a neslyšně pokládali příbory na stoly s bílými ubrusy. Vrchní číšník převzal rezervaci a zapsal jméno „von Ulrich“ tak slavnostně, jako by vnášel záznam do Knihy mrtvých.

Lloyd se vrátil do operního domu. Bylo tu živěji a hlasitěji a také napětí jako by vzrostlo. Lloyd zaslechl, jak někdo vzrušeně oznamuje, že odpolední jednání zahájí předložením zákona Hitler osobně.

Několik minut před jednou Lloyd s Walterem přešli přes náměstí. „Heinricha von Kessel překvapilo, že jste členem Herrenklubu,“ prohodil Lloyd.

Walter přikývl. „Byl jsem jedním ze zakládajících členů – už je to nejméně deset let. Tehdy to byl Juniklub. Dali jsme se dohromady, abychom bojovali proti Versailleské smlouvě. Stala se z toho pravicová bašta a já tu jsem patrně jediný sociální demokrat, ale zůstávám členem, protože je to užitečné místo k setkávání s nepřítelem.“

V klubu Walter ukázal na elegantního muže u baru. „To je Ludwig Franck, otec Wernera, který se s námi bil v Lidovém divadle,“ upozornil ho Walter. „Jsem si jistý, že není členem – dokonce není ani rodilý Němec –, ale zřejmě je na obědě se svým tchánem, hrabětem von der Helbard. To je ten starší muž vedle něj. Pojď se mnou.“

Přistoupili k baru a Walter je představil. „Vy jste se před pár týdny připletl s mým synem do pěkné mely,“ oslovil Franck Lloyda.

Lloyd si mimoděk sáhl dozadu na hlavu: boule byla pryč, ale na dotek to pořád bolelo. „Museli jsme ochránit ženy, pane,“ odpověděl.

„Na menší rvačce není nic špatného,“ soudil Franck. „Jen vám to, mládenci, prospěje.“

„No tak, Ludi,“ vmísil se netrpělivě Walter. „Rozbíjení předvolebních shromáždění je samo o sobě hrozné, ale váš vůdce chce úplně zničit naši demokracii!“

„Třeba pro nás demokracie není ta správná forma vlády,“ nadhodil Franck. „Koneckonců, nejsme jako Francouzi nebo Američani – díky Bohu.“

„Tobě nevadí, že ztratíš svobodu? Mluv vážně!“

Franck náhle přestal žertovat. „Tak dobře, Waltře,“ řekl chladně. „Když na tom trváš, budu mluvit vážně. S matkou jsme sem dorazili z Ruska před víc než deseti lety. Otec s námi přijet nemohl. Zjistilo se, že přechovává podvratnou literaturu, konkrétně knihu nazvanou ‚Robinson Crusoe‘, zřejmě román, který propaguje buržoazní individualismus, ať už je to k čertu cokoli. Poslali ho do lágru daleko na severu. Možná –“ Franckovi se zlomil hlas. Na chvíli se odmlčel, polkl a pak větu tiše dokončil. „Možná tam ještě pořád je.“

Nastal okamžik ticha. Lloyda ten příběh šokoval. Věděl, že ruská komunistická vláda dokáže být obecně krutá, ale slyšet prostou osobní výpověď člověka, který očividně stále truchlí, to je něco úplně jiného.

„Ludi, my všichni nenávidíme bolševiky – ale nacisti můžou být horší!“ řekl Walter.

„Jsem ochoten to risknout,“ pokrčil rameny Franck.

„Měli bychom se už naobědvat,“ vmísil se hrabě von Helbard. „Mám odpoledne schůzku. Omluvte nás.“ Oba muži odešli.

„Tohle říkají pořád!“ rozčiloval se Walter. „Bolševici! Jako by byli k nacistům jedinou alternativou! Chce se mi brečet.“

Vešel Heinrich se starším mužem, což byl zřejmě jeho otec: oba měli husté černé vlasy stejně učesané na pěšinku, až na to, že Gottfried je měl kratší a protkané stříbrem. Třebaže měli podobné rysy, Gottfried se staromódním límcem vypadal jako pedantský úředník, zatímco Heinrich připomínal spíš romantického básníka než politického asistenta.

Všichni čtyři se odebrali do jídelny. Walter neztrácel čas. Sotva si objednali, obrátil se ke svému hostu. „Nedokážu pochopit, co vaše strana doufá, že získá, když podpoříte tenhle zmocňovací zákon, Gottfriede.“

Von Kessel byl stejně otevřený. „Jsme katolická strana a naší první povinností je chránit postavení církve v Německu. V tohle lidé doufají, když nám odevzdávají svůj hlas.“

Lloyd se nesouhlasně zamračil. Matka bývala členkou parlamentu a vždycky prohlašovala, že její povinností je sloužit lidem, kteří ji nevolili, stejně jako těm, kdo ji volili.

Walter použil jiný argument. „Nejlepší ochranou pro všechny naše církve je demokratický parlament – a vy se ji přesto chystáte odvrhnout!“

„Probuď se, Waltře,“ zavrtěl popuzeně hlavou Gottfried. „Hitler vyhrál volby. Dostal se k moci. Ať uděláme cokoli, Německu bude v dohledné budoucnosti vládnout on. My se musíme chránit.“

„Jeho sliby jsou bezcenné!“

„Požádali jsme o konkrétní písemná ujištění: katolická církev bude nezávislá na státu, katolické školy budou nerušeně fungovat dál, katolíci ve státních službách nebudou diskriminováni.“ Tázavě pohlédl na syna.

„Slíbili, že se s námi dohodnou hned dnes odpoledne,“ dodal Heinrich.

„Zvažte možnosti!“ naléhal Walter. „Cár papíru podepsaný tyranem, nebo demokratický parlament – co je lepší?“

„Nejmocnější je Bůh.“

Walter obrátil oči v sloup. „Pak Bůh ochraňuj Německo,“ povzdechl si.

Němci ještě neměli čas, aby si osvojili víru v demokracii, uvědomil si Lloyd při sporu Waltera s Gottfriedem. Říšský sněm byl suverénní institucí pouhých čtrnáct let. Prohráli válku, byli svědky totální devalvace své měny a trpěli masovou nezaměstnaností: volební právo jim připadalo jako nedostatečná ochrana.

S Gottfriedem se nedalo pohnout. Na konci oběda byl jeho postoj stejně pevný jako předtím. Jeho zodpovědností bylo chránit katolickou církev. Lloydovi se chtělo křičet.

Vrátili se do operního domu a poslanci zaujali svá místa v hledišti. Lloyd s Heinrichem usedli do zvýšené lóže.

Lloyd viděl členy sociálně demokratické strany seskupené úplně vlevo. Když se přiblížil čas zahájení, povšiml si, že u východů a kolem stěn za sociálními demokraty se v hrozivém oblouku rozestoupili příslušníci SA a SS. Téměř jako by hodlali poslancům zabránit v odchodu z budovy, dokud zákon neschválí. Lloydovi to připadalo nesmírně zlověstné. Při pomyšlení, že by tady mohl uvíznout i on sám, se zachvěl strachy.

Ozval se jásot a potlesk a vešel Hitler v uniformě SA. Jak stoupal na pódium, nacističtí poslanci, většinou podobně oblečení, se u vytržení zvedali z křesel. Sedět zůstali jen sociální demokraté; Lloyd si však všiml, že se někteří nervózně ohlížejí přes rameno na ozbrojené stráže. Jak by mohli svobodně mluvit a hlasovat, když jsou nervózní už kvůli tomu, že se nepřipojili k ovacím ve stoje určeným jejich protivníkovi?

Když konečně utichli, Hitler začal mluvit. Stál zpříma s levou paží po boku, gestikuloval pouze pravicí. Hlas měl řezavý a skřípavý, ale silný, a Lloydovi připomněl kulomet a štěkajícího psa; hlas se mu chvěl vzrušením, když mluvil o „listopadových zrádcích“ z roku 1918, kteří kapitulovali, když Německo mělo vítězství ve válce na dosah. Hitler nepředstíral: Lloyd cítil, že upřímně věří každému hloupému, ignorantskému slovu, které pronáší.

Listopadoví zrádci bylo pro Hitlera otřepané téma, ale pak zamířil jinam. Mluvil o kostelích a významném postavení křesťanského náboženství v Německu. Tohle pro něj bylo neobvyklé téma a jeho slova jasně mířila na Stranu středu, jejíž hlasy rozhodnou o dnešním výsledku. Zdůraznil, že obě hlavní denominace, protestantskou a katolickou, chápe jako nejvýznamnější činitele pro podporu statusu národa. Jejich práva nebudou nacistickou vládou dotčena.

Heinrich vrhl na Lloyda vítězný pohled.

„Přesto bych si to na vašem místě nechal dát písemně,“ zamumlal Lloyd.

K závěru řeči dospěl Hitler po dvou a půl hodinách.

Zakončil nepochybnou hrozbou násilím. „Vláda nacionalistického povstání je odhodlána a připravena vyrovnat se s oznámením, že zákon byl odmítnut – a že tím byl vyhlášen odpor.“ Dramaticky se odmlčel a vyčkával, až jeho vzkaz zapůsobí: hlasování proti zákonu bude prohlášením odporu. Pak to ještě posílil. „Nyní rozhodněte sami, pánové, jestli má být mír, nebo válka!“

Usedl za souhlasného řevu nacistických poslanců a zasedání bylo přerušeno.

Heinrich byl nadšený; Lloyd sklíčený. Vydali se každý jinam: jejich strany teď uskuteční zoufalé poslední porady.

Sociální demokraté byli skleslí. Jejich vůdce Wels musí na zasedání promluvit, ale co může říct? Několik poslanců varovalo, že když bude Hitlera kritizovat, neodejde možná z budovy živý. I oni se báli o život. Kdyby zabili poslance, pomyslel si Lloyd a polil ho studený pot, co by se stalo jejich asistentům?

Wels se neskrýval s tím, že v kapse vesty má kapsli s kyanidem. Kdyby ho zatkli, spáchal by sebevraždu, aby unikl mučení. Lloyd se zděsil. Wels byl zvolený zástupce, přesto byl donucen chovat se jako nějaký záškodník.

Lloyd začal tento den s falešnými nadějemi. Myslel si, že zmocňovací zákon je bláznivý nápad, který nemá šanci na uskutečnění. Teď viděl, že většina lidí očekává, že se zákon dnes stane skutečností. Odhadl situaci špatně.

Nemýlí se i v přesvědčení, že něco takového by se v jeho vlasti stát nemohlo? Neklamal sám sebe?

Někdo se zeptal, jestli katolíci už učinili konečné rozhodnutí. Lloyd se zvedl. „Zjistím to,“ řekl. Vyšel ven a utíkal do sálu, kde se radila Strana středu. Jako předtím i teď strčil hlavu do dveří a pokynul Heinrichovi, aby vyšel ven.

„Brüning a Ersing kolísají,“ sdělil mu Heinrich.

Lloydovi kleslo srdce. Ersing byl předák katolických odborů. „Jak může odboráře vůbec napadnout, že by hlasoval pro tenhle zákon?“ podivil se.

„Kaas říká, že vlast je v nebezpečí. Všichni si myslí, že když zákon odmítneme, vypukne krvavá anarchie.“

„Když ho schválíte, nastane krvavá tyranie.“

„Co udělají vaši poslanci?“

„Myslí si, že je zastřelí, když budou hlasovat proti. Ale stejně to udělají.“

Heinrich šel zase dovnitř a Lloyd se vrátil k sociálním demokratům. „Zatvrzelci slábnou,“ oznámil Walterovi a jeho kolegům. „Bojí se, že když zákon bude odmítnut, vypukne občanská válka.“

Pochmurná nálada se prohloubila.

V šest hodin se všichni vrátili do jednacího sálu.

Jako první promluvil Wels. Mluvil klidně, rozumně a bez emocí. Zdůraznil, že život v demokratické republice byl pro Němce celkově dobrý, přinesl svobodné a rovné příležitosti, sociální zabezpečení a vrátil Německo do postavení normálního člena mezinárodního společenství.

Lloyd si všiml, že si Hitler dělá poznámky.

Nakonec Wels statečně vyznal oddanost lidskosti a spravedlnosti, svobodě a socialismu. „Žádný zmocňovací zákon vám nedá moc, abyste vymýtili ideje, které jsou věčné a nezničitelné,“ prohlásil s rostoucí odvahou, zatímco nacisté se mu začali vysmívat a pošklebovat.

Sociální demokraté tleskali, ale byli přehlušeni.

„Zdravíme pronásledované a potlačované!“ zvolal Wels. „Zdravíme naše přátele v celé zemi. Jejich vytrvalost a loajálnost si zasluhují náš obdiv.“

Lloyd v pokřikování a bučení nacistů jen stěží zachytával jeho slova. „Jejich odvážné přesvědčení a nezlomný optimismus jsou zárukou zářivější budoucnosti!“

Usedl za divokého řevu.

Změní ta řeč něco? Lloyd netušil.

Po Welsovi promluvil znovu Hitler. Tentokrát byl jeho tón úplně jiný. Lloyd si uvědomil, že při svém předchozím projevu se kancléř jenom rozehříval. Teď byl jeho hlas silnější, fráze přehnanější, tón plný pohrdání. Neustále používal pravou ruku k agresivním gestům – ukazoval, bušil, svíral pěst, kladl si ruku na srdce a máchal jí, jako by smetal opozici. Jeho stoupenci každou plamennou větu vítali hlasitým jásotem. Všechny věty vyjadřovaly tutéž emoci: divokou, všepohlcující, vražednou zuřivost.

Hitler byl také sebejistý. Prohlásil, že zmocňovací zákon nepotřeboval předkládat. „Apelujeme v tuto hodinu na německý Říšský sněm, aby nám schválil něco, co bychom si stejně vzali!“ vysmíval se poslancům.

Heinrich vypadal znepokojeně a z lóže se vytratil. Chvíli poté ho Lloyd zahlédl v hledišti, jak něco šeptá otci do ucha.

Když se vrátil do lóže, byl jako zkoprnělý.

„Dostali jste písemné záruky?“ zeptal se Lloyd.

Heinrich se mu nedokázal podívat do očí. „Dokument se právě píše na stroji,“ odpověděl.

Hitler nakonec vyjádřil opovržení vůči sociálním demokratům. Nestojí o jejich hlasy. „Německo bude svobodné,“ řval. „Ale ne vaší zásluhou!“

Poté krátce promluvili vůdci ostatních stran. Všichni vypadali zdrceně. Prelát Kaas oznámil, že Strana středu návrh zákona podpoří. Ostatní ho následovali. Pro návrh byli všichni kromě sociálních demokratů.

Byl oznámen výsledek hlasování a nacisté divoce jásali.

Lloyd užasle přihlížel. Stal se svědkem brutálního použití nestoudné síly a byl na to ošklivý pohled.

Odešel z lóže, aniž s Heinrichem promluvil.

Waltera našel v předsálí; plakal. Otíral si obličej velkým bílým kapesníkem, ale slzy se stále řinuly. Takhle plačící muže Lloyd viděl jen na pohřbech.

Teď nevěděl co říct, co udělat.

„Můj život se zhroutil,“ řekl Walter. „Tohle je konec všech nadějí. Německá demokracie je mrtvá.“

{VII}

Sobota 1. dubna byla dnem bojkotu židovských obchodů a podniků. Lloyd s Ethel chodili po Berlíně, nevěřícně kroutili hlavou a Ethel si dělala poznámky pro svou knihu. Na výkladních sklech obchodů, které patřily židům, byly namalované Davidovy hvězdy. U vchodů do obchodních domů židovských majitelů stáli hnědokošiláči a zastrašovali lidi, kteří chtěli vejít dovnitř. Hlídky postávaly před kancelářemi židovských advokátů a ordinacemi židovských lékařů. Lloyd shodou okolností viděl, jak dva muži v hnědých košilích zastavují pacienty přicházející do ordinace doktora Rothmanna, rodinného lékaře von Ulrichových. Jenže pak je jakýsi nosič uhlí, který měl sice vymknutý kotník, ale ruce jako lopaty, poslal k čertu, a oni se vydali hledat snazší oběť. „Jak můžou být lidé na sebe tak zlí?“ nechápala Ethel.

Lloyd přemýšlel o nevlastním otci, kterého miloval. Bernie Leckwith byl žid. Kdyby do Británie přišel fašismus, Bernie by se stal terčem téhle nenávisti. Při tom pomyšlení se otřásl.

Večer se v Bistru Robert konala jakási tryzna. Bylo zřejmé, že ji nikdo neorganizoval, ale kolem osmé hodiny tu bylo plno sociálních demokratů, Maudiných kolegů-novinářů a Robertových divadelních přátel. Optimističtější mezi nimi soudili, že svoboda bude po dobu hospodářského poklesu jenom hibernovat a pak se jednoho dne probudí. Ostatní jen truchlili.

Lloyd moc nepil. Nelíbily se mu účinky alkoholu na mozek. Alkohol mu zamlžoval myšlení. Kladl si otázku, jestli německá levice nemohla udělat něco, co by téhle katastrofě zabránilo, ale odpověď nenacházel.

Maud jim řekla o Adině miminku Kurtovi. „Přinesla si ho z nemocnice domů a on prozatím vypadá docela spokojeně. Ale má poškozený mozek a nikdy nebude normální. Až bude starší, bude muset žít v nějakém ústavu, drobeček ubohý.“

Lloyd už slyšel, jak chlapečkovi pomohla na svět jedenáctiletá Carla. Ta holka má kuráž.

V půl desáté dorazil komisař Thomas Macke v uniformě s hnědou košilí.

Když tu byl posledně, Robert s ním jednal jako se směšnou figurkou, ale Lloyd tehdy vycítil, že v tom muži se skrývá hrozba. S malým knírkem uprostřed tlustého obličeje sice vypadal směšně, ale v očích mu zaplála krutost, a to Lloyda znervóznilo.

Prodat restauraci Robert odmítl. Co tu teď Macke chce?

Macke se postavil doprostřed jídelního prostoru a vykřikl: „Tahle restaurace se používá, aby se podporovalo zvrhlé chování!“

Hosté ztichli, nechápali, oč jde.

Macke zvedl prst s gestem, které vyjadřovalo Jen si to poslechněte! Lloyd měl pocit, že na tom je cosi strašlivě povědomého – a uvědomil si, že Macke napodobuje Hitlera.

„Homosexualita není slučitelná s mužnou povahou německého národa!“

Lloyd se zamračil. Chce tím říct, že Robert je gay?

Z kuchyně vešel do restaurace Jörg s vysokou kuchařskou čepicí na hlavě. Zůstal stát u dveří a zadíval se výhrůžně na Mackeho.

Lloyda náhle napadla otřesná myšlenka. Možná Robert je gay.

Koneckonců od války žijí s Jörgem spolu.

Lloyd se rozhlédl po jejich divadelních přátelích a všiml si, že jsou to všechno dvojice mužů, s výjimkou dvou žen s krátkými vlasy…

Lloydovi to nešlo do hlavy. Věděl, že gayové existují, a jako svobodomyslný člověk byl přesvědčen, že by se neměli pronásledovat, ale mělo by se jim pomáhat. Považoval je však za narušené a úchylné. Robert a Jörg vypadali jako normální muži, kteří vedou podnik a žijí v tichosti – málem jako manželská dvojice!

Obrátil se k matce. „Jsou Robert s Jörgem skutečně…?“ zeptal se tiše.

„Jsou, drahoušku,“ přisvědčila.

Maud, sedící vedle ní, dodala: „V mládí byl Robert postrachem sluhů.“

Obě ženy se zahihňaly.

Lloyd byl dvojnásobně šokován: nejenže je Robert gay, ale Ethel s Maud to považují za záležitost, o které lze bezstarostně žertovat.

„Podnik se okamžitě uzavírá!“ zvolal Macke.

„Nemáte právo!“ ohradil se Robert.

Macke to sám zavřít nemůže, pomyslel si Lloyd; pak si vzpomněl, jak hnědé košile zaplnily jeviště v Lidovém divadle. Pohlédl ke vchodu – a jako opařený zíral na příslušníky SA hrnoucí se dveřmi dovnitř.

Začali obcházet stoly a porážet láhve a sklenice. Někteří hosté nehybně seděli a přihlíželi; jiní se zvedli. Několik mužů se rozkřiklo, jedna žena zaúpěla.

Walter se postavil a nahlas, ale klidně promluvil. „Měli bychom všichni v klidu odejít,“ řekl. „Žádných hrubostí není zapotřebí. Všichni si jen vezměte kabáty a klobouky a jděte domů.“

Hosté začali odcházet, někteří se pokoušeli dostat ke kabátům, druzí prostě prchali. Walter a Lloyd doprovodili Maud s Ethel ke dveřím. Nedaleko východu byla pokladna a Lloyd zahlédl jednoho hnědokošiláče, jak ji otvírá a cpe si peníze do kapes.

Robert do té doby nehybně stál a nešťastně sledoval, jak mu celovečerní obchody mizí do tmy; tohle však bylo příliš. Vykřikl na protest a hnědou košili od pokladny odstrčil.

Muž ho udeřil pěstí, srazil ho na zem a začal do něj kopat. Další vetřelec se k němu přidal.

Lloyd se vrhl Robertovi na pomoc. Zaslechl, jak matka vykřikla „Ne!“, ale to už odstrkával příslušníka SA stranou. Jörg byl skoro stejně rychlý a oba se sklonili, aby pomohli Robertovi ze země.

Okamžitě je napadlo několik dalších hnědých košil. Lloyd schytal rány pěstí a kopance a cosi těžkého ho zasáhlo do hlavy; vykřikl bolestí a pomyslel si: Ne, znovu už ne!

Otočil se čelem k útočníkům a začal rozdávat údery levou i pravou pěstí, snažil se, aby každá ráda tvrdě dopadla, jako by měla cílem projít – jak ho to učili. Dva muže srazil k zemi, pak ho popadli zezadu a on ztratil rovnováhu. Vzápětí ležel na podlaze, dva muži na něm a třetí do něj kopal.

Potom ho převalili na břicho, paže mu stáhli za záda a Lloyd ucítil na zápěstích kov. Poprvé v životě měl nasazená pouta. Ovládl ho neznámý druh strachu. Tohle nebyla jen další výtržnost. Zbitý a zkopaný byl už dřív, ale teď ho to horší teprve čekalo.

„Zvedni se,“ vyzval ho někdo německy.

Namáhavě se postavil. Hlava ho bolela. Viděl, že Robert a Jörg mají také nasazená pouta. Robert měl zakrvácená ústa a Jörg jedno oko zalité krví. Půl tuctu vetřelců je hlídalo. Ostatní dopíjeli sklenice a láhve, co zůstaly na stolech, nebo postávali u pultu s dezerty a ládovali se moučníky.

Všichni hosté už zřejmě odešli. Lloydovi se ulevilo, že se matka dostala pryč.

Dveře restaurace se otevřely a vrátil se Walter. „Komisaři Macke,“ oslovil šéfa vetřelců, a potvrdil tím charakteristickou schopnost politika pamatovat si jména. „Co má tahle nehoráznost znamenat?“ zeptal se s maximální mírou autority, na jakou se teď zmohl.

Macke ukázal na Roberta a Jörga. „Tihle dva muži jsou homosexuálové,“ ušklíbl se. „A ten kluk napadl pomocného policistu, když je zatýkal.“

Walter ukázal na otevřenou pokladnu, jejíž vytažená zásuvka byla až na pár drobných mincí prázdná. „Policisté nyní loupí?“

„Nějaký zákazník musel využít zmatku, který způsobili ti, co se vzpěčovali zadržení.“

Někteří příslušníci SA se zachechtali.

„Vy jste býval řádný policista, že, Macke?“ prohodil Walter. „Kdysi jste na sebe mohl být hrdý. Ale co jste teď?“

Mackeho se to dotklo. „Nastolujeme pořádek, abychom chránili vlast.“

„Kam se chystáte zadržené odvést?“ naléhal Walter. „Bude to některé řádně určené místo? Nebo nějaké napůl utajené neoficiální sklepení?“

„Budou odvezeni do kasáren na Friedrichstrasse,“ odpověděl pobouřeně Macke.

Lloyd zahlédl spokojený výraz, který se mihl ve Walterově obličeji, a uvědomil si, že Walter Mackeho šikovně zmanipuloval tím, že zahrál na zbytky jeho profesionální cti, a přiměl ho tak odhalit jeho skutečné záměry. Teď Walter aspoň věděl, kam Lloyda a ostatní odvážejí.

Ale co se stane v kasárnách?

Lloyda ještě nikdy nezatkli. Žil však v londýnském East Endu, takže znal spoustu lidí, kteří se dostali do potíží s policií. Velkou část života strávil na ulici kopáním do mičudy s kluky, jejichž otcové bývali často zatčeni. Znal špatnou pověst policejní stanice na Leman Street v Aldgate. Z té budovy vyšel jen málokdo bez zranění. Říkalo se, že tam je po všech stěnách krev. Lze očekávat, že v kasárnách na Friedrichstrasse to bude lepší?

„Tohle je mezinárodní incident, komisaři,“ upozornil Walter. Lloyd vytušil, že Walter používá služební hodnost v naději, že přiměje Mackeho, aby se choval víc jako policista a méně jako gauner. „Zadržel jste tři cizí státní příslušníky – dva Rakušany a jednoho Angličana.“ Zvedl ruku, jako by chtěl odmítnout protesty. „Teď už je pozdě z toho vycouvat. Obě velvyslanectví jsou informována a já nepochybuju, že do hodiny budou jejich zástupci klepat na dveře ministerstva zahraničních věcí na Wilhelmstrasse.“

Lloyd přemýšlel, jestli je to pravda.

Macke se nepřívětivě ušklíbl. „Ministerstvo zahraničí nebude spěchat s obhajobou dvou teploušů a jednoho mladého výtržníka.“

„Ministr zahraničí von Neurath není členem vaší strany,“ připomněl Walter. „Možná bude upřednostňovat zájmy vlasti.“

„Uvidíte, že udělá, co se mu řekne. A teď mi nepřekážejte v konání mých povinností.“

„Varuji vás!“ řekl Walter směle. „Měl byste dodržovat předpisy – nebo bude malér.“

„Zmizte mi z očí,“ osopil se na něj Macke.

Walter odešel.

Lloyda, Roberta a Jörga vyvedli ven a vystrčili je na korbu nákladního auta. Tam si museli lehnout na ložnou plochu, zatímco příslušníci SA je hlídali vsedě na postranních lavicích. Vozidlo se rozjelo. Lloyd poznal, jak bolí, když má člověk takhle spoutané ruce. Pořád měl pocit, že se mu každým okamžikem vykloubí rameno.

Cesta byla naštěstí krátká. Z náklaďáku je postrkem odvedli do budovy. Byla tu tma a Lloyd toho moc neviděl. U jakési přepážky si zapsali jeho jméno a sebrali mu pas. Robert přišel o zlatou jehlici do kravaty a řetízek k hodinkám. Konečně jim sejmuli pouta a strčili je do místnosti s mdlým osvětlením a zamřížovanými okny. Nacházelo se tu už kolem čtyřiceti dalších vězňů.

Lloyda bolelo celé tělo. Bolest na hrudi naznačovala, že má asi zlomené žebro. Obličej měl samou modřinu a bolesti hlavy ho skoro oslepovaly. Toužil po aspirinu, šálku čaje a polštáři. Měl pocit, že může trvat celé hodiny, než něco z toho dostane.

Všichni tři se posadili na zem nedaleko dveří. Lloyd složil hlavu do dlaní, zatímco Robert s Jörgem přemítali, za jak dlouho se asi dostaví pomoc. Walter bezpochyby zatelefonuje právníkovi. Jenže dekret o požáru Říšského sněmu pozastavil řadu obvyklých práv, takže žádnou náležitou ochranu podle zákona neměli. Walter bude také kontaktovat velvyslanectví: politický vliv teď byl jejich hlavní nadějí. Lloyda napadlo, že matka se pokusí o mezistátní telefonický hovor na ministerstvo zahraničí v Londýně. Pokud se jí spojení podaří, vláda k zadržení britského studenta určitě něco řekne. To všechno bude nějakou dobu trvat – nejméně hodinu, možná dvě nebo tři.

Uplynuly však čtyři hodiny, pak pět, a dveře se neotevřely.

Civilizované země mají zákon, který stanovuje, jak dlouho může policie držet někoho ve vazbě bez formálních záležitostí: obvinění, advokáta, soudu. Lloyd si teď uvědomil, že takový zákon není jen formalita. Můžou ho tu nechat věčně.

Zjistil, že všichni ostatní vězni v místnosti jsou političtí: komunisté, sociální demokraté, odborářští funkcionáři a jeden kněz.

Noc plynula pomalu. Nikdo z nich tří nespal. Lloydovi připadal spánek nemyslitelný. Když se konečně dveře cely otevřely, pronikalo už zamřížovanými okny šedé ranní světlo. Jenže žádní právníci ani diplomaté dovnitř nevstoupili, jen dva muži v zástěře dotlačili vozík s velkou bandaskou. Naběračkou nalévali řídkou ovesnou kaši. Lloyd nejedl, ale vypil plecháč kávy, která chutnala po spáleném ječmenu.

Domyslel si, že noční službu na britském velvyslanectví měli níže postavení diplomaté, jejichž slovo nemá velkou váhu. Hned jak se dnes ráno objeví velvyslanec, učiní patřičné kroky.

Hodinu po snídani se dveře otevřely znovu, ale tentokrát tam stáli jen příslušníci SA. Vyvedli všechny vězně ven a nechali je nastoupit na nákladní automobil: čtyřicet až padesát mužů na jediný vůz s plachtou; byli tak namačkaní, že museli zůstat stát. Lloydovi se podařilo udržet blízko Roberta a Jörga.

Možná jedou k soudu, třebaže je neděle, doufal Lloyd. Přinejmenším tam budou právníci a nějaké zdání náležitého soudního jednání. Domníval se, že mluví německy natolik dobře, aby se dokázal obhájit, a svou řeč si v duchu nacvičoval. Byl v restauraci na večeři s matkou; viděl, jak někdo vykrádá pokladnu; zapletl se do následné šarvátky. Představoval si i svůj křížový výslech. Zeptají se ho, jestli muž, kterého napadl, byl příslušník SA. Odpoví: „Jeho oblečení jsem si nevšiml – viděl jsem prostě zloděje.“ V soudní síni zazní smích a žalobce bude vypadat směšně.

Vyjeli z města.

Dírami v plachtě na bocích vozu viděli ven. Lloyd měl pocit, že už ujeli dobrých pětatřicet kilometrů, když Robert jmenoval městečko severně od Berlína. „Jsme v Oranienburgu.“

Náklaďák se zastavil před dřevěnou bránou v cihlovém oplocení. Střežili ji dva příslušníci SA s puškami.

Lloydův strach o stupínek vzrostl. Kde je soud? Tohle vypadalo spíš jako vězeňský lágr. Jak můžou strčit lidi do vězení bez soudu?

Po krátkém čekání vjel vůz dovnitř a zastavil u seskupení zchátralých budov.

Lloyda se zmocnila ještě větší úzkost. Včera v noci měl alespoň útěchu, že Walter ví, kde je. Dneska to možná nikdo neví. Co kdyby policie prostě řekla, že ve vazbě není a že o jeho zatčení nemají žádný záznam? Jak by ho mohli zachránit?

Vystoupili z vozu a dovlekli se do budovy, která vypadala jako nějaká bývalá továrna. Páchlo to tu jako v hospodě. Možná to býval pivovar.

Znovu si zapsali jejich jména. Lloyd byl rád, že existuje nějaký záznam o jeho pohybu. Nebyli nijak spoutáni, ale neustále je hlídali hnědokošiláči s puškami a Lloyd měl chmurný pocit, že jen dychtí po zámince, aby si mohli vystřelit.

Každý dostal plátěný slamník a tenkou deku. Nahnali je do polorozpadlého stavení, které kdysi mohlo sloužit jako skladiště. Pak začalo čekání.

Toho dne pro Lloyda nikdo nepřišel.

Večer dorazil další vozík s bandaskou, tentokrát v ní byla vařená mrkev s tuřínem. Každý muž dostal misku a kus chleba. Lloyd už byl velice vyhladovělý, nejedl čtyřiadvacet hodin, a tak ubohou večeři zhltal a ještě by si byl přidal.

Kdesi v táboře byli tři nebo čtyři psi, a ti celou noc vyli.

Lloyd se cítil špinavý. Už druhou noc strávil v tomtéž oblečení. Potřeboval se vykoupat, oholit a vzít si čistou košili. Záchod představovaný dvěma sudy v koutě byl naprosto nechutný.

Ale zítra je pondělí. Pak se něco stane.

Kolem čtvrté ráno Lloyd usnul. V šest ho vzbudilo řvaní stráže: „Schleicher! Jörg Schleicher! Kdo z vás je Schleicher?!“

Možná je propustí.

Jörg se zvedl. „Já jsem Schleicher.“

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho příslušník SA.

„Proč?“ zeptal se vyděšeně Robert. „Co mu chcete? Kam jde?“

„Jste snad jeho matka?“ ušklíbl se hnědokošiláč. „Lehněte si a držte hubu.“ Šťouchl do Jörga puškou. „Ven!“

Lloyd je sledoval, jak odcházejí, a začal litovat, že toho chlapa nesrazil pěstí a nesebral mu pušku. Mohl uprchnout. A kdyby se mu to nepodařilo, co by mu mohli udělat – strčit ho do vězení? Jenže v klíčovém okamžiku ho útěk vůbec nenapadl. Nezískává už mentalitu vězně?

Dokonce se těšil na ovesnou kaši.

Před snídaní je všechny vyvedli ven.

Stáli kolem malé plochy o velikosti asi čtvrtiny tenisového dvorce, oplocené drátěným pletivem. Možná se tu dřív skladovalo něco nepříliš cenného – stavební dřevo nebo ojeté pneumatiky. Lloyd se v chladném ranním vzduchu třásl: kabát měl pořád ještě v Bistru Robert.

Pak spatřil přicházejícího Thomase Mackeho.

Policejní detektiv měl přes uniformu SA černý plášť. Lloyd si všiml, že těžce našlapuje, jako by měl ploché nohy.

Za Mackem přiváděli dva strážci za obě paže nahého muže s kbelíkem naraženým přes hlavu.

Lloyd vytřeštil oči hrůzou. Vězeň měl ruce spoutané za zády a kbelík byl pevně přivázaný provazem pod bradou, aby nespadl.

Byl to křehký, poměrně mladý muž se světlým pubickým ochlupením.

„Ach, Bože, to je Jörg,“ zaúpěl Robert.

Shromáždily se tu všechny hnědé košile z lágru. Lloyd se zamračil. Co je tohle, nějaká krutá hra?

Jörga dovedli do oploceného prostoru a tam ho nechali, rozklepaného zimou. Oba jeho průvodci se vzdálili. Na pár minut zmizeli, pak se vrátili a každý vedl dva německé ovčáky.

Tím se vysvětlovalo to celonoční štěkání.

Psi byli hubení a v tmavé srsti měli nezdravé lysiny. Vypadali vyhladověle.

Strážci je přiváděli k oplocené ploše.

Lloyd měl nejasné, ale hrozivé tušení, co se bude dít.

„Ne!“ vykřikl Robert a rozběhl se. „Ne, ne, ne!“ Pokusil se otevřít branku v oplocení. Tři strážci ho surově odvlekli. Zápasil s nimi. Ale byli to silní mladí grázlové a Robertovi táhlo na padesátku: nemohl jim vzdorovat. Opovržlivě ho odhodili na zem.

„Ne,“ řekl svým mužům Macke. „Ať se kouká.“

Zvedli Roberta a přidrželi ho čelem k drátěnému oplocení.

Psy zavedli dovnitř. Byli vzrušení, štěkali a z tlamy jim odkapávaly sliny. Oba psovodi zacházeli se psy zkušeně a beze strachu, očividně to s nimi uměli. Lloydovi proběhla hlavou chmurná myšlenka, kolikrát už tohle asi dělali.

Muži psy vypustili a sami vyšli rychle ven.

Psi se na Jörga vrhli. Jeden se mu zakousl do lýtka, další do paže, třetí do stehna. Z kovového kbelíku se ozval tlumený výkřik kruté bolesti a děsu. Příslušníci SA jásali a tleskali. Vězňové přihlíželi v němé hrůze.

Po prvním šoku se Jörg pokusil bránit. Ruce měl spoutané a neviděl, ale naslepo kopal. Bosé nohy však vyhladovělé psy nijak neodradily. Uhýbali, znovu se vraceli a zatínali do něj ostré zuby.

Pokusil se o útěk. Se psy v patách běžel, dokud nevrazil do drátěného plotu. Strážci vřeštěli radostí. Jörg se rozběhl jiným směrem, ale výsledek byl stejný. Jeden pes mu vyrval kus svalu ze zadku a hnědokošiláči se mohli popukat smíchy.

Strážce nedaleko Lloyda vykřikl: „Vocas! Urafni mu vocas!“ Slangový význam německého slova „Schwanz“ Lloyd znal. Muž byl hysterický vzrušením.

Jörgovo bílé tělo teď krvácelo z četných ran. Přitiskl se hrudí k drátěnému plotu, chránil si genitálie a kopal dozadu a do stran. Jenže slábl. Jeho kopy byly čím dál chabější. Sotva se držel na nohou. Psi začali být smělejší, rvali ho a polykali krvavé žvance.

Nakonec Jörg klesl na zem.

Psům začala hostina.

Do uzavřeného prostoru se vrátili psovodi. Zkušenými pohyby znovu uvázali psy na vodítka, odtáhli je od Jörga a odvedli pryč.

Podívaná skončila a příslušníci SA se za vzrušeného klábosení začali rozcházet.

Robert vběhl za plot a tentokrát ho nikdo nezastavil. S nářkem se sklonil nad Jörgem.

Lloyd mu pomohl rozvázat Jörgovy ruce a sejmout kbelík. Jörg byl v bezvědomí, ale dýchal. „Zaneseme ho do baráku,“ navrhl Lloyd. „Vezměte ho za nohy.“ Lloyd popadl Jörga pod pažemi a spolu ho odnesli do budovy, kde spali. Položili ho na slamník. Ostatní vězňové zasmušile a vystrašeně přihlíželi. Lloyd doufal, že některý z nich oznámí, že je lékař, ale nikdo se neozval.

Robert si odložil sako a vestu, pak si svlékl košili a použil ji k otírání ran. „Potřebujeme čistou vodu,“ řekl.

Na dvoře byla studna s pumpou. Lloyd vyšel ven, ale neměl do čeho vodu vzít. Vrátil se na oplocený pozemek. Kbelík tam pořád ještě ležel. Vymyl ho a naplnil vodou.

Když se vrátil, slamník byl prosáklý krví.

Robert smočil košili v kýblu a vkleče u slamníku dál omýval Jörgovy rány. Bílá košile byla za chvíli červená.

Jörg se pohnul.

Robert na něj tiše promluvil. „Buď klidný, můj drahý. Už je po všem a já jsem tady.“ Jenže Jörg zřejmě neslyšel.

Pak vešel dovnitř Macke se čtyřmi nebo pěti nohsledy v hnědých košilích. „Tak!“ zvolal. „Teď víte, co si myslíme o homosexuálních zvrhlících.“

Lloyd ukázal na Jörga a rozzlobeně se zamračil. „Zvrhlík je ten, kdo tohle způsobil.“ S maximálním vztekem a opovržením dodal: „Komisař Macke.“

Macke lehce kývl hlavou na jednoho ze svých mužů. Ten zdánlivě lhostejným pohybem otočil pušku a pažbou udeřil Lloyda do hlavy.

Lloyd padl na zem a v bolestných mukách se chytil za hlavu.

Zaslechl promluvit Roberta. „Prosím, jenom mě nechte, abych se postaral o Jörga.“

„Možná,“ utrousil Macke. „Nejdřív ale pojďte sem.“

Lloyd navzdory bolesti otevřel oči, aby viděl, co se děje.

Macke přitáhl Roberta k hrubému dřevěnému stolu na opačném konci místnosti. Z kapsy vytáhl jakýsi dokument a plnicí pero. „Vaše restaurace má teď poloviční cenu oproti tomu, co jsem nabízel posledně – deset tisíc marek.“

„To je jedno,“ vzlykal Robert. „Nechte mě s Jörgem.“

„Tady to podepište,“ vyzval ho Macke. „Pak všichni tři můžete jít domů.“

Robert podepsal.

„Tenhle pán může být svědkem,“ usoudil Macke a podal pero jednomu z příslušníků SA. Pohlédl přes místnost do očí Lloydovi. „A náš zbrklý anglický host může být třeba druhým svědkem.“

„Udělej, co chce, Lloyde,“ zasípal Robert.

Lloyd namáhavě vstal, promnul si bolavou hlavu, vzal pero a podepsal.

Macke strčil smlouvu vítězoslavně do kapsy a vyšel ven.

Robert s Lloydem se vrátili k Jörgovi.

Ale Jörg byl mrtvý.

{VIII}

Walter s Maud přišli na nádraží Lehrte, kousek na sever od vypáleného Říšského sněmu, aby se rozloučili s Ethel a Lloydem. Nádražní budova byla postavena v neorenesančním stylu a vypadala jako francouzský palác. Dorazili brzy a posadili se do nádražní kavárny, kde čekali na vlak.

Lloyd byl rád, že odjíždějí. Za šest týdnů se hodně poučil o německém jazyce a politice, ale teď chtěl domů, aby mohl vyprávět, co viděl, a varovat, aby se totéž nestalo i tam.

Zároveň se ho kvůli odjezdu zmocnil zvláštní pocit viny. Odjížděl do země, kde vládl zákon, tisk byl svobodný a členství v sociální demokracii nebylo zločinem. Rodinu von Ulrichových zanechával v kruté diktatuře, kde nevinného člověka nechají roztrhat psy a nikdo za tento zločin nebude nikdy pohnán k zodpovědnosti.

Von Ulrichovi vypadali sklíčeně; Walter dokonce víc než Maud. Byli jako lidé, kteří právě vyslechli špatné zprávy nebo je postihla smrt v rodině. Zdálo se, že téměř nejsou schopni myslet na nic jiného než na katastrofu, která na ně dopadla.

Lloyda propustili s velikými omluvami německého ministerstva zahraničí a vysvětlujícím prohlášením, které bylo pokorné, ale zároveň lživé, protože z něj vyplývalo, že se Lloyd dostal vlastní pošetilostí do rvačky a ve vězení byl držen kvůli administrativní chybě, za kterou se úřady hluboce omlouvají.

„Dostal jsem telegram od Roberta,“ oznámil Walter. „Dorazil v pořádku do Londýna.“

Robert mohl jako rakouský občan bez velkých potíží z Německa vycestovat. Složitější bylo, aby dostal své peníze. Walter žádal, aby Macke peníze převedl do švýcarské banky. Macke nejprve odmítl s tím, že to nejde, ale Walter na něj naléhal a hrozil, že prodej dá k soudu; pohrozil, že Lloyd je připraven před soudem dosvědčit, že smlouva byla uzavřena pod nátlakem. Macke nakonec ustoupil.

„Jsem rád, že se Robert dostal ven,“ řekl Lloyd, ještě větší radost bude mít, až se v pořádku dostane do Londýna sám. Hlavu měl pořád citlivou na sebemenší dotek, a kdykoli se v posteli otočil, projela mu bolest žebry.

„Co kdybyste odjeli do Londýna?“ nadhodila Ethel. „Oba dva. Tedy, myslím celá rodina.“

Walter pohlédl na Maud. „Možná bychom měli,“ řekl. Ale Lloydovi bylo jasné, že to ve skutečnosti nemyslí vážně.

„Udělali jste, co bylo ve vašich silách,“ pokračovala Ethel. „Ale vyhrála druhá strana.“

„Ještě to neskončilo,“ připomněla Maud.

„Jenže vy jste v nebezpečí.“

„Německo taky.“

„Kdybyste se přestěhovali do Londýna, Fitz by třeba změnil postoj a pomohl by vám.“

Lloyd věděl, že hrabě Fitzherbert je díky uhelným dolům pod svými pozemky v jižním Walesu jedním z nejbohatších mužů v Británii.

„Nepomohl by mi,“ konstatovala Maud. „Fitz se nedá obměkčit. Vím to a ty to víš taky.“

„Máš pravdu,“ připustila Ethel. Lloyd nechápal, jak si tím může být tak jistá, ale nenaskytla se mu příležitost, aby se zeptal. „Se svými zkušenostmi bys snadno získala zaměstnání v některých londýnských novinách,“ pokračovala Ethel.

„A co bych dělal v Londýně já?“ namítl Walter.

„To nevím,“ pokrčila rameny Ethel. „A co budeš dělat tady? Být voleným zástupcem v bezmocném parlamentu moc smysluplné není.“ Lloyd cítil, že mluví nemilosrdně upřímně, a jak už je pro ni typické, říká to, co je zapotřebí říct.

Lloyd s von Ulrichovými soucítil, ale uvědomoval si, že by tu měli zůstat. „Jenže když slušní lidé před fašismem utečou, bude se šířit ještě rychleji.“

„Šíří se stejně,“ opáčila jeho matka.

Maud je všechny udivila. „Já neodejdu. Absolutně odmítám Německo opustit,“ prohlásila důrazně.

Všichni na ni upřeli pohled.

„Jsem Němka – už čtrnáct let,“ pokračovala. „Tohle je teď moje vlast.“

„Ale narodila ses jako Angličanka,“ podotkla Ethel.

„Vlast představují hlavně lidé, kteří tam žijí,“ řekla Maud. „Já Anglii nemám ráda. Rodiče už dávno zemřeli a bratr se mnou nechce mít nic společného. Miluju Německo. Pro mě je Německo můj báječný manžel Walter, pomýlený syn Erik, děsivě schopná dcera Carla, naše služebná Ada a její postižený syn, přítelkyně Monika a její rodina, moji kolegové novináři… Zůstávám tu, abych bojovala s nacisty.“

„Už jsi udělala víc, než ti příslušelo,“ prohodila jemně Ethel.

Maudin hlas zabarvily emoce. „Manžel zasvětil sebe, svůj život, celé své bytí tomu, aby se z Německa stala svobodná a vzkvétající země. Nebudu příčinou toho, že se vzdá svého životního díla. Kdyby tohle ztratil, ztratil by svou duši.“

Ethel pokračovala dál způsobem, jaký lze ospravedlnit jen mezi starými přáteli. „Přesto musíš být v pokušení, abys odvedla do bezpečí děti.“

„Pokušení? Musíš mít na mysli touhu, dychtivost, zoufalé přání!“ Rozplakala se. „Carla má noční můry, ve kterých se objevují hnědé košile, a Erik si obléká tu zasranou uniformu, kdykoli se mu naskytne příležitost.“ Lloyda udivil její zápal. V životě neslyšel, aby slušná žena vypustila z úst slovo „zasraný“. Maud pokračovala. „Ovšemže je chci odtud dostat.“ Lloyd viděl, jak je rozpolcená. Mnula si ruce, jako by si je myla, nepříčetně kroutila hlavou a promlouvala hlasem, který se divoce třásl vnitřním konfliktem. „Jenže udělat to je špatné – pro ně i pro nás. Já tomu nepodlehnu! Lépe je trpět zlem než stát stranou a nic nedělat.“

Ethel se dotkla Maudiny ruky. „Omlouvám se, že jsem se zeptala. Asi to bylo ode mě hloupé. Měla jsem vědět, že vy neutečete.“

„Jsem rád, že ses zeptala,“ ujistil ji Walter. Natáhl se a uchopil Maudiny štíhlé ruce do svých. „Ta otázka visela mezi Maud a mnou nevyslovená. Bylo načase, abychom se s ní vyrovnali.“ Jejich propletené ruce spočinuly na kavárenském stolku. Lloyd zřídkakdy přemýšlel o citovém životě matčiných vrstevníků – byli ve středním věku, ženatí a vdané, a to zřejmě mluvilo samo za sebe; teď však viděl, že mezi Walterem a Maud existuje mocné pouto, které znamená daleko víc než jen zažitý zvyk zralého manželství. Nedělali si žádné iluze: věděli, že zůstávat tady znamená riskovat svůj život i život dětí. Sdíleli však odhodlání, které se vzpíralo smrti.

Lloydovi vrtalo hlavou, jestli on sám někdy zažije takovou lásku.

Ethel pohlédla na hodinky. „Proboha!“ zvolala. „Vždyť nám to ujede!“

Lloyd popadl zavazadla a spěchali přes nástupiště. Ozvalo se zapískání. Nastoupili do vlaku na poslední chvíli. Když vyjížděli z nádraží, vyklonili se oba z okna.

Walter a Maud stáli na nástupišti, mávali a pořád se v dálce zmenšovali, až nakonec zmizeli.

KAPITOLA DRUHÁ

1935

„O

holkách v Buffalu musíš vědět dvě věci,“ vykládala Daisy Peškovová. „Pijou jako duha a všechny jsou snobky.“

Eva Rothmannová se zahihňala. „Tomu nevěřím,“ zavrtěla hlavou. Její německý přízvuk už skoro úplně zmizel.

„Ne ne, je to pravda,“ tvrdila Daisy. Nacházely se v jejím růžovobílém pokoji a zkoušely si šaty před vysokým trojdílným zrcadlem. „Tmavomodrá a bílá by ti slušely,“ soudila Daisy. „Co myslíš?“ Přidržela blůzu Evě u obličeje a zkoumala, jak to působí. Kontrastující barvy jí zřejmě opravdu padnou.

Daisy se probírala svým šatníkem a hledala oblečení, které by si Eva mohla vzít na plážový piknik. Eva nebyla hezká a různé volánky a mašle, které zdobily mnohé Daisyiny šaty, na ní působily hrozně. K její tváři s ostře řezanými rysy se lépe hodily proužky.

Vlasy měla Eva černé a oči tmavohnědé. „Ty můžeš chodit v zářivých barvách,“ ujistila ji Daisy.

Eva měla pár kousků vlastního šatstva. Její otec, židovský lékař v Berlíně, vydal celoživotní úspory, aby ji mohl poslat do Ameriky, a když sem Eva před rokem dorazila, neměla vůbec nic. Studium na Daisyině internátní škole – Daisy i Evě bylo devatenáct – jí zaplatil charitativní spolek. Jenže o letních prázdninách Eva neměla kam jít a Daisy ji z náhlého popudu pozvala domů.

Daisyina matka Olga se zpočátku bránila. „Celý školní rok jsi pryč – tolik se těším, že tě v létě budu mít jen pro sebe.“

„Ona je fakt bezva, mami,“ přesvědčovala ji Daisy. „Je sympatická a pohodová a je to opravdová kamarádka.“

„Nejspíš ji lituješ, protože utekla před nacisty.“

„Na nacisty kašlu, mám ji prostě ráda.“

„To je v pořádku, ale musí kvůli tomu u nás bydlet?“

„Mami, ona nemá kam jít!“

Jako obvykle Olga dceři dovolila, aby bylo po jejím.

„Snobky?“ podivila se teď Eva. „K tobě se nikdo nemůže chovat snobsky!“

„Ale ano, může.“

„Ale vždyť jsi tak krásná a temperamentní.“

Daisy se to nenamáhala popřít. „Kvůli tomu mě nenávidějí.“

„A jsi bohatá.“

To byla pravda. Daisyin otec byl bohatý, matka zdědila značné jmění a Daisy sama se dostane k velkým penězům, až jí bude jednadvacet. „To vůbec nic neznamená. V tomhle městě záleží na tom, jak dlouho jsi bohatá. Když pracuješ, jsi nula. Lepší lidi jsou ti, co žijí z milionů, které jim zanechali prapředci.“ Mluvila vesele posměšným tónem, aby zamaskovala zášť, kterou pociťovala.

„A tvůj otec je slavný!“ dodala Eva.

„Oni si myslí, že je gangster.“

Daisyin dědeček Josef Vjalov býval majitelem barů a hotelů. Její otec Lev Peškov použil výnosy z nich k nákupu skomírajících kabaretních divadel a změnil je v kina. Nyní mu patřilo i jedno hollywoodské studio.

Evu to pobouřilo. „Jak můžou říkat něco takového?“

„Myslí si, že byl pašerák alkoholu. Možná mají pravdu. Nechápu, jak jinak mohl vydělávat na barech v době prohibice. Každopádně je to důvod, proč mámu nikdy nepozvou do Buffalské dámské společnosti.“

Obě pohlédly na Olgu, která seděla na Daisyině posteli a četla si Buffalskou hlídku. Na fotografiích z mládí byla Olga štíhlá krasavice. Teď byla zavalitá a bezvýrazná. O svůj zevnějšek ztratila zájem, ale s Daisy čile nakupovala a nikdy se nestarala o to, kolik utratí, aby dcera vypadala úchvatně.

Olga zvedla oči od novin. „Nejsem si jistá, jestli jim vadí, že otec byl pašerák alkoholu, drahoušku. Je ale ruský přistěhovalec a občas se rozhodne zúčastnit se bohoslužby v ruském ortodoxním kostele na Ideal Street. To je málem tak špatné, jako když je člověk katolík.“

„To je tak nespravedlivé,“ zachmuřila se Eva.

„Měla bych tě varovat, že nemají moc rádi ani židy,“ upozornila Daisy. Eva byla poloviční židovka. „Odpusť, že to říkám tak neomaleně.“

„Můžeš být neomalená, jak chceš – po Německu je pro mě Amerika cosi jako země zaslíbená.“

„Jen si to moc nemaluj,“ brzdila ji Olga. „Tady čtu, že spousta amerických byznysmenů nesnáší prezidenta Roosevelta a obdivuje Adolfa Hitlera. Vím, že je to pravda, protože Daisyin otec je jedním z nich.“

„Politika je nuda,“ ušklíbla se Daisy. „Není v Hlídce něco zajímavého?“

„Ano, je. Muffie Dixonová má být představena u britského dvora.“

„To má fajn,“ poznamenala Daisy rozmrzele – zakrýt závist se jí nepodařilo.

„Slečnu Muriel Dixonovou,“ předčítala Olga, „dceru zesnulého Charlese ‚Chucka‘ Dixona, který padl za války ve Francii, představí příští úterý manželka velvyslance Spojených států paní W. Binghamová v Buckinghamském paláci.“

Daisy už měla Muffie Dixonové dost. „V Paříži jsem už byla, ale v Londýně ne,“ řekla Evě. „Co ty?“

„Já taky ne,“ odpověděla Eva. „Z Německa jsem se poprvé dostala, když jsem jela do Ameriky.“

„No teda!“ zvolala náhle Olga.

„Co se stalo?“ zeptala se Daisy.

Matka zmačkala noviny. „Tvůj otec vzal Gladys Angelusovou do Bílého domu.“

„Ne!“ Daisy měla pocit, jako by dostala facku. „Vždyť říkal, že tam vezme mě!“

Prezident Roosevelt pozval stovku podnikatelů na recepci ve snaze získat je pro svůj Nový úděl. Lev Peškov považoval Franklina D. Roosevelta téměř za komunistu, ale pozvání do Bílého domu mu zalichotilo. Olga ho však doprovodit odmítla. „Nehodlám před prezidentem předstírat, že máme normální manželství,“ zavrčela rozzlobeně.

Oficiálně Lev bydlel tady, ve stylovém předválečném prérijním domě, který postavil dědeček Vjalov, ale většinu nocí trávil v luxusním bytě v centru, do něhož nastěhoval svou dlouholetou milenku Margu. Kromě toho všichni soudili, že má pletky s největší hvězdou svého studia Gladys Angelusovou. Daisy chápala, proč se matka cítí odkopnutá. I Daisy se cítila odvržená, když Lev odjížděl, aby trávil večery se svou druhou rodinou.

Byla nadšená, když ji požádal, aby ho doprovodila do Bílého domu místo matky. Všem hned oznámila, že tam půjde. S prezidentem se ještě nesetkal nikdo z jejích přátel kromě chlapců Dewarových, jejichž otec byl senátor.

Lev jí nesdělil přesné datum a ona předpokládala, že jí to oznámí až na poslední chvíli, což byl jeho obvyklý způsob. Jenže si to rozmyslel, nebo možná jen zapomněl. Každopádně Daisy znovu zavrhl.

„Je mi to líto, zlatíčko,“ konejšila ji matka. „Ale sliby pro tvého otce nikdy moc neznamenaly.“

Eva se tvářila soucitně. Její lítost Daisy bolela. Evin otec byl tisíce mil odtud a Eva ho už možná nikdy neuvidí, ale ona lituje Daisy, jako by Daisyin úděl byl těžší než její.

V Daisy to vyvolalo vzdor. Nenechá si zkazit den. „Fajn, budu jediná holka v Buffalu, za kterou dělala záskok Gladys Angelusová,“ prohodila. „Tak, a co si vezmu na sebe já?“

Sukně se letos v Paříži dramaticky zkrátily, ale buffalská konzervativní společnost sledovala módu jen z dálky. Daisy však měla tenisové šaty po kolena, bleděmodré jako její oči. Možná přišel ten správný den, aby je oblékla. Vyklouzla z oblečení a natáhla si nové. „Co myslíš?“ zeptala se.

„Ach, Daisy, je to krása, ale…“ zajíkla se Eva.

„Vypadnou jim oči z důlků,“ zaradovala se Olga. Olze se líbilo, když se Daisy oblékala tak, aby všichni koukali. Možná jí to připomínalo vlastní mládí.

„Daisy, jestli na té party jsou samí snobové, proč tam chceš jít?“ nechápala Eva.

„Bude tam Charlie Farquharson, a já uvažuju, že si ho vezmu,“ vysvětlila jí Daisy.

„To myslíš vážně?“

Vmísila se Olga. „To je skvělá partie,“ prohlásila důrazně.

„Jaký je?“ zeptala se Eva.

„Absolutní drahoušek,“ zasmála se Daisy. „Největší krasavec v Buffalu to zrovna není, ale je milý, příjemný a dost plachý.“

„Vypadá teda hodně jinak než ty.“

„Protiklady se přitahují.“

Znovu se ozvala Olga. „Farquharsonovi patří k nejstarším rodinám v Buffalu.“

Eva zvedla černé obočí. „Snobi?“

„To si piš,“ přikývla Daisy. „Jenže Charlieho otec přišel o všechny peníze po krizi na Wall Street, pak zemřel – prý sebevražda –, takže potřebují, aby někdo obnovil rodinné jmění.“

Eva vypadala šokovaně. „Ty doufáš, že si tě vezme pro peníze?“

„Ne! Vezme si mě, protože ho okouzlím. Ale jeho matka mě přijme pro peníze.“

„Říkáš, že ho okouzlíš. Má o tom nějaké tušení?“

„Ještě ne. Ale myslím si, že bych mohla začít dneska odpoledne. Ano, tohle jsou rozhodně správné šaty.“

Daisy si oblékla bleděmodré šaty a Eva tmavomodré s bílým proužkem. Než se vypravily, bylo už pozdě.

Daisyina matka neměla šoféra. „Vzala jsem si otcova šoféra a zničila jsem si život,“ říkávala někdy. Děsilo ji pomyšlení, že by Daisy mohla udělat něco podobného – proto jí tak záleželo na Charliem Farquharsonovi. Pokud potřebovala někam jet svým skřípajícím automobilem Stutz z roku 1925, přiměla zahradníka Henryho, aby si zul gumáky a oblékl černý oblek. Ovšem Daisy měla své vlastní auto, červený Chevrolet Sport Coupe.

Daisy ráda řídila, měla ráda sílu auta a jeho rychlost. Zamířily z města na jih. Málem litovala, že na pláž je to jen asi deset kilometrů.

Za jízdy přemýšlela o životě v roli Charlieho manželky. S jejími penězi a jeho postavením se stanou předním párem v buffalské společnosti. Při jejich večeřích budou stoly tak elegantně prostřené, že lidé budou uchváceně lapat po dechu. Budou mít největší jachtu v přístavu a budou na ní pořádat večírky pro další bohaté dvojice, které se rády baví. Lidé budou toužit po pozvání od paní Daisy Farquharsonové. Žádný úspěšný dobročinný společenský podnik se neobejde bez Daisy a Charlieho v čele stolu. V duchu se viděla jako ve filmu, jak v nádherných pařížských šatech prochází zástupem mužů a žen vrhajících po ní obdivné pohledy a vlídným úsměvem odpovídá na jejich komplimenty.

Když dorazily do cíle, stále ještě snila.

Město Buffalo leží v severní části státu New York, nedaleko kanadských hranic. Pláž Woodlawn tvořily téměř dva kilometry písku na břehu Erijského jezera. Daisy zaparkovala a vydaly se přes duny.

Už tu bylo padesát až šedesát lidí, všechno dospívající děti buffalské společenské smetánky, privilegovaná skupina, která tráví letní dny na plachetnicích nebo vodních lyžích a noci na večírcích či při tanci. Daisy se zdravila s lidmi, které znala, což byli skoro všichni, a zároveň představovala Evu. Dostaly sklenice s punčem. Daisy ho opatrně ochutnala: někteří chlapci považují za obrovskou legraci, když do mísy s punčem nalijí pár lahví ginu.

Party se konala na počest Dot Renshawové, jízlivé dívky, se kterou se nikdo nechtěl oženit. Renshawovi byli podobně jako Farquharsonovi jednou ze starých buffalských rodin, ale jejich majetek burzovní krach přežil. Daisy dbala na to, aby vyhledala hostitele, Dotina otce, a poděkovala mu. „Omlouvám se za zpoždění,“ usmála se. „Úplně jsem ztratila přehled o čase.“

Philip Renshaw si ji prohlédl od hlavy až k patě. „To je velmi krátká sukně.“ V jeho výrazu zápasil nesouhlas s chlípností.

„Mám radost, že se vám líbí,“ zašveholila Daisy předstírající, že jí složil jasný kompliment.

„Každopádně je dobře, že tu konečně jste,“ pokračoval. „Přijde fotograf z Hlídky a my potřebujeme, aby na snímku bylo pár krásných dívek.“

„Proto mě pozvali,“ zašeptala Daisy Evě. „Jak laskavé, že mi to dává najevo.“

Přistoupila k nim Dot. Měla hubený obličej se špičatým nosem. Daisy si vždycky myslela, že vypadá, jako když vás chce klovnout. „Myslela jsem, žes měla jít s otcem na setkání s prezidentem,“ prohodila.

Daisy se cítila potupená. Litovala, že se s tím před kdekým vytahovala.

„Koukám, že s sebou vzal, ehm, hlavní herečku,“ pokračovala Dot. „Neobvyklé, něco takového, v Bílém domě.“

„Řekla bych, že prezident se občas rád setká s filmovými hvězdami,“ odsekla Daisy. „Zaslouží si trochu lesku, nemyslíš?“

„Neumím si představit, že by s tím Eleanor Rooseveltová souhlasila. Podle Hlídky všichni ostatní muži vzali manželky.“

„To od nich bylo opravdu ohleduplné.“ Daisy se odvrátila, zoufale toužila uniknout.

Zahlédla Charlieho Farquharsona, jak se snaží natáhnout síť pro plážový tenis. Měl příliš dobrou povahu, než aby se jí vysmíval kvůli Gladys Angelusové. „Jak se máš, Charlie?“ zeptala se vesele.

„Docela fajn.“ Postavil se; vysoký, asi pětadvacetiletý mladík s mírnou nadváhou, který se pořád maličko hrbil, jako by se bál, že jeho výška může někomu nahánět strach.

Daisy představila Evu. Charlie působil mile neohrabaně, zejména ve společnosti dívek, ale projevil snahu a zeptal se Evy, jak se jí líbí v Americe a co ví o rodině v Berlíně.

Eva se ho zeptala, jestli se mu piknik líbí.

„Moc ne,“ odpověděl upřímně. „Radši bych byl doma se psy.“

Bezpochyby je mu ve vztahu ke psům volněji než ve vztahu k dívkám, pomyslela si Daisy. Ovšem zmínka o psech byla zajímavá. „Jaké plemeno máš?“ zeptala se.

„Jack Russel teriéry.“

Daisy si to v duchu zapsala.

Přicházela vyzáblá, asi padesátiletá žena. „Proboha, Charlie, tys tu síť ještě nenatáhl?“

„Už to skoro je, mami,“ řekl omluvně.

Nora Farquharsonová měla zlatý tenisový náramek, diamantové náušnice a náhrdelník od Tiffanyho; tolik šperků na piknik skutečně nepotřebovala. Daisy si uvědomila, že chudoba Farquharsonových je relativní. Přišli prý o všechno, ale paní Farquharsonová má stále služebnou, šoféra a pár koní na vyjížďky do parku.

„Dobré odpoledne, paní Farquharsonová,“ pozdravila Daisy. „Tohle je moje kamarádka Eva Rothmannová z Berlína.“

„Dobrý den,“ opětovala pozdrav Nora Farquharsonová, ale ruku jim nepodala. Necítila potřebu chovat se přátelsky k ctižádostivým Rusům – a k jejich židovským hostům už vůbec ne.

Pak ji zřejmě něco napadlo. „Poslyš, Daisy, co kdybys to tady obešla a zjistila, kdo si chce zahrát tenis?“

Daisy si uvědomovala, že s ní jedná trochu jako se služkou, ale rozhodla se vyhovět. „Samozřejmě,“ přikývla. „Navrhuju smíšené dvojice.“

„Dobrý nápad.“ Paní Farquharsonová jí podala zbytek ořezané tužky a kus papíru. „Sepiš jména.“

Daisy se líbezně usmála a vytáhla z kabelky zlaté pero a béžový kožený zápisník. „Jsem vybavená.“

Věděla, kdo z přítomných hraje tenis – i kdo hraje dobře a kdo špatně. Byla členkou tenisového klubu, který nebyl tak exkluzivní jako jachtařský klub. Evu dala do dvojice s Chuckem Dewarem, čtrnáctiletým synem senátora Dewara. Joanne Rouzrokhovou postavila k Woodymu, staršímu ze sourozenců Dewarových; bylo mu teprve patnáct, ale byl už stejný čahoun jako jeho otec. Ona sama bude samozřejmě partnerkou Charlieho.

Daisy se trochu lekla, když narazila na jaksi důvěrně povědomý obličej a poznala svého nevlastního bratra Grega, Maržina syna. Nesetkávali se často a Daisy ho už rok neviděla. Jako dítě býval neupravený a to se nezměnilo. Své drahé oblečení nosil ledabyle: rukávy sportovního saka měl vyhrnuté, proužkovanou kravatu u krku povolenou a plátěné kalhoty u manžet zmáčené a pošpiněné od písku.

Setkání s Gregem Daisy vždycky uvádělo do rozpaků. Byl živou připomínkou toho, že otec zavrhl ji a její matku ve prospěch Grega a Margy. Věděla, že milostné pletky má mnoho ženatých mužů; ovšem nerozvážný kousek jejího otce se ukazoval na večírcích, kde byl každému na očích. Otec měl Margu s Gregem přestěhovat do New Yorku, kde nikdo nikoho nezná, nebo do Kalifornie, kde na cizoložství nikdo nevidí nic špatného. Tady to byl permanentní skandál a Greg měl podíl na tom, že se lidé koukali na Daisy spatra.

Zdvořile se jí zeptal, jak se má, a Daisy odpověděla: „Jsem naštvaná jak bejk, jestli to chceš vědět. Táta mě zase zradil.“

„Co udělal?“ zeptal se opatrně Greg.

„Pozval mě, abych s ním šla do Bílého domu – a pak s sebou vzal tu couru Gladys Angelusovou. Teď se mi všichni posmívají.“

„To muselo být kvůli propagaci jejího nového filmu Vášeň.“

„Vždycky stojíš na jeho straně, protože ti dává přednost přede mnou.“

Greg vypadal podrážděně. „Možná je to proto, že já ho obdivuju a nestěžuju si na něj pořád jako ty.“

„Já si ne–“ Daisy už málem popřela, že si na něj pořád stěžuje, když si uvědomila, že je to pravda. „Dobře, možná si stěžuju, ale on by měl dodržovat sliby, nebo ne?“

„Musí myslet na tolik věcí.“

„Možná by neměl mít dvě milenky a manželku k tomu.“

Greg pokrčil rameny. „Má toho moc.“

Oba si povšimli neúmyslného dvojsmyslu a po chvíli se rozhihňali.

„Nejspíš bych ti to neměla vyčítat,“ uznala Daisy. „Ty ses o narození neprosil.“

„A já bych ti asi měl odpustit, že jsi ode mě odtahovala tátu na tři večery týdně – bez ohledu na můj pláč a prosby, aby zůstal.“

Takhle o tom Daisy nikdy nepřemýšlela. V jejích očích byl Greg uzurpátor, nemanželské dítě, které jí pořád kradlo otce. Teď si však uvědomila, že se cítil stejně ublíženě jako ona.

Upřeně se na něj zadívala. Usoudila, že některým dívkám může připadat přitažlivý. Ovšem pro Evu je moc mladý. A nakonec bude možná stejně sobecký a nespolehlivý jako otec.

„Ať už je to, jak chce,“ řekla, „hraješ tenis?“

Zavrtěl hlavou. „Lidi jako já do tenisového klubu nevezmou.“ Přinutil se k lhostejnému úsměvu a Daisy si uvědomila, že se Greg cítí zavržený buffalskou společností stejně jako ona. „Hraju hokej,“ dodal.

„Škoda.“ Vydala se dál.

Když posbírala dost jmen, vrátila se k Charliemu, který konečně natáhl síť. Poslala Evu, aby přivolala první čtveřici. Pak vyzvala Charlieho: „Pojď mi pomoct se soutěžní tabulkou.“

Klekli si vedle sebe a namalovali do písku tabulku s prvním kolem, semifinále a finále. Když vypisovali jména, Charlie se zeptal: „Chodíš ráda do kina?“

Daisy napadlo, že ji třeba požádá o schůzku. „Jistě,“ přisvědčila.

„Neviděla jsi náhodou už Vášeň?“

„Ne, Charlie, neviděla,“ odpověděla podrážděně. „Hlavní roli má tátova milenka.“

Tohle ho šokovalo. „V novinách psali, že jsou jen dobří přátelé.“

„A proč si myslíš, že slečna Angelusová, které je sotva dvacet, je taková přítelkyně mého čtyřicetiletého otce?“ zeptala se jízlivě Daisy. „Myslíš, že se jí líbí jeho rostoucí pleš? Nebo jeho pupek? Nebo jeho padesát milionů dolarů?“

„Jo, rozumím,“ přikývl Charlie v rozpacích. „Promiň.“

„Nemusíš se omlouvat. Jsem protivná. Ty nejsi jako všichni ostatní – nemyslíš si o lidech automaticky to nejhorší.“

„Nejspíš jsem jen trouba.“

„Ne, jsi jen hodný.“

Charlie se tvářil rozpačitě, ale potěšilo ho to.

„Pojď, doděláme to.“ Daisy se vrátila k tabulce. „Musíme to narafičit tak, aby se nejlepší hráči dostali do finále.“

Znovu se objevila Nora Farquharsonová. Pohlédla na Charlieho a Daisy klečící vedle sebe v písku, pak si pozorně prostudovala tabulku.

„Docela dobré, mami, co myslíš?“ zeptal se Charlie. Bylo zřejmé, že touží po její pochvale.

„Moc dobré.“ Zadívala se na Daisy, jako by si ji vyhodnocovala – jako fena, když vidí, jak se k jejím štěňatům blíží někdo cizí.

„Udělal to hlavně Charlie,“ řekla Daisy.

„Ne, neudělal,“ prohlásila stroze paní Farquharsonová. Její pohled přeskočil na Charlieho a zase zpátky. „Jsi šikovné děvče,“ dodala. Vypadala, jako když chce ještě něco poznamenat, ale zaváhala.

„Copak?“ zeptala se Daisy.

„Nic.“ Odvrátila se a odešla.

Daisy si stoupla. „Vím, co si myslela,“ pošeptala Evě.

„Co?“

„Jsi šikovné děvče – málem dost dobré pro mého syna, kdybys pocházela z lepší rodiny.“

Eva zapochybovala. „To nemůžeš vědět.“

„Ovšemže to vím. A já si ho vezmu, už jen proto, abych jeho matce dokázala, že se mýlí.“

„Ach, Daisy, proč ti tolik záleží na tom, co si tihle lidé myslí?“

„Pojď se koukat na tenis.“

Daisy usedla do písku vedle Charlieho. Krasavec to možná není, ale manželku bude milovat a udělá pro ni všechno.

Na podání byla Joanne Rouzrokhová v bílé sukni, která slušela jejím dlouhým nohám. Její partner Woody Dewar, ještě vyšší než Joanne, jí podal míček. V jeho pohledu bylo cosi, co v Daisy vyvolalo pocit, že ho Joanne přitahuje – že je do ní možná dokonce zamilovaný. Jenže jemu je patnáct a jí osmnáct, takže to žádnou budoucnost nemá.

Otočila se k Charliemu. „Možná bych Vášeň přece jen vidět měla,“ nadhodila.

Nedovtípil se. „Možná bys měla,“ přisvědčil lhostejně. Správný okamžik už minul.

Daisy se obrátila k Evě. „Přemýšlím, kde bych tak mohla koupit Jack Russel teriéra.“

{II}

Lev Peškov byl nejlepší otec, jakého může člověk mít – nebo by jím přinejmenším byl, kdyby byl víc doma. Byl bohatý a štědrý, chytřejší než kdokoli jiný, a dokonce se dobře oblékal. Když byl mladší, patrně byl pohledný, a i teď se na něj ženy vrhaly. Greg Peškov ho zbožňoval a stěžoval si jedině na to, že ho nevídá dost často.

„Tuhle pitomou slévárnu jsem měl prodat, když jsem měl šanci,“ stěžoval si Lev, zatímco procházeli tichým, prázdným závodem. „Bylo to ztrátové už před tou zatracenou stávkou. Měl jsem se držet bijáků a barů.“ Poučně zakýval prstem. „Chlast lidi kupujou vždycky, ať je dobře nebo zle. A do bijáku chodí, i když si to nemůžou dovolit. Tohle nikdy nezapomeň.“

Greg vůbec nepochyboval, že chyby v byznysu otec často nedělá. „Tak proč sis ji nechal?“ zeptal se.

„Ze sentimentu,“ odpověděl Lev. „Když jsem byl v tvém věku, pracoval jsem v takovéhle fabrice – v Putilovském strojírenském závodu v Sankt Petěrburgu.“ Rozhlédl se kolem sebe na pece, formy, zdviháky, soustruhy a pracovní stoly. „Popravdě, bylo to daleko horší.“

Buffalské kovozávody vyráběly vrtule a lopatky všech velikostí, včetně obrovských lodních šroubů. Grega fascinovaly matematické propočty zakřivených lopatek. V matematice byl nejlepší v ročníku. „Tys byl inženýr?“ zeptal se.

Lev se ušklíbl. „Tohle říkám, když na někoho potřebuju udělat dojem,“ odpověděl. „Pravda je ale taková, že jsem se staral o koně. Dělal jsem stájníka. Se stroji mi to nikdy moc nešlo. Na tohle byl nadaný bratr Grigorij. Ty jsi po něm. Přesto slévárnu nikdy nekupuj.“

„Nekoupím.“

Greg měl strávit léto s otcem, aby se učil řídit obchodní záležitosti. Lev se právě vrátil z Los Angeles a Gregovi dnes začaly lekce. Jenže jeho slévárna nezajímala. Byl dobrý v matematice, ale zajímalo ho získávání a uplatňování moci. Přál si, aby ho otec vzal na některou ze svých četných cest do Washingtonu, kde lobboval ve prospěch filmového průmyslu. Tam padala skutečná rozhodnutí.

Těšil se na oběd. Měli se s otcem setkat se senátorem Gusem Dewarem. Greg chtěl senátora Dewara požádat o laskavost. Zatím to však s otcem neprojednal. Znervózňovalo ho to, a tak se místo toho zeptal: „Máš nějaké zprávy o bratrovi v Leningradu?“

Lev zavrtěl hlavou. „Od války nic. Nepřekvapilo by mě, kdyby byl mrtvý. Spousta starých bolševiků zmizela.“

„Když mluvíme o rodině, v sobotu jsem viděl nevlastní sestru. Byla na pikniku na pláži.“

„Bavili jste se dobře?“

„Hrozně se na tebe zlobí, to víš?“

„Co jsem zase provedl?“

„Řekls jí, že ji vezmeš do Bílého domu. Pak jsi vzal Gladys Angelusovou.“

„To je pravda. Zapomněl jsem. Jenže já chtěl udělat reklamu pro Vášeň.“

Přistoupil k nim vysoký muž, jeho proužkovaný oblek byl řvavý, i když se vzala v úvahu současná móda. Dotkl se okraje klobouku a pozdravil: „Dobrý ráno, šéfe.“

„Joe Brekhunov tady má na starosti ochranku,“ řekl Lev Gregovi. „Joe, tohle je můj syn Greg.“

„Těší mě,“ přikývl Brekhunov.

Greg si s ním potřásl rukou. Podobně jako většina továren, i slévárna měla svou soukromou policejní ochranu. Brekhunov však vypadal spíš jako gangster než jako policista.

„Všude klid?“ zeptal se Lev.

„Malej incident v noci,“ odpověděl Brekhunov. „Dva opraváři se pokusili šlohnout kus extrakvalitní letecký oceli. Přistihli jsme je, když se to pokoušeli šoupnout za plot.“

„Zavolali jste policii?“ zeptal se Greg.

„Nebylo nutný.“ Brekhunov se ušklíbl. „Trošku jsme se s nima pobavili o pojmu soukromýho majetku a poslali je do špitálu, aby o tom zapřemejšleli.“

Grega nepřekvapilo, že otcova ochranka zmlátila zloděje tak surově, že museli do nemocnice. Třebaže Lev nikdy jeho ani matku neudeřil, Greg cítil, že se pod otcovým šarmantním vzhledem násilí nikdy neskrývalo příliš hluboko. Tušil, že důvod se skrývá ve Lvově mládí stráveném v sankt-petěrburských brlozích.

Zpoza pece vyšel zavalitý muž v modrém oblečení a s dělnickou čepicí na hlavě. „Tohle je odborářský vůdce Brian Hall,“ řekl Lev. „Dobrý ráno, Halle.“

„Dobrý ráno, Peškove.“

Greg zvedl obočí. Lidé obvykle otce oslovovali pane Peškove.

Lev se rozkročil s rukama v bocích. „Tak co, máte pro mě odpověď?“

Hall se zatvářil neústupně. „Chlapi se při snížení mzdy do práce nevrátí, jestli máte na mysli tohle.“

„Ale já nabídku zvýšil!“

„Pořád je to snížení mzdy.“

Greg začal být nervózní. Otec nemá rád, když mu někdo odporuje, a může vybuchnout.

„Ředitel říká, že nedostáváme žádný objednávky, protože při těchhle mzdách nemůže nabídnout konkurenční cenu.“

„Protože máte zastaralé strojní zařízení, Peškove. Některé z těch soustruhů tady byly už před válkou! Potřebujete nakoupit nové.“

„Uprostřed hospodářský deprese? Zbláznil jste se? Nehodlám vyhazovat peníze.“

„Tohle cítí vaši zaměstnanci,“ přikývl Hall s výrazem člověka, který trumfuje. „Nehodlají vám dávat peníze, když jich nemají dost pro sebe.“

Greg si myslel, že dělníci jsou hloupí, když stávkují v době deprese, a rozčilovala ho Hallova opovážlivost. Ten chlap mluví, jako by byl Lvovi rovný, a ne jeho zaměstnanec.

„Takže takhle přicházíme o peníze všichni,“ poznamenal Lev. „Jaký to má smysl?“

„Teď už to jde mimo mě,“ pokrčil rameny Hall. Greg si pomyslel, že to zní namyšleně. „Odborový svaz posílá tým z centrály, aby to tu převzali.“ Z kapsičky vesty vytáhl velké ocelové hodinky. „Vlak s nimi by tu měl bejt za hodinu.“

Lvovi zbrunátněl obličej. „Nepotřebujeme lidi zvenčí, aby tu podněcovali nepokoje.“

„Když nechcete nepokoje, neměl byste je sám vyvolávat.“

Lev zatnul pěst, ale Hall odkráčel.

Lev se obrátil na Brekhunova. „Věděl jste o těch lidech z ústředí?“ zeptal se rozzlobeně.

Brekhunov vypadal nervózně. „Hned se na to mrknu, šéfe.“

„Zjistěte, kdo to je a kde jsou.“

„To nebude těžký.“

„Pak je pošlete svinskou sanitkou zpátky do New Yorku.“

„Nechte to na mně, šéfe.“

Lev se odvrátil a Greg ho následoval. Tak tomuhle říkám moc, pomyslel si Greg s respektem. Otec utrousí slovo, a odboráři dostanou nařezáno.

Vyšli ven a nasedli do Lvova automobilu, pětimístného sedanu Cadillac v novém aerodynamickém stylu. Dlouhé křivky jeho blatníků v Gregovi vyvolávaly představu dívčích boků.

Lev jel po Porter Avenue k nábřeží a zaparkoval u Buffalského jachtařského klubu. Na lodích v přístavišti si pohrávaly sluneční paprsky. Greg věděl skoro jistě, že otec k tomuto elitnímu klubu nepatří. Gus Dewar členem určitě bude.

Vyšli na molo. Klubový dům stál na pilířích nad vodou. Lev s Gregem vešli dovnitř a odevzdali v šatně klobouky. Greg se okamžitě cítil nesvůj, věděl, že se nachází jako host v klubu, který by ho za člena nepřijal. Lidé si tu patrně myslí, že se musí cítit poctěn, když ho sem vpustili. Strčil ruce do kapes a pomalu se loudal, aby věděli, že ho to nijak neohromuje.

„Býval jsem členem tohohle klubu,“ řekl Lev. „Ale v roce 1921 mi předseda oznámil, že se musím členství vzdát, protože jsem pašerák alkoholu. Pak mě požádal, abych mu prodal bednu skotské.“

„Proč chce senátor Dewar s tebou obědvat?“ zeptal se Greg.

„To brzy zjistíme.“

„Nevadilo by ti, kdybych ho požádal o laskavost?“

Lev se zachmuřil. „Nejspíš ne. O co ti jde?“

Jenže dřív než Greg mohl odpovědět, Lev pozdravil asi šedesátiletého muže. „Tohle je Dave Rouzrokh,“ řekl Gregovi. „Můj hlavní konkurent.“

„Vy mi lichotíte,“ prohodil muž.

Roseroque Theatres byl název řetězce zchátralých kin ve státě New York. Ať byl jejich majitel cokoli, zchátralý rozhodně nebyl. Měl patricijské vzezření: byl vysoký, bělovlasý a nos měl zakřivený jako orlí zobák. Oblečen byl do modrého kašmírového sportovního saka s odznakem klubu na náprsní kapse. „V sobotu jsem měl potěšení sledovat vaši dceru Joanne při tenisu,“ poznamenal Greg.

Davea to potěšilo. „Je docela dobrá, že?“

„Moc dobrá.“

„Jsem rád, že jsem na vás narazil, Dave,“ pokračoval Lev, „chystal jsem se, že vám zavolám.“

„Pročpak?“

„Vaše kina potřebují modernizovat. Jsou moc staromódní.“

Dave vypadal pobaveně. „Vy jste se mi chystal zavolat, abyste mi oznámil tuhle novinku?“

„Co kdybyste s tím něco udělal?“

Elegantně pokrčil rameny. „Proč se obtěžovat? Peněz vydělávám dost. Ve svém věku už o žádné stresování nestojím.“

„Mohl byste zdvojnásobit zisk.“

„Zvýšením cen vstupenek. Ne, díky.“

„To je pošetilost.“

„Každý není posedlý penězi,“ pronesl Dave s náznakem opovržení.

„Tak mi je prodejte,“ navrhl Lev.

Grega to překvapilo. Tohle nečekal.

„Dám vám dobrou cenu,“ dodal Lev.

Dave zavrtěl hlavou. „Líbí se mi vlastnit kina,“ odpověděl. „Přinášejí lidem radost.“

„Osm milionů dolarů,“ řekl Lev.

Grega to vyvedlo z míry. Pomyslel si: Skutečně jsem slyšel, že táta nabízí Daveovi osm milionů dolarů?

„To je solidní cena,“ uznal Dave. „Ale já to neprodávám.“

„Tolik vám nikdo jiný nenabídne,“ naléhal podrážděně Lev.

„Já vím.“ Dave vypadal, jako by měl toho nucení už dost. Dopil zbytek drinku. „Rád jsem vás oba viděl,“ rozloučil se a zvolna vykročil z baru do jídelny.

Lev vypadal znechuceně. „Každý není posedlý penězi,“ citoval. „Daveův pradědeček sem dorazil před sto lety z Persie a měl jen to, co měl na sobě, a šest koberečků. Ten by osm milionů dolarů neodmítl.“

„Nevěděl jsem, že máš tolik peněz,“ podivil se Greg.

„Nemám, v hotovosti ne. Na to jsou tu banky.“

„Ty by sis tedy na zaplacení Daveovi vypůjčil?“

Lev znovu zdvihl ukazováček. „Nikdy nepoužívej své vlastní peníze, když můžeš použít peníze někoho jiného.“

Vešel Gus Dewar, vysoká postava s velkou hlavou. Bylo mu kolem pětačtyřiceti a světle hnědé vlasy měl lehce prostříbřené. Pozdravil je s chladnou zdvořilostí, potřásl si s nimi rukou a nabídl jim drink. Greg si okamžitě povšiml, že Gus a Lev se nemají rádi. Obával se, že by to mohlo znamenat, že mu Gus neposkytne onu laskavost, o kterou ho chtěl požádat. Možná by se měl toho nápadu vzdát.

Gus byl velké zvíře. Jeho otec býval senátorem před ním; Greg tohle dynastické následnictví považoval za neamerické. Gus pomohl Franklinu Rooseveltovi, aby se stal guvernérem New Yorku a pak prezidentem. Nyní zasedal v mocném zahraničním výboru Senátu.

Jeho synové Woody a Chuck chodili do téže školy jako Greg. Woody byl bystrý, Chuck byl sportovec.

„Neposlal vás prezident, abyste dal do pořádku mou stávku, pane senátore?“ zeptal se Lev.

Gus se usmál. „Ne – rozhodně zatím ne.“

Lev se obrátil ke Gregovi. „Když se ve slévárně naposledy stávkovalo – před dvaceti lety –, prezident Wilson poslal Guse, aby mě přinutil zvýšit dělníkům mzdu.“

„Zachránil jsem vám peníze,“ připomněl mírně Gus. „Požadovali dolar – a já je přiměl, aby souhlasili s poloviční částkou.“

„Což bylo přesně o padesát centů víc, než jsem jim hodlal dát.“

Gus se usmál a pokrčil rameny. „Nepůjdeme ke stolu?“

Odebrali se do jídelny. Když si objednali, Gus se obrátil ke Lvovi. „Pan prezident byl rád, že se vám podařilo přijít na recepci v Bílém domě.“

„Možná jsem s sebou neměl brát Gladys,“ prohodil Lev. „Paní Rooseveltová se k ní chovala poněkud chladně. Mám dojem, že nemá ráda filmové hvězdy.“

Patrně nemá ráda filmové hvězdy, které spí se ženatými muži, pomyslel si Greg, ale držel jazyk za zuby.

Při jídle Gus vedl společenský hovor. Greg číhal na příležitost, aby přednesl svou prosbu. Chtěl pracovat jedno léto ve Washingtonu, aby se naučil, jak to chodí, a aby navázal kontakty. Otec by mu možná dokázal zařídit stáž, ale to by bylo u některého republikána a ti nebyli u moci. Greg chtěl pracovat v kanceláři vlivného a respektovaného senátora Dewara, prezidentova osobního přítele a spojence.

Kladl si otázku, proč je kvůli tomu dotazu tak nervózní. V nejhorším případě ho Dewar odmítne.

Když dojedli dezert, přistoupil Gus k věci. „Pan prezident mě požádal, abych s vámi promluvil o Lize svobody.“

Greg už slyšel o této organizaci, pravicovém uskupení, které se stavělo proti Novému údělu.

Lev si zapálil cigaretu a vyfoukl dým. „Musíme být na stráži proti plíživému socialismu.“

„Nový úděl je vše, co nás chrání před takovou noční můrou, jakou mají v Německu.“

„Liga svobody, to nejsou nacisti.“

„Nejsou? Mají plán ozbrojeného povstání, které by mělo svrhnout prezidenta. Samozřejmě, není to realistické – každopádně zatím ne.“

„Jsem přesvědčen, že mám právo na své názory.“

„Pak podporujete špatné lidi. Víte, Liga nemá se svobodou nic společného.“

„Nemluvte mi o svobodě,“ ohradil se Lev s náznakem hněvu. „Když mi bylo dvanáct, spráskala mě sankt-petěrburská policie, protože moji rodiče stávkovali.“

Greg netušil, proč to otec říká. Brutalita carského režimu vypadala jako argument pro socialismus, nikoli proti.

„Roosevelt ví, že dáváte Lize peníze, a chce, abyste s tím přestal,“ pokračoval Gus.

„Jak ví, komu dávám peníze?“

„Sdělil mu to FBI. Takové lidi prošetřují.“

„My žijeme v policejním státě! Vy máte být liberál.“

Greg si všiml, že ve Lvových argumentech moc logiky není. Jenom zkouší, co ho napadne, aby vyvedl Guse z rovnováhy, a je mu jedno, jestli si přitom protiřečí.

Gus zůstal klidný. „Snažím se zajistit, aby se z toho nestala záležitost pro policii,“ dodal.

Lev se ušklíbl. „Ví prezident, že jsem vám ukradl snoubenku?“

Tohle byla pro Grega novinka – ale musela to být pravda, protože Lvovi se konečně podařilo vyvést Guse z rovnováhy. Gus vypadal otřeseně, odvrátil pohled a zrudl. Jedna nula pro nás, pomyslel si Greg.

Lev považoval za potřebné to Gregovi vysvětlit. „Gus byl v roce 1915 zasnoubený s Olgou,“ řekl mu. „Ona si to pak rozmyslela a vzala si mě.“

Gus se opět vzpamatoval. „Byli jsme všichni strašně mladí.“

„Určitě jste tu záležitost s Olgou rychle překonal,“ poznamenal Lev.

Gus na Lva chladně pohlédl. „Stejně jako vy,“ opáčil.

Greg viděl, že teď se stydí otec. Gus trefil do černého.

Nastala chvíle rozpačitého mlčení, pak promluvil Gus. „Oba jsme bojovali ve válce, Lve. S kamarádem ze školy Chuckem Dixonem jsme byli u kulometného praporu. Ve francouzském městečku Château-Thierry ho to před mýma očima roztrhalo na kusy.“ Gus mluvil konverzačním tónem, ale Greg ani nedýchal. „Pro své syny chci jen to,“ pokračoval Gus, „aby nikdy nemuseli projít tím, čím jsme prošli my. Proto je třeba taková uskupení, jako je Liga svobody, utnout hned v zárodku.“

Greg spatřil svou šanci. „Já se také zajímám o politiku, pane senátore, a rád bych se dozvěděl víc. Nemohl byste mě přijmout na jedno léto jako stážistu?“ Zatajil dech.

Gus vypadal překvapeně. „Vždycky mi přijde vhod mladík, který je ochotný pracovat v týmu.“

Nebylo to ani ano, ani ne. „Jsem nejlepší v matematice a kapitán hokejového týmu,“ nabízel se Greg úporně dál. „Zeptejte se na mě Woodyho.“

„Zeptám.“ Gus se obrátil na Lva. „A vy uvážíte prezidentovu žádost? Je to skutečně moc důležité.“

Málem to vypadalo, jako by Gus navrhoval něco za něco. Ale bude Lev souhlasit?

Lev dlouho váhal, pak zamáčkl cigaretu a přikývl. „Mám dojem, že jsme se dohodli.“

Gus se zvedl. „To je dobře,“ usmál se. „Pana prezidenta to potěší.“

Greg si pomyslel: dokázal jsem to!

Vyšli z klubu a zamířili k autům.

„Děkuju, táto,“ řekl Greg, když vyjížděli z parkoviště. „Opravdu si vážím toho, cos udělal.“

„Vybral sis správnou chvíli,“ odpověděl Lev. „Jsem rád, že jsi tak bystrý.“

Kompliment Grega potěšil. V některém ohledu byl chytřejší než otec – přírodním vědám a matematice rozuměl rozhodně lépe –, ale obával se, že není tak mazaný a prohnaný jako on.

„Chci, abys byl moudrý,“ pokračoval Lev. „Ne jako některý tyhle panáci.“ Greg neměl ponětí, kdo jsou ti panáci. „Pořád musíš být o krok napřed. Jedině tak to lze někam dotáhnout.“

Lev dojel ke své kanceláři v moderním domovním bloku v centru města. Když procházeli mramorovou halou, prohodil: „Teď dostane lekci ten trouba Dave Rouzrokh.“

Cestou ve výtahu Greg přemýšlel, jak to Lev udělá.

Společnost Peshkov Pictures zabírala nejvyšší patro. Greg následoval Lva po široké chodbě a pak přes sekretariát, kde seděly dvě atraktivní dívky. „Spojte mě, prosím, se Solem Starrem,“ požádal Lev, když vcházeli do jeho kanceláře.

Lev usedl k psacímu stolu. „Sollymu patří největší studia v Hollywoodu,“ vysvětlil Gregovi.

Telefon na stole zazvonil a Lev zvedl sluchátko. „Sole!“ zahlaholil. „Tak jak ti stojí?“ Greg naslouchal pár minut upocenému vtipkování a pak Lev přešel k věci. „Upřímná rada,“ řekl. „Tady ve státě New York máme řetězec zavšivených bijáků, jmenuje se to Roseroque Theatres… jo, to je on… dej na mou radu, neposílej jim letos v létě svý nejlepší premiérový filmy – nemusíš dostat zaplaceno.“ Greg si uvědomil, že tohle Davea tvrdě postihne: bez možnosti promítat strhující nové filmy se jeho zisky propadnou. „Chytrýmu napověz, je to tak? Solly, neděkuj mi, ty bys to pro mě udělal taky… měj se.“

Grega znovu ohromila otcova moc. Může nechat lidi zbít. Může nabídnout osm milionů dolarů z cizích peněz. Může vylekat prezidenta. Může svést snoubenku jiného muže. A jediným telefonátem může někomu zničit podnikání.

„Počkej a uvidíš,“ usmál se otec. „Do měsíce mě Dave Rouzrokh bude úpěnlivě prosit, abych ho vykoupil – za poloviční cenu, než jsem mu dneska nabídl.“

{III}

„Nechápu, co s tím štěnětem je,“ stěžovala si Daisy. „Neudělá nic, co mu řeknu. Já se snad zblázním.“ V hlase měla třes, v oku slzu, a přeháněla jen trochu.

Charlie Farquharson si psa pozorně prohlédl. „Nic špatného s ním není,“ zavrtěl hlavou. „Je to krásné štěňátko. Jak se jmenuje?“

„Jack.“

„Hmm.“

Seděli na zahradních křesílkách, v pěkně udržované hektarové zahradě Daisyina domova. Eva se s Charliem pozdravila a pak se taktně vzdálila s omluvou, že jde psát dopis domů. Zahradník Henry okopával na opačném konci zahrady záhon macešek. Služebná Ella, jeho manželka, přinesla džbánek citronády a sklenice a postavila vše na skládací stolek.

Štěňátko byl Jack Russell teriér, malý a silný, bílý s hnědým pálením. Měl chytrý výraz, jako by rozuměl každému slovu, ale zdálo se, že se mu nechce poslouchat. Daisy ho držela na klíně a něžnými prsty ho hladila po čumáčku způsobem, o němž doufala, že Charlieho podivně rozruší. „Tobě se to jméno nelíbí?“

„Možná ne moc vynalézavé?“ Charlie zíral na její bílou ruku na psím čumáčku a neklidně se v křesle zavrtěl.

Daisy to nechtěla přehnat. Kdyby Charlieho příliš vzrušila, prostě by se sebral a odešel domů. Proto byl v pětadvaceti pořád ještě svobodný: několik buffalských dívek včetně Dot Renshawové a Muffie Dixonové zjistilo, že ulovit ho je těžké. Ovšem Daisy je jiná. „Tak mu vyber jméno ty,“ požádala ho.

„Dobré je, aby bylo dvojslabičné – jako Bonzo –, pak ho bude snadněji poznávat.“

Daisy neměla tušení jak psy pojmenovávat. „Co třeba Rover?“

„To je moc obyčejné. Možná Rusty by bylo lepší.“

„Bezva!“ zaradovala se. „Tak to bude Rusty.“

Pes se lehce vykroutil z jejího sevření a seskočil na zem.

Charlie ho zvedl. Daisy si všimla, že má velké ruce. „Musíš Rustymu ukázat, že jsi tady šéf,“ poučil ji Charlie. „Pevně ho drž a nedovol mu seskočit, dokud mu to nepřikážeš.“ Položil jí štěně znovu na klín.

„Ale on je tak silný! A já se bojím, že mu ublížím.“

Charlie se shovívavě usmál. „Zkus to a uvidíš, že mu neublížíš. Chytni ho pevně za obojek – ten můžeš i trošku zakroutit, když bude třeba – a pak mu druhou ruku polož pevně na záda.“

Daisy plnila Charlieho pokyny. Pes vycítil v jejím doteku zvýšený tlak a znehybněl, jako by vyčkával, co se stane dál.

„Pověz mu, aby si sedl, a pak mu přitlač zadeček.“

„Sedni,“ přikázala.

„Řekni to hlasitěji a hlásku ‚d‘ vyslov hodně zřetelně. Pak ho silně přitlač.“

„Sedni, Rusty!“ přikázala a stlačila mu záda. Sedl si.

„Tak vidíš,“ přikývl Charlie.

„Jsi tak chytrý!“ rozplývala se Daisy.

Charlie vypadal potěšeně. „Jen je třeba vědět, co máš udělat,“ podotkl skromně. „Se psem musíš být vždycky důrazná a rozhodná. Skoro na ně musíš štěkat.“ Pohodlně se opřel zády o opěradlo a vypadal spokojeně. Byl dost objemný a zabral celé křeslo. Při rozhovoru o tématu, na které byl expert, se uvolnil, přesně jak Daisy doufala.

Toho dne mu hned po ránu zavolala. „Jsem zoufalá!“ vyhrkla na něj. „Mám nové štěně a vůbec ho nezvládám. Nemohl bys mi poradit?“

„Jakého plemene je to štěně?“

„Jack Russell teriér.“

„Teda, to jsou psi, které mám nejradši – mám tři!“

„To je ale náhoda!“

Jak Daisy doufala, Charlie se nabídl, že k ní zajde a pomůže jí s výcvikem.

„Skutečně si myslíš, že Charlie je pro tebe ten pravý?“ zapochybovala Eva.

„Děláš si legraci?“ odpověděla jí ráno Daisy. „Je to jeden z nejžádanějších svobodných mužů v Buffalu!“

Teď se obrátila k Charliemu. „Vsadím se, že bys to uměl moc dobře i s dětmi.“

„Tak to teda nevím.“

„Máš rád psy, ale jsi na ně přísný. Tohle určitě funguje i u dětí.“

„Nemám tušení.“ Změnil téma. „Chystáš se v září na vysokou?“

„Možná půjdu do Oakdale. Je to dvouletá soukromá dívčí škola. Ledaže…“

„Ledaže co?“

Ledaže se vdám, měla na mysli, ale řekla něco jiného. „Nevím. Ledaže se stane něco jiného.“

„Jako co?“

„Ráda bych se podívala do Anglie. Táta byl v Londýně a setkal se s princem z Walesu. Co ty? Máš nějaké plány?“

„Odjakživa se předpokládalo, že převezmu otcovu banku, ale teď žádná banka není. Matka má trochu peněz od své rodiny a ty spravuju, ale jinak dohromady nedělám nic.“

„Měl bys chovat koně,“ navrhla Daisy. „Vím, že bys v tom byl dobrý.“ Sama byla dobrá jezdkyně a v dětství vyhrála různé ceny. Představila si sebe a Charlieho v parku na šedácích a dvě děti na ponících za nimi. Příjemně ji to naladilo.

„Mám rád koně,“ přisvědčil Charlie.

„Já taky! Chtěla bych chovat závodní koně.“ Tohle nadšení Daisy nepředstírala. Chovat dostihové šampiony byl její sen. Majitele závodních koní považovala za vrchol mezinárodní společenské smetánky.

„Plnokrevníci stojí moc peněz,“ poznamenal Charlie truchlivě.

Těch měla Daisy spoustu. Kdyby si ji Charlie vzal, nikdy by si už nemusel s penězi dělat starost. Samozřejmě to neřekla, ale vytušila, že na to Charlie myslí, a ponechávala tu nevyslovenou myšlenku viset ve vzduchu co nejdéle.

Nakonec promluvil Charlie. „Nechal tvůj otec skutečně zbít ty dva odborářské aktivisty?“

„Co to je za nápad!“ Daisy nevěděla, jestli otec něco takového udělal, ale popravdě by ji to nepřekvapilo.

„Ty muže, co přijeli z New Yorku převzít vedení stávky,“ vedl si dál svou Charlie. „Museli je hospitalizovat. Podle Hlídky měli roztržku s místními odborářskými předáky, ale všichni si myslí, že je za to zodpovědný tvůj otec.“

„Já se o politice nikdy nebavím,“ řekla vesele Daisy. „Kdy jsi dostal prvního psa?“

Charlie se pustil do dlouhých vzpomínek. Daisy přemýšlela co dál. Dostala jsem ho sem, uvažovala, a dostala jsem ho do pohody; teď ho musím vzrušit. Ale sugestivní hlazení psa ho zneklidňovalo. Je zapotřebí nějaký náhodný tělesný kontakt.

„Co bych měla dělat s Rustym dál?“ zeptala se, když Charlie dovyprávěl.

„Učit ho chodit u nohy,“ odpověděl Charlie okamžitě.

„Jak se to dělá?“

„Máš nějaké psí suchary?“

„Samozřejmě.“ Okna v kuchyni byla otevřená a Daisy zvýšila hlas, aby ji slyšela služebná. „Ello, přinesla byste mi prosím krabici Milkbones?“

Charlie jeden suchar rozlomil, pak si zvedl psa na klín. Kousek sucharu sevřel v dlani, nechal Rustyho, aby mu očichal ruku, pak dlaň otevřel a dovolil štěněti ten kousek sníst. Uchopil další kus sucharu, přičemž dbal, aby pes věděl, že ho má v ruce. Pak se zvedl a štěně si postavil k noze. Rusty nespouštěl oči z Charlieho sevřené pěsti. „K noze!“ přikázal Charlie a ušel několik kroků.

Pes ho následoval.

„Hodný!“ pochválil ho Charlie a dal Rustymu suchar.

„To je úžasné!“ jásala Daisy.

„Za chvíli nebudeš suchary potřebovat – bude to dělat za pohlazení. Nakonec to bude dělat automaticky.“

„Charlie, ty jsi génius!“

Charlie vypadal potěšeně. Povšimla si, že má hezké hnědé oči, stejné jako pes. „Teď to zkus ty,“ vyzval Daisy.

Opakovala to, co dělal Charlie, a dosáhla stejného výsledku.

„Vidíš?“ usmál se. „Není to tak těžké.“

Daisy se rozesmála radostí. „Měli bychom začít spolu podnikat,“ navrhla. „Farquharson a Peškovová, výcvik psů.“

„Prima nápad,“ přisvědčil a zdálo se, že to myslí vážně.

Jde to moc dobře, pomyslela si Daisy.

Přistoupila ke stolu a nalila dvě sklenice limonády.

Stoupl si vedle ní a poznamenal: „Já se před holkama obyčejně trochu stydím.“

To je fakt, pomyslela si, ale ani nemukla.

„Ale s tebou se povídá tak snadno,“ pokračoval. Představoval si, že je to šťastná náhoda.

Jak mu podávala sklenici, neobratně ho citronádou polila. „Já jsem ale nemehlo!“ vykřikla.

„Nic se nestalo,“ ujistil ji, ale nápoj mu potřísnil plátěné sportovní sako a bílé bavlněné kalhoty. Vytáhl kapesník a začal skvrny vysoušet.

„Počkej, pusť mě,“ řekla Daisy a vzala mu kapesník z ruky.

Přistoupila důvěrně blízko a začala mu otírat klopu. Charlie znehybněl a Daisy věděla, že cítí její parfém Jean Naté – hlava parfému levandule, základ pižmo. Jemně mu kapesníkem otírala předek saka, třebaže tam nic mokrého nebylo. „Už to skoro bude,“ řekla, jako by litovala, že bude muset brzy skončit.

Potom poklekla na jedno koleno, jako by se mu klaněla. S motýlí lehkostí začala vysušovat mokré skvrny na kalhotách. Když mu hladila stehno, nasadila výraz svůdné nevinnosti a pohlédla nahoru. Zíral na ni jako hypnotizovaný a těžce dýchal otevřenými ústy.

{IV}

Woody Dewar nedočkavě prohlížel jachtu Sprinter, kontroloval, jestli chlapci dali všechno do náležitého stavu. Byl to patnáctimetrový závodní dvojstěžník, dlouhý a štíhlý jako nůž. Dave Rouzrokh ho půjčil klubu Shipmates, jehož členem byl i Woody. Členové klubu vozili syny buffalských nezaměstnaných na Erijské jezero a učili je základům plachtařského sportu. Woody s uspokojením zjistil, že uvazovací lana a odrazníky na trupu jsou připraveny, plachty svinuty, zdvihací lana odvázána a všechna ostatní lana pečlivě stočená.

Čtrnáctiletý, o rok mladší bratr Chuck už byl na molu, kde se pošťuchoval a vtipkoval se dvěma černošskými kluky. Chuck měl pohodovou povahu, a díky ní s každým vycházel. Woody, který se chtěl věnovat politice jako otec, Chuckovi jeho přirozený šarm záviděl.

Chlapci měli na sobě jen šortky a sandály a celá trojice na molu vypadala jako obrázek mladistvé síly a vitality. Woody by si je rád vyfotografoval, ale neměl aparát u sebe. Byl nadšený fotograf a doma si zřídil temnou komoru, aby si mohl fotografie sám vyvolávat a tisknout.

Woody byl spokojený, že Sprintera zanechávají ve stavu, v jakém ho ráno převzali, a seskočil na molo. Skupina asi deseti mladíků odcházela společně z přístaviště. Byli ošlehaní větrem, opálení a příjemně zmožení námahou a se smíchem si připomínali všechny kiksy a trapasy, kterých se toho dne dopustili.

Když byli na vodě a spolupracovali při ovládání jachty, propast mezi dvěma bohatými bratry a skupinou chudých chlapců zmizela; teď se však znovu objevila na parkovišti Buffalského jachtařského klubu. Vedle sebe tam stála dvě vozidla: pro Woodyho a Chucka to byl Chrysler Airflow senátora Dewara se šoférem v uniformě za volantem, pro ostatní chlapce pickup Chevrolet Roadster se dvěma dřevěnými lavičkami. Woody se cítil trapně, když se loučil, a šofér mu přitom držel dveře, ale chlapcům to zřejmě bylo jedno, děkovali mu a volali: „Uvidíme se příští sobotu!“

Cestou po Delaware Avenue Woody prohodil: „Bylo to fajn, ale nejsem si jistej, jak moc to něčemu pomůže.“

Chucka tím překvapil. „Proč?“

„Protože nepomáháme jejich otcům najít práci, a to je to jediný, co má význam.“

„Může to pomoct synům, aby za pár let sehnali práci.“ Buffalo je přístavní město: v normálních dobách tu byly tisíce pracovních míst na obchodních lodích pendlujících po Velkých jezerech a Erijském kanálu, stejně jako na zábavních plavidlech. „Za předpokladu, že prezident dostane hospodářství znovu do pohybu.“

Chuck pokrčil rameny. „Tak jdi pracovat pro Roosevelta.“

„Proč ne? Táta pracoval pro Woodrowa Wilsona.“

„Já se budu držet plachetnic.“

Woody pohlédl na hodinky. „Máme jen taktak čas převlíknout se na tancování.“ Šli na večeři spojenou s tancem do tenisového klubu. Srdce se mu rozbušilo příjemným očekáváním. „Už se těším na lidský bytosti, co mají hebkou pleť, mluví vysokým hlasem a chodí v růžovejch šatech.“

„Pch,“ odfrknul si Chuck pohrdavě. „Joanne Rouzrokhová na sebe v životě nevzala nic růžovýho.“

Woody byl zaražený. Už několik týdnů celé dny a půlku nocí snil o Joanne, ale jak to může bratr vědět? „Proč si myslíš –“

„Ale no tak,“ mávl pohrdavě rukou Chuck. „Když se objevila v tenisový sukni na pikniku na pláži, málem jsi omdlel. Všichni viděli, že jsi do ní blázen. Naštěstí ona si toho zřejmě nevšimla.“

„Proč naštěstí?“

„Proboha – tobě je patnáct a jí osmnáct. To je trapný! Hledá manžela, ne školáka.“

„Tak díky, nevěděl jsem, že jsi expert na ženský.“

Chuck se začervenal. Ještě žádnou dívku neměl. „Člověk nemusí bejt zrovna expert, aby viděl, jak na ni vejráš.“

Takhle spolu mluvili pořád. Nic zlého v tom nebylo: jenom se k sobě chovali nemilosrdně upřímně. Byli bratři, nemuseli si navzájem lichotit.

Dorazili domů do pseudogotického domu, který postavil jejich zesnulý dědeček senátor Cam Dewar. Vběhli dovnitř, aby se osprchovali a převlékli.

Woody byl nyní stejně velký jako otec, a oblékl si jeden tátův starší společenský oblek. Byl trochu obnošený, ale to nevadilo. Mladší chlapci budou mít na sobě školní oblečení nebo sportovní saka, ale studenti z vysoké budou ve smokinku a Woody toužil vypadat starší. Dneska večer s ní budu tančit, pomyslel si, když si patlal na vlasy brilantinu. Bude ji smět držet v náručí. Dlaněmi bude vnímat teplo její pokožky. Bude se jí dívat do očí a ona se bude usmívat. Její prsa se při tanci budou otírat o jeho sako.

Seběhl po schodech dolů. Rodiče čekali v salonu, táta pil koktejl, máma kouřila cigaretu. Táta byl dlouhý a hubený a v dvouřadovém smokingu vypadal jako věšák na kabáty. Máma byla krásná, navzdory tomu, že má jen jedno oko a to druhé je pořád zavřené – takhle se už narodila. V dlouhých šatech z červeného hedvábí s černou krajkou a v černém sametovém sáčku vypadala dneska večer nádherně.

Poslední se dostavila Woodyho babička. V osmašedesáti letech byla vyrovnaná a elegantní, stejně štíhlá jako její syn, ale drobná. Pozorně si prohlédla máminy šaty. „Roso, drahoušku, vypadáš báječně.“ Ke snaše se vždy chovala laskavě. Ke každému jinému jízlivě.

Gus jí připravil koktejl, aniž ho o to požádala. Zatímco si dávala s pitím na čas, Woody tajil netrpělivost. Babičku nikdy nebylo možné honit. Předpokládala, že žádný společenský podnik nezačne dřív, než tam dorazí ona: byla to důstojná stará dáma z buffalské společnosti, vdova po senátorovi a matka dalšího, hlava jedné z nejstarších a nejvýznamnějších rodin ve městě.

Woody přemýšlel, kdy se do Joanne zamiloval. Znal ji větší část svého života, ale na dívky vždycky pohlížel jako na nezajímavé diváky při vzrušujících dobrodružstvích chlapců; to se změnilo až před dvěma nebo třemi lety, kdy dívky začaly být ještě úchvatnější než silná auta a motorové čluny. I pak ho zajímaly víc dívky jeho věku nebo o něco mladší. Joanne s ním vždy jednala jako s dítětem – bystrým, se kterým stojí za to občas promluvit, ale rozhodně ne jako s případným nápadníkem. Jenže letos v létě – z žádného konkrétního důvodu, za který by mohl dát ruku do ohně – ji začal vnímat jako nejpřitažlivější dívku na světě. Bohužel její city k němu podobnou proměnou neprošly.

Zatím ne.

Babička položila otázku bratrovi. „Co škola, Chucku?“

„Hrůza, babi, jak moc dobře víš. Jsem kretén rodiny, připomínka našich šimpanzích předků.“

„Podle mých zkušeností kreténi nepoužívají výrazy jako ‚naši šimpanzí předkové‘. Víš určitě, že v tom nehraje žádnou roli lenost?“

Vmísila se Rosa. „Chuckovi učitelé říkají, že ve škole pracuje velmi pilně.“

„A mě poráží v šachu,“ dodal Gus.

„Pak se ptám, v čem je problém,“ naléhala babička. „Jestli to bude takhle pokračovat, na Harvard se nedostane.“

„Jsem pomalej čtenář, to je vše,“ řekl Chuck.

„Zvláštní,“ zavrtěla hlavou. „Můj tchán, tvůj dědeček z otcovy strany, byl nejúspěšnější bankéř své generace, a přitom uměl sotva psát a číst.“

„To jsem nevěděl,“ podivil se Chuck.

„Je to pravda,“ potvrdila. „Ale nepoužívej to jako výmluvu. Uč se víc.“

Gus pohlédl na hodinky. „Jestli jsi hotová, mami, měli bychom radši jít.“

Konečně nasedli do auta a odjeli do klubu. Táta rezervoval stůl a pozval na večeři Renshawovy a jejich potomky, Dot a George. Woody se rozhlížel kolem dokola, ale ke svému zklamání Joanne neviděl. Zkontroloval plán stolů na stojanu v hale a zhrozil se, protože tu žádný stůl rezervovaný pro Rouzrokhovy nebyl. Copak nepřijdou? To by mu zkazilo večer.

Rozhovor nad servírovaným humrem a steakem se dotýkal událostí v Německu. Philip Renshaw si myslel, že Hitler dělá dobrou práci. Woodyho otec poznamenal: „Podle dnešní Hlídky uvěznili katolického kněze, protože kritizoval nacisty.“

„Vy jste katolík?“ zeptal se překvapeně pan Renshaw.

„Ne, patřím do episkopální církve.“

„Tady nejde o náboženství, Philipe,“ prohodila rázně Rosa. „Jde o svobodu.“ Woodyho matka bývala v mládí anarchistkou a ve svém srdci zůstávala stále liberálkou.

Někteří lidé vynechali večeři a dostavili se později na tanec; když Dewarovým podávali dezert, objevili se další pozdní návštěvníci. Woody stále dával pozor, jestli nezahlédne Joanne. V sousedním sále začala kapela hrát „The Continental“, šlágr předchozího roku.

Nedokázal přijít na to, co ho na Joanne tolik uchvacuje. Většina lidí by ji za velkou krásku neoznačila, i když rozhodně byla neobyčejná. Se svými výraznými lícními kostmi a stejným orlím nosem, jako má její otec Dave, se podobala aztécké královně. Vlasy měla černé a pleť olivovou, bezpochyby díky perským předkům. Bylo v ní cosi napjatého a ztrápeného, a to ve Woodym vyvolávalo touhu poznat ji lépe, pomoct jí, aby se uvolnila, a naslouchat, jak cosi tichounce šeptá. Měl pocit, že její impozantní vzezření musí znamenat, že je schopna hluboké vášně. Pak si pomyslel: tak kdopak si tu hraje na experta na ženy?

„Nevyhlížíš někoho, Woody?“ zeptala se babička, které nic neujde.

Chuck se významně zahihňal.

„Jen se koukám, kdo přichází tancovat,“ odpověděl Woody nenuceně, ale zarděl se.

Matka se zvedla a všichni odešli od stolu; nespatřil ji. Sklíčeně vešel do tanečního sálu za tónů „Moonglow“ Bennyho Goodmana – a Joanne tam byla! Musela vejít, zrovna když se nedíval. Nálada se mu zvedla.

Dnes večer měla na sobě dramaticky jednoduché šaty ze stříbrošedého hedvábí s výstřihem do V, které dávaly vyniknout postavě. V tenisové sukni, která odhalovala její dlouhé opálené nohy, vypadala skvěle, ale tohle bylo ještě víc vzrušující. Při pohledu na to, jak hladce proplouvá sálem, půvabná a sebejistá, Woodymu vyschlo v krku.

Vykročil k ní, ale taneční sál se zaplnil a Woody byl ke svému vzteku náhle nesmírně populární: kdekdo si s ním chtěl popovídat. Jak se prodíral davem, překvapilo ho, že zahlédl nudného Charlieho Farquharsona tančit s temperamentní Daisy Peškovovou. Nedokázal si vzpomenout, že by někdy viděl Charlieho tančit s kýmkoli, natož s takovým drahouškem, jako je Daisy. Jak se jí podařilo vytáhnout ho z jeho ulity?

Když dorazil k Joanne, stála na opačném konci sálu, nejdál od kapely, a k jeho rozmrzelosti byla pohroužena do rozhovoru se skupinou chlapců o čtyři nebo pět roků starších než on. Naštěstí byl vyšší než většina z nich, takže rozdíl nebyl příliš očividný. Všichni drželi sklenice s kolou, ale Woody ucítil skotskou: některý z nich má určitě v kapse láhev.

Připojil se k nim, když Victor Dixon vykládal: „Pro lynčování nikdo není, ale musíš chápat problémy, co mají na jihu.“

Woody věděl, že senátor Wagner předložil návrh zákona, podle něhož by se trestali šerifové, kteří dovolili lynčování – ale prezident Roosevelt odmítl návrh podpořit.

Joanne byla pobouřená. „Jak můžeš říct něco takového, Victore? Lynčování je vražda! Nemusíme chápat jejich problémy, musíme jim zabránit, aby vraždili lidi!“

Woodyho potěšilo, když viděl, jak moc Joanne sdílí jeho politické hodnoty. Ovšem zcela zřejmě teď nebyla vhodná chvíle, aby ji požádal o tanec, což bylo nepříjemné.

„Joanne, zlato, ty to fakt nechápeš,“ vrtěl hlavou Victor. „Ty jižanští negři skutečně nejsou civilizovaní.“

Možná jsem mladý a nezkušený, pomyslel si Woody, ale mluvit k Joanne tak blahosklonně… Takovou chybu bych teda neudělal.

„Necivilizovaní jsou lidi, kteří někoho lynčují!“ rozčílila se.

Woody usoudil, že nastala pravá chvíle, aby se do sporu vložil. „Joanne má pravdu,“ prohlásil. Promluvil hlubším hlasem, aby zněl jako starší. „V rodném městě našich služebných Joea a Betty, kteří se o mě a mého bratra starali od našeho narození, také došlo k lynčování. Bettyina bratrance svlékli do naha a pálili ho letovací lampou, zatímco dav přihlížel. Pak ho oběsili.“ Victor si ho měřil rozzlobeným pohledem, měl vztek na tohohle kloučka, který odvádí Joanneinu pozornost; ostatní ze skupiny však se zájmem a zděšeně naslouchali. „Je mi jedno, čeho se dopustil,“ pokračoval Woody. „Běloši, co mu to udělali, jsou necivilizovaní divoši.“

„Ovšem tvůj milovaný prezident Roosevelt,“ zasáhl Victor, „návrh zákona proti lynčování nepodporuje, co?“

„Ne, a to je velké zklamání,“ připustil Woody. „Vím, proč se tak rozhodl: obával se, že rozhněvaní jižanští kongresmani budou sabotovat Nový úděl. Přesto bych byl rád, kdyby je poslal k čertu.“

„Co ty víš?“ ušklíbl se Victor. „Jsi jen klouček.“ Z kapsy saka vytáhl stříbrnou placatku a dolil si do sklenice.

„Woodyho politické názory jsou zralejší než tvoje, Victore,“ usadila ho Joanne.

Woody zářil. „Politiku máme tak trochu v rodině,“ utrousil. Pak ho podráždilo zatahání za loket. Byl příliš zdvořilý, než aby si toho nevšímal, a tak se otočil. Spatřil Charlieho Farquharsona, upoceného od výkonu na tanečním parketu.

„Můžu s tebou chviličku mluvit?“ zeptal se Charlie.

Woody odolal pokušení poslat ho do háje. Charlie byl milý kluk, který nikdy nikomu neublížil. Člověka s takovou matkou vám musí být líto. „Co je, Charlie?“ přikývl tak vlídně, jak jen dokázal.

„Jde o Daisy.“

„Viděl jsem, že s ní tancuješ.“

„Že je to skvělá tanečnice, co říkáš?“

Woody si nevšiml, ale chtěl být laskavý, a tak přisvědčil: „To si piš!“

„Je skvělá úplně ve všem.“

„Charlie,“ podivil se Woody a snažil se potlačit nevěřícnost v hlase, „vy spolu s Daisy chodíte?“

Zdálo se, že se Charlie stydí. „Byli jsme spolu párkrát na koni v parku a tak.“

„Takže chodíte.“ Woodyho to překvapilo. Zdálo se, že se k sobě vůbec nehodí. Charlie je takový nekňuba a Daisy je jako panenka.

„Ona není jako ostatní holky,“ dodal Charlie. „Tak snadno se s ní povídá! A má hrozně ráda psy a koně. Ale lidi si myslí, že její otec je gangster.“

„Řekl bych, že je gangster, Charlie. Za prohibice od něj všichni kupovali chlast.“

„Právě tohle říká máma.“

„Matka tedy nemá Daisy ráda.“ Tohle Woodyho nepřekvapilo.

„Daisy ráda má. Jenže má námitky proti její rodině.“

Woodymu se mihla hlavou ještě překvapivější myšlenka. „Ty uvažuješ, že by ses s Daisy oženil?“

„Ach, panebože, ano,“ přisvědčil Charlie. „A myslím, že kdybych ji požádal o ruku, asi by souhlasila.“

Hm, uvažoval Woody, Charlie je společensky na výši, ale nemá peníze; s Daisy je to naopak, tak by se možná navzájem doplňovali. „Už se staly podivnější věci,“ řekl. Tohle bylo svým způsobem fascinující, ale on se chtěl soustředit na svůj vlastní milostný život. Rozhlédl se kolem sebe, jestli tam Joanne někde ještě je. „Proč mi to povídáš?“ zeptal se Charlieho. Vždyť přece tak moc spolu zase nekamarádí.

„Máma by si to mohla rozmyslet, kdyby paní Peškovová dostala pozvání, aby vstoupila do Buffalské dámské společnosti.“

Tohle Woody neočekával. „To je přece nejsnobštější klub ve městě!“

„Přesně tak. Kdyby Olga Peškovová byla členkou, jak by mohla mít máma námitky proti Daisy?“

Woody nevěděl, jestli taková pleticha může vyjít nebo ne, ale o Charlieho nejvřelejších citech nebylo pochyb. „Možná máš pravdu,“ přitakal Woody.

„Uděláš to pro mě a zajdeš za babičkou?“

„Tak pomalu! Přibrzdi. Babička Dewarová je dračice. Nepožádal bych ji o nic pro sebe, natož pro tebe.“

„Woody, poslouchej mě. Víš dobře, že je skutečným šéfem toho spolku. Když ona chce, dotyčná se tam dostane – a když nechce, pak nikdo nemá šanci.“

To byla pravda. Společnost měla předsedkyni, tajemnici a pokladní, ale Ursula Dewarová s klubem zacházela, jako by jí patřil. Přesto se ji Woody o tohle požádat zdráhal. Mohla by mu ukousnout hlavu. „Já nevím,“ řekl rozpačitě.

„No tak, Woody, prosím tě. Ty nechápeš.“ Charlie ztišil hlas. „Ty nevíš, jaký to je někoho tolik milovat.“

Ale vím, pomyslel si Woody; a tohle změnilo jeho rozhodnutí. Jestliže se Charlie cítí tak bídně jako já, jak bych ho mohl odmítnout? Doufám, že někdo jiný by udělal totéž pro mě, kdyby mi to mohlo pomoct s Joanne. „Tak jo, Charlie,“ přikývl. „Promluvím s ní.“

„Díky! Hele – ona je tady, že? Nemohl bys to udělat ještě teď večer?“

„To sakra ne. Mám v hlavě jiný věci.“

„Dobře, jasný… kdy teda?“

Woody pokrčil rameny. „Udělám to zítra.“

„Jsi kámoš!“

„Ještě mi neděkuj. Nejspíš to odmítne.“

Woody se otočil, chtěl pokračovat v rozhovoru s Joanne, ale ta byla pryč.

Začal se po ní rozhlížet, pak se zarazil. Nesmí vypadat zoufale. Strádající mužský není sexy, tolik aspoň věděl.

Svědomitě si zatančil s několika dívkami: s Dot Renshawovou, Daisy Peškovovou a Daisyinou německou kamarádkou Evou. Vzal si sklenici s kolou a vyšel ven, kde někteří chlapci kouřili. George Renshaw nalil Woodymu do koly trochu skotské, což vylepšilo její chuť, ale Woody se opít nechtěl. Udělal to už jednou a nelíbilo se mu to.

Byl přesvědčený, že Joanne bude chtít muže, který sdílí její intelektuální zájmy – a tím se Victor Dixon dostává mimo hru. Woody zaslechl, jak se Joanne zmiňuje o Karlu Marxovi a Sigmundu Freudovi. Ve veřejné knihovně si přečetl Komunistický manifest, ale připadalo mu to jako politická tiráda. Zábavnější se mu zdály Freudovy Studie o hysterii, které dělaly z duševní choroby jakousi detektivku. Těšil se, jak dá Joanne jen tak mimochodem na vědomí, že tyto knihy četl.

Byl rozhodnutý, že si dnes večer s Joanne aspoň jednou zatančí, a po chvíli se ji vydal hledat. V tanečním sále ani v baru nebyla. Nepropásl svou šanci? Nebyl příliš pasivní – tím, jak se snažil nedat najevo své zoufalství? Pomyšlení, že taneční zábava skončí a on ani nepoloží Joanne ruku na rameno, bylo nesnesitelné.

Znovu vyšel ven. Byla tma, ale zahlédl ji skoro okamžitě. Odcházela od Grega Peškova a zdálo se, že je trochu zardělá, jako by se s ním pohádala. „Ty jsi tady asi jediný, kdo není zatracenej konzervativec,“ řekla Woodymu. Vypadala maličko podnapile.

Woody se usmál. „To je kompliment – doufám.“

„Víš o zítřejším pochodu?“ zeptala se znenadání.

Věděl. Stávkující z buffalských kovozávodů plánovali demonstraci na protest proti zmlácení odborářů z New Yorku. Woody tušil, že tato skutečnost byla předmětem jejího sporu s Gregem: jeho otec byl majitelem té továrny. „Uvažoval jsem, že tam půjdu,“ odpověděl. „Mohl bych udělat pár fotek.“

„Bůh ti žehnej,“ zaradovala se a políbila ho.

Překvapilo ho to natolik, že málem nezareagoval. Okamžik pasivně stál, zatímco mu tiskla polibek na ústa a on na jejích rtech cítil chuť whisky.

Pak se vzpamatoval. Objal ji a přitiskl ji k sobě, až pocítil, jak se o něj příjemně opírají její prsa a stehna. Zčásti se obával, že se urazí, odstrčí ho a rozzlobeně ho obviní, že se k ní chová neuctivě; hlubší instinkt mu však napovídal, že se pohybuje na bezpečné půdě.

S líbáním dívek moc zkušeností neměl – a už vůbec žádné s líbáním osmnáctiletých zralých žen –, ale pociťovat dotek jejích hebkých úst mu bylo natolik příjemné, že začal její rty maličko oždibovat; poskytovalo mu to obrovské potěšení a navíc ho odměnilo její tiché zasténání.

Nejasně si uvědomoval, že kdyby šel kolem někdo starší, mohla by nastat trapná situace, ale byl příliš vzrušený, než aby se tím zabýval.

Joanne otevřela ústa a on ucítil její jazyk. Tohle bylo pro něj nové: těch pár děvčat, která políbil, tohle nedělalo. Napodobil pohyby jejího jazyka svým. Bylo to neuvěřitelně důvěrné a vysoce vzrušující. Určitě to udělal správně, protože znovu zasténala.

Pobral odvahu a položil pravou ruku na její levý prs. Pod hedvábím šatů byl báječně hebký a těžký. Jak ho hladil, pocítil malý výčnělek a s objevitelským vzrušením si uvědomil, že to musí být bradavka. Promnul ji palcem.

Nenadále se od něj odtáhla. „Bože můj,“ povzdechla si. „Co to dělám?“

„Líbáš mě,“ vysvětlil jí Woody šťastně. Ruce ponechal na oblých bocích. Skrz hedvábné šaty cítil její horkou pleť. „Pojď ještě trochu.“

Odstrčila mu ruce. „Musela jsem se zbláznit. Prokrista, tohle je tenisový klub.“

Woody viděl, že kouzlo pominulo a že dneska večer už žel žádné líbání nebude. Rozhlédl se kolem sebe. „Nedělej si starosti,“ uklidnil ji. „Nikdo nic neviděl.“ Měl pocit radostného spiklenectví.

„Radši půjdu domů, než provedu něco ještě pitomějšího.“

Snažil se nebýt uražen. „Můžu tě doprovodit k autu?“

„Nepřeskočilo ti? Když tam vejdeme spolu, všichni si domyslí, co jsme dělali – zvlášť když se takhle praštěně šklebíš.“

Woody se pokusil přestat šklebit. „Tak co kdybys šla dovnitř – a já tady chvíli počkám?“

„Dobrý nápad.“ Odešla.

„Nashle zítra,“ zavolal za ní.

Neohlédla se.

{V}

Ursula Dewarová měla ve starém viktoriánském domě na Delaware Avenue své vlastní malé apartmá. Svou ložnici, koupelnu a šatnu; a když manžel zemřel, přeměnila jeho šatnu v malý salonek. Většinou měla pro sebe celý dům: Gus a Rosa trávili hodně času ve Washingtonu a Woody s Chuckem chodili do internátní školy. Když se však vrátili domů, zůstávala po většinu dne ve své části domu.

Woody si s ní šel popovídat v neděli ráno. Po Joanneině polibku měl stále ještě hlavu jako v oblacích, třebaže se polovinu noci snažil vykoumat, co to znamenalo. Mohlo to znamenat cokoli od opravdové lásky až po opravdovou opilost. Jasné mu bylo jen to, že se nemůže dočkat, až Joanne znovu uvidí.

„Skutečně?“

„A obává se, že s tím matka nebude souhlasit.“

„To se obává správně.“

„Ale myslí si, že by ji mohl umluvit…“

„Kdybych pustila Olgu do Společnosti.“

„Pak by lidi mohli zapomenout, že její otec byl gangster.“

„Gangster?“

„Tak aspoň pašerák alkoholu.“

„Ach, tohle,“ mávla lhostejně rukou Ursula. „O to nejde.“

„Opravdu?“ Teď byl pro změnu překvapený Woody. „V čem je tedy problém?“

Ursula vypadala zamyšleně. Mlčela tak dlouho, že Woodyho napadlo, jestli nezapomněla, že tu je i on. Nakonec promluvila. „Tvůj otec byl do Olgy Peškovové zamilovaný.“

„Doprčic!“

„Nebuď vulgární.“

„Promiň, babičko, překvapila jsi mě.“

„Byli zasnoubeni a měli se brát.“

„Zasnoubeni?“ podivil se. Chvíli přemýšlel. „Předpokládám, že jsem v Buffalu jediný, kdo o tom nevěděl,“ postěžoval si.

Usmála se na něj. „Existuje taková zvláštní směsice moudrosti a nevinnosti, kterou nacházíš jen u dospívajících. Pamatuju si ji tak jasně u tvého otce a teď ji vidím v tobě. Ano, všichni v Buffalu to vědí, i když tvoje generace to bezpochyby považuje za nudnou prastarou historku.“

„Co se teda stalo?“ zeptal se Woody. „Mám na mysli – kdo to zrušil?“

„Zrušila to ona, když otěhotněla.“

Woodymu spadla čelist. „S tátou?“

„Ne, s jejich šoférem – Lvem Peškovem.“

„On byl šofér?“ Tohle byl jeden šok za druhým. Woody mlčel, snažil se to pochopit. „Bože můj, táta se musel cítit jako hlupák.“

„Tvůj táta nikdy nebyl hlupák,“ pravila Ursula ostře. „Jediná hloupost, kterou v životě udělal, bylo to, že nabídl sňatek Olze.“

Woody si připomněl své poslání. „Přesto, babičko, tohle se stalo před strašně dávnejma časama.“

„Dávnými časy. Mluv pořádně. Ale tvůj úsudek je lepší než tvoje mluvnice. Je to dávno.“

To znělo nadějně. „Takže to uděláš?“

„Jak si myslíš, že to bude pociťovat tvůj otec?“

Woody se zamyslel. Ursulu nemůže nijak oblafnout – prohlédne ho skrz naskrz. „Nebude mu to jedno? Tuším, že by ho mohlo přivádět do rozpaků, kdyby Olga byla někde poblíž jako trvalá připomínka pokořující epizody z mládí.“

„Tušíš správně.“

„Na druhou stranu velice vyznává ideál slušného chování vůči lidem kolem sebe. Nesnáší nespravedlnost. Nechtěl by trestat Daisy za něco, co provedla její matka. A už vůbec ne trestat Charlieho. Táta má hodně velké srdce.“

„Větší než já, chceš říct,“ popíchla ho Ursula.

„Tak jsem to nemyslel, babičko. Ale vsadím se, že kdyby ses ho zeptala, proti jejímu členství ve Společnosti by nic nenamítal.“

Ursula přikývla. „Souhlasím. Jen ale přemýšlím, jestli jsi domyslel, kdo je skutečný původce téhle žádosti?“

Woody pochopil, kam tím míří. „Myslíš, že k tomu Charlieho navedla Daisy? Mě by to nepřekvapilo. Mění to něco na tom, co je v téhle situaci správné a co špatné?“

„Nejspíš ne.“

„Takže to uděláš?“

„Jsem ráda, že mám vnuka s laskavým srdcem – i když mám podezření, že ho využívá chytrá a ctižádostivá dívka.“

Woody se usmál. „Znamená to ano, babičko?“

„Víš dobře, že nic zaručit nemůžu. Navrhnu to výboru.“

Ursuliny návrhy každý považuje za královský příkaz, ale tohle Woody neřekl. „Děkuju ti. Jsi moc hodná.“

„Teď mi dej pusu a jdi se připravit do kostela.“

Woody se rychle vytratil.

Stejně rychle zapomněl na Charlieho a Daisy. Když seděl v katedrále Svatého Pavla na Shelton Square, kázání – o Noem a potopě světa – vůbec nevnímal a myslel na Joanne Rouzrokhovou. Její rodiče v kostele byli, ona ne. Ukáže se skutečně na demonstraci? Jestli se tam ukáže, požádá ji o schůzku. Ale přijme to?

Počítal, že je příliš chytrá, než aby jí záleželo na věkovém rozdílu. Musí vědět, že má s Woodym víc společného než se zabedněnci, jako je Victor Dixon. A ten polibek! Pořád ještě ho brněl jazyk. Co jen to s tím jazykem dělala – dělají to ostatní holky taky? Chtěl to zkusit znovu, hned jak bude moct.

A přemýšlel dopředu: když s ním bude chtít chodit, co se stane v září? Ona půjde na elitní školu Vassar ve městě Poughkeepsie, to věděl. On se vrátí do školy a neuvidí ji až do Vánoc. Vassar je škola pouze pro dívky, ale v Poughkeepsie musí nějací muži být. Bude chodit s jinými? Už teď žárlil.

Před kostelem rodičům oznámil, že na oběd domů nepřijde, ale zúčastní se protestního pochodu.

„Dobře děláš,“ přikývla matka. Za mlada bývala redaktorkou Buffalo Anarchist. Obrátila se na manžela. „Měl bys jít taky, Gusi.“

„Odbory vznesly obvinění,“ odpověděl táta. „Víš, že nemůžu předjímat výsledek soudního jednání.“

Otočila se znovu k Woodymu. „Jen se nenech zmlátit těmi rváči, které si Lev Peškov najal.“

Woody si ze zavazadlového prostoru otcova auta vzal fotoaparát. Byla to Leica III, tak malá, že ji mohl nosit zavěšenou na krku; přitom měla expoziční čas pět setin vteřiny.

Vydal se pěšky o několik bloků dál k Niagara Square, kde měl pochod začít. Lev Peškov se pokusil město přesvědčit, aby demonstraci zakázalo na základě toho, že povede k násilnostem, ale odbory prohlásily, že bude pokojná. Argumentace odborů zřejmě zvítězila, protože před radnicí se už hemžily stovky lidí. Mnozí nesli pečlivě vyrobené transparenty, rudé vlajky a cedule s nápisem šéfovým grázlům říkáme ne. Woody se rozhlížel po Joanne, ale neviděl ji.

Počasí bylo pěkné a nálada jiskřivá, a tak udělal pár snímků: dělníci v nedělním oblečení s kloboukem, auto ověšené transparenty, mladý policista okusující si nehty. Po Joanne pořád ani potuchy a Woody si začínal myslet, že se už neobjeví. Napadlo ho, že ji dnes ráno možná bolí hlava.

Pochod měl začít v poledne. Do pohybu se dal teprve pár minut před jednou. Woody si povšiml, že podél trasy stála rozmístěna spousta policistů. Sám se nacházel někde uprostřed průvodu.

Když procházeli po Washington Street na jih a mířili do průmyslového srdce města, zahlédl Joanne, jak se pár metrů před ním připojuje k průvodu, a srdce mu poskočilo radostí. Měla přiléhavé kalhoty, které slušely její postavě. Spěchal k ní. „Zdravím tě,“ pronesl radostně.

„No páni! Ty máš ale náladu,“ odpověděla.

Byl to slabý výraz. Byl nepříčetný štěstím. „Nemáš kocovinu?“

„Buď to, nebo jsem se nakazila morem. Co myslíš, že to bude?“

„Jestli máš vyrážku, tak je to mor. Tak co, nevyrazily ti někde nějaký flíčky?“ Woody si skoro neuvědomoval, co říká. „Doktor nejsem, ale rád tě vyšetřím.“

„Nebuď divoch. Vím, že je to okouzlující, ale nemám náladu.“

Woody se snažil uklidnit. „Postrádali jsme tě v kostele,“ řekl. „Kázání bylo o Noem.“

K jeho zděšení vyprskla smíchy. „Ach, Woody,“ povzdechla si. „Líbí se mi, když si děláš legrácky, ale dneska mě prosím ušetři.“

Pomyslel si, že tahle poznámka je patrně příznivá, ale jistý si zdaleka nebyl.

Zahlédl otevřený obchod s potravinami ve vedlejší ulici. „Potřebuješ tekutiny,“ rozhodl. „Hned jsem zpátky.“ Odběhl do obchodu, koupil dvě láhve koly, vychlazené z lednice. Požádal prodavače, aby mu je otevřel, a pak se vrátil do průvodu. Podal láhev Joanne. „Zachránils mi život,“ usmála se. Přiložila láhev ke rtům a dlouze se napila.

Woody cítil, že zatím má pořád navrch.

Účastníci pochodu měli dobrou náladu, navzdory chmurnému incidentu, kvůli kterému protestovali. Skupina starších mužů zpívala politické i tradiční písně. Bylo tu i několik rodin s dětmi. A na obloze ani mráček.

„Četla jsi Studie o hysterii?“ zeptal se Woody, když kráčeli vedle sebe.

„V životě jsem o tom neslyšela.“

„Ehm! Je to od Sigmunda Freuda. Myslel jsem, že to je tvůj oblíbený autor.“

„Zajímají mě jeho myšlenky. Žádnou jeho knihu jsem ještě nečetla.“

„Měla bys. Studie o hysterii jsou senzační.“

Zvědavě na něj pohlédla. „Co tě přimělo číst takovou knihu? Vsadím se, že na té tvé drahé a staromódní škole psychologii nevyučují.“

„Ani nevím. Mám dojem, že jsem tě zaslechl mluvit o psychoanalýze. Připadalo mi to fakt mimořádný. A taky to mimořádný je.“

„V jakém smyslu?“

Woody měl pocit, že ho zkouší, jestli knize skutečně porozuměl, nebo jestli to jen hraje. „Třeba myšlenka, že nesmyslný čin, jako je obsesivní rozlévání inkoustu po ubruse, může mít skrytou logiku.“

Přikývla. „Jo, to je ono.“

Woody instinktivně poznal, že Joanne nepochopila, o čem mluvil. Už ji předstihl ve znalosti Freuda, ale příliš se styděla, než aby to připustila.

„Co děláš nejradši?“ zeptal se jí. „Chodíš do divadla? Na klasickou hudbu? Mám dojem, že jít na nějaký film není velký zážitek pro někoho, jehož otci patří kolem stovky kin.“

„Proč se ptáš?“

„No…“ Rozhodl se, že bude upřímný. „Chci tě někam pozvat a rád bych tě nalákal na něco, co máš opravdu ráda. Tak ven s tím a uděláme to.“

Usmála se na něj, ale nebyl to úsměv, v jaký doufal. Byl přátelský, avšak soucitný a varoval ho, že přichází špatná zpráva. „Woody, já bych ráda, ale je ti patnáct.“

„Jak jsi včera večer říkala, jsem zralejší než Victor Dixon.“

„Nešla bych ani s ním.“

Woodymu se zřejmě stáhlo hrdlo a hlas zazněl chraplavě. „Ty mě odmítáš?“

„Ano, velmi rozhodně. Nechci chodit s klukem o tři roky mladším.“

„Můžu se tě za tři roky zeptat znovu? Pak budeme stejně starý.“

Rozesmála se. „Přestaň s duchaplnostmi, bolí mě z toho hlava.“

Woody se rozhodl, že svou bolest nebude skrývat. Co mohl ztratit? „Tak co znamenala ta pusa?“ zeptal se utrápeně.

„Nic.“

Zoufale zavrtěl hlavou. „Pro mě něco znamenala. Byla to nejlepší pusa, jakou jsem kdy zažil.“

„Bože můj, vím, že to byla chyba. Koukej, byla to jen taková legrace. Ano, líbilo se mi to – můžeš si lichotit, máš na to právo. Jsi prima kluk a pálí ti to, ale pusa není vyznání lásky, Woody, ať se ti líbí sebevíc.“

Ocitli se blízko čela průvodu a Woody před sebou spatřil jejich cíl: vysokou zeď kolem Buffalských kovozávodů. Zavřenou bránu střežil asi tucet příslušníků tovární ochranky, neurvalých chlapů v bleděmodrých košilích napodobujících policejní blůzy.

„A byla jsem opilá,“ dodala Joanne.

„Jo, já byl taky zlitej,“ přitakal Woody.

Byl to žalostný pokus o záchranu vlastní důstojnosti, ale Joanne si zachovala nadhled a předstírala, že mu věří. „Pak jsme oba udělali něco trošku pošetilého a měli bychom na to prostě zapomenout,“ řekla.

„Jo,“ přikývl Woody a odvrátil pohled.

Došli před továrnu. Čelo průvodu se zastavilo u brány a někdo začal mluvit do megafonu. Při pozornějším pohledu Woody poznal, že řečník je místní odborářský aktivista Brian Hall. Woodyho otec toho muže znal a měl ho rád: kdysi v šeré minulosti spolupracovali při vyřešení jakési stávky.

Zadní část průvodu stále postupovala a ulice se po celé šířce ucpala. Tovární ochranka udržovala vchod vyklizený, třebaže brána byla zavřená. Woody teď viděl, že jsou vyzbrojeni obušky policejního typu. Jeden z nich křičel: „Pryč od brány! Tohle je soukromý majetek!“ Woody zvedl aparát a vyfotografoval to.

Jenže lidé zezadu postrkovali čelo stále víc dopředu. Woody vzal Joanne za paži a pokusil se ji odvést trochu stranou. Bylo to však obtížné: dav zhoustl a nikdo nechtěl uhnout. Woody si uvědomil, že se proti své vůli stále víc přibližují k tovární bráně a strážím s obušky. „Tohle není dobrá situace,“ prohodil zachmuřeně k Joanne.

Jenže ta zářila nadšením. „Ti parchanti nás nemůžou zadržet!“ vykřikla.

„Správně! Moje řeč!“ zvolal muž vedle ní.

Dav se nacházel víc než deset metrů od brány, ale strážci přesto začali demonstranty zbytečně vytlačovat. Woody pořídil snímek.

Brian Hall křičel do megafonu cosi o šéfových grázlech a obviňujícím prstem ukazoval na tovární ochranku. Potom však změnil tón a začal vyzývat ke klidu.

„Bratři, odstupte prosím od brány,“ naléhal. „Couvněte, jen žádné násilí.“

Woody zahlédl, jak strážce odstrčil nějakou ženu, až se zapotácela. Neupadla, ale vykřikla a muž, který ji doprovázel, mírnil strážce: „Hej, kámo, jen klid, ano?“

„Chcete si něco začít?“ zeptal se strážce výhružně.

„Přestaňte do nás strkat!“ ohradila se žena.

„Zpátky! Zpátky!“ řval strážce. Zvedl obušek. Žena vykřikla.

Když obušek dopadl, Woody cvakl snímek.

„Ten hajzl ji praštil!“ zvolala Joanne a vykročila vpřed.

Většina davu však zamířila opačným směrem, pryč od továrny. Sotva se otočili, strážci za nimi vyrazili, strkali je do zad, kopali a mlátili obušky.

„Žádné násilí není zapotřebí!“ křičel Brian Hall. „Tovární ochranko, vraťte se. Nepoužívejte obušky!“ Pak mu jeden příslušník ochranky vyrazil magnetofon z ruky.

Někteří z mladších mužů se bránili. Do davu se vmísilo půl tuctu skutečných policistů. Nedělali nic pro ukáznění tovární ochranky, ale začali zadržovat každého, kdo se bránil.

Strážce, který potyčku vyvolal, padl na zem a dva demonstranti ho začali kopat.

Woody to vyfotografoval.

Joanne křičela vzteky. Vrhla se na jednoho strážce a podrápala mu obličej. Zvedl ruku, aby ji odstrčil. Možná nešťastnou náhodou narazil malíkovou hranou prudce do jejího nosu. Klopýtla dozadu a z nosu se jí spustila krev. Strážce zvedl obušek. Woody ji popadl kolem pasu a strhl ji dozadu. Obušek ji minul. „Pojď!“ vykřikl na ni Woody. „Musíme pryč!“

Úder do obličeje oslabil její zuřivost a nijak se nebránila, když ji co nejrychleji napůl odtahoval, napůl odnášel od brány; aparát se Woodymu houpal na řemínku na krku. Dav teď zpanikařil, lidé padali a další po nich dupali, jak se všichni snažili utéct.

Woody byl vyšší než většina ostatních a podařilo se mu udržet sebe i Joanne na nohou. Prodírali se tlačenicí těsně před obušky. Konečně dav zřídl. Joanne se uvolnila z jeho sevření a oba se rozběhli.

Hluk potyčky za nimi slábl. Minuli několik nároží a ocitli se v liduprázdné ulici továren a skladů, které byly v neděli zavřené. Zpomalili do chůze a snažili se popadnout dech. Joanne se rozesmála. „To bylo vzrůšo!“

Woody nedokázal sdílet její nadšení. „Bylo to strašný,“ zavrtěl hlavou. „A mohlo to dopadnout ještě hůř.“ Zachránil ji a napůl doufal, že díky tomu třeba změní názor a bude s ním chodit.

Jenže ona necítila, že by mu měla být nějak moc zavázaná. „Ale jdi,“ bagatelizovala to. „Nikdo neumřel.“

„Ta ochranka záměrně vyprovokovala potyčku!“

„Ovšemže vyprovokovala! Peškov chce postavit členy odborů do špatného světla.“

„My ale známe pravdu.“ Woody si poklepal na fotoaparát. „A já to můžu dokázat.“

Ušli půl kilometru a Woody zahlédl projíždějící taxík a mávnutím ho zastavil. Šoférovi udal adresu rodinného domu Rouzrokhových.

Když seděli vzadu v taxi, vytáhl z kapsy kapesník. „Nechci, abys takhle vypadala, až tě přivedu domů k tvému otci,“ vysvětlil. Složeným bílým kapesníkem jemně otíral krev na jejím horním rtu.

Bylo to důvěrné gesto a jemu připadalo sexy, ale dlouho mu to nedopřála. Po vteřině prohlásila: „Rozumím.“ Sebrala mu kapesník z ruky a očistila se sama. „Jak to vypadá?“

„Ještě trošku tady,“ zalhal. Vzal si kapesník zpátky. Měla široká ústa, pěkné bílé zuby a rty kouzelně plné. Předstíral, že jí zůstalo něco pod dolním rtem. Jemně to otřel a přikývl: „Teď je to lepší.“

„Díky.“ Pohlédla na něj s podivným výrazem – napůl něžně, napůl otráveně. Tušil, že Joanne ví, že jí lhal o krvi na bradě a že si není jistá, jestli se na něj má zlobit nebo ne.

Taxík zastavil před jejím domem. „Nechoď se mnou,“ požádala ho. „Budu rodičům lhát, kde jsem byla, a nechci, abys vybreptal pravdu.“

Woody soudil, že z nich dvou je diskrétnější spíš on, ale neřekl to. „Pak ti zavolám.“

„Dobře.“ Vystoupila z auta a s letmým zamáváním vykročila po příjezdové cestě.

„Je to fešanda,“ prohodil taxikář. „Ale pro tebe moc stará.“

„Hoďte mě na Delaware Avenue,“ požádal Woody. Udal číslo a křižující ulici. Nehodlal se bavit o Joanne se zatraceným drožkářem.

Přemítal o svém odmítnutí. Nemělo by ho to překvapovat: všichni – od taxikáře po bratra – říkají, že je pro ni moc mladý. Stejně to bolí. Měl pocit, jako by teď nevěděl co se životem. Jak přečká zbytek dne?

Když se vrátil domů, rodiče si dopřávali stejně jako každou neděli odpoledního šlofíka. Chuck nepochyboval, že si v tu dobu dopřávají sex. Jeho bratr, jak mu sdělila Betty, si šel s partou kamarádů zaplavat.

Woody se odebral do temné komory a vyvolal film z aparátu. Napustil do misky teplou vodu, aby chemické látky měly správnou teplotu, pak vložil film do černého sáčku a přenesl ho do světlotěsné nádržky.

Byl to zdlouhavý proces a vyžadoval trpělivost, ale Woodymu zcela vyhovovalo sedět ve tmě a přemýšlet o Joanne. Společné zážitky z pouliční šarvátky nepostačovaly k tomu, aby se do něj zamilovala, ale rozhodně je sblížily. Byl si jistý, že ho přinejmenším začíná mít víc a víc ráda. Třeba její odmítnutí není konečné. Možná by se měl pokoušet dál. Jiné dívky ho v žádném případě nezajímají.

Když zazvonil časovač, přemístil film do přerušovací lázně, aby zarazil chemickou reakci, a pak do ustalovače, aby byl obrázek trvalý. Nakonec film propláchl a osušil a prohlédl si černobílé negativní obrázky.

Připadaly mu docela dobré.

Nastříhal film na okénka a pak první z nich vložil do zvětšovacího přístroje. Do spodní části zvětšováku zastrčil fotografický papír velkosti deset krát osm, zapnul světlo a vystavil papír negativnímu obrázku, zatímco odpočítával vteřiny. Potom papír vložil do lázně s vývojkou.

Tohle byla nejlepší část celého procesu. Na bílém papíru se pomalu začaly ukazovat šedé skvrny a postupně se vynořoval obraz, který vyfotografoval. Vždycky mu to připadalo jako zázrak. První snímek ukázal černocha a bělocha, oba v nedělním oblečení a s kloboukem na hlavě, jak drží transparent s velkým nápisem BRATRSTVÍ. Když byl obraz zřetelný, přesunul papír do ustalovače, pak ho opláchl a osušil.

Zpracoval všechny záběry, odnesl je na světlo a rozložil na stole v jídelně. Měl radost: byly to živé obrázky, které jasně ukazovaly sled událostí. Když zaslechl rodiče přecházející nahoře, zavolal na matku. Než se vdala, pracovala jako novinářka a stále ještě psala knihy a články do časopisů. „Co myslíš?“ zeptal se jí.

Zamyšleně je zkoumala svým jediným okem. Po chvíli promluvila. „Myslím, že jsou dobré. Měl bys je vzít do některých novin.“

„Opravdu?“ Začal pociťovat vzrušení. „Do kterých?“

„Bohužel jsou všechny konzervativní. Možná do Buffalské hlídky. Šéfredaktorem je Peter Hoyle – je tam odnepaměti. Zná dobře tvého otce, nejspíš tě přijme.“

„Kdy mu mám ty fotky ukázat?“

„Hned. Pochod je žhavá novinka. Zítra to bude ve všech novinách. Obrázky potřebují ještě dnes v noci.“

Woody byl rázem plný energie. „Prima,“ přikývl. Posbíral lesklé fotografie a složil je do štůsku. Matka mu na ně přinesla z otcovy pracovny tvrdé desky. Woody ji políbil a odešel.

Nastoupil do autobusu do centra.

Hlavní vchod do redakce Hlídky byl zavřený a Woody se na chvíli zděsil, ale pak si uvědomil, že pokud mají reportéři dnes připravit pondělní vydání, musejí se dostávat dovnitř i ven; samozřejmě našel postranní vchod. „Mám nějaké fotografie pro pana Hoylea,“ oznámil muži, který seděl ve vrátnici, a ten ho poslal nahoru.

Vyhledal šéfredaktorovu pracovnu, sekretářka si poznamenala jeho jméno a o chvilku později si potřásal rukou s Peterem Hoylem. Šéfredaktor byl vysoký, impozantní muž s bílými vlasy a černým knírem. Zřejmě právě končil schůzku s mladším kolegou. Mluvil hlasitě, jako by chtěl překřičet rámus tiskařských strojů. „Ten materiál o řidiči, co ujel z místa nehody, je fajn, ale začátek skřípe, Jacku,“ hulákal; muže držel za rameno a odváděl ho ke dveřím. „Předělej to. Starostovo vyjádření strč níž a začni těmi zmrzačenými dětmi.“ Jack odešel a Hoyle se otočil k Woodymu. „Tak copak mi neseš, chlapče?“ zeptal se rovnou.

„Zúčastnil jsem se dnešního pochodu.“

„Chceš říct pouličních výtržností.“

„Žádné výtržnosti nebyly, dokud ochranka továrny nezačala mlátit ženy obušky.“

„Účastníci pochodu se prý pokoušeli vniknout do továrny a strážci je odrazili.“

„To není pravda, pane, a fotografie to dokazují.“

„Ukaž.“

Woody si je srovnal, už když seděl v autobuse. Položil na šéfredaktorův stůl první z nich. „Začalo to pokojně.“

Hoyle fotografii odstrčil. „To není k ničemu,“ zabručel.

Woody vytáhl další snímek pořízený u továrny. „Strážci čekali u brány. Vidíte, že mají obušky.“ Další obrázek udělal ve chvíli, kdy začala strkanice. „Účastníci pochodu byli nejmíň deset metrů od brány, nebylo tedy zapotřebí, aby je strážci odstrkovali. Byla to záměrná provokace.“

„Dobře,“ přikývl Hoyle a snímek neodstrčil.

Woody vytáhl nejlepší záběr: příslušník ochranky tluče obuškem ženu. „Celý incident jsem viděl,“ vysvětlil Hoyleovi. „Ta žena mu jen řekla, aby do ní nestrkal, a on ji takhle udeřil.“

„Dobrá fotka,“ pochválil ho Hoyle. „Ještě nějaké?“

„Ještě jedna,“ odpověděl Woody. „Většina demonstrantů hned po vypuknutí násilností utekla, ale pár se jich bránilo.“ Ukázal Hoyleovi fotografii dvou účastníků pochodu, kteří kopou do strážce na zemi. „Tihle muži se postavili strážci, který udeřil tu ženu.“

„Dobrá práce, mladý muži,“ přikývl Hoyle. Posadil se ke stolu a vytáhl ze zásuvky formulář. „Dvacet dolarů, souhlas?“

„Chcete říct, že moje fotky otisknete?“

„Předpokládám, že jsi je sem proto přinesl.“

„Ano, pane, děkuju, dvacet dolarů je oukej, chci říct prima. Tedy spousta peněz.“

Hoyle na formulář něco načmáral a podepsal ho. „Vezmi to pokladníkovi. Sekretářka ti ukáže, kde ho najdeš.“

Na stole zazvonil telefon. Šéfredaktor zvedl sluchátko a vyštěkl: „Hoyle.“ Woody vytušil, že návštěva skončila, a z pracovny odešel.

Byl nadšený. Honorář byl úžasný, ale ještě víc ho vzrušovalo, že noviny použijí jeho fotografie. Podle pokynů sekretářky došel do malého kamrlíku s přepážkou, kde dostal dvacet dolarů. Domů pak dojel taxíkem.

Rodiče měli z jeho bravurního činu radost a dokonce i bratr vypadal potěšeně. Při večeři babička prohodila: „Pokud nebudeš uvažovat o novinařině jako o kariéře. To by byla cesta dolů.“

Woody skutečně uvažoval, že by se mohl věnovat novinářské fotografii místo politice, a překvapilo ho, že s tím babička nesouhlasí.

Jeho matka se usmála. „Ale drahá Ursulo, já byla novinářka.“

„To je něco jiného, ty jsi žena,“ odpověděla babička. „Woodrow se musí stát významným mužem, jako byl před ním jeho otec a dědeček.“

Matka to jako urážku nebrala. Babičku měla ráda a s pobavenou shovívavostí naslouchala jejím ortodoxním projevům.

Chuck ovšem nelibě nesl tradiční soustředění na staršího syna. „A kým se musím stát já, nýmandem?“

„Nebuď vulgární, Charlesi,“ napomenula ho babička, která musela mít jako obvykle poslední slovo.

Té noci nemohl Woody dlouho usnout. Nemohl se dočkat, až uvidí své fotografie v novinách. Takhle se cítil o Vánocích, když byl malý: touha, aby už bylo ráno, mu bránila ve spánku.

Přemýšlel o Joanne. Mýlí se, když si myslí, že je pro ni příliš mladý. Je pro ni ten pravý. Má ho ráda, mají toho spoustu společného a ten polibek se jí líbil. Pořád ještě si myslel, že její srdce může získat.

Nakonec usnul, a když se probudil, bylo denní světlo. Oblékl si přes pyžamo župan a seběhl po schodech dolů. Majordomus Joe chodil vždycky časně ráno pro noviny a ty teď už ležely na odkládacím stolku ve snídaňovém pokoji. Woodyho rodiče už tam byli, otec jedl míchaná vejce, matka upíjela kávu.

Woody zvedl Hlídku. Jeho práce byla na první straně.

Ale tohle neočekával.

Použili jen jeden z jeho snímků – poslední. Ukazoval příslušníka tovární ochranky, jak leží na zemi a dva dělníci do něj kopou. Titulek zněl: POULIČNÍ VÝTRŽNOSTI KOVODĚLNÍKŮ.

„Ne!“ vykřikl.

Nedůvěřivě si přečetl článek. Uvádělo se v něm, že se účastníci pochodu pokusili vtrhnout do továrny, ale byli statečně odraženi ochrankou, jejíž několik příslušníků utrpělo menší zranění. Chování dělníků odsoudil starosta, policejní náčelník a Lev Peškov. Jako poznámka pod čarou se dole nacházela citace mluvčího odborů Briana Halla, který tento výklad odmítl a z násilí obvinil strážce továrny.

Woody položil noviny před matku. „Říkal jsem Hoyleovi, že ty výtržnosti vyprovokovala ochranka – a dal jsem mu fotky, které to dokazují!“ rozčiloval se. „Proč otiskl opak pravdy?“

„Protože je konzervativec,“ odpověděla.

„Noviny mají říkat pravdu!“ zvolal Woody; pobouřením a vzteky mu stoupl hlas. „Nemůžou si jen tak vymýšlet lži!“

„Ale ano, můžou,“ pokývala hlavou.

„To není fér!“

„Vítej v reálném světě,“ řekla matka.

{IV}

Greg Peškov a jeho otec byli v hale hotelu Ritz-Carlton ve Washingtonu, DC, když narazili na Davea Rouzrokha.

Dave měl bílý oblek a slamák. Nenávistně na ně pohlédl. Lev ho pozdravil, ale Dave se bez odpovědi opovržlivě odvrátil.

Greg věděl proč. Dave celé léto přicházel o peníze, protože jeho kina Roseroque Theatres nedostávala premiérové trháky. A Dave musel vytušit, že za to nějak může Lev.

Minulý týden Lev nabídl Daveovi za jeho kina čtyři miliony dolarů – polovinu původní nabídky – a Dave znovu odmítl. „Cena klesá, Dave,“ varoval ho Lev.

Teď se Greg podivil. „Co tu proboha dělá?“

„Má schůzku se Solem Starrem. Bude se ho ptát, proč mu Sol nedává dobré filmy.“ Lev o tom očividně věděl všechno.

„A co udělá pan Starr?“

„Bude ho vodit za nos.“

Greg obdivoval otcovu schopnost všechno vědět a zůstávat na vrcholku měnící se situace. Vždycky byl o krok napřed.

Vyjeli výtahem nahoru. Pro Grega to byla první návštěva v otcově trvale pronajatém apartmá v hotelu. Jeho matka Marga tu nebyla nikdy.

Lev trávil ve Washingtonu hodně času, protože vláda se věčně vměšovala do záležitostí filmového byznysu. Muže, kteří se považovali za morální vůdce, velice rozčilovalo, co se ukazuje na plátně, a naléhali na vládu, aby filmy cenzurovala. Lev na to nahlížel jako na vyjednávání – tak ostatně nahlížel na samotný život – a jeho stálým cílem bylo vyhnout se oficiální cenzuře dodržováním dobrovolného kodexu; tuto strategii podporoval i Sol Starr a většina ostatních hollywoodských bossů.

Vešli do obývacího pokoje, nesmírně elegantního, mnohem elegantnějšího než prostorné apartmá v Buffalu, kde bydlel Greg s matkou a které Greg vždycky považoval za luxusní. V tomto pokoji byl nábytek s dlouhými tenkými nohami – Greg si představoval, že je francouzský –, těžké, kaštanově hnědé sametové závěsy na oknech a velký gramofon.

Ohromilo ho, když uprostřed pokoje na pohovce se žlutým hedvábným potahem spatřil filmovou hvězdu Gladys Angelusovou.

Říkalo se, že je to nejkrásnější žena na světě.

Greg pochopil proč. Vyzařoval z ní sex appeal – od tmavomodrých vyzývavých očí až po dlouhé nohy zkřížené pod přiléhavou sukní. Podala mu ruku, červené rty se usmály a kulaté prsy v hebkém svetru se svůdně zhouply.

Než jí potřásl rukou, na zlomek vteřiny zaváhal. Cítil se neloajální vůči matce. Marga nikdy jméno Gladys Angelusová nezmínila, což byla zaručená známka toho, že ví, co se o Gladys a Lvovi říká. Greg měl pocit, že se přátelí s matčiným nepřítelem. Pomyslel si, že kdyby to máma věděla, rozplakala by se.

Jenže byl zaskočen. Kdyby to věděl předem, kdyby měl čas promyslet si svou reakci, mohl se na to připravit a nacvičit si zdvořilý odstup. Ovšem teď se k nějaké neohrabané neomalenosti vůči téhle nesmírně krásné ženě nedokázal přimět.

A tak jí stiskl ruku, pohlédl do jejích nádherných očí a usmál se jako andělíček.

Nepouštěla mu ruku. „Jsem tak ráda, že tě konečně poznávám. Tvůj otec mi o tobě vyprávěl všechno možné – ale jak jsi hezký, to mi neprozradil!“

Bylo na tom cosi nepříjemně majetnického, jako by byla členkou rodiny, a ne jen děvka, která se zmocnila místa jeho matky. Přesto propadl jejímu kouzlu. „Mám moc rád vaše filmy,“ vykoktal.

„Ach, přestaň, tohle říkat nemusíš,“ mávla rukou, ale Greg si pomyslel, že to stejně ráda slyší. „Posaď se ke mně,“ pokračovala. „Chci tě poznat.“

Udělal, co mu řekla. Nedokázal to neudělat. Gladys se ho zeptala, do jaké školy chodí, a když jí to začal vykládat, zazvonil telefon. Nejasně zaslechl, jak otec odpovídá: „Mělo to být zítra… tak dobře, když musíme, tak to urychlíme… nech to na mně, to zvládnu.“

Lev zavěsil a přerušil Gladys. „Tvůj pokoj je na konci chodby, Gregu,“ oznámil synovi a podal mu klíč. „A najdeš tam ode mě dárek. Odpočiň si a pobav se. Sejdeme se v sedm na večeři.“

Bylo to náhlé a Gladys vypadala otráveně, ale Lev uměl být někdy panovačný a nejlepší bylo prostě uposlechnout. Greg si vzal klíč a odešel.

Na chodbě postával širokoplecí muž v laciném obleku. Gregovi připomněl Joea Brekhunova, šéfa ochranky v Buffalských kovozávodech. Greg kývl hlavou a muž pozdravil: „Dobrý odpoledne, pane.“ Patrně to byl hotelový zaměstnanec.

Greg vešel do svého pokoje. Byl pěkný, třebaže ne tak nóbl jako otcovo apartmá. Dárek, o kterém se otec zmínil, nikde neviděl, ale kufřík tu měl, a tak si začal vybalovat. Myslel přitom na Gladys. Nebylo to neloajální vůči matce, že si potřásl rukou s otcovou milenkou? Gladys samozřejmě dělala jen to, co předtím dělala samotná Marga – spala se ženatým mužem. Přesto se cítil krajně nepříjemně. Poví matce, že se s Gladys setkal? Ani náhodou!

Když si věšel košile, zaslechl zaklepání. Přicházelo ode dveří, které vypadaly, jako by vedly do sousedního pokoje. Vzápětí se dveře otevřely a prošla jimi dívka.

Byla o maličko starší než Greg. Její pleť měla barvu tmavé čokolády, na sobě měla šaty s puntíky a v ruce držela malou kabelku. Široce se usmála a ukázala bílé zuby. „Ahoj, mám sousední pokoj.“

„To jsem si domyslel,“ řekl. „Kdo jsi?“

„Jacky Jakesová.“ Podala mu ruku. „Jsem herečka.“

Neuplynula ani hodina a Greg si potřásl rukou s druhou krásnou herečkou. Jacky měla hravý výraz, který Gregovi připadl atraktivnější než Gladysina mocná přitažlivost. Ústa tvořila tmavorůžový luk. „Táta říkal, že pro mě má dárek – nejsi to ty?“

Zahihňala se. „Nejspíš ano. Říkal, že se mi budeš líbit. On mě dostane k filmu.“

Gregovi vše došlo. Otec vytušil, že by mohl mít špatné pocity, že se choval přátelsky ke Gladys. Jacky byla odměna za to, že nebude dělat žádné potíže. Napadlo ho, že by měl takový úplatek patrně odmítnout, ale neodolal. „Jsi moc hezký dárek,“ uznal.

„Tvůj otec je na tebe skutečně hodný.“

„Je skvělý,“ přisvědčil Greg. „A ty taky.“

„Nejsi náhodou zlatíčko?“ Odložila minikabelku na komodu, přistoupila blíž ke Gregovi, stoupla si na špičky a políbila ho na ústa. Rty měla hebké a teplé. „Líbíš se mi,“ řekla. Sáhla mu na ramena. „Jsi silný.“

„Hraju hokej.“

„Děvče se pak cítí bezpečné.“ Položila mu obě ruce na tváře a políbila ho znovu, déle; povzdechla si a prohodila: „Ach, chlapče, mám dojem, že se dobře pobavíme.“

„Pobavíme?“ Washington bylo jižanské město, stále s převládající segregací. V Buffalu mohli bílí i černí většinou jíst ve stejných restauracích a pít ve stejných barech, ale tady to je jinak. Greg si nebyl jistý, jaké tu platí zákony, ale nepochyboval, že bílý muž s černou ženou by vyvolali nepříjemnosti. Překvapilo ho, že Jacky má v tomhle hotelu pokoj: to musel zařídit Lev. Ale rozhodně nepřicházelo v úvahu, že by se Greg a Jacky vydali ve čtveřici se Lvem a Gladys na nějaký tah po místních podnicích. Tak jak si Jacky představovala, že se spolu dobře pobaví? Hlavou se mu mihla úžasná představa, že je třeba ochotná jít s ním do postele.

Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji k dalšímu polibku, ale Jacky couvla. „Potřebuju se osprchovat,“ řekla. „Dej mi pár minut.“ Otočila se a zmizela spojovacími dveřmi; zavřela za sebou.

Posadil se na postel a snažil se to všechno vstřebat. Jacky se chce dostat k filmu a zřejmě je ochotná využít sex k postrčení své kariéry. Rozhodně není první herečka, černá nebo bílá, která tuto strategii použila. Gladys dělá totéž tím, že spí se Lvem. Greg a jeho otec byli šťastnými poživateli výhod plynoucích z jejich snažení.

Všiml si, že tu zapomněla kabelku. Uchopil ji a vzal za kliku. Zamčeno nebylo. Prošel dveřmi.

Telefonovala, na sobě měla růžový župan. „Jo, fajn, prima. Žádný problém.“ Její hlas zněl nějak jinak, dospěleji, a Greg si uvědomil, že s ním mluvila sexy tónem malé holky, který nebyl přirozený. Pak ho spatřila, usmála se a vrátila se k holčičímu hlasu: „Žádné hovory mi prosím nepřepojujte. Nechci být rušena. Děkuju. Sbohem.“

„Tohle jsi zapomněla,“ řekl Greg a podal jí kabelku.

„Tys mě jenom chtěl vidět v županu,“ pronesla koketně. Přední část jí nezakrývala prsa úplně a on zahlédl okouzlující křivku bezvadné hnědé pokožky.

Zakřenil se. „Ne, ale jsem rád, že jsem to udělal.“

„Vrať se do svého pokoje. Musím pod sprchu. Třeba ti později ukážu víc.“

„Panebože,“ hlesl.

Vrátil se do pokoje. Tohle bylo ohromující. „Třeba ti později ukážu víc,“ opakoval si nahlas. A tohle řekne dívka!

Měl erekci, ale nechtěl masturbovat, když se zdálo, že něco lepšího je tak blízko. Aby na to nemyslel, pokračoval ve vybalování. Měl drahou holicí soupravu, břitvu a štětku, obojí s perleťovou rukojetí, dárek od matky. Vystavil je v koupelně a přemýšlel, jestli to na Jacky udělá náležitý dojem, pokud sem vkročí.

Stěny byly tenké, a tak slyšel ze sousední místnosti zvuk tekoucí vody. Hlavu mu zamlžila představa jejího nahého a mokrého těla. Pokusil se soustředit na ukládání spodního prádla a ponožek do prádelníku.

Pak zaslechl, jak vykřikla.

Ztuhl. Chvíli byl tak překvapený, že se ani nepohnul. Co to znamenalo? Proč takhle vykřikla? Pak vykřikla znovu a to ho probudilo k činnosti. Rozrazil spojovací dveře a vpadl do jejího pokoje.

Byla nahá. V životě nahou ženu neviděl. Měla špičaté prsy s tmavohnědými bradavkami. V rozkroku se vzdouvalo nepoddajné černé ochlupení. Choulila se zády ke zdi a neúčinně se pokoušela rukama zakrýt svou nahotu.

Před ní stál Dave Rouzrokh se dvěma škrábanci na své aristokratické tváři; ty mu zřejmě způsobily Jackyiny růžově nalakované nehty. Na široké klopě Daveova dvouřadového bílého saka byla krev.

„Ať jde ode mě pryč!“ zaječela Jacky.

Greg se rozmáchl pěstí. Dave byl o pár centimetrů vyšší, ale byl to starý muž a Greg svalnatý mladík. Úder dopadl na Daveovu bradu – spíš náhodou než úmyslně – a Dave se zapotácel dozadu a pak padl na podlahu.

Dveře do pokoje se otevřely.

Širokoplecí hotelový zaměstnanec, kterého Greg předtím zahlédl na chodbě, vešel dovnitř. Musí mít univerzální klíč, pomyslel si Greg. „Jsem Tom Cranmer, hotelový detektiv,“ představil se. „Co se tu děje?“

„Slyšel jsem ji křičet, a tak jsem přišel a našel ho tady,“ odpověděl Greg.

„Pokoušel se mě znásilnit!“ stěžovala si Jacky.

Dave se s námahou zvedl. „To není pravda,“ řekl. „Byl jsem vyzván, abych přišel do tohoto pokoje na schůzku se Solem Starrem.“

Jacky začala vzlykat. „Ach, on teď bude lhát!“

„Oblečte si prosím něco, slečno,“ vyzval ji Cranmer.

Jacky si vzala růžový župan.

Detektiv zvedl pokojový telefon, vytočil číslo a řekl: „Na rohu obyčejně stojí policista. Přiveďte ho okamžitě do haly.“

Dave upíral pohled na Grega. „Ty jsi Peškovův bastard, co?“

Greg ho málem znovu udeřil.

„Bože můj, to je narafičená bouda.“

Grega ta poznámka vyvedla z míry. Intuitivně cítil, že má Dave pravdu. Povolil sevřenou ruku. Uvědomil si, že k celému tomuhle výjevu musel napsat scénář Lev. Dave Rouzrokh není žádný násilník. Jacky to finguje. A Greg sám je jen hercem ve filmu. Cítil se jako omráčený.

„Prosím pojďte se mnou, pane,“ vyzval Cranmer Davea a pevně ho uchopil za paži. „Vy dva taky.“

„Nemůžete mě zadržet,“ namítal Dave.

„Ale ano, můžu, pane,“ ujistil ho Cranmer. „A předám vás policii.“

Greg se obrátil k Jacky. „Nechceš se obléknout?“

Rychle a rozhodně zavrtěla hlavou. Gregovi bylo jasné, že součástí plánu je, aby se objevila v županu.

Vzal Jacky pod paží a následovali Cranmera a Davea chodbou k výtahu. Dole v hale čekal policista. Greg předpokládal, že on i hotelový policista jsou součástí komplotu.

„Uslyšel jsem výkřik z jejího pokoje,“ informoval policistu Cranmer. „Našel jsem tam toho staříka. Ona říká, že se ji pokoušel znásilnit. Chlapec je svědek.“

Dave vypadal zmateně, jako by si myslel, že je to snad zlý sen. Greg si uvědomil, že je mu Davea líto. Dostal se do kruté pasti. Lev byl nemilosrdnější, než si Greg dokázal představit. Otce napůl obdivoval; napůl přemýšlel, jestli taková krutost byla skutečně nutná.

Policista nasadil Daveovi pouta. „Dobrá, pojďme,“ vyzval všechny.

„Kam?“ zeptal se Dave.

„Na okrsek,“ odpověděl policista.

„Musíme tam jít všichni?“ zdráhal se Greg.

„Jo.“

Cranmer ke Gregovi tiše promluvil. „Nedělej si starosti, synku,“ chlácholil ho. „Odvedl jsi skvělou práci. Půjdeme na okrsek, tam sepíšou naše výpovědi a pak ji můžeš šoustat až do Vánoc.“

Policista odvedl Davea ke dveřím a ostatní je následovali.

Když vycházeli ven, oslnil je blesk fotoaparátu.

{VII}

Woody Dewar dostal výtisk Freudových Studií o hysterii, který mu poslal poštou jeden newyorský knihkupec. Večer toho dne, kdy se konal ples jachtařského klubu – vrcholná společenská událost buffalské letní sezony – ho úhledně zabalil do hnědého papíru a převázal červenou stuhou. „Bonbóny pro nějakou šťastnou dívku?“ zeptala se matka, když kolem něj procházela v hale. Měla jen jedno oko, ale viděla všechno.

„Kniha,“ odpověděl. „Pro Joanne Rouzrokhovou.“

„Ta na plesu nebude.“

„Já vím.“

Máma se zastavila a zkoumavě na něj pohlédla. „Ty to s ní myslíš vážně,“ řekla po chvíli.

„Asi jo. Jenže ona si myslí, že jsem moc mladý.“

„Možná v tom hraje roli její hrdost. Kamarádky by se jí ptaly, proč si neumí najít stejně starého kluka. Holky dovedou být takhle kruté.“

„Hodlám vytrvat, dokud nebude dospělejší.“

Maminka se usmála. „Vsadím se, že ji umíš rozesmát.“

„Umím. Je to nejlepší karta, kterou mám v ruce.“

„Kruci, já na tvého tátu čekala hodně dlouho.“

„Opravdu?“

„Milovala jsem ho od chvíle, kdy jsem se s ním poprvé setkala. Soužila jsem se celé roky. Musela jsem se koukat, jak je blázen do té kozy Olgy Vjalovové, která si ho nezasluhovala, ale měla dvě zdravé oči. Bohudíky ji zbouchnul jejich šofér.“ Matka se někdy dokázala vyjadřovat maličko hrubě, zejména když babička nebyla poblíž. V letech strávených u novin posbírala různé zlozvyky. „Pak odešel do války. Musela jsem za ním až do Francie, než jsem ho dokázala klofnout.“

Woodymu bylo zřejmé, že v matčiných vzpomínkách se mísí nostalgie s bolestí. „Ale poznal, že jsi pro něj ta pravá.“

„Nakonec ano.“

„Třeba se to stane i mně.“

Maminka ho políbila. „Hodně štěstí, dítě,“ popřála mu.

Dům Rouzrokhových se nacházel asi kilometr od nich a Woody se tam vydal pěšky. V jachtařském klubu nebude dneska večer z rodiny Rouzrokhových nikdo. Po záhadném incidentu v hotelu Ritz-Carlton ve Washingtonu se Dave ocitl ve všech novinách. Typický titulek oznamoval FILMOVÝ MAGNÁT OBVINĚN NADĚJNOU HEREČKOU. Woody se nedávno naučil novinám nevěřit. Důvěřiví lidé však soudili, že něco na tom musí být, protože proč jinak by policie Davea zatkla?

Nikdo z Rouzrokhových se od té události na žádné společenské akci neobjevil.

Před domem Woodyho zastavil ozbrojený strážce. „Rodina žádné návštěvy nepřijímá,“ oznámil stroze.

Woody tušil, že muž strávil hodně času odháněním novinářů, a nezdvořilý tón mu odpustil. Vzpomněl si na jméno služebné Rouzrokhových. „Požádejte prosím slečnu Estellu, aby řekla Joanne, že jí Woody Dewar přinesl knihu.“

„Můžete ji nechat u mě,“ nabídl se strážce a natáhl ruku.

Woody knihu dál pevně držel. „Díky, ale ne.“

Strážce vypadal otráveně, nicméně odvedl Woodyho po příjezdové cestě a stiskl domovní zvonek. Estella otevřela dveře. „Dobrý den, pane Woody, pojďte dál – Joanne bude tak ráda, že vás vidí!“ přivítala ho hned. Když Woody vcházel dovnitř, dopřál si letmý vítězoslavný pohled na strážce.

Estella ho zavedla do prázdného salonu. Nabídla mu mléko a cukroví, jako by byl ještě děcko, a on zdvořile odmítl. Joanne vešla minutu poté. Obličej měla ztrhaný a její olivová pleť vypadala vybledle, ale příjemně se na něj usmála a posadila se, aby si s ním popovídala.

Kniha ji potěšila. „Teď si doktora Freuda musím přečíst, a ne abych o něm jen tlachala,“ řekla. „Máš na mě dobrý vliv, Woody.“

„Přál bych si mít špatný vliv.“

Nechala to bez komentáře. „Ty nejdeš na ples?“

„Lístek mám, ale když tam nejsi, tak mě to nezajímá. Nechtěla bys místo toho jít do kina?“

„Ne, díky, opravdu.“

„Nebo si můžeme jen zajít na večeři. Někam, kde je skutečně klid. Když ti nebude vadit jet autobusem.“

„Ach, Woody, ovšemže mi autobus nevadí, ale ty jsi pro mě moc mladý. Každopádně prázdniny už skoro končí. Budeš brzy zpátky ve škole a já odcházím na Vassar.“

„Kde budeš randit, jak tuším.“

„To doufám!“

Woody se zvedl. „Dobře, já složím slib celibátu a vstoupím do kláštera. Prosím, nechoď mě navštěvovat, rozptylovala bys ostatní bratry.“

Rozesmála se. „Díky, že ty jsi rozptýlil mou mysl od rodinných starostí.“

Teď poprvé zmínila, co se stalo jejímu otci. Woody o tomto tématu žádný hovor neplánoval, ale když s tím začala ona, ujistil ji: „Víš, že jsme všichni na vaší straně. Té herečce nikdo nevěří. Všem ve městě je jasné, že to byla bouda, kterou nastražil ten darebák Lev Peškov; všechny nás to vzteká.“

„Já vím,“ přikývla. „Jenže už to obvinění samotné je tak hanebné, že to otec nesnese. Myslím, že se rodiče přestěhují na Floridu.“

„To je mi moc líto.“

„Díky. A teď jdi na ples.“

„Možná půjdu.“

Doprovodila ho ke dveřím.

„Můžu dostat pusu na rozloučenou?“ zeptal se.

Předklonila se a políbila ho na rty. Nebylo to jako poslední polibek a on si instinktivně uvědomoval, že ji nemá popadnout a přitisknout její rty ke svým. Byl to něžný polibek, ale trval jen sladký okamžik. Pak se odtáhla a otevřela domovní dveře.

„Dobrou noc,“ rozloučil se Woody, když vycházel ven.

„Sbohem,“ odpověděla Joanne.

{VIII}

Greg Peškov byl zamilovaný.

Věděl, že mu Jacky Jakesovou otec koupil jako odměnu za pomoc při lapení Davea Rouzrokha do pasti, ale navzdory tomu to byla opravdová láska.

Panictví ztratil pár minut poté, co se vrátili z policejního okrsku, a převážnou část týdne strávili v posteli v Ritz-Carltonu. Jacky Gregovi řekla, že nemusí používat nic proti početí, protože ona už je „posichrovaná“. Měl jen velice nejasnou představu, co to znamená, ale vzal ji za slovo.

V životě nebyl šťastnější a zbožňoval ji, zejména od chvíle, kdy si přestala hrát na malou holčičku a projevila bystrost, inteligenci a smysl pro sarkastický humor. Připustila, že Grega svedla na otcův příkaz, ale svěřila se mu, že se proti své vůli zamilovala. Ve skutečnosti se jmenovala Mabel Jakesová, a i když předstírala, že jí je devatenáct, bylo jí ve skutečnosti teprve šestnáct, jen o pár měsíců víc než Gregovi.

Lev jí slíbil roli ve filmu, ale prý pořád ještě pro ni hledá tu správnou. Dokonale napodobila Lvův setrvávající ruský přízvuk a postěžovala si: „Ale nejspíš furt hledá sakra málo!“

„Asi se nepíše moc rolí pro černošské herce,“ soudil Greg.

„Já vím, nakonec budu hrát služku, kroutit očima a říkat: ‚Paní, nesu vám psaní.‘ V divadelních hrách i ve filmech jsou Afričani – Kleopatra, Hannibal, Othello –, ale obyčejně je hrajou bílí herci.“ Její otec, již mrtvý, býval profesorem na černošské vyšší škole a Jacky toho věděla o literatuře víc než Greg. „Ostatně, proč by černoši měli hrát jen černé? Když Kleopatru může hrát bílá herečka, proč by Julie nemohla být černá?“

„Lidem by to připadalo divný.“

„Lidi by si zvykli. Zvyknou si na všechno. Musí Ježíše hrát žid? Každýmu je to jedno.“

Má pravdu, pomyslel si Greg, ale stejně se to nikdy nestane.

Když Lev oznámil návrat do Buffala – nechal to na poslední chvíli, jako obvykle –, Greg byl zničený. Již dřív se otce zeptal, jestli by Jacky nemohla jet do Buffala, ale Lev se mu vysmál: „Přece si nenaděláš do vlastního hnízda! Můžeš ji vidět, až přijedeš do Washingtonu příště.“

Jacky ho přesto o den později do Buffala následovala a nastěhovala se do levného bytu u Canal Street.

Lev a Greg měli několik dalších týdnů napilno s převzetím Roseroque Theatres. Dave je nakonec prodal za dva miliony dolarů, čtvrtinu původní nabídky, a Gregův obdiv k otci stoupl o další příčku. Jacky stáhla svá obvinění a novinám naznačila, že přijala peněžní vyrovnání. Grega ohromovala otcova bezcitnost.

A měl Jacky. Matce řekl, že každou noc jde někam s kamarády, ale ve skutečnosti veškerý volný čas trávil s Jacky. Provázel ji po městě, chodil s ní na piknik na pláž, dokonce se mu podařilo vzít ji na vyjížďku vypůjčeným motorovým člunem. S dosti rozmazanou novinovou fotografií dívky vycházející v županu z hotelu Ritz-Carlton ji nikdo nespojoval. Teplé letní večery však většinou trávili upoceným, omamně uspokojivým sexem, kdy ze sebe odkopávali staré seprané přikrývky na úzké posteli v jejím maličkém bytě. Rozhodli se, že se vezmou, jakmile na to budou dost staří.

Dnes večer ji bral na ples jachtařského klubu.

Sehnat vstupenky bylo nesmírně obtížné, ale Greg uplatil jednoho kamaráda ze školy.

Koupil Jacky nové šaty z růžového saténu. Od Margy dostával štědré kapesné a Lev mu s oblibou sem tam podstrčil padesátidolarovku, takže peněz měl pořád víc, než potřeboval.

Kdesi vzadu v mysli se mu ozývalo varování. Jacky bude na plese jediná černoška, která nebude chodit s tácem a nabízet nápoje. Zdráhala se tam jít, ale Greg ji přemluvil. Mladí muži mu budou závidět, ale starší se můžou chovat nepřátelsky, to věděl. Ozve se mumlání. Cítil, že Jackyina krása a osobní kouzlo překonají hodně předsudků: jak by jí mohl někdo odolat? Ovšem pokud se nějaký trouba opije a urazí ji, Greg mu dá pěstmi za vyučenou.

Už když na to myslel, slyšel v duchu, jak mu matka říká, aby nebyl zamilovaný blázen. Jenže muž nemůže celý život poslouchat matku.

Když kráčel ve fraku po Canal Street, těšil se, že ji uvidí v nových šatech a třeba si klekne a zvedne jejich lem tak vysoko, až zahlédne kalhotky a podvazkový pás.

Vešel do její části rozděleného starého domu. Na schodech ležel prošlapaný červený koberec a bylo tu cítit štiplavé koření z některé kuchyně. Otevřel si vlastním klíčem.

Byt byl prázdný.

To bylo divné. Kam by šla bez něj?

S úzkostí v srdci otevřel šatník. Visely tam jen plesové šaty z růžového saténu. Ostatní oblečení bylo pryč.

„Ne!“ vykřikl. Jak se to mohlo stát?

Na rozvrzaném borovicovém stolku ležela obálka. Zvedl ji a spatřil na ní své jméno napsané Jackyiným úhledným školním písmem. Zmocnil se ho pocit strachu.

Roztřesenýma rukama roztrhl obálku a přečetl si krátký vzkaz.

Miláčku Gregu,

poslední tři týdny byly nejšťastnější v mém celém životě.

V hloubi srdce jsem věděla, že se nikdy nebudeme moct vzít, ale bylo hezké to předstírat.

Jsi milý kluk a stane se z Tebe prima mužský – pokud nebudeš příliš po otci.

Nezjistil Lev, že tu Jacky bydlí, a nepřiměl ji nějak k odchodu? To by přece neudělal!

Sbohem a nezapomeň na mě.

Tvůj dárek

Jacky.

Greg dopis zmačkal a rozplakal se.

{IX}

„Vypadáš senzačně,“ pochválila Eva Rothmannová Daisy Peškovovou. „Kdybych byla kluk, okamžitě bych se do tebe zamilovala.“

Daisy se usmála. Eva už do ní trochu zamilovaná je. A Daisy v bleděmodrých plesových šatech z hedvábného organtýnu skutečně vypadá senzačně. Sukně měla nabíraný lem, který vpředu sahal po kotníky, ale vzadu hravě stoupal do půli lýtek a poskytoval dráždivý letmý pohled na Daisyiny nohy v tenoučkých punčochách.

Na krku měla matčin safírový náhrdelník. „Koupil mi ho tvůj otec – ještě v dobách, kdy na mě byl občas hodný,“ vysvětlila jí Olga. „Ale pospěš si, Daisy, nebo přijdeme všechny pozdě.“

Olga zvolila usedlou tmavomodrou barvu a Eva byla v červené, která slušela tmavému zabarvení její pleti.

Daisy sestoupila po schodech v oblaku štěstí.

Vyšly z domu. Zahradník Henry, který dnes večer zaskakoval jako šofér, otevřel dveře nablýskaného starého černého stutze.

Tohle byl Daisyin velký večer. Dnes večer ji Charlie Farquharson oficiálně požádá o ruku. Nabídne jí diamantový prsten, který se v rodině dědí – už ho viděla a odsouhlasila a také byl upraven tak, aby jí pasoval. Daisy prsten přijme a pak všem účastníkům plesu společně oznámí své zasnoubení.

Nastoupila do auta a cítila se jako Popelka.

Jenom Eva vyslovila pochybnosti. „Myslela jsem, že si vezmeš někoho, kdo by byl pro tebe vhodnější.“

„Myslíš mužského, který by mi nedovolil, abych s ním mávala,“ odpověděla Daisy.

„Ne, ale někoho, kdo by byl víc jako ty, pohledný, šarmantní a sexy.“

Tohle bylo na Evu nezvykle ostré: naznačovalo to, že Charlie je ošklivý, bez šarmu a nudný. Daisy to vyvedlo z míry a nevěděla jak odpovědět.

Zachránila ji matka. „Vzala jsem si muže, který byl pohledný, šarmantní a sexy; udělal ze mě naprosto nešťastnou ženskou.“

Eva už nic neřekla.

Když se auto blížilo k jachtovému klubu, Daisy se zařekla, že se musí krotit. Nesmí dávat najevo, jak vítězně se cítí. Musí se chovat, jako by na pozvání matky do Buffalské dámské společnosti nebylo nic neočekávaného. Až bude ostatním dívkám ukazovat obrovský diamant, zachová se uhlazeně a prohlásí, že si nezaslouží někoho tak úžasného, jako je Charlie.

Měla v plánu, že z něj udělá někoho ještě úžasnějšího. Jakmile skončí líbánky, začnou s Charliem budovat stáj pro chov dostihových koní. Do pěti let se budou účastnit nejprestižnějších dostihů na světě: Saratoga Springs, Longchamps, Royal Ascot.

Léto se už chýlilo ke konci, takže když auto dojelo k molu, nastal soumrak. „Obávám se, že dneska večer se to možná hodně protáhne, Henry,“ varovala vesele Daisy.

„To je dobře, slečno Daisy,“ odpověděl. Zbožňoval ji. „Prožíváte teď báječnou dobu.“

U dveří si Daisy všimla, že za nimi přichází Victor Dixon. Cítila se dobře naložená vůči každému, a tak prohodila: „Takže tvoje sestra, Victore, se setkala s anglickým králem. Gratuluju!“

„Ehm, ano,“ odpověděl rozpačitě.

Vešly do klubu. První, koho spatřily, byla Ursula Dewarová, která odsouhlasila přijetí Olgy do svého snobského klubu. Daisy se na ni vřele usmála a pozdravila. „Dobrý večer, paní Dewarová.“

Ursula vypadala rozrušeně. „Omluvte mě na okamžik,“ řekla a odešla halou pryč. Myslí si o sobě, že je královna, napadlo Daisy, ale to snad neznamená, že by se neměla slušně chovat? Jednoho dne bude Buffalské dámské společnosti vládnout Daisy a už teď se zařekla, že bude ke všem bez výjimky přívětivá.

Všechny tři se odebraly na dámskou toaletu, kde si v zrcadle zkontrolovaly vzezření pro případ, že po pětadvaceti minutách od odjezdu z domova je zapotřebí něco upravit. Dovnitř vešla Dot Renshawová, pohlédla na ně a zase odešla. „Je pitomá,“ konstatovala Daisy.

Ale matka vypadala znepokojeně. „Co se děje?“ podivila se. „Jsme tady pět minut a už nás tři lidi ignorovali!“

„Žárlivost,“ ušklíbla se Daisy. „Dot by si sama ráda vzala Charlieho.“

„Dot Renshawová by si v tuhle chvíli,“ zamyslela se Olga, „nejspíš vzala víceméně kohokoli.“

„Pojďme se bavit,“ vybídla je Daisy a vykročila napřed.

Když vešly do tanečního sálu, pozdravil je Woody Dewar. „Konečně nějaký gentleman!“ zaradovala se Daisy.

Tlumeným hlasem dodal: „Chci jen říct, že si myslím, že od lidí je špatné dávat ti vinu za cokoli, co možná udělal tvůj otec.“

„Zejména když od něj to pití kupovali všichni!“ dodala.

Pak zahlédla budoucí tchyni v nabíraných růžových šatech, které nikterak nevylepšovaly její hranatou postavu. Nora Farquharsonová nebyla nijak nadšená synovým výběrem nevěsty, ale Daisy přijala a vůči Olze se chovala roztomile, když se navzájem navštívily. „Paní Farquharsonová!“ zvolala Daisy. „To jsou ale krásné šaty!“

Nora Farquharsonová se otočila zády a odešla.

Eva zalapala po dechu.

Daisy se zmocnil pocit hrůzy. Otočila se znovu k Woodymu. „Tady nejde o pašování alkoholu, že ne?“

„Ne.“

„Tak o co tedy?“

„Musíš se zeptat Charlieho. Tady přichází.“

Charlie se potil, třebaže horko nebylo. „Co se děje?“ zeptala se ho Daisy. „Všichni mě přezírají!“

Byl strašně nervózní. „Lidi se tolik zlobí na tvoji rodinu,“ zašeptal.

„Proč?“ vykřikla.

Několik lidí kolem nich zaslechlo zvýšený hlas a ohlédlo se. Daisy to bylo jedno.

„Tvůj otec zničil Davea Rouzrokha,“ vysvětlil Charlie.

„Mluvíš o tom incidentu v Ritz-Carltonu? Co to má společného se mnou?“

„Davea mají všichni rádi, i když je Peršan nebo co. A nevěří, že by někoho znásilňoval.“

„Nikdy jsem neřekla, že to udělal!“

„Já vím,“ připustil Charlie. Očividně trpěl.

Lidé teď na ně nepokrytě civěli: Victor Dixon, Dot Renshawová, Chuck Dewar.

„Ale budou mi to dávat za vinu,“ řekla Daisy Charliemu. „Je to tak?“

„Tvůj otec udělal hroznou věc.“

Daisy ztuhla strachem. Přece teď v poslední chvíli nepřijde o svůj triumf? „Charlie,“ řekla. „Co mi to povídáš. Pro lásku Boží, mluv na rovinu.“

Eva na znamení podpory objala Daisy kolem pasu.

„Matka říká, že je to neodpustitelné,“ odpověděl.

„Co to znamená, neodpustitelné?“

Nešťastně na ni zíral. Nedokázal promluvit.

Nebylo to však třeba. Věděla, co se Charlie chystá říct. „Je po všem, co?“ zeptala se. „Rušíš zasnoubení.“

Přikývl.

„Daisy, musíme jít,“ vyzvala ji Olga. Tonula v slzách.

Daisy se rozhlédla kolem sebe. Zvedla hlavu a zadívala se jim všem do očí: Dot Renshawová měla zřejmě zlomyslnou radost, Victor Dixon se tvářil obdivně, Chuck Dewar v pubertálním šoku otevřel pusu a jeho bratr Woody vypadal soucitně.

„K čertu s vámi všemi,“ pronesla Daisy hlasitě. „Jedu do Londýna zatančit si s králem.“

KAPITOLA TŘETÍ

1936

B

ylo slunné sobotní odpoledne v květnu 1936 a Lloyd Williams končil svůj druhý rok v Cambridgi; v tento den mezi bílými kamennými budovami starobylé univerzity zvedl svou hnusnou hlavu fašismus.

Lloyd chodil na Emmanuel College – zvanou „Emma“ –, na obor moderní jazyky. Studoval francouzštinu a němčinu, ale dával přednost němčině. Jak se nořil do slávy německé kultury, četl Goethea, Schillera, Heineho a Thomase Manna, občas vzhlédl od stolu v tiché knihovně a se smutkem sledoval, jak dnešní Německo upadá do barbarství.

Pak místní odbočka Britské unie fašistů ohlásila, že jejich vůdce sir Oswald Mosley promluví na setkání v Cambridgi. Tato zpráva vrátila Lloyda o tři roky zpátky do Berlína. Znovu viděl, jak gauneři v hnědých košilích ničí redakci časopisu Maud von Ulrich; znovu slyšel řezavý zvuk Hitlerova hlasu plného nenávisti, když kancléř promlouval v parlamentu a dštil opovržení na demokracii; znovu se otřásl při vzpomínce na krvavé psí tlamy rvoucí Jörga s kbelíkem naraženým na hlavě.

Teď Lloyd stál na nástupišti cambridgeského nádraží a vyhlížel matku přijíždějící vlakem z Londýna. Čekala tu s ním Ruby Carterová, kolegyně aktivistka místní odbočky labouristické strany. Pomáhala mu zorganizovat dnešní schůzi na téma „Pravda o fašismu“. Promluvit na ní měla Lloydova matka Eth Leckwithová. Její kniha o Německu měla velký úspěch; Ethel v roce 1935 kandidovala v parlamentních volbách a znovu se stala členkou parlamentu za Aldgate.

Lloyd pociťoval kvůli schůzi napětí. Mosleyho nová politická strana získala mnoho tisíc členů, zčásti díky nadšené podpoře listu Daily Mail, který přinesl neblaze proslulý titulek SLÁVA ČERNÝM KOŠILÍM! Mosley byl charismatický řečník a dnes se jeho strana bezpochyby rozroste o další členy. Bylo životně důležité, aby tu zazářil jasný maják rozumu jako kontrast k jeho svůdným lžím.

Ruby však měla upovídanou náladu. Stěžovala si na společenský život v Cambridgi. „Místní kluci mě šíleně nudí,“ vykládala. „Mají zájem jen jít do hospody a namazat se.“

Lloyda to překvapilo. Představoval si, že Ruby vede bohatý společenský život. Chodila v laciném oblečení, které jí vždycky bylo trochu těsné a zdůrazňovalo její plnoštíhlé křivky. Pomyslel si, že pro většinu mužů musí být přitažlivá. „Co ráda děláš?“ zeptal se. „Kromě organizování schůzí labouristické strany?“

„Strašně ráda tancuju.“

„Neříkej, že máš málo partnerů. Na univerzitě je na každou holku dvanáct kluků.“

„Nechci se nikoho dotknout, ale většina studentů jsou teplouši.“

Na cambridgeské univerzitě je spousta homosexuálů, to Lloyd věděl, ale zarazilo ho, že se o tom Ruby zmiňuje. Byla svou prostořekostí známá, ale tohle bylo trochu silné i na ni. Nevěděl jak odpovědět, a tak mlčel.

„Ty ale nejsi, že ne?“ nadhodila Ruby.

„Ne! Nebuď směšná.“

„Nemusíš se urážet. Jsi dost hezký i na teplouše – až na ten rozpláclý nos.“

Rozesmál se. „Tomu se říká nepřímý kompliment.“

„Stejně jsi hezký. Vypadáš jako Douglas Fairbanks junior.“

„Dobrá, díky, ale teplouš nejsem.“

„Máš nějakou holku?“

Tohle začínalo být žinantní. „Ne, momentálně ne.“ Významně se podíval na hodinky a natáhl krk, aby si ověřil, jestli už nejede vlak.

„Proč ne?“

„Prostě jsem ještě nepotkal tu pravou.“

„No, moc ti děkuju, je mi to jasný.“

Pohlédl na ni. Žertovala jen napůl. Cítil se trapně, že vzala jeho poznámku osobně. „Nemyslel jsem…“

„Myslel. Ale to nevadí. Už to jede.“

Lokomotiva vjela do nádraží a zastavila se v oblaku páry. Dveře se otevřely a cestující začali vystupovat na nástupiště: studenti v tvídových sakách, manželky zemědělců přijíždějící na nákupy, dělníci s placatými čepicemi. Lloyd pátral očima v davu po matce. „Bude ve třetí třídě,“ poznamenal. „Z principu.“

„Přišel bys na oslavu mých jednadvacátin?“ zeptala se Ruby.

„Samozřejmě.“

„Moje kamarádka má byteček v Market Street a hluchou paní domácí.“

Lloydovi tohle pozvání příjemné nebylo a váhal s odpovědí; pak se objevila matka, v červeném letním plášti a slušivém kloboučku krásná jako luční kvítí. Objala ho a políbila. „Vypadáš moc dobře, zlatíčko,“ usmála se. „Ale na další semestr ti musím koupit nový oblek.“

„Tenhle je fajn, mami.“ Měl stipendium, které pokrývalo školné a základní životní náklady, ale na obleky už nepostačovalo. Když začal studovat na Cambridgi, matka sáhla do úspor a koupila mu tvídový oblek na denní nošení a večerní na oficiální večeře. Tvíd nosil den co den po celé dva roky a bylo to vidět. Na svůj zevnějšek dbal a vždycky měl čistou bílou košili, bezvadně uvázanou kravatu a v náprsní kapse složený bílý kapesník: mezi předky musel být nějaký parádník. Oblek měl pečlivě vyžehlený, ale začínal vypadat ošuntěle a Lloyd popravdě toužil po novém, ale nechtěl, aby matka utrácela úspory.

„Uvidíme,“ řekla. Otočila se k Ruby, vřele se usmála a podala jí ruku. „Já jsem Eth Leckwithová,“ představila se s nenucenou grácií vévodkyně na zdvořilostní návštěvě.

„Těší mě, že vás poznávám. Já jsem Ruby Carterová.“

„Také studujete, Ruby?“

„Ne, jsem služebná v Chimbleigh, to je velké venkovské sídlo.“ Ruby vypadala poněkud zahanbeně, když se k tomu přiznávala. „Je to skoro deset kilometrů za městem, ale obyčejně si můžu půjčit kolo.“

„No ne!“ zvolala Ethel. „Když jsem byla ve vašem věku, pracovala jsem jako služebná na jednom venkovském sídle ve Walesu.“

Ruby to ohromilo. „Vy, a služebná? A teď jste členkou parlamentu!“

„Tohle je demokracie.“

„Dnešní shromáždění organizujeme spolu – Ruby a já,“ vysvětlil matce Lloyd.

„A jak to vypadá?“ zeptala se matka.

„Vyprodáno. Dokonce jsme to museli přesunout do většího sálu.“

„Říkala jsem ti, že to zabere.“

Shromáždění byl Ethelin nápad. Ruby Carterová a mnozí další členové labouristické strany chtěli uspořádat protestní demonstraci, pochod městem. Lloyd nejprve souhlasil. „Fašismu se musí veřejně odporovat při každé příležitosti,“ prohlásil.

Ethel jim však poradila něco jiného. „Když budeme pochodovat a vykřikovat hesla, budeme vypadat stejně jako oni,“ upozornila. „Ukažte, že jsme jiní. Uspořádejte klidné, inteligentní shromáždění, kde se bude diskutovat o tom, jaký fašismus skutečně je.“ Lloyd měl pochybnosti. „Jestli chcete, přijedu a promluvím tam,“ navrhla.

Lloyd to předložil na schůzi organizace. Následovala rušná diskuse, v níž Ruby vedla opozici proti Ethelině plánu; vyhlídka na získání členky parlamentu a proslulé feministky jako hlavního řečníka však rozhodla.

Lloyd si stále nebyl jistý, jestli udělali správně. Připomněl si, jak Maud von Ulrich v Berlině naléhala: „Na násilí nesmíme odpovídat násilím.“ To byla politika německé sociálně demokratické strany. Pro rodinu von Ulrichových a pro Německo znamenala tato politika katastrofu.

Prošli pod pseudorománskou klenbou nádražní budovy ze žlutých cihel a spěšně se vydali po Station Road, stromy lemované ulici plné namyšlených středostavovských domů postavených ze stejných žlutých cihel. Ethel se zavěsila Lloydovi na paži. „Tak jak se vede mému maličkému?“ zeptala se.

Usmál se slůvku „maličký“. Byl o dvanáct centimetrů vyšší než ona a díky tréninku s univerzitním boxerským týmem měl mohutné svaly: dokázal by ji zvednout jednou rukou. Věděl, že máma puká hrdostí. Máloco v životě jí udělalo takovou radost jako jeho studium tady. Patrně proto mu chtěla koupit obleky.

„Strašně se mi tu líbí, to ty víš,“ odpověděl. „A bude se mi tu líbit ještě víc, až tu bude plno kluků z dělnických rodin.“

„A děvčat,“ vmísila se Ruby.

Odbočili na Hills Road, hlavní tepnu směřující do městského centra. Od příchodu železnice se město šířilo na jih k nádraží a u Hills Road byly postaveny kostely, aby sloužily novému předměstí. Ethel s Lloydem a Ruby mířili do baptistické kaple, jejíž levicový pastor souhlasil, že prostor pronajme zdarma.

„Uzavřel jsem s fašisty dohodu,“ informoval Lloyd. „Řekl jsem, že se zdržíme pochodu, pokud slíbí, že udělají totéž.“

„Překvapuje mě, že souhlasili,“ podivila se Ethel. „Fašisti milují pochody.“

„Zdráhali se. Ale já jsem sdělil vedení univerzity a policii, co navrhuju, a fašisti se v podstatě museli přizpůsobit.“

„To bylo chytré.“

„Ale mami, že neuhádneš, kdo je jejich místním vůdcem? Vikomt z Aberowenu, jinak známý jako Klouček Fitzherbert, syn tvého bývalého zaměstnavatele hraběte Fitzherberta!“ Kloučkovi bylo jednadvacet, stejně jako Lloydovi. Byl na Trinity, aristokratické koleji.

„Cože? Proboha!“

Zdálo se, že jí to otřáslo víc, než očekával. Pohlédl na ni: zbledla. „Šokovalo tě to?“

„Ano!“ Zřejmě se pomalu uklidňovala. „Jeho otec je náměstek ministra zahraničních věcí.“ Vládu tvořila koalice, ve které měli hlavní slovo konzervativci. „Fitz se musí cítit trapně.“

„Mám dojem, že většina konzervativců má pro fašismus nesmyslnou slabost. Zabíjení komunistů a pronásledování židů jim nijak moc zlé nepřipadá.“

„Některým možná, ale přeháníš.“ Kradmo na Lloyda pohlédla. „Takže tys šel za Kloučkem?“

„Ano.“ Lloyd měl pocit, že to pro Ethel zřejmě má zvláštní význam, ale nedokázal si představit proč. „Připadal mi naprosto úděsný. Ve svém pokoji na Trinity měl celou bednu skotské – dvanáct lahví!“

„Už ses s ním jednou setkal dřív – pamatuješ?“

„Ne, kdy to bylo?“

„Bylo ti devět. Vzala jsem tě do Westminsterského paláce, krátce poté, co mě zvolili. Na schodech jsme potkali Fitze s Kloučkem.“

Lloyd si matně vzpomněl. Tehdy, stejně jako nyní, se zdálo, že to setkání je pro matku ze záhadných důvodů významné. „To byl on? To je ale legrační.“

Vmísila se Ruby. „Já ho znám. Je to čuně. Osahává služky.“

Lloyda to pohoršilo, ale matku to zřejmě nepřekvapilo. „Takové věci jsou velmi nepříjemné, ale dějí se pořád.“ Její neradostná poznámka způsobila, že mu celá věc připadala ještě strašlivější.

Dorazili ke kapli a vešli zadními dveřmi. Tam v jakési sakristii už byl Robert von Ulrich; v obleku s výraznou zelenohnědou kostkou a proužkované kravatě vypadal překvapivě britsky. Zvedl se a Ethel ho objala. „Drahá Ethel, to je ale kouzelný klobouk,“ pronesl Robert bezvadnou angličtinou.

Lloyd představil matku členkám místní odbočky labouristické strany, které připravovaly bandasky s čajem a talíře se sušenkami na občerstvení po schůzi. Už mnohokrát slyšel, jak si matka stěžuje, že lidé, kteří organizují politická setkání, si zřejmě myslí, že členka parlamentu si nikdy nepotřebuje odskočit. Obrátil se proto na Ruby. „Než začneme, ukázala bys prosím matce, kde jsou dámské toalety?“ Obě ženy odešly.

Lloyd si přisedl k Robertovi a konverzačně prohodil: „Tak jak jde podnik?“

Robert byl teď majitelem restaurace velice oblíbené mezi homosexuály, na které si Ruby stěžovala. Nějak se dozvěděl, že Cambridge ve třicátých letech je vůči takovým lidem přívětivá, stejně jako býval Berlín v letech dvacátých. Nový podnik se jmenoval opět Bistro Robert. „Jde to dobře,“ odpověděl. Obličejem se mu mihl stín – krátký, ale silný výraz skutečného strachu. „Doufám, že tentokrát udržím, co jsem vybudoval.“

„Snažíme se ze všech sil fašisty odrážet a děláme to i pomocí takových schůzí, jako je tahle,“ řekl Lloyd. „Tvoje vystoupení nám hodně pomůže – otevře lidem oči.“ Robert se chystal promluvit o svých osobních zkušenostech ze života za fašismu. „Hodně jich říká, že tady se to stát nemůže, ale nemají pravdu.“

Robert zachmuřeně přikývl. „Fašismus je lež, ale svůdná lež.“

Lloyd měl stále živě v paměti návštěvu Berlína před třemi lety. „Často přemýšlím, jak to asi dopadlo se starým Bistrem Robert,“ poznamenal.

„Dostal jsem dopis od přítele,“ odpověděl Robert hlasem plným hořkosti. „Ze starých hostů tam už nikdo nechodí. Bratři Mackeovi vinný sklep prodali. Jejich zákaznictvo teď tvoří převážně policajti a byrokrati.“ Když dodával: „Už nedávají ubrusy,“ zdálo se, že trpí ještě víc. Náhle změnil téma. „Nechceš jít na ples Trinity?“

Většina kolejí pořádala na oslavu ukončení zkoušek letní plesy. Právě tyto plesy a další přidružené večírky a pikniky tvořily hlavní náplň tak zvaného Májového týdne, který se nelogicky konal v červnu. Ples Trinity byl proslule okázalý. „Šel bych hrozně rád, ale nemůžu si to dovolit,“ přiznal Lloyd. „Vstupenky jsou po dvou guinejích!“

„Dostal jsem jednu. Ale můžu ti ji dát. Několik stovek namazaných studentů, kteří tančí za zvuků jazzové kapely, se hodně blíží mé představě pekla.“

Lloyd byl v pokušení. „Jenže já nemám frak.“ Plesy jednotlivých kolejí vyžadovaly frak.

„Půjčíš si můj. Bude ti sice velký v pase, ale výšku máme stejnou.“

„V tom případě půjdu. Děkuju!“

Ruby se vrátila. „Tvoje matka je báječná,“ vychrlila na Lloyda. „Nevěděla jsem, že dřív pracovala jako služebná!“

„Znám Ethel už přes dvacet let,“ řekl Robert. „Je opravdu výjimečná.“

„Chápu, proč sis ještě nenašel tu pravou,“ pokračovala Ruby k Lloydovi. „Hledáš nějakou, jako je ona, a takových moc není.“

„V tom druhém máš každopádně pravdu,“ přisvědčil Lloyd. „Taková jako ona není žádná.“

Ruby sebou škubla, jako by ji něco zabolelo.

„Co se stalo?“ zeptal se Lloyd.

„Bolí mě zuby.“

„Musíš zajít k zubaři.“

Podívala se na něj, jako by řekl nějakou hloupost, a Lloyd si uvědomil, že služebná si při své mzdě nemůže dovolit platit dentistu; cítil se jako trouba.

Šel ke dveřím a nakoukl do hlavního sálu. Podobně jako v mnoha nonkonformistických kostelech i zde to byla prostá, bíle vymalovaná obdélníková místnost. Byl teplý den a okna s čirým sklem byla dokořán. Řady židlí se už zaplnily a publikum netrpělivě čekalo.

Když se vrátila Ethel, Lloyd navrhl: „Pokud souhlasíte, zahájím schůzi. Pak vám Robert poví svůj osobní příběh a moje matka vyvodí politická poučení.“

Všichni souhlasili.

„Ruby, mohla bys sledovat, co dělají fašisti? Kdyby se cokoli dělo, dej mi vědět.“

Ethel se zachmuřila. „Je to skutečně nutné?“

„Nejspíš bychom neměli věřit, že svůj slib dodrží.“

„Scházejí se jen pár set metrů odsud. Klidně budu běhat sem tam.“

Odešla zadními dveřmi a Lloyd zavedl ostatní do kostela. Žádné pódium tu nebylo, ale na bližším konci místnosti stál stůl se třemi židlemi a řečnickým pultíkem po straně. Ethel s Robertem zaujali místa za stolem a Lloyd přistoupil k pultíku. Ozval se krátký tlumený potlesk.

„Fašismus je na pochodu,“ začal Lloyd. „A je nebezpečně přitažlivý. Nezaměstnaným dává falešnou naději. Obléká se do falešného vlastenectví, jako se fašisté oblékají do napodobenin vojenských uniforem.“

K Lloydovu zděšení se britská vláda horlivě snaží usmířit si fašistické režimy. Byla to koalice ovládaná konzervativci, s několika liberály a hrstkou odpadlických labouristických ministrů, kteří se rozešli se svou stranou. Ministr zahraničí jen pár dní po svém znovuzvolení v listopadu předchozího roku navrhl postoupit velkou část Habeše dobyvačným Italům a jejich fašistickému vůdci Benitu Mussolinimu.

Ještě horší bylo, že se Německo znovu vyzbrojuje a je agresivní. Před pouhými několika měsíci Hitler porušil Versailleskou smlouvu a poslal vojenské jednotky do demilitarizovaného Porýní – a Lloyda děsilo, že ho žádná země nebyla ochotná zarazit.

Veškeré naděje, že fašismus je možná jen dočasná anomálie, teď vzaly za své. Lloyd byl přesvědčen, že demokratické země jako Francie a Británie se musí připravit k boji. V dnešním projevu se o tom však nezmínil, protože matka se stejně jako většina členů labouristické strany stavěla proti zvyšování britského zbrojení a doufala, že s diktátory to bude schopná vyřídit Společnost národů. Labouristé se chtěli za každou cenu vyhnout opakování strašlivých jatek světové války. Lloyd s tímto jejich zbožným přáním sympatizoval, ale obával se, že je nerealistické.

Sám se připravoval na válku. Ve škole byl dobrovolníkem čekajícím na povýšení do důstojnické hodnosti, a když přišel do Cambridge, vstoupil do jednotky pro výcvik důstojníků – jako jediný chlapec z dělnické třídy a rozhodně jako jediný člen labouristické strany.

Usedl za tlumeného potlesku. Jako řečník byl srozumitelný a logický, ale matčinu schopnost zapůsobit na srdce posluchačů neměl – určitě aspoň prozatím.

K řečnickému pultíku přistoupil Robert. „Jsem Rakušan,“ začal. „Ve válce jsem utrpěl zranění, Rusové mě zajali a poslali do zajateckého tábora na Sibiř. Když bolševici uzavřeli s ústředními mocnostmi brestlitevský mír, strážci otevřeli brány a řekli nám, že můžeme jít. Dostat se domů nebyl jejich problém, ale náš. Ze Sibiře do Rakouska je to dlouhá cesta – přes pět tisíc kilometrů. Žádný autobus nejel, a tak jsem šel pěšky.“

Místností proběhla vlna překvapeného smíchu a sem tam se ozvalo zatleskání. Lloyd viděl, že si je Robert už získal.

Přistoupila k němu Ruby, vypadala otráveně a pošeptala mu do ucha. „Fašisti právě prošli kolem. Klouček Fitzherbert vezl Mosleyho na nádraží a tlupa poděsů v černých košilích běžela za autem a provolávala slávu.“

Lloyd se zamračil. „Slíbili, že žádný pochod neuspořádají. Předpokládám, že se podle jejich názoru běh za autem nepočítá.“

„Ráda bych věděla, jaký je v tom rozdíl.“

„Nějaké násilnosti?“

„Ne.“

„Sleduj to dál.“

Ruby odešla. Lloyd byl znepokojený. Fašisté rozhodně nedodrželi duch dohody, ne-li literu. Ukázali se na ulici v uniformách – a žádná protidemonstrace se nekonala. Socialisté jsou tady v kostele, neviditelní. Jediné, co ukazovalo na jejich postoj, byl transparent před kostelem, který velkým červeným písmem hlásal PRAVDA O FAŠISMU.

Robert mezitím pokračoval. „Těší mě, že jsem tady, je pro mě ctí, že jsem byl pozván, abych k vám promluvil, a mám radost, že v publiku vidím i několik hostů z Bistra Robert. Musím vás však varovat, že příběh, který se vám chystám povědět, je nepříjemný a vskutku hrůzný.“

Vyprávěl, jak byl s Jörgem zatčen, když odmítl prodat nacistovi berlínskou restauraci. Jörga popsal jako šéfkuchaře a dlouhodobého obchodního partnera; o jejich sexuálním vztahu pomlčel, třebaže zasvěcenější lidé v kostele to patrně vytušili.

Publikum se velice ztišilo, když začal popisovat události v nacistickém lágru. Lloyd zaslechl, jak lidé lapají hrůzou po dechu, jakmile se Robert dostal k části, kdy se objevili hladoví psi. Robert popisoval mučení Jörga tichým zřetelným hlasem, který se nesl místností. Ve chvíli, kdy dospěl k Jörgově smrti, několik lidí plakalo.

Lloyd sám znovu prožíval krutost a úzkost těch okamžiků a zmocnil se ho vztek vůči takovým hlupákům, jako je Klouček Fitzherbert, jejichž posedlost pochodovými písněmi a elegantními uniformami hrozila přinést stejné utrpení do Anglie.

Robert se posadil a k pultíku přistoupila Ethel. Sotva začala mluvit, objevila se znovu Ruby a vypadala zuřivě. „Říkala jsem ti, že to nebude fungovat!“ zasyčela Lloydovi do ucha. „Mosley odjel, ale oni před nádražím zpívají ‚Vládni, Británie‘.“

Tohle určitě je porušení dohody, pomyslel si rozhněvaně Lloyd. Klouček nedodržel slib. Takhle tedy vypadá čestné slovo anglického gentlemana.

Ethel vysvětlovala, jak fašismus nabízí falešná řešení, příliš zjednodušeně obviňuje takové skupiny, jako jsou židé a komunisté, že jsou příčinou složitých problémů, jako je nezaměstnanost a zločinnost. Nemilosrdně se vysmála koncepci triumfu vůle a führera i duceho přirovnala ke klukům, kteří na pískovišti šikanují ostatní. Tvrdí, že mají širokou podporu veřejnosti, ale veškerou opozici zakazují.

Lloyd si uvědomil, že až se budou fašisté vracet od nádraží do centra města, budou muset projít kolem tohoto kostela. Začal naslouchat zvukům vnikajícím sem otevřenými okny. Slyšel osobní a nákladní auta rachotící po Hills Road, tu a tam zvonek cyklisty nebo dětský pláč. Pak se mu zdálo, že zaslechl vzdálený křik; znělo to zlověstně jako rámus vydávaný výtržníky natolik mladými, že se ještě pyšní novým hlubokým hlasem. Napjatě poslouchal a uslyšel další křik. Fašisté pochodovali.

Řev venku zesiloval a Ethel zvýšila hlas. Zdůrazňovala, že je zapotřebí, aby se všichni pracující sdružovali v odborech a labouristické straně a budovali lepší společnost postupnými demokratickými kroky, nikoli násilným převratem, jaký se s tak zlými důsledky uskutečnil v komunistickém Rusku a nacistickém Německu.

Znovu se vrátila Ruby. „Teď pochodují po Hills Road,“ oznámila tichým, naléhavým šepotem. „Musíme vyjít ven a postavit se jim!“

„Ne!“ zašeptal Lloyd. „Strana udělala kolektivní rozhodnutí – žádné demonstrace. Toho se musíme držet. Musíme být disciplinované hnutí!“ Věděl, že odvolávka na stranickou disciplínu bude mít u ní váhu.

Fašisté teď už byli blízko, pronikavě skandovali. Lloyd odhadoval, že jich musí být tak padesát nebo šedesát. Toužil vyjít ven a postavit se jim. Dva mladíci v zadní části sálu se zvedli a šli se podívat z okna. Ethel nabádala k opatrnosti. „Nereagujte na výtržníky tím, že se sami stanete výtržníky,“ naléhala. „To jenom poskytne novinám výmluvu, aby mohly tvrdit, že jedna strana je stejně špatná jako druhá.“

Ozvalo se tříštění skla a oknem vlétl dovnitř kámen. Jedna žena vykřikla a několik lidí se postavilo. „Zůstaňte prosím sedět,“ vyzvala je Ethel. „Počítám, že za chvíli odejdou.“ Mluvila dál klidným povzbudivým hlasem. Její projev sledoval jen málokdo. Všichni se ohlíželi dozadu ke dveřím do kostela a naslouchali hulákání a posměškům násilníků na ulici. Lloyda stálo velké přemáhání, aby zůstal klidně sedět. Upíral pohled na matku a v tváři měl jako masku nasazený neutrální výraz. Každý nerv v jeho těle toužil vyřítit se ven a bušit do těch hlav.

Po chvíli se publikum poněkud uklidnilo. Znovu věnovali pozornost Ethel, třebaže se pořád ještě vrtěli a ohlíželi přes rameno. „Jsme jako králíci,“ zamumlala Ruby, „třeseme se v noře, zatímco venku štěká liška.“ Znělo to pohrdavě a Lloyd cítil, že má pravdu.

Jenže matčina předpověď se ukázala jako správná a další kameny už nepřilétly. Skandování zesláblo.

„Proč chtějí fašisti násilí?“ položila Ethel řečnickou otázku. „Ti, co jsou venku na Hills Road, jsou možná pouzí výtržníci, ale někdo je řídí a jejich taktika má záměr. Když vypuknou rvačky v ulicích, můžou prohlašovat, že se veřejný pořádek zhroutil a že ke znovunastolení vlády zákona je zapotřebí drastických opatření. Tato mimořádná opatření budou zahrnovat zákaz demokratických politických stran, jako je labouristická, zákaz činnosti odborů a věznění lidí bez soudu – takových lidí, jako jsme my, pokojní muži a ženy, jejichž jediným zločinem je nesouhlas s vládou. Zní vám to fantasticky, nepravděpodobně, jako něco, co se nikdy nemůže stát? Tak pamatujte, že přesně tuto taktiku použili v Německu – a vyšlo jim to.“

Přešla ke způsobům, jak by se mělo fašismu oponovat: v diskusních skupinách, na schůzích, jako je tato, psaním dopisů do novin, využíváním každé příležitosti k upozorňování ostatních na toto nebezpečí. Ovšem i Ethel přišlo zatěžko, aby její slova zněla odvážně a rozhodně.

Lloyda také hluboce zasáhla Rubyina poznámka o králících. Byl tak frustrovaný, že skoro nedokázal klidně sedět.

Atmosféra v sále se pomalu vrátila k normálu. Lloyd se obrátil k Ruby. „Králíci jsou teď každopádně v bezpečí,“ prohodil.

„Pro tuto chvíli,“ odpověděla. „Ale liška se vrátí.“

{II}

„Když máš nějakýho kluka ráda, dovolíš mu, aby ti dal pusu,“ prohlásila Lindy Westhamptonová; seděla na trávníku a nastavovala tvář slunečním paprskům.

„A když ho máš hodně ráda, může ti sahat na prsa,“ dodala její sestra-dvojče Lizzie.

„Ale nikam pod pas.“

„Dokud nejste zasnoubený.“

Daisy to silně zaujalo. Očekávala, že anglické dívky budou mít zábrany, ale mýlila se. Dvojčata Westhamptonova byla sexem posedlá.

Daisy byla nadšená, že je jako host v Chimbleigh, venkovském sídle sira Bartholomewa „Binga“ Westhamptona. Měla pocit, jako by byla přijata do anglické vysoké společnosti. Jenže pořád ještě se nesetkala s králem.

Připomněla si ponížení v Buffalském jachtařském klubu a znovu pocítila tu hanbu, jako by ji měla vypálenou do kůže; pořád ji to bolestně pálilo, i když plamen dávno uhasl. Ale kdykoli tu bolest pocítila, myslela na to, jak bude tančit s králem, a představovala si je všechny – Dot Renshawovou, Noru Farquharsonovou i Ursulu Dewarovou – jak pečlivě zkoumají její fotografii v Buffalské hlídce, čtou každé slovo článku, závidějí jí a přejí si, aby mohly čestně říct, že byly vždycky její přítelkyně.

Zpočátku to bylo těžké. Daisy přicestovala před třemi měsíci s matkou a kamarádkou Evou. Otec jim dal hrst doporučujících dopisů adresovaných lidem, o kterých vyšlo najevo, že nepatří právě mezi londýnskou společenskou smetánku. Daisy začala litovat svého přehnaně sebejistého odchodu z plesu jachtařského klubu: co když to všechno nebude k ničemu?

Jenže byla to odhodlaná a vynalézavá dívka a stačilo jí jen strčit nohu do dveří. I při zábavách, které byly víceméně veřejné, jako jsou dostihy a opera, se seznamovala s vysoce postavenými lidmi. Flirtovala s muži a vyvolávala zvědavost vdaných žen, jimž dávala najevo, že je bohatá a svobodná. Hospodářská deprese zničila mnoho aristokratických anglických rodin a bohatá americká dědička by byla vítaná, i kdyby nebyla krásná a okouzlující. Všem se líbil její přízvuk, tolerovali, že drží vidličku v pravé ruce, a pobaveně brali na vědomí, že umí řídit auto, což v Anglii dělali jen muži. Mnoho anglických dívek umělo jezdit na koni stejně dobře jako Daisy, ale jen málokterá dokázala vypadat v sedle tak suverénně. Některé starší ženy na ni přesto hleděly s podezřením, ale Daisy si byla jistá, že si nakonec získá i je.

Flirtovat s Bingem Westhamptonem bylo snadné. Roztomilý muž s podmanivým úsměvem měl slabost pro krásné dívky; a Daisy instinktivně tušila, že kdyby se mu za soumraku v zahradě naskytla možnost, aby si na ni sáhl, zapojilo by se do akce nejen jeho oko. Dcery byly očividně po něm.

Večírek u Westhamptonových byl jedním z několika, které se v Cambridgeshire konaly v době Májového týdne. Mezi hosty se objevil hrabě Fitzherbert, zvaný Fitz, a jeho manželka Bea. Byla samozřejmě hraběnka Fitzherbertová, ale dávala přednost ruskému titulu princezna. Jejich starší syn Klouček studoval na Trinity College.

Princezna Bea patřila mezi ony společensky významné ženy, které chovaly o Daisy pochybnosti. Daisy, aniž ve skutečnosti lhala, nechávala všechny v domnění, že její otec byl ruský šlechtic, který za revoluce přišel o všechno, než aby jim vykládala, že byl tovární dělník, který uprchl do Ameriky o chvíli dřív, než ho stihla dopadnout policie. Ovšem Bea nenaletěla. „Já si nevzpomínám na žádnou rodinu Peškovových v Sankt Petěrburgu ani v Moskvě,“ prohodila a skoro vůbec se nesnažila předstírat, že ji to mate. Daisy se musela přinutit k úsměvu, jako by nezáleželo na tom, na co si princezna dokáže vzpomenout.

Byly tu tři dívky stejně staré jako Daisy a Eva: dvojčata Westhamptonova a dcera jakéhosi generála May Murrayová. Plesy trvaly v tomto týdnu až do rána, a tak všichni dopoledne spali, ale odpoledne byla nudná. Dívky lenošily na zahradě nebo chodily na procházku do lesa. Teď Daisy seděla v houpací síti. „A co můžeš dělat po zasnoubení?“ zeptala se.

„Můžeš mu honit péro,“ odpověděla Lindy.

„Dokud nevystříkne,“ doplnila ji sestra.

May Murrayová, která nebyla tak troufalá jako dvojčata, se otřásla. „Fujtajbl!“

To dvojčata jen povzbudilo. „Nebo ho můžeš vykouřit,“ nadhodila Lindy. „To mají vůbec nejradši.“

„Nech toho!“ okřikla ji May. „Stejně si jen vymejšlíte!“

Nechaly toho, už ji poškádlily dostatečně. „Nudím se,“ postěžovala si Lindy. „Co budeme dělat?“

Daisy dostala rošťácký nápad. „Co takhle přijít na večeři v převlečení za mužský?“

Okamžitě svých slov litovala. Takový kousek by jí mohl zničit společenskou kariéru v samém začátku.

Evin německý smysl pro to, co se sluší a patří, bil na poplach. „Daisy, to nemyslíš vážně!“

„Ne,“ přisvědčila. „Hloupej nápad.“

Dvojčata měla matčiny pěkné blond vlasy, nikoli otcovy černé kadeře, ale zdědila jeho jistou nestoudnost; oběma se nápad velice zalíbil. „Dneska večer budou všichni ve fraku, tak jim můžeme sebrat smokinky,“ navrhla Lindy.

„Ano!“ zajásalo dvojče. „Uděláme to, až budou sedět u čaje.“

Daisy viděla, že na vycouvání je pozdě.

May Murrayové se to nezamlouvalo. „Ale takhle jít na ples nemůžeme!“ Celá společnost se měla po večeři odebrat na ples Trinity.

„Před odchodem se znovu převlékneme,“ zlikvidovala námitku Lizzie.

May byla bojácné stvoření, patrně zastrašované dominantním otcem, a vždycky dělala to, co rozhodly ostatní dívky. Eva jako jediný oponent se musela podvolit a plán se dal do pohybu.

Když nadešel čas obléknout se na večeři, služebná přinesla do pokoje, který sdílela Daisy s Evou, dva večerní obleky. Služebná se jmenovala Ruby. Včera trpěla bolestí zubů; Daisy jí dala peníze na dentistu a ona si nechala zub vytrhnout. Teď Ruby zářila nadšením, bolest zubů byla ta tam. „Prosím, dámy!“ zvolala. „Smokink sira Bartholomewa by měl být pro vás dostatečně malý, slečno Peškovová, stejně jako oblek pana Andrewa Fitzherberta pro slečnu Rothmannovou.“

Daisy si svlékla šaty a vklouzla do košile. Ruby jí pomohla s neznámými knoflíky a manžetami. Pak se nasoukala do kalhot Binga Westhamptona, černých se saténovým pruhem. Zastrkala dovnitř kombiné a vytáhla si šle přes ramena. Když si zapínala poklopec, cítila se trochu opovážlivě.

Žádná z dívek neuměla uvázat motýlka, a tak výsledky zřetelně pokulhávaly. Ale Daisy přišla na okouzlující grif: tužkou na obočí si namalovala knírek. „To je skvělý!“ nadchla se Eva. „Sluší ti to ještě víc než bez něj!“ Daisy namalovala Evě na tváře kotlety.

Všech pět dívek se sešlo v pokoji dvojčat. Daisy vkráčela pyšným mužským krokem, který v ostatních vyvolal záchvat hysterického hihňání.

May vyslovila obavu, která pořád vězela Daisy v hlavě. „Doufám, že se kvůli tomu nedostaneme do průšvihu.“

„A i kdyby, tak co?“ mávla rukou Lindy.

Daisy se rozhodla, že pustí obavy z hlavy a bude se bavit. Vykročila dolů k salonu jako první.

Dolů dorazily dívky také jako první, salon byl prázdný. Daisy zopakovala cosi, co slyšela říkat Kloučka Fitzherberta komorníkovi. „Nalejte mi whisky, Grimshawe, buďte kámoš – tohle šampaňský chutná jako chcanky,“ zavrčela mužským hlasem. Ostatní šokovaně vyvřískly smíchy.

Bing a Fitz přišli spolu. Bing s bílou vestou Daisy připomínal konipasa bílého, pěkně drzého ptáka. Fitz byl pohledný muž středního věku, ale černé vlasy měl mírně prošedivělé. V důsledku válečných zranění lehce kulhal a měl pokleslé jedno oční víčko; tento důkaz jeho odvahy v boji však z něj dělal muže ještě přitažlivějšího.

Fitz spatřil dívky a nevěřícně se na ně zadíval. „Panebože!“ povzdechl si. Jeho tón vyjadřoval striktní nesouhlas.

Daisy na okamžik úplně propadla panice. Nepokazila všechno? Angličané dokážou být strašlivě upjatí, to ví každý. Co když ji vyzvou, aby z domu odešla? To by bylo hrozné. Dot Renshawová a Nora Farquharsonová by jásaly, kdyby se s ostudou vrátila domů. Raději by umřela.

Ale Bing se rozchechtal. „Povím vám, to je povedené,“ radoval se. „Jen se na to podívejte, Grimshawe.“

Postarší komorník přinášející láhev šampaňského ve stříbrném kbelíku si je nevesele prohlédl. Hlasem, jehož tón vyjadřoval neupřímnost, přitakal. „Velice zábavné, sire Bartholomewi.“

Bing si je dál prohlížel pohledem, ve kterém se mísilo potěšení s chlípností, a Daisy si uvědomila – příliš pozdě –, že oblékat se jako opačné pohlaví by mohlo některé muže vést k mylným závěrům o jistém stupni sexuální svobody a ochotě experimentovat; takový závěr by očividně mohl vyústit v problémy.

Jak se společnost scházela k večeři, většina ostatních hostů následovala příklad hostitele a přijala dívčí žertík jako zábavnou vylomeninu, třebaže Daisy bylo jasné, že ne všichni byli stejně okouzleni. Když je spatřila Daisyina matka, zbledla hrůzou a rychle si sedla, jako by se jí podlomila kolena. Princezna Bea, čtyřicátnice s mohutným korzetem, která kdysi možná bývala hezká, svraštila napudrované čelo do přísného zamračení. Ovšem lady Westhamptonová byla veselá žena a reagovala na život stejně jako na nezvladatelného manžela s tolerantním úsměvem: srdečně se zasmála a pogratulovala Daisy ke knírku.

Chlapci přišli jako poslední a byli také nadšeni. Syn generála Murraye poručík Jimmy Murray nebyl ani zdaleka tak upjatý jako otec a teď doslova řval smíchy. Synové hraběte Fitzherberta Klouček a Andy přišli spolu a právě Kloučkova reakce byla ze všech nejzajímavější. Uchváceně zíral na dívky jako hypnotizovaný. Pokusil se to zakrýt veselím, pochechtával se jako ostatní muži, ale bylo zřejmé, že je podivně okouzlen.

Při večeři dvojčata navázala na Daisyin žertík a mluvila jako muži; jejich hluboké hlasy a žoviální vyjadřování přivádělo ostatní k výbuchům smíchu. Lindy zvedla sklenici s vínem a zeptala se: „Co říkáš tomuhle červenýmu, Liz?“

„Myslím, že je trochu naředěný, kamaráde,“ odpověděla Lizzie. „Mám dojem, že do něj Bing leje vodu, co ty na to?“

Po celou dobu večeře Daisy každou chvíli přistihla Kloučka, jak na ni civí. Pohlednému otci se nepodobal, ale s matčinýma modrýma očima byl přesto docela hezký. Začínalo jí to být trapné, měla pocit, jako by ji svlékal očima. Aby to napětí prolomila, zeptala se: „Už jsi dělal zkoušky?“

„Panebože, ne,“ odpověděl.

„Má moc práce s létáním, takže na studium mu příliš času nezbývá,“ dodal na vysvětlenou jeho otec. Měla to být kritika, ale vyznělo to, jako by Fitz byl ve skutečnosti na staršího syna hrdý.

Klouček předstíral, že je pobouřen. „Pomluva!“ zabručel.

Evě to vůbec nešlo do hlavy. „Co děláš na univerzitě, když nechceš studovat?“

„Některý kluci si s absolvováním nedělají starosti, zvlášť když to nejsou studijní typy,“ vysvětlila jí Lindy.

„Zvlášť když jsou bohatý a líný,“ dodala Lizzie.

„Já přece studuju!“ protestoval Klouček. „Ale fakt nehodlám chodit na zkoušky. Nejde o to, že bych si chtěl vydělávat na živobytí jako doktor nebo něco takovýho.“ Klouček po Fitzově smrti zdědí jeden z největších majetků v Anglii.

A jeho manželka se stane šťastnou hraběnkou Fitzherbertovou.

„Počkej moment,“ vmísila se Daisy. „Ty máš opravdu vlastní letadlo?“

„Jo, mám. Je to dvojplošník Hornet Moth. Jsem členem univerzitního aeroklubu. Používáme malý letiště za městem.“

„Ale to je úžasný! Musíš mě vzít nahoru!“

Daisyina matka zaúpěla. „Ach, bože, ne.“

„Nebudeš nervózní?“ zeptal se Klouček Daisy.

„Ani trošku!“

„Tak tě vezmu.“ Obrátil se k Olze. „Je to naprosto bezpečné, paní Peškovová. Slibuju, že vám ji vrátím v pořádku.“

Daisy byla nadšená.

Rozhovor přešel k oblíbenému tématu tohoto léta: k modernímu novému králi Anglie Edwardu VIII. a jeho milostnému vztahu s Wallis Simpsonovou, Američankou odloučenou od druhého manžela. Londýnské noviny se o tom nezmiňovaly, pouze uváděly paní Simpsonovou na seznamu hostů při společenských podnicích královského dvora. Daisyina matka si však nechávala posílat americké noviny a ty byly plné spekulací, že se paní Simpsonová rozvede a provdá za anglického krále.

„Vůbec nepřichází v úvahu,“ prohlásil Fitz přísně. „Král je hlavou anglikánské církve. Není možné, aby si vzal rozvedenou ženu.“

Když se dámy zvedly od stolu a zanechaly muže u portského a doutníků, děvčata se spěchala převléknout. Daisy se rozhodla, že zdůrazní svou skutečnou ženskost, a zvolila plesové šaty z růžového hedvábí s drobným květinovým vzorem doplněné sáčkem s nadýchanými krátkými rukávy.

Eva si vzala neobyčejně jednoduché černé hedvábné šaty bez rukávů. V uplynulém roce zhubla, změnila účes a pod Daisyiným vedením se naučila oblékat prosté přiléhavé šaty, které jí slušely. Eva se stala téměř členem rodiny a Olga jí s radostí kupovala oblečení. Daisy na ni pohlížela jako na sestru, kterou nikdy neměla.

Když všichni nasedli do aut a kočárů a vydali se na necelých deset kilometrů dlouhou cestu do centra města, bylo ještě světlo.

Daisy považovala Cambridge s jejími klikatými uličkami a elegantními budovami kolejí za nejmalebnější město, jaké kdy viděla. Vystoupili u Trinity a Daisy se zadívala nahoru na sochu jejího zakladatele krále Jindřicha VIII. Když prošli cihlovou vrátnicí ze šestnáctého století, Daisy potěšeně zalapala po dechu při pohledu, který se nabídl jejím očím: rozlehlé čtyřúhelníkové nádvoří s nízkým zeleným trávníkem překříženým dlážděnými cestami a s ozdobnou architektonickou fontánou uprostřed. Omšelé budovy ze zlatistého kamene po všech čtyřech stranách tvořily pozadí a před nimi mladí muži ve fracích tančili s nádherně oblečenými dívkami a desítky číšníků ve smokincích nabízely tácy se sklenicemi šampaňského. Daisy zatleskala radostí: tohle je přesně to, co miluje.

Tančila s Kloučkem, pak s Jimmym Murrayem, pak s Bingem, který ji pevně držel a nechal pravou ruku sklouznout po Daisyině kříži hodně dolů. Rozhodla se neprotestovat. Anglická kapela hrála odvar amerického jazzu, ale hráli hlasitě a svižně a znali všechny nejnovější hity.

Padla noc a na nádvoří vzplála světla pochodní. Daisy si udělala přestávku, aby zkontrolovala Evu, která nebyla tak sebejistá a občas potřebovala, aby jí někdo pomáhal při seznamování. Nemusela si však dělat starosti: našla Evu zabranou do rozhovoru s velice pohledným studentem v obleku, který mu byl příliš velký. Eva ho představila jako Lloyda Williamse. „Zrovna si povídáme o fašismu v Německu,“ řekl Lloyd, jako by se Daisy mohla chtít připojit.

„To je pěkná zívačka,“ ušklíbla se Daisy.

Lloyd to zřejmě přeslechl. „Byl jsem v Berlíně před třemi roky, když se dostal k moci Hitler. S Evou jsem se tehdy nesetkal, ale ukázalo se, že máme společné známé.“

Objevil se Jimmy Murray a požádal Evu o tanec. Lloyd byl očividně zklamaný, když sledoval, jak odchází, ale nezapomněl na dobré vychování a zdvořile vyzval k tanci Daisy. Přešli blíž ke kapele. „Ta vaše přítelkyně Eva je nesmírně zajímavá,“ prohodil.

„No ne, pane Williamsi, něco takového slyšet od tanečního partnera touží každá dívka,“ odpověděla Daisy. Sotva to vyslovila, litovala; její slova zněla protivně.

Jenže jeho to pobavilo. „Uf, máte pravdu. Dostal jsem, co si zasloužím. Musím se snažit být galantnější.“

Okamžitě se jí zalíbilo, že se dokáže vysmát sám sobě. Ukazovalo to na sebedůvěru.

„Pobýváte také na Chimbleigh jako Eva?“ zeptal se.

„Ano.“

„Pak musíte být ta Američanka, co dala Ruby Carterové peníze na zubaře.“

„Jak můžete proboha něco takového vědět?“

„Je to moje kamarádka.“

Daisy to překvapilo. „Hodně studentů se kamarádí se služebnými?“

„Pane na nebi, co to je za snobský dotaz! Moje matka byla služebná – než se stala členkou parlamentu.“

Daisy cítila, že se červená. Nesnášela snobství a často z něj obviňovala druhé, zejména v Buffalu. Myslela si, že by takových nedůstojných postojů nikdy nebyla schopná. „Asi dělám jeden kiks za druhým, co?“ vykoktala, když tanec skončil.

„Ani ne,“ odpověděl. „Myslíte si, že je nudné mluvit o fašismu, a přitom přijmete běženkyni z Německa do svého domova a dokonce ji pozvete, aby s vámi cestovala do Anglie. Myslíte si, že služebné nemají právo přátelit se se studenty, a přitom dáte Ruby peníze, aby mohla k zubaři. Pochybuju, že dneska večer poznám jinou dívku, která by byla zpola tak zajímavá jako vy.“

„Tohle beru jako kompliment.“

„Tady přichází váš fašistický přítel Klouček Fitzherbert. Chcete, abych ho odehnal?“

Daisy vycítila, že Lloyd by s radostí uvítal šanci vyvolat s Kloučkem hádku. „To rozhodně ne!“ zavrtěla hlavou a otočila se s úsměvem ke Kloučkovi.

Klouček odměřeně kývl hlavou na pozdrav Lloydovi. „Zdravím, Williamsi.“

„Dobrý večer,“ pozdravil Lloyd. „Zklamalo mě, že tvoji fašisti minulou neděli pochodovali po Hills Road.“

„Ach, ano,“ řekl Klouček. „Trošku to s tím nadšením přehnali.“

„Překvapilo mě to, protože jsi dal své slovo, že to neudělají.“ Daisy viděla, že Lloyd je pod maskou chladné zdvořilosti rozezlený.

Klouček to odmítl brát vážně. „Mrzí mě to,“ utrousil s lehkým srdcem. Obrátil se k Daisy. „Pojď se podívat na knihovnu,“ vyzval ji. „Je od Christophera Wrena.“

„Moc ráda!“ odpověděla Daisy. Zamávala Lloydovi na rozloučenou a dovolila Kloučkovi, aby ji vzal pod paží. Když ji Lloyd viděl odcházet, vypadal zklamaně, což ji potěšilo.

Průchod na západní straně nádvoří vedl na dvůr s jedinou elegantní budovou na samém konci. Daisy obdivovala křížové chodby v přízemí. Klouček jí vysvětlil, že knihy jsou v patře, protože řeka Cam se občas rozvodňuje. „Pojď, podíváme se na řeku,“ navrhl. „V noci je krásná.“

Daisy bylo dvacet roků, a třebaže byla nezkušená, bylo jí jasné, že Kloučkovi ve skutečnosti nejde o to, aby civěl v noci na řeku. Po jeho reakci – když ji spatřil v mužském oblečení – byla teď Daisy zvědavá, jestli třeba skutečně nedává přednost klukům před holkami. Tušila, že to asi brzy pozná.

„Ty skutečně znáš krále?“ zeptala se, když ji vedl přes druhý dvůr.

„Ano. Samozřejmě je spíš přítelem otce, ale občas k nám přichází. A fakt se mu zamlouvají některý moje politický ideje, to ti garantuju.“

„Strašně ráda bych se s ním setkala.“ Věděla, že mluví naivně, ale tohle byla její šance a ona ji nehodlala promarnit.

Prošli bránou a ocitli se na hladkém trávníku svažujícím se k úzké říčce, která se valila vyzděným korytem. „Tady se tomu říká Backs,“ vysvětlil jí Klouček. „Většina starších kolejí vlastní pozemky na opačném břehu.“ Cestou k můstku přes vodu jí položil ruku kolem pasu. Ruka se posunula jakoby náhodou nahoru, až se ukazováček ocitl pod jejím prsem.

Na druhé straně můstku hlídali dva kolejní sluhové v uniformě, patrně aby odháněli vetřelce. Jeden z mužů zamumlal: „Dobrý večer, vikomte z Aberowenu,“ a druhý potlačil úšklebek. Klouček odpověděl sotva znatelným kývnutím hlavy. Daisy přemýšlela, kolik jiných dívek asi už přes tenhle most vedl.

Věděla, že Klouček má pro tuhle vycházku nějaký motiv, a také ano; ve tmě se zastavil a položil jí ruce na ramena. „Povím ti, v tom oblečení na večeři jsi vypadala sakra přitažlivě.“ Hlas měl chraplavý vzrušením.

„Jsem ráda, že si to myslíš.“ Věděla, že polibek je na spadnutí, a vyhlídka na něj ji vzrušovala, ale ona sama ještě potřebovala něco dokončit. Položila mu ruku dlaní na košili na hrudi a zadržela ho. „Já vážně chci být představena na královském dvoře,“ řekla. „Je těžké to zařídit?“

„Vůbec ne,“ odpověděl. „Aspoň pro naši rodinu to těžký není. A navíc pro někoho tak hezkýho, jako jsi ty.“ Dychtivě k ní naklonil hlavu.

Daisy se zaklonila. „Udělal bys to pro mě? Zařídíš, abych byla představena?“

„Samozřejmě.“

Přiblížila se k němu a pocítila erekci, která mu vyboulila vpředu kalhoty. Ne, pomyslela si, nedává přednost klukům. „Slibuješ?“ zeptala se.

„Slibuju,“ přitakal se zatajeným dechem.

„Děkuju ti,“ zašeptala, a pak mu dovolila, aby ji políbil.

{III}

Domeček ve Wellington Road v Aberowenu v Jižním Walesu byl v sobotu v jednu hodinu po poledni plný lidí. Lloydův dědeček seděl u kuchyňského stolu a vypadal pyšně. Po jedné ruce měl svého syna Billyho Williamse, horníka, který se stal členem parlamentu za Aberowen. Po druhé ruce byl vnuk Lloyd, student Cambridgeské univerzity. Nepřítomná byla dcera, také členka parlamentu. Tohle byla dynastie Williamsových. Nikdo by to tu nikdy nevyslovil – pojem dynastie byl nedemokratický a tito lidé věřili v demokracii tak, jak papež věří v Boha –, ale Lloyd dědu podezíral, že si to stejně myslí.

U stolu byl také celoživotní kamarád a agent strejčka Billyho Tom Griffiths. Lloyd považoval za čest, že sedí s takovými muži. Děda byl veterán hornických odborů, strejčka Billyho v roce 1919 odsoudil vojenský soud za odhalení britské tajné války proti bolševikům a Tom bojoval po boku Billyho v bitvě na Sommě. Tohle bylo víc než večeřet na královském dvoře.

Lloydova babička Cara Williamsová jim nejdřív naservírovala dušené hovězí s domácím chlebem a teď už jen popíjeli čaj a kouřili. Přišli přátelé a sousedé – jako vždycky, když tu byl Billy – a několik jich postávalo, opíralo se o zdi, pokuřovalo dýmky nebo vlastnoručně balené cigarety a zaplňovalo kuchyňku pachem mužů a tabáku.

Billy měl malou postavu a široká ramena jako mnoho horníků, ale na rozdíl od ostatních byl pěkně oblečený v tmavomodrém obleku s čistou bílou košilí a červenou kravatou. Lloyd si všiml, že ho všichni často oslovují křestním jménem, jako by chtěli zdůraznit, že je jedním z nich a že mu udělili svými hlasy zmocnění, aby je zastupoval. Lloyda oslovovali „mládenče“, čímž dávali na vědomí, že vysokoškolák není nic, co by na ně mělo udělat dojem. Ovšem dědeček pro ně byl vždycky pan Williams: toho si opravdu vážili.

Otevřenými zadními dveřmi Lloyd viděl haldu hlušiny vyvezené z dolu, stále rostoucí horu, která teď už dosahovala k uličce za domem.

Lloyd trávil léto jako špatně placený organizátor v táboře nezaměstnaných horníků. Zabývali se renovováním knihovny Hornického ústavu. Fyzická práce – obrušování, natírání a stloukání regálů – Lloydovi připadala oproti čtení Schillera v němčině a Molièra ve francouzštině jako osvěžující změna. Velmi si užíval žertování těch mužů: po matce zdědil lásku k velšskému smyslu pro humor.

Bylo to skvělé, ale nebyl to boj s fašismem. Pokaždé sebou škubl, když si připomněl, jak se krčil v baptistické kapli, zatímco Klouček Fitzherbert a ostatní neurvalci skandovali na ulici a házeli kamení do okna. Litoval, že nešel ven a někomu nenamlátil. Asi by to byla hloupost, ale cítil by se lépe. Myslel na to pokaždé, když usínal.

Myslel také na Daisy Peškovovou v růžovém hedvábném sáčku s nabíranými rukávy.

V průběhu Májového týdne viděl Daisy ještě jednou. Zašel na koncert v kapli King’s College, protože student ze sousedního pokoje v Emmanuel tam hrál na cello; a Daisy přišla na koncert s Westhamptonovými také. Měla na hlavě slamák s lemem obráceným nahoru, takže vypadala jako nezbedná školačka. Po koncertě ji vyhledal a vyptával se jí na Ameriku, kde nikdy nebyl. Chtěl se dozvědět o způsobu vlády prezidenta Roosevelta, zejména jestli by z toho nevyplývalo nějaké poučení pro Británii, ale Daisy mluvila jen o večírcích tenisového či jachtařského klubu nebo o zápasech v pólu. Navzdory tomu ho znovu zcela uchvátila. Její veselé žvatlání se mu líbilo o to víc, že ho každou chvíli prokládala nečekanými sarkastickými poznámkami. Prohodil třeba: „Nechci vás zdržovat od přátel – chci se jen zeptat na Nový úděl,“ a ona odpověděla: „Páni, vy opravdu umíte dívce zalichotit.“ Ovšem když se loučili, stalo se něco nepříliš očekávaného. „Zavolejte mi, až přijedete do Londýna,“ vyzvala ho, „Mayfair dva čtyři tři čtyři.“

Dneska se stavil u prarodičů na oběd cestou na nádraží. Měl pár dní volno z pracovního tábora a jel na krátkou dovolenou do Londýna. Neurčitě doufal, že by mohl narazit na Daisy, jako by Londýn byl malé město jako Aberowen.

V táboře měl na starost politické vzdělávání a dědečkovi se pochlubil, že zorganizoval sérii přednášek levicových učitelů z Cambridge. „Řekl jsem jim, že teď mají šanci vylézt ze své věže ze slonoviny a setkat se s dělnickou třídou; bylo těžké mě odmítnout.“

Dědovy bleděmodré oči na něj pohlédly podél dlouhého ostrého nosu. „Doufám, že je naši chlapci trochu poučí o skutečném světě.“

Lloyd ukázal na syna Toma Griffithse stojícího s našpicovanýma ušima v otevřených zadních dveřích. Lenny měl už v šestnácti na obličeji stín černých vousů, který nikdy nemizel, i když měl tváře čerstvě oholené. „Lenny se dostal do sporu s jedním marxistickým lektorem.“

„Výborně, Lenny,“ usmál se děda. V Jižním Walesu, kterému se někdy žertovně říkalo Malá Moskva, byl marxismus populární, ale děda vždycky zastával krajně antikomunistické postoje.

„Pověz dědovi, cos řekl, Lenny,“ vyzval ho Lloyd.

Lenny se uchechtl. „V roce 1872 anarchistický vůdce Michail Bakunin varoval Karla Marxe, že komunisti se budou u moci chovat stejně tyransky jako aristokracie, kterou vystřídají. Můžete upřímně říct – po tom všem, co se děje v Rusku –, že Bakunin neměl pravdu?“

Děda zatleskal. Dobrá polemika byla u jeho kuchyňského stolu vždy vítána.

Lloydova babička jim nalila čerstvý čaj. Cara Williamsová byla šedivá, vrásčitá a shrbená, jako všechny ženy jejího věku v Aberowenu. „Už s někým chodíš, zlatíčko?“ zeptala se Lloyda.

Muži se zakřenili a zamrkali.

Lloyd se začervenal. „Mám moc učení, babi.“ Ale v mysli se mu vynořil obrázek Daisy Peškovové spolu s telefonním číslem: Mayfair dva čtyři tři čtyři.

„Tak kdo je to ta Ruby Carterová?“ naléhala babička.

Muži se rozesmáli. „Lapila tě, mládenče!“ poznamenal strejček Billy.

Lloydova matka zřejmě moc povídala. „Ruby má na starosti členskou základnu v naší místní odbočce labouristické strany v Cambridgi, to je vše,“ protestoval Lloyd.

„Jo jo, moc přesvědčivý,“ prohodil sarkasticky Billy a muži se znovu rozchechtali.

„Babi, tobě by se nelíbilo, kdybych s Ruby chodil,“ upozornil Lloyd. „Připadalo by ti, že nosí moc přiléhavé šaty.“

„Nezní to jako příliš vhodná partie,“ uznala Cara. „Teď jsi študovanej muž. Musíš se poohlížet vejš.“

Je stejně snobská jako Daisy, uvědomil si Lloyd. „Na Ruby Carterové nic špatného není,“ namítl. „Ale já ji nemiluju.“

„Musíš si vzít vzdělanou ženu, nějakou učitelku nebo zdravotní sestru.“

Potíž byla, že babička měla pravdu. Lloyd měl Ruby rád, ale nikdy by ji nemiloval. Je docela hezká a inteligentní také, a vůči pěkně stavěné postavě je Lloyd stejně zranitelný jako každý jiný muž; přesto věděl, že ona pro něj není ta pravá. Co hůř, babička ukázala svým vrásčitým starým prstem přesně na skutečný důvod: Rubyin rozhled byl omezený, její obzory úzké. Nevzrušovala ho. Ne jako Daisy.

„Tak o ženských by to už stačilo,“ ozval se děda. „Billy, pověz nám, co je nového ve Španělsku.“

„Je to zlé,“ odpověděl Billy.

Celá Evropa sledovala Španělsko. Levicová vláda zvolená v únoru vzdorovala pokusu o vojenský převrat podporovaný fašisty a konzervativci. Povstalecký generál Franco získal podporu katolické církve. Tyto zprávy zasáhly zbytek kontinentu jako zemětřesení. Nedopadne po Německu a Itálii pohroma fašismu také na Španělsko?

„Vzpoura byla zbabraná, jak asi víš, a málem ztroskotala,“ pokračoval Billy. „Jenže Hitler a Mussolini přišli na pomoc a zachránili povstání tím, že ze severní Afriky letecky přepravili tisíce povstaleckých vojáků jako posily.“

„A odbory zachránily vládu!“ vmísil se Lenny.

„To je pravda,“ přisvědčil Billy. „Vláda reagovala pomalu, ale odbory začaly organizovat dělníky a vyzbrojovat je zbraněmi z vojenských skladů, lodí, prodejen zbraní, prostě kde se co našlo.“

„Aspoň někdo vzdoruje,“ pochvaloval si děda. „Zatím si fašisti vždycky prosadili svou. V Porýní a v Habeši prostě napochodovali a vzali si, co chtěli. Povídám, díky Bohu za Španěly. Měli kuráž říct ne.“

Muži postávající kolem stěn souhlasně zamručeli.

Lloyd si znovu připomněl ono sobotní dopoledne v Cambridgi. I on nechal fašisty, aby si prosadili svou. Dusil v sobě pocity marnosti.

„Ale můžou vyhrát?“ zeptal se děda. „Teď budou hrát asi rozhodující roli zbraně, ne?“

„Jo,“ přikývl Billy. „Němci a Italové zásobují povstalce zbraněmi a municí, stejně jako bojovými letouny a piloty. Ale legální španělské vládě nepomáhá nikdo.“

„A doprčic proč ne?“ vybuchl hněvivě Lenny.

Cara u kuchyňského sporáku zvedla oči. V jejích tmavých středomořských očích se zableskl nesouhlas a Lloyd měl pocit, že zahlédl tu krásnou dívku, kterou kdysi bývala. „Takhle se v mojí kuchyni nemluví!“ sykla.

„Odpusťte, paní Williamsová.“

„Povím vám, co za tím stojí,“ řekl Billy a muži ztichli a naslouchali. „Francouzský premiér Léon Blum – socialista, jak víte – byl připraven poskytnout pomoc. Jednoho fašistického souseda – Německo – už má; mít fašistický režim i na jižní hranici je to poslední, o co by stál. Kdyby poslal zbraně španělské vládě, rozzuřil by francouzskou pravici i francouzské katolické socialisty, ale Blum by to vydržel, zvlášť kdyby měl britskou podporu a mohl říct, že vyzbrojování vlády je součástí mezinárodní iniciativy.“

„A co se tedy pokazilo?“ nechápal děda.

„Naše vláda mu to rozmluvila. Blum přijel do Londýna a náš ministr zahraničí Anthony Eden mu oznámil, že ho nepodpoříme.“

Dědu to rozhněvalo. „Proč potřebuje podporu? Jak se může socialistický premiér nechat zastrašovat konzervativní vládou jiné země?“

„Protože i ve Francii existuje nebezpečí vojenského puče,“ vysvětlil mu Billy. „Tisk je tam fanaticky pravicový a vybičovává jejich vlastní fašisty k nepříčetnosti. S britskou podporou by je Blum mohl odrazit – bez ní ale asi ne.“

„Tak tedy naše konzervativní vláda je k fašismu zase shovívavá!“

„Všichni ti toryovci mají ve Španělsku investice – víno, textil, uhlí, ocel – a bojí se, že je levicová vláda vyvlastní.“

„A co Amerika? Tam věří v demokracii. Určitě prodají Španělsku zbraně!“

„To by napadlo každého. Jenže v Americe je dobře financovaná katolická lobby, kterou vede milionář Joseph Kennedy, a ta se staví proti jakékoli pomoci španělské vládě. A demokratický prezident podporu katolíků potřebuje. Roosevelt neudělá nic, co by ohrozilo jeho Nový úděl.“

„Dobře, ale je tu něco, co můžeme udělat my,“ vmísil se Lenny Griffiths a tváří se mu mihl výraz pubertálního vzdoru.

„A sice co, chlapče?“ zeptal se Billy.

„Můžeme jít do Španělska a bojovat.“

„Nemluv hlouposti, Lenny,“ okřikl ho otec.

„Spousta lidí mluví o tom, že tam půjdou – na celým světě, dokonce i v Americe. Chtějí vytvořit oddíly dobrovolníků a ty by bojovaly po boku pravidelný armády.“

Lloyd se na židli napřímil. „Fakticky?“ Něco takového slyšel poprvé. „Jak to víš?“

„Četl jsem o tom v Daily Herald.“

Lloyda to uchvátilo. Dobrovolníci, kteří jdou do Španělska bojovat s fašisty!

„No ty tam nepůjdeš, tím to zhaslo,“ usadil Lennyho Tom Griffiths.

„Vzpomínáte na ty kluky, co lhali o svém věku, aby mohli bojovat ve světové válce?“ přidal se Lloyd. „Byly jich tisíce.“

„A většina z nich nebyla vůbec k ničemu,“ ušklíbl se Tom. „Vzpomínám na toho kluka, co se rozbrečel před Sommou. Jakpak se jmenoval, Billy?“

„Owen Bevin. Utekl, viď?“

„Jo – přímo před popravčí četu. Ti parchanti ho zastřelili pro dezerci. Nebylo mu ještě ani šestnáct, prckovi nešťastnýmu.“

„Mně je šestnáct,“ připomněl Lenny.

„Jo,“ přikývl otec. „To je teda opravdu rozdíl.“

„Tady Lloyd zmešká vlak do Londýna,“ upozornil děda. „Jede mu to za deset minut.“

Lennyho informace Lloyda natolik ohromila, že nesledoval čas. Vyskočil, políbil babičku a popadl kufřík.

„Půjdu s tebou na nádraží,“ nabídl se Lenny.

Lloyd se se všemi rozloučil a spěchal z kopce dolů. Lenny mlčel, zdálo se, že je duchem nepřítomný. Lloyd byl rád, že nemusí mluvit: měl v hlavě zmatek.

Vlak už stál na nádraží. Lloyd si koupil jízdenku třetí třídy do Londýna. Když se chystal nastoupit, Lenny se ho zeptal: „Pověz mi, Lloyde, jak dostanu cestovní pas?“

„Ty to myslíš s tím Španělskem vážně, co?“

„No tak, člověče, nedělej ze mě pitomečka, chci to vědět.“

Ozvalo se zapískání. Lloyd nastoupil, zavřel dveře a spustil okno. „Půjdeš na poštu a požádáš o formulář,“ řekl mu.

„Když půjdu na aberowenskou poštu a požádám o pasový formulář,“ uvědomil si sklíčeně Lenny, „o třicet vteřin později to bude vědět máma.“

„Tak si zajeď do Cardiffu,“ navrhl Lloyd; a vlak se rozjel.

Lloyd se posadil a vytáhl z kapsy francouzské vydání Stendhalova románu Le Rouge et le Noir. Zíral do knihy a nic nevnímal. Dokázal myslet jen na jedinou věc: odejít do Španělska.

Věděl, že by měl mít strach, ale cítil jenom vzrušení z vyhlídky, že by bojoval – skutečně bojoval, a nikoli pouze pořádal schůze – proti takovým lidem, jako jsou ti, co poštvali na Jörga psy. Strach se bezpochyby dostaví později. V šatně před zápasem v boxu se také nebál. Když však vstoupil do ringu a spatřil muže, který ho chtěl utlouct do bezvědomí, pohlédl na jeho svalnatá ramena, tvrdé pěsti a divokou tvář, vyschlo mu v ústech, srdce se mu rozbušilo a on musel potlačit nutkání otočit se a utéct.

Teď si však největší starosti dělal ohledně rodičů. Bernie byl tak hrdý, že má nevlastního syna na univerzitě v Cambridgi – pověděl to půlce londýnského East Endu –, a zdrtilo by ho, kdyby Lloyd odešel před absolvováním. Ethel by se děsila, že může být zraněn nebo zabit. Oba by to strašně rozrušilo.

A vynořily se i další otázky. Jak by se do Španělska dostal? Do kterého města by se vydal? Jak by zaplatil jízdné? Ovšem skutečně ho zabrzdila jen jediná překážka.

Daisy Peškovová.

Napomenul se v duchu, aby nebyl směšný. Setkal se s ní jen dvakrát. Dokonce se o něj ani moc nezajímala. To bylo od ní prozíravé, protože se k sobě nehodili. Milionářova dcera a povrchní členka společenské smetánky, která si myslí, že povídat si o politice je nudné. Líbí se jí muži jako Klouček Fitzherbert: to samo je důkazem, že se pro Lloyda nehodí. Přesto ji nemohl dostat z hlavy a pomyšlení, že odejde do Španělska a ztratí jakoukoli šanci, aby ji znovu viděl, ho plnilo smutkem.

Mayfair dva čtyři tři čtyři.

Styděl se za svou váhavost, zvlášť když si připomněl Lennyho prosté odhodlání. Lloyd už roky mluvil o boji proti fašismu. Teď se naskýtá příležitost, aby se do něj skutečně zapojil. Jak by mohl nejít?

Dorazil na londýnské nádraží Paddington, odjel podzemní dráhou do Aldgate a pak pěšky došel do řadového domku v Nutley Street, kde se narodil. Otevřel si vlastním klíčem. Od dob, kdy byl malý, se toho tady moc nezměnilo, ale jednou novinkou byl telefon na stolečku vedle stojacího věšáku na klobouky. Byl to jediný telefon v celé ulici a sousedi se k němu chovali, jako by byl veřejný. Vedle telefonu ležela krabice, do které házeli peníze za své hovory.

Matka byla v kuchyni. Měla na hlavě klobouk, chystala se odejít na schůzi labouristů – kam jinam? –, kde měla vystoupit s projevem, ale postavila na plotnu konvici s vodou a připravila mu čaj. „Jak se mají v Aberowenu?“ zeptala se.

„Tenhle víkend tam je strejček Billy,“ odpověděl. „Do dědovy kuchyně se dostavili všichni sousedi.“

„Dědeček s babičkou jsou v pořádku?“

„Děda je pořád stejný. Babička vypadá starší.“ Odmlčel se. „Lenny Griffiths chce odejít do Španělska bojovat proti fašistům.“

Nesouhlasně sešpulila rty. „No ne.“

„Uvažuju, že bych šel s ním. Co myslíš?“

Očekával, že bude mít námitky, ale její reakce ho překvapila. „Ať tě to doprčic ani nenapadne,“ obořila se na něj hrubě. Odpor své matky vůči drsnějším výrazům nesdílela. „Vůbec o tom nemluv!“ Bouchla konvicí o kuchyňský stůl. „Já tě v bolestech a utrpení porodila, chovala jsem tě, obula jsem ti boty a poslala tě do školy, a tím vším jsem neprošla proto, abys promrhal život v nějaký zatracený válce!“

Zarazilo ho to. „Nemyslel jsem, že bych život promrhal,“ bránil se. „Ale třeba bych ho mohl riskovat pro věc, ve kterou jsi mě naučila věřit.“

K jeho údivu se rozvzlykala. Málokdy plakala – Lloyd si ve skutečnosti nedokázal vzpomenout, kdy to bylo naposledy.

„Mami, neplač.“ Objal ji kolem třesoucích se ramen. „Ještě jsem to neudělal.“

Do kuchyně vešel Bernie, podsaditý muž středního věku s pleší. „Co se tu děje?“ zeptal se. Vypadal trochu vylekaně.

„Odpusť, tati,“ omluvil se Lloyd. „Rozčílil jsem ji.“ Odstoupil a nechal Bernieho, aby Ethel objal.

„Odchází do Španělska!“ naříkala. „Zabijou ho!“

„Pojď, všichni se uklidníme a probereme to prakticky,“ konejšil ji Bernie. Byl to praktický muž, nosil praktický tmavý oblek a mnohokrát opravované boty s praktickými tlustými podrážkami. Právě proto ho lidé bezpochyby volili: byl to místní politik, zastupující Aldgate v londýnské městské radě. Lloyd vlastního otce nikdy nepoznal, ale neuměl si představit, že by skutečného otce miloval víc než Bernieho; byl to laskavý nevlastní otec, rychlý při poskytování útěchy nebo rady, pomalý při přikazování či trestání. S Lloydem zacházel úplně stejně jako se svou dcerou Millií.

Bernie přesvědčil Ethel, aby se posadila ke stolu, a Lloyd jí nalil šálek čaje.

„Kdysi jsem si myslela, že bratr je mrtvý,“ vzlykala Ethel a dál jí stékaly slzy. „Do Wellington Row přišly telegramy a ten ubohý pošťák musel chodit od domu k domu a rozdávat lidem kusy papíru, které oznamovaly, že jejich synové a manželé jsou mrtví. Chudák, jak jen se jmenoval? Myslím, že Geraint. Ale pro náš dům telegram neměl a já, jak jsem zlá ženská, jsem děkovala Bohu, že umřeli ostatní, a ne náš Billy!“

„Nejsi zlá ženská,“ utěšoval ji Bernie a hladil ji.

Seshora seběhla po schodech Lloydova nevlastní sestra Millie. Bylo jí šestnáct, ale vypadala starší, zejména když byla oblečená jako dnes večer v elegantních černých šatech a s malými zlatými náušnicemi. Už dva roky pracovala v obchodu s dámským oblečením v Aldgate a před několika dny získala zaměstnání v luxusním obchodním domě ve West Endu. Pohlédla na Ethel. „Mami, co se děje?“ Mluvila s výrazným londýnským přízvukem.

„Tvůj bratr chce jít do Španělska – nechat se tam zabít!“ vykřikla Ethel.

Millie se na Lloyda vyčítavě zadívala. „Cos jí řekl?“ Millie na starším bratrovi vždycky našla rychle nějaký nedostatek; měla pocit, že bratra doma nezaslouženě zbožňují.

Lloyd odpověděl vlídně a shovívavě. „Lenny Griffiths z Aberowenu jde bojovat proti fašistům a já mámě řekl, že uvažuju, že bych šel s ním.“

„To jsi celý ty,“ procedila znechuceně Millie.

„Pochybuju, jestli se tam lze dostat,“ poznamenal Bernie, praktický jako vždy. „Vždyť ta země je uprostřed občanské války.“

„Můžu jet vlakem do Marseilles. Barcelona není od francouzských hranic daleko.“

„Takových sto padesát kilometrů. A přes Pyreneje – to je teda studená procházka.“

„Z Marseilles musejí jezdit do Barcelony lodě. Po moři to tak daleko není.“

„To je pravda.“

„Přestaň, Bernie!“ vykřikla Ethel. „Mluvíš, jako byste se bavili o nejkratší cestě na Piccadilly Circus. On mluví o tom, že jde do války! Já to nedovolím.“

„Víš, je mu jednadvacet,“ připomněl jí Bernie. „Nemůžeme mu v tom zabránit.“

„Já sakra vím, jak je starý!“

Bernie pohlédl na hodinky. „Musíme na tu schůzi. Jsi hlavní řečník. A Lloyd dneska večer do Španělska neodjede.“

„Jak to víš?“ namítla. „Můžeme se vrátit domů a najít tady vzkaz, že chytil vlakový trajekt do Paříže!“

„Já ti povím co,“ řekl Bernie. „Lloyde, slib matce, že dřív než za měsíc neodjedeš. To vůbec není špatný nápad – než se někam poženeš, musíš si ověřit situaci v zemi. A uklidni matku, aspoň načas. Pak si o tom můžeme promluvit znovu.“

Byl to typický Bernieho kompromis, vypočítaný tak, aby každý mohl couvnout, aniž se musí druhému podvolit; jenže Lloyd se ho zdráhal přijmout. Na druhou stranu patrně nemůže jen tak naskočit do vlaku. Musí zjistit, jaká opatření v souvislosti s přijímáním dobrovolníků španělská vláda přijala. Ideální by bylo odjet společně s Lennym a dalšími. Bude potřebovat víza, cizí měnu, dobré boty… „Tak dobře,“ přikývl. „Dřív než za měsíc neodjedu.“

„Slib mi to,“ naléhala matka.

„Slibuju.“

Ethel se zklidnila. Po chvíli si přepudrovala obličej a vypadala normálněji. Vypila čaj.

Pak si oblékla kabát a spolu s Berniem odešla.

„Dobrá, já jdu taky,“ řekla Millie.

„Kam jdeš?“ zeptal se jí Lloyd.

„Do Gaiety.“

To byl kabaret v East Endu. „Oni tam pouštějí šestnáctiletý?“

Pohlédla na něj se zvednutým obočím. „Komu je šestnáct? Mně ne. Ostatně Dave jde taky a tomu je teprve patnáct.“ Mluvila o jejich bratranci Davidu Williamsovi, synovi strejčka Billyho a tety Mildred.

„Fajn, tak se pobavte.“

Došla ke dveřím, pak se vrátila. „Jenom se nenech ve Španělsku zabít, ty troubo.“ Objala ho, pevně ho k sobě přitiskla a pak beze slova vyšla ven.

Když uslyšel bouchnutí domovních dveří, šel k telefonu.

O číslu přemýšlet nemusel, pamatoval si ho dobře. Představil si v duchu Daisy, jak se při odchodu otáčí, vítězoslavně se pod slamákem usmívá a říká: „Mayfair dva čtyři tři čtyři.“

Zvedl telefon a číslo vytočil.

Co řekne? „Říkalas, abych zatelefonoval, tak tady mě máš.“ To bylo slabé. Pravdu? „Vůbec tě neobdivuju, ale nemůžu tě dostat z hlavy.“ Měl by ji někam pozvat, ale kam? Na schůzi labouristů?

Zvedl to nějaký muž. „Tady je rezidence paní Peškovové. Dobrý večer.“ Uctivý tón v Lloydovi vyvolal dojem, že je to komorník. Daisyina matka bezpochyby pronajala londýnský dům i se služebnictvem.

„Tady je Lloyd Williams…“ Chtěl říct něco, co by vysvětlilo nebo ospravedlnilo jeho volání, a tak dodal to první, co mu přišlo na mysl: „… z Emmanuel College.“ Neznamenalo to nic, ale doufal, že to zní působivě. „Mohl bych mluvit se slečnou Daisy Peškovovou?“

„Ne, je mi líto, profesore Williamsi,“ odpověděl komorník předpokládající, že Lloyd musí být učitel. „Všichni odešli do opery.“

Samozřejmě, pomyslel si zklamaně Lloyd. V tuhle večerní dobu, zvlášť v sobotu, žádný člen společenské smetánky nebude doma. „Vzpomínám si,“ zalhal, „zmínila se o tom, že půjde, a já na to zapomněl. Do Covent Garden, že?“ Zatajil dech.

Jenže komorník žádné podezření nepojal. „Ano, pane. Na Kouzelnou flétnu, myslím.“

„Děkuju vám.“ Lloyd zavěsil.

Odebral se do svého pokoje a převlékl se. Ve West Endu chodí lidé ve společenském obleku i do kina. Ale co udělá, až se tam dostane? Vstupenku na operu si dovolit nemohl a ostatně brzy bude představení končit.

Jel metrem. Budova Královské opery byla nepatřičně umístěna vedle Covent Garden, londýnského ovocného a zeleninového trhu. Obě instituce se snášely velmi dobře, protože dodržovaly odlišnou pracovní dobu: tržnice otevírala ve tři nebo ve čtyři ráno, kdy nejodhodlanější londýnští flamendři začínali mířit domů, a zavírala před začátkem odpoledního představení.

Lloyd prošel kolem zavřených stánků tržnice a nahlédl prosklenými dveřmi do budovy opery. Zářivě osvícená vstupní hala byla prázdná a Lloyd zaslechl tlumeného Mozarta. Vkročil dovnitř. S ledabylou nonšalancí příslušníka vyšší třídy se zeptal hlídače u vchodu: „V kolik to končí?“

Kdyby měl na sobě svůj tvídový oblek, patrně by uslyšel, že mu po tom nic není, ale smokink byl uniformou vyjadřující autoritu, a tak hlídač odpověděl: „Za pět minut, pane.“

Lloyd odměřeně kývl hlavou. Říct „Děkuju vám“ by ho vyzradilo.

Vyšel z budovy a obešel blok. Byla to chvíle ticha. V restauracích si lidé objednávali kávu a v kinech se velký příběh blížil k melodramatickému vrcholu. Brzy se všechno změní a ulice zaplní lidé, kteří si budou přivolávat taxíky, mířit do nočních klubů, líbat se na rozloučenou na autobusových zastávkách a spěchat na poslední vlak zpátky na předměstí.

Vrátil se k budově opery a vešel dovnitř. Orchestr umlkl a obecenstvo se právě začínalo hrnout ven. Lidé osvobození po dlouhém uvěznění na sedadlech se živě bavili, vychvalovali zpěváky, kritizovali kostýmy a plánovali si pozdní večeři.

Daisy spatřil téměř okamžitě.

Měla na sobě bleděmodré šaty s norkovým přehozem přes holá ramena a vypadala úchvatně. Vynořila se z hlediště v čele hloučku svých vrstevníků. Lloyd ke své lítosti poznal, že vedle ní kráčí Klouček Fitzherbert; viděl, jak se Daisy vesele směje čemusi, co jí šeptal, když sestupovali po schodech pokrytých červeným kobercem. Za nimi šla ta zajímavá německá dívka Eva Rothmannová, doprovázená vysokým mladíkem v důstojnické společenské uniformě.

Eva Lloyda poznala, usmála se a on ji německy oslovil. „Dobrý večer, slečno Rothmannová, doufám, že se vám opera líbila.“

„Moc, děkuju,“ odpověděla tímtéž jazykem. „Nevěděla jsem, že jste tu byl také.“

„Poslyšte lidi, mluvte anglicky,“ promluvil vlídně Klouček. Zdálo se, že je trochu podnapilý. Vypadal hezky, i když poněkud nezřízeně, jako trucovitý pohledný nezletilec nebo rozmazlený čistokrevný pes. Měl příjemné chování, a když chtěl, patrně dokázal být ohromně okouzlující.

Eva je anglicky představila. „Vikomte z Aberowenu, tohle je pan Williams.“

„My se známe,“ přikývl Klouček. „Je z Emmy.“

„Ahoj, Lloyde,“ usmála se Daisy. „Jdeme se podívat do slumů.“

Lloyd věděl, že to znamená návštěvu podřadných hospod v East Endu a sledování zábav dělnické třídy, jako jsou psí zápasy.

„Vsadím se, že Lloyd některá ta místa zná,“ nadhodil Klouček.

Lloyd váhal jen zlomek vteřiny. Je ochoten vystát Kloučka, aby mohl být s Daisy? Ovšemže je. „Popravdě znám,“ přisvědčil. „Chcete, abych vám je ukázal?“

„Výborně!“

Objevila se starší paní a pohrozila Kloučkovi prstem. „Musíte ta děvčata přivést do půlnoci domů,“ pronesla důrazně s americkým přízvukem. „Ani o vteřinu později, prosím.“ Lloyd vytušil, že to musí být Daisyina matka.

„Spolehněte se na armádu, paní Peškovová,“ odpověděl vysoký muž ve vojenské uniformě. „Vrátíme se včas.“

Za paní Peškovovou přicházel hrabě Fitzherbert s nějakou tlustou ženou, což musela být jeho manželka. Lloyd by se rád hraběte vyptal na politické postoje jeho vlády vůči Španělsku.

Venku na ně čekala dvě auta. Hrabě, jeho manželka a Daisyina matka nastoupili do černo-žlutého vozu Rolls-Royce Phantom III, Klouček a jeho skupina se nacpali do tmavomodré limuzíny Daimler E20, oblíbeného auta královské rodiny. Včetně Lloyda jich bylo sedm. Zdálo se, že Eva je s tím vojákem, co se Lloydovi představil jako poručík Jimmy Murray. Třetí dívka byla jeho sestra May a z dalšího chlapce – štíhlejší, tišší verze Kloučka – se vyklubal Andy Fitzherbert.

Lloyd udělil šoférovi pokyny na cestu ke Gaiety.

Všiml si, že Jimmy Murray diskrétně položil paži kolem Evina pasu. Eva zareagovala tak, že se k němu maličko přitiskla: očividně spolu chodí. Lloyda to potěšilo – kvůli ní. Nebyla žádná krasavice, ale byla inteligentní a měla šmrnc. Byla mu milá a měl radost, že si našla toho vysokého vojáka. Přemýšlel však, jak asi ostatní z téhle vyšší společenské třídy budou reagovat, jestliže Jimmy oznámí, že se hodlá oženit s poloviční židovkou a navíc Němkou.

Napadlo ho, že ostatní vytvořili dvě další dvojice: Andy a May a – k jeho vzteku – Klouček a Daisy. Lloyd tu byl za křena. Nechtěl na ně civět, a tak zkoumal naleštěné mahagonové rámy oken.

Auto vyjelo nahoru na Ludgate Hill ke katedrále Svatého Pavla. „Jeďte po Cheapside,“ vyzval Lloyd šoféra.

Klouček si důkladně zavdal ze stříbrné placatky a otřel si rty. „Vyznáš se tu, Williamsi,“ prohodil.

„Bydlím tady,“ vysvětlil mu Lloyd. „Narodil jsem se v East Endu.“

„To je úžasný,“ řekl Klouček a Lloyd si nebyl jistý, jestli je bezmyšlenkovitě upřímný, nebo nepříjemně sarkastický.

V Gaiety byla všechna sedadla obsazená, ale bylo tu spousta místa k stání a obecenstvo se pořád přesouvalo, lidé se zdravili s přáteli a přecházeli k baru. Byli vyšňoření, ženy v pestrobarevných šatech, muži ve svátečním. Vzduch byl teplý a zakouřený a všude bylo cítit rozlité pivo. Lloyd našel pro svou skupinu místo vzadu. Oblečení je identifikovalo jako návštěvníky z West Endu, ale nebyli tu jediní: kabarety byly oblíbené u všech společenských vrstev.

Bavička středního věku v červených šatech a s blond parukou vypráví na jevišti fousaté dvojsmyslné vtipy. „Slečna stojí v autobusu, který najednou prudce zabrzdí, a ona spadne do klína sedícímu mladíkovi. Okamžitě se omlouvá: ‚Promiňte, já myslela, že už stojí,‘ načež mladík odpoví: ‚Je mi líto, to jsou klíče.‘“

Lloyd viděl, že se Daisy chechtá jak pominutá. Naklonil se a pošeptal jí do ucha: „Uvědomujete si, že je to muž?“

„Ne!“ zavrtěla hlavou.

„Podívejte se na ty ruce.“

„Ach, Bože!“ vyvřískla. „Ta ženská je chlap!“

Kolem prošel Lloydův bratranec David, zahlédl Lloyda a vrátil se. „Co že ses tak vyfintil?“ zeptal se. Sám měl na sobě pletenou šálu a látkovou čepici.

„Ahoj, Dave, jak jde život?“

„Jedu do Španělska – s tebou a Lennym Griffithsem,“ odpověděl David.

„Ne, nejedeš,“ řekl Lloyd. „Je ti patnáct.“

„Kluci jako já bojovali ve světový válce.“

„Ale nebyli k ničemu – zeptej se táty. Ostatně, kdo říká, že já jedu?“

„Tvoje ségra Millie,“ usadil ho Dave a šel dál.

„Co se tady obyčejně pije, Williamsi?“ chtěl vědět Klouček.

Lloyd si myslel, že Klouček už žádný alkohol nepotřebuje, ale odpověděl: „Muži pivo, dívky port and lemon.“

„Port and lemon?“

„Portské ředěné limonádou.“

„Čirá hrůza!“ Klouček zmizel.

Bavička toho pořád ještě neměla dost. „Je máj – lásky čas. Dva milenci jsou spolu v parku, okolo kvete spousta šeříku, on chce být romantik, i zeptá se: ‚Slečno máte ráda bez?‘– ‚Ano, ale musíte si dát pozor!‘“ Pak odešla, nebo odešel, za bouřlivého potlesku.

Před Lloydem se objevila Millie. „Ahoj,“ pozdravila. Pohlédla na Daisy. „Kdo je tvoje přítelkyně?“

Lloyd byl rád, že to Millii v rafinovaných černých šatech se šňůrkou falešných perel a s diskrétním mejkapem tak sluší. Obrátil se k Daisy. „Slečno Peškovová, dovolte, abych vám představil svou sestru slečnu Leckwithovou. Millie, tohle je Daisy.“

Potřásly si rukou. „Moc ráda poznávám Lloydovu sestru,“ zahlaholila Daisy.

„Přesně řečeno, nevlastní sestru,“ doplnila Millie.

Lloyd jí to vysvětlil. „Otec padl ve světové válce. Nikdy jsem ho nepoznal. Matka se znovu vdala, když jsem byl ještě nemluvně.“

„Dobře se bavte,“ rozloučila se Millie; při odchodu pak špitla Lloydovi: „Teď chápu, proč Ruby Carterová nemá šanci.“

Lloyd v duchu zaúpěl. Matka očividně rozšířila po celé rodině, že má románek s Ruby.

„Kdo je Ruby Carterová?“ zeptala se Daisy.

„Služebná v Chimbleigh. Dala jste jí peníze na zubaře.“

„Vzpomínám. Takže její jméno se nějak podezřele zaplétá s vaším.“

„V matčině představivosti, ano.“

Daisy viděla jeho rozpaky a rozesmála se. „Vy si tedy služebnou nevezmete.“

„Nevezmu si Ruby.“

„Možná by byla pro vás vhodná.“

Lloyd jí pohlédl do očí. „Vždycky se nezamilujeme do nejvhodnějších lidí, že?“

Daisy se zadívala na jeviště. Představení se chýlilo ke konci a celý soubor začínal zpívat populární písničku. Obecenstvo se nadšeně připojilo. Hosté postávající vzadu se uchopili za paže a kývali se v rytmu; Kloučkova společnost se k nim připojila.

Opona spadla, ale Klouček se stále ještě neobjevil. „Podívám se po něm,“ nabídl se Lloyd. „Myslím, že vím, kde by mohl být.“ V Gaiety byla dámská toaleta, ale pro muže byl vyhrazen zadní dvorek se suchým záchodem a několika napůl seříznutými barely na naftu. Lloyd našel Kloučka, jak do jednoho z barelů zvrací.

Dal Kloučkovi kapesník, aby si otřel ústa, pak ho vzal pod paží a odvedl ho vyprazdňujícím se divadlem ven k limuzíně Daimler. Ostatní už čekali. Všichni nasedli a Klouček okamžitě usnul.

Když se vrátili do West Endu, Andy Fitzherbert požádal šoféra, aby zajel nejdřív k domu Murrayových, který se nacházel ve skromné ulici nedaleko Trafalgarského náměstí. Vystoupil z auta s May. „Vy jeďte dál, doprovodím May ke dveřím a domů se vrátím pěšky.“ Lloyd předpokládal, že Andy plánuje romantické rozloučení u Mayina domu.

Pokračovali do Mayfair. Když se auto přiblížilo ke Grosvenor Square, kde bydlely Daisy s Evou, Jimmy požádal šoféra: „Zastavte, prosím, na rohu.“ Pak se obrátil k Lloydovi. „Williamsi, nevadilo by vám doprovodit slečnu Peškovovou k domu? Za chviličku vás se slečnou Rothmannovou doženeme.“

„Samozřejmě.“ Jimmy zřejmě chtěl v autě políbit Evu na dobrou noc. Klouček o tom nic vědět nebude: chrápal. Šofér bude v naději na spropitné předstírat, že nic nevnímá.

Lloyd vystoupil a pomohl ven i Daisy. Když ho uchopila za ruku, měl pocit, jako by dostal mírný elektrický šok. Vzal ji pod paží a pomalu vykročili po chodníku. Uprostřed mezi dvěma pouličními lampami, kde bylo nejslabší osvětlení, se Daisy zastavila. „Dejme jim čas,“ navrhla.

„Jsem tak rád, že má Eva milence.“

„Já taky.“

Nadechl se. „O vás a Kloučkovi Fitzherbertovi to říct nemůžu.“

„Zařídil, že jsem byla představena u dvora!“ zvolala Daisy. „A tančila jsem v jednom nočním klubu s králem – bylo to ve všech amerických novinách.“

„A proto s ním chodíte?“ zeptal se nevěřícně Lloyd.

„Nejen proto. Má rád všechno co já – večírky, dostihy, krásné oblečení. Je s ním taková legrace! Dokonce má svoje letadlo.“

„To všechno nic neznamená,“ namítl Lloyd. „Vykašlete se na něj. Choďte radši se mnou.“

Vypadala potěšeně, ale rozesmála se. „Jste blázen,“ odpověděla. „Ale líbíte se mi.“

„Myslím to vážně,“ naléhal zoufale. „Nedokážu na vás přestat myslet, i když jste ta poslední na světě, se kterou bych se měl oženit.“

Znovu se zasmála. „Říkáte hrozné hrubosti! Nechápu, proč se s vámi bavím. Nejspíš si myslím, že pod tím neohrabaným chováním jste docela fajn.“

„Já se ve skutečnosti nechovám neohrabaně – jenom s vámi.“

„Věřím vám. Ale já si nevezmu švorcového socialistu.“

Lloyd jí otevřel své srdce a byl půvabně odmítnut; teď se cítil bídně. Ohlédl se zpátky k autu. „Rád bych věděl, jak dlouho tam hodlají zůstat,“ prohodil nešťastně.

„Ale mohla bych socialistu políbit,“ nadhodila Daisy, „jen abych viděla, jaké to je.“

Chvíli nereagoval. Předpokládal, že mluví teoreticky. Jenže dívka by nikdy neřekla něco takového teoreticky. Bylo to vyzvání. Málem byl tak hloupý, že mu to ušlo.

Přikročil k ní, položil ruce na její útlý pas. Zvedla obličej vzhůru a její krása mu vzala dech. Sklonil hlavu a jemně ji políbil na ústa. Nezavřela oči, on také ne. Tiskl rty k jejím, upíral pohled do jejích modrých očí a cítil se nesmírně vzrušený. Lehce pootevřela ústa a on se dotkl rozevřených rtů špičkou jazyka. Okamžik poté pocítil, že její jazyk odpovídá. Pořád se na něj dívala. Cítil se jako v ráji a chtěl v tom objetí zůstat navěky. Přitiskla se k němu celým tělem. Měl erekci a bylo mu trapné, že by to mohla pocítit, a tak maličko couvl – ale ona se k němu znovu přitiskla a Lloyd při pohledu do jejích očí pochopil, že chce vnímat jeho penis přitisknutý ke svému hebkému tělu. Tohle poznání ho nesnesitelně vzrušilo. Měl pocit, že vystříkne, a napadlo ho, že to Daisy dokonce možná chce.

Pak zaslechl, jak se otevírají dveře auta, a Jimmy Murray poněkud nepřirozeně hlasitě promluvil, jako by dával varování. Lloyd pustil Daisy z objetí.

„Hm,“ zamumlala překvapeně, „tohle bylo neočekávaně příjemné.“

„Víc než příjemné,“ přitakal chraplavě Lloyd.

Pak už se Jimmy a Eva ocitli vedle nich a všichni se vydali ke dveřím domu paní Peškovové. Byla to honosná budova se schody ke krytému vchodu. Lloyda napadlo, že by mu stín u vchodu mohl poskytnout příležitost k dalšímu polibku, ale sotva začali stoupat po schodech, domovní dveře jim otevřel muž ve společenském obleku, patrně komorník, s nímž Lloyd předtím mluvil. Jak byl rád, že zavolal!

Obě dívky se zdrženlivě rozloučily, aniž daly sebeméně najevo, že se s někým před pouhými pár vteřinami vášnivě objímaly; pak se dveře zavřely a dívky byly pryč.

Lloyd s Jimmym scházeli po schodech dolů.

„Půjdu odtud pěšky,“ řekl Jimmy. „Mám požádat šoféra, aby vás odvezl zpátky do East Endu? Jste pět nebo šest kilometrů od domova. A Kloučkovi to bude jedno – nejspíš bude spát až do snídaně.“

„To je od vás pozorné, Murrayi, a já to oceňuju, ale věřte mi nebo ne, rád se projdu. Mám toho hodně k přemýšlení.“

„Jak chcete. Tak tedy dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ rozloučil se Lloyd a s hlavou plnou vířících myšlenek a pomalu ustupující erekcí se otočil směrem na východ a zamířil k domovu.

{IV}

Londýnská společenská sezona v půli srpna skončila a Klouček Fitzherbert stále ještě nepožádal Daisy Peškovovou o ruku.

Daisy byla dotčená a zmatená. Všichni věděli, že spolu chodí. Vídali se skoro každý den. Hrabě Fitzherbert mluvil s Daisy jako s dcerou, a dokonce i podezíravá princezna Bea k ní našla vřelejší vztah. Klouček ji líbal, kdykoli se mu naskytla příležitost, ale o budoucnosti se nezmiňoval.

Dlouhá série okázalých obědů a večeří, skvělých večírků a plesů, tradičních sportovních událostí a pikniků s šampaňským, která tvořila londýnskou sezonu, rázem skončila. Mnoho Daisyiných nových přátel náhle odjelo z města. Většinou se odebrali na venkovská sídla, kde – jak vyrozuměla – budou trávit čas honem na lišku, lovem vysoké zvěře a střílením ptáků.

Daisy s Olgou tu zůstaly na svatbu Evy Rothmannové. Jimmy Murray se na rozdíl od Kloučka spěchal oženit se ženou, kterou miluje. Obřad se konal ve farním kostele jeho rodičů v Chelsea.

Daisy cítila, že si v Evině případě vedla velmi dobře. Naučila kamarádku vybírat si oblečení, které jí sluší, elegantní bez nabírání, přidávající na kráse jejím černým vlasům a hnědým očím. Eva získala sebedůvěru a naučila se používat svou přirozenou vřelost a inteligenci, aby okouzlila muže i ženy. A Jimmy se do ní zamiloval. Nebyl žádná filmová hvězda, ale jeho vysoká postava a ostře řezané rysy působily přitažlivě. Pocházel z vojenské rodiny se skrovným majetkem, a Eva tudíž bude finančně dobře zajištěná, třebaže nebude bohatá.

Britové chovají stejné předsudky jako kdokoli jiný a generál Murray a jeho paní zpočátku nebyli příliš nadšeni vyhlídkou, že si jejich syn vezme německou běženkyni, která je poloviční židovka. Eva si je rychle získala, ale mnoho jejich přátel stále naznačovalo, že chovají jisté pochyby. Při svatbě Daisy slyšela, že Eva je „exotická“, Jimmy „odvážný“ a Murrayovi „úžasně svobodomyslní“, což všechno byly způsoby, jak vytěžit maximum z nevhodné partie.

Jimmy formálně napsal doktoru Rothmannovi do Berlína a získal svolení požádat Evu o ruku; německé úřady však odmítly dovolit rodině Rothmannových, aby přijela na svatbu. „Nenávidějí židy tak moc, že by sis myslela, že je s radostí nechají z Německa odejít!“ stěžovala si Eva v slzách.

Kloučkův otec Fitz tuhle poznámku zaslechl a později si o ní s Daisy promluvil. „Povězte vaší kamarádce Evě, aby o židech moc nemluvila, pokud se tomu může vyhnout,“ pronesl tónem, jímž se udílí přátelské varování. „Víte, mít za manželku poloviční židovku Jimmyho vojenské kariéře vůbec neprospěje.“ Daisy tuhle nepříjemnou radu nepředala.

Šťastná dvojice odjela na svatební cestu do Nice. Daisy si s pocitem viny uvědomila, že se jí ulevilo, když už nemá Evu kolem sebe. Klouček a jeho političtí kamarádi tolik nesnášeli židy, že Eva začínala představovat problém. Už i přátelství mezi Kloučkem a Jimmym vzalo za své – Klouček odmítl jít Jimmymu za svědka.

Po svatbě pozvali Fitzherbertovi Daisy a Olgu do svého venkovského sídla ve Walesu na hon. Daisyiny naděje stouply. Teď, když je Eva z cesty, nic nebrání, aby se Klouček vyslovil. Hrabě s princeznou musejí předpokládat, že je to na spadnutí. Možná plánují, že to Klouček udělá o tomto víkendu.

Daisy a Olga se odebraly v pátek ráno na Paddingtonské nádraží a nastoupily do vlaku na západ. Projely srdcem Anglie, úrodným zvlněným zemědělským krajem posetým vesničkami; v každé z nich se uprostřed shluku starých stromů zvedala kamenná kostelní věž. Měly pro sebe celý vagon první třídy. Olga se Daisy zeptala, co si myslí, že Klouček asi udělá. „Musí vědět, že ho mám ráda,“ odpověděla Daisy. „Už jsem mu mockrát dovolila, aby mi dal pusu.“

„Nedala jsi najevo, že se zajímáš o někoho jiného?“ zeptala se bystře matka.

Daisy provinile potlačila vzpomínku na onen krátký okamžik pošetilosti s Lloydem Williamsem. O tom Klouček nemůže vědět, a stejně, Lloyda od té doby už neviděla, ani neodpověděla na žádný ze tří dopisů, které jí poslal. „O nikoho,“ zavrtěla hlavou.

„Tak to bylo kvůli Evě,“ usoudila Olga. „A ta je teď pryč.“

Vlak projel dlouhým tunelem pod řekou Severn, a když se znovu vynořil, byly ve Walesu. Na kopcích se pásly urousané ovce a v každém údolí se objevilo hornické městečko; mezi shlukem ošklivých průmyslových budov se vždy tyčila těžní věž.

Na aberowenském nádraží na ně čekal černo-žlutý Rolls-Royce hraběte Fitzherberta. Tohle město s malými řadovými domky ze šedého kamene na strmých svazích kopců je ale skličující, pomyslela si Daisy. K sídlu Tŷ Gwyn se jelo z města asi dva kilometry.

Když auto projelo branou, Daisy radostí zalapala po dechu. Tŷ Gwyn bylo obrovské a elegantní sídlo s dlouhými řadami vysokých oken na dokonalém klasicistním průčelí. Nacházelo se uprostřed dekorativních květinových záhonů, keřů a vzácných stromů, které byly očividně pýchou samotného hraběte. Být paní tohoto domu musí být vskutku radost, pomyslela si Daisy. Britská aristokracie možná už světu nevládne, ale umění žít přivedla k dokonalosti, a Daisy toužila k ní patřit.

Tŷ Gwyn znamená Bílý dům, ale dům byl ve skutečnosti šedý, a Daisy zjistila proč, sotva se dotkla kamenného zdiva – na prstech jí ulpěl uhelný prach.

Ubytovali ji v apartmá zvaném Gardéniové.

Toho večera seděla před večeří s Kloučkem na terase. Pozorovali, jak slunce zapadá za purpurově zbarvený horský vrchol, Klouček kouřil doutník a Daisy usrkávala šampaňské. Už nějakou dobu byli sami, ale Klouček o manželství nepromluvil.

V průběhu víkendu její úzkost rostla. Klouček měl spoustu možností, aby si s ní promluvil o samotě – to si pohlídala. V sobotu vyrazili muži na hon, ale Daisy jim šla naproti až k večeru; zpátky se vracela s Kloučkem pěšky přes les. V neděli ráno se Fitzherbertovi a většina jejich hostů odebrali do anglikánského kostela ve městě. Po bohoslužbě ji Klouček vzal do hostince U Dvou korun, kde podsadití horníci se širokými rameny a placatými čepicemi zírali na Daisy v bleděmodrém kašmírovém kabátu, jako by tam Klouček přivedl na vodítku leoparda.

Řekla mu, že se s matkou budou muset brzy vrátit do Buffala, ale jemu nic nedošlo.

Není to prostě tak, že ji má rád, ale ne natolik, aby se s ní oženil?

V neděli v poledne byla zoufalá. Zítra se mají s matkou vrátit do Londýna. Pokud se Klouček do té doby nevysloví, jeho rodiče si začnou myslet, že to nemyslel vážně, a žádná pozvání do Tŷ Gwyn už nedostane.

Tato vyhlídka Daisy vyděsila. Už dávno se rozhodla, že si Kloučka vezme. Chtěla se stát vikomtkou z Aberowenu a pak jednoho dne hraběnkou Fitzherbertovou. Odjakživa byla bohatá, ale toužila po úctě a váženosti spojené se společenským postavením. Dychtila být oslovovaná „Vaše Jasnosti“. Prahla po diamantovém diadému princezny Bey. Chtěla počítat členy královské rodiny mezi své přátele.

Věděla, že ji Klouček má rád, a když ji líbal, nebylo pochyb o jeho touze. „Potřebuje něčím pošťouchnout,“ pošeptala Olga Daisy, když po obědě pily ve snídaňovém pokoji s ostatními dámami kávu.

„Ale čím?“

„Je jedna věc, která u mužů nikdy neselže.“

Daisy zvedla obočí. „Sex?“ Mluvila s matkou o většině věcí, ale tomuto tématu se vcelku vyhýbaly.

„Těhotenství,“ odpověděla Olga. „Jenže bezpečně otěhotníš jen tehdy, když nechceš.“

„Tak co tedy?“

„Musíš mu poskytnout záblesk zaslíbené země, ale nepustit ho tam.“

Daisy zavrtěla hlavou. „Nejsem si jistá, ale myslím si, že v té zaslíbené zemi už byl s nějakou jinou.“

„S kým?“

„Netuším – s nějakou služebnou, herečkou, vdovou… co já vím, ale jako panic prostě nevypadá.“

„Máš pravdu, nevypadá. To znamená, že mu musíš nabídnout něco, co nemůže dostat od jiných. Něco, kvůli čemu by udělal cokoli.“

Daisy blesklo hlavou, kde matka asi došla k této moudrosti, když celý život strávila v chladném manželství. Možná hodně přemýšlela o tom, jak jí manžela Lva ukradla jeho milenka Marga. Každopádně neexistuje nic, co by Daisy mohla Kloučkovi nabídnout a co by nemohl dostat od jiné dívky, nebo existuje?

Ženy dopíjely kávu a rozcházely se do svých pokojů, aby si po obědě zdřímly. Muži setrvávali pořád ještě v jídelně a kouřili doutníky, ale do čtvrt hodiny je budou následovat. Daisy se zvedla.

„Co uděláš?“ zeptala se Olga.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla. „Něco vymyslím.“

Odešla. Rozhodla se, že půjde do Kloučkova pokoje, ale nechtěla to říct – pro případ, že by matka měla námitky. Bude tam na něj čekat, až si přijde dát odpoledního šlofíka. Služebnictvo si v tuto denní dobu také bralo volno, a tak bylo nepravděpodobné, že by do pokoje někdo vstoupil.

Pak bude mít Kloučka jenom pro sebe. Ale co řekne nebo udělá? Nevěděla. Bude muset improvizovat.

Zašla do Gardéniového apartmá, vyčistila si zuby, lehce si kápla na krk kolínskou Jean Naté a tiše se odebrala chodbou do Kloučkova pokoje.

Vstoupit ji nikdo neviděl.

Měl prostorný pokoj s výhledem na vrcholky hor. Působilo to, jako by tenhle pokoj obýval už mnoho let. Byla tu pánská kožená křesla, na stěnách obrázky letadel a výjevy z dostihů a na odkládacím stolku humidor z cedrového dřeva plný vonících doutníků, karafy s whisky a brandy a tác se sklenicemi z křišťálu.

Vytáhla jednu zásuvku a spatřila dopisní papír s hlavičkou Tŷ Gwyn, lahvičku inkoustu a pera a tužky. Papír byl modrý a opatřený erbovním znakem rodu Fitzherbertů. Bude to jednoho dne její erb?

Přemýšlela, co Klouček řekne, až ji tu najde. Bude mít radost, vezme ji do náručí a políbí ji? Nebo se rozzlobí, že narušila jeho soukromí, a obviní ji ze slídění? Musí to risknout.

Prošla do přilehlé šatny. Bylo tu malé umývadlo se zrcadlem. Na mramorové obrubě měl rozložené holicí náčiní. Daisy si pomyslela, že by se ráda naučila manžela holit. Bylo by to velice intimní.

Otevřela dveře šatníku a zadívala se na jeho oblečení: společenské obleky na den, tvídové obleky, jezdecké oblečení, kožená letecká bunda s kožešinovou vložkou a dva večerní obleky.

Dostala nápad.

Vzpomněla si, jak Kloučka vzrušilo, když ji tenkrát v červnu v domě Binga Westhamptona spatřil s ostatními dívkami oblečenou jako muž. Toho večera ji poprvé políbil. Nebyla si jistá, proč byl tak vzrušený – takové věci jsou povětšinou nevysvětlitelné. Lizzie Westhamptonová říkala, že někteří muži mají rádi, když jim ženy nařežou na holý zadek: jak byste tohle vysvětlili?

Třeba by si teď měla vzít na sebe jeho oblečení.

Něco, kvůli čemu by udělal cokoli, říkala matka. Není to tohle?

Zírala na řadu obleků na ramínkách, na hromadu složených bílých košil, na nablýskané kožené boty na kopytech. Zabere to? Má na to dost času?

Má co ztratit?

Mohla by si vybrat potřebné oblečení, odnést ho do Gardéniového apartmá, tam se převléknout a spěchat zpátky v naději, že ji cestou nikdo nezahlédne…

Ne. Na to nemá čas. Jeho doutník není dost dlouhý. Musí se převléknout tady a rychle – nebo vůbec ne.

Rozhodla se.

Svlékla si šaty.

Teď je v nebezpečí. Do této chvíle by mohla svou přítomnost tady jakžtakž věrohodně vysvětlit: předstírala by, že v kilometrech chodeb Tŷ Gwynu zabloudila a omylem vešla do nesprávného pokoje. Ale pověst žádné dívky by nepřežila, kdyby ji přistihli ve spodním prádle v pokoji muže.

Vzala vrchní košili z hromady. Se zaúpěním si uvědomila, že límec je zapotřebí připevnit pomocí knoflíku. V šupleti našla tucet naškrobených límců a krabičku knoflíků, připnula jeden ke košili a přetáhla si ji přes hlavu.

Zaslechla těžké mužské kroky venku na chodbě a ztuhla; srdce jí bušilo jako velký buben, ale kroky pokračovaly kolem pokoje dál.

Rozhodla se pro žaket. Kalhoty s proužky neměly připnuté šle, ale ty našla v dalším šupleti. Domyslela si, jak se šle připínají, a pak si natáhla kalhoty. V pase byly tak široké, že by se do nich vešla dvakrát.

Nohy v punčochách strčila do lesklých černých polobotek a zavázala tkaničky.

Zapnula knoflíky na košili a uvázala si stříbrnou kravatu. Uzel se nepovedl, ale na tom nezáleželo, stejně ho neumí správně uvázat.

Vklouzla do světle hnědé dvouřadové vesty a černého kabátu s ustřihnutými šosy a pak se na sebe podívala do vysokého zrcadla na vnitřní straně šatníku.

Oblek na ní plandal, ale přesto vypadala rozkošně.

Teď už měla čas, a tak si klidně zastrčila zlaté knoflíčky do manžet košile a bílý kapesníček do kapsy kabátu.

Něco chybělo. Upírala na sebe pohled do zrcadla, dokud nepřišla na to, co ještě potřebuje.

Klobouk.

Otevřela další skříň a na vysoké polici spatřila řadu krabic na klobouky. Našla šedý cylindr a nasadila si ho dozadu na hlavu.

Vzpomněla si na knírek.

Tužku na obočí u sebe neměla. Vrátila se do Kloučkova pokoje a sehnula se ke krbu. Bylo ještě léto a netopilo se. Nabrala na prst trochu sazí, vrátila se k zrcadlu a na horní ret si pečlivě namalovala knírek.

Byla připravená.

Usedla do jednoho z kožených křesel a čekala na něj.

Instinkt jí napovídal, že dělá správnou věc, ale rozumově se to zdálo bizarní. Ovšem pro sexuální vzrušení se těžko hledá vysvětlení. Sama cítila, jak zvlhla, když ji vzal tehdy letadlem nahoru. Nebylo možné, aby se muchlali, když se soustředil na řízení malého letadla; zároveň to bylo dobře, protože vznášet se ve vzduchu ji tak vzrušovalo, že by mu patrně dovolila, cokoli by chtěl.

Chlapci však dokážou být nepředvídatelní a Daisy se bála, že by se mohl rozzlobit. Jestliže se to někdy stalo, jeho pohledná tvář se zkroutila do ošklivé grimasy, začal rychle podupávat a dokázal se chovat docela krutě. Když mu jednou kulhavý číšník přinesl nesprávný nápoj, setřel ho: „Koukejte se odšmajdat zpátky k baru a přineste mi skotskou, kterou jsem si objednal – to, že jste kripl, ještě neznamená, že musíte bejt taky hluchej!“ Ztrápený muž zrudl hanbou.

Přemýšlela, co Klouček řekne, kdyby ho rozzlobilo, že je v jeho pokoji.

Dorazil pět minut poté.

Zaslechla venku jeho kročeje a uvědomila si, že ho zná už natolik dobře, že pozná jeho krok.

Dveře se otevřely a on vešel dovnitř, aniž ji zahlédl.

Nasadila hluboký hlas. „Jak se vede, starej brachu?“ zabručela.

Polekaně sebou trhl. „Proboha!“ Pak se znovu podíval. „Daisy?“

Postavila se. „Osobně,“ přisvědčila svým normálním hlasem. Pořád na ni překvapeně civěl. Smekla cylindr a maličko se uklonila. „K vašim službám.“ Klobouk si zase šikmo nasadila.

Po dlouhé chvíli se vzpamatoval ze šoku a usmál se.

Díky Bohu, pomyslela si.

„Povím ti, ten klóbrc ti sekne,“ vymáčkl ze sebe.

Přistoupila blíž k němu. „Vzala jsem si ho, abych tě potěšila.“

„To se ti povedlo, jen co je pravda.“

Svůdně zvedla obličej. Líbala ho ráda. Popravdě líbala ráda většinu mužů. Potají se styděla, jak moc se jí to líbí. Dokonce se ráda líbala i s dívkami v internátní škole, kde celé týdny žádného kluka ani nezahlédly.

Sklonil hlavu a dotkl se svými rty jejích. Cylindr spadl a oba se zahihňali. Rychle jí strčil jazyk do úst. Uvolnila se a užívala si to. Všechny smyslové rozkoše ho přiváděly do varu a ji jeho dychtivost vzrušovala.

Připomněla si, že má záměr. Vše se vyvíjelo dobře, ale ona potřebuje, aby se vyslovil. Spokojí se jen s polibkem? Potřebovala, aby chtěl víc. Pokud mívali víc času než pár uspěchaných okamžiků, rád jí laskal prsa.

Hodně záviselo na tom, jak moc vína při obědě vypil. Snesl hodně, ale dostavoval se okamžik, kdy ztrácel touhu.

Pohnula tělem, přitiskla se k němu. Položil jí ruku na prsa, ale Daisy měla na sobě širokou vlněnou vestu a on nemohl malé prsy najít. Zklamaně zamručel.

Pak se mu ruka zatoulala přes Daisyino břicho a kolem volného pasu vklouzla do plandavých kalhot.

Ještě nikdy mu nedovolila, aby se jí dotkl tam dole.

Měla na sobě ještě hedvábné kombiné a důkladné bavlněné kalhotky, takže toho určitě moc necítil, ale ruka se dostala až mezi stehna a přes vrstvy látky se k ní pevně přitiskla. Daisy pocítila záchvěv rozkoše.

Odtáhla se od něj.

„Zašel jsem moc daleko?“ zafuněl.

„Zamkni dveře,“ vyzvala ho.

„Proboha.“ Šel ke dveřím, otočil klíčem v zámku a vrátil se. Znovu se objali a on pokračoval, kde předtím skončil. Dotkla se jeho poklopce, nahmatala přes kalhoty ztopořený penis a pevně ho sevřela. Zasténal blahem.

Znovu se odtáhla.

Obličejem se mu mihl stín hněvu. Daisy se vybavila nepříjemná vzpomínka. Když kdysi přiměla chlapce jménem Theo Coffman, aby dal ruku pryč z jejích prsů, začal být nevraživý a označil ji za pizdu. Toho kluka už nikdy neviděla, ale urážka v ní vyvolávala iracionální pocit hanby. Na okamžik se polekala, že Klouček použije podobnou nadávku.

Jenže pak jeho výraz zjemněl. „Víš, strašně po tobě toužím.“

Tohle byla její chvíle. Hop nebo trop, řekla si v duchu. „Tohle bychom dělat neměli,“ pronesla s lítostí, kterou ani moc nepřeháněla.

„Proč ne?“

„Nejsme ani zasnoubeni.“

To slovo viselo dlouho ve vzduchu. Když ho vysloví dívka, rovná se to nabídce k sňatku. Pozorovala jeho obličej, zděšená, že se Klouček poleká, odvrátí, zamumlá cosi na omluvu a požádá ji, aby odešla.

Neříkal nic.

„Chci tě udělat šťastným,“ řekla. „Ale…“

„Já tě opravdu miluju, Daisy,“ zachraplal.

To nestačilo. Usmála se na něj. „Opravdu?“

„Strašně moc.“

Nic neříkala, ale hleděla na něj plná očekávání.

Konečně to řekl. „Vezmeš si mě?“

„Ach, ano,“ přisvědčila a znovu ho políbila. S ústy přitisknutými na jeho mu rozepnula poklopec, prohrabala se spodním prádlem, našla penis a vytáhla ho ven. Pokožka byla heboučká a horká. Hladila ho a vzpomněla si na rozhovor s dvojčaty Westhamptonovými. „Můžeš mu honit péro,“ řekla tehdy Lindy a Lizzie dodala: „Dokud nevystříkne.“ Daisy opravdu zaujala a vzrušila představa, že přiměje nějakého muže, aby to udělal. Sevřela ho trochu silněji.

Pak si připomněla Lindyinu další poznámku. „Nebo ho můžeš vykouřit – to mají vůbec nejradši.“

Oddálila rty od Kloučkových a promluvila mu do ucha. „Pro svého manžela udělám cokoli,“ zašeptala.

Pak si klekla.

{V}

Byla to svatba roku. Daisy a Klouček byli sezdáni v sobotu 3. října 1936 v kostele Svaté Margarety ve Westminsteru. Daisy byla zklamaná, že se svatba nekonala ve Westminsterském opatství, ale vysvětlili jí, že to je vyhrazeno pouze pro členy královské rodiny.

Svatební šaty měla od Coco Chanel. Móda období hospodářské krize diktovala jednoduché linie a minimální extravagance. Daisyiny dlouhé, šikmo střižené saténové šaty měly pěkné motýlkové rukávy a krátkou vlečku, kterou mohlo nést jedno páže.

Její otec Lev Peškov přijel na obřad přes Atlantik. Matka Olga souhlasila, že usedne v kostele vedle něj a vůbec bude předstírat, že jsou více méně šťastná manželská dvojice. Daisyinou noční můrou bylo, že se tu v nějakou chvíli objeví Marga s Lvovým nemanželským synem Gregem po boku; to se však nestalo.

Dvojčata Westhamptonova a May Murrayová šly za družičky a Eva Murrayová byla svědkyně nevěsty. Klouček byl nabručený, protože Eva je poloviční židovka – nechtěl ji vůbec pozvat –, ale Daisy na tom trvala.

Daisy stála ve starobylém kostele, uvědomovala si, že jí to srdcervoucně sluší, a spokojeně odevzdala Kloučku Fitzherbertovi tělo i duši.

Do matriky se podepsala „Daisy Fitzherbertová, vikomtka z Aberowenu.“ Ten podpis si cvičila celé týdny a pak papír vždy pečlivě roztrhala na nečitelné útržky. Teď k tomu byla oprávněna. Bylo to její jméno.

Při odchodu z kostela Fitz vzal Olgu přátelsky pod paží, ale princezna Bea si ponechala mezi sebou a Lvem metrový odstup.

Princezna Bea nebyla hodný člověk. Vůči Daisyině matce se chovala dostatečně vlídně, a pokud v jejím tónu silně zaznívala povýšenost, Olga si toho nevšimla, takže jejich vztahy byly přátelské. Bea však neměla ráda Lva.

Daisy si teď uvědomila, že Lev skutečně nepůsobí dojmem společensky váženého muže. Chodí, mluví, směje se, jí, pije, kouří a škrábe se jako gangster a je mu jedno, co si lidé myslí. Dělá, co chce, protože je americký milionář, stejně jako Fitz dělá, co chce, protože je anglický hrabě. Daisy to věděla odjakživa, ale teď ji to zasáhlo obzvlášť silně, když viděla otce se všemi těmi Angličany z vyšší třídy při svatební hostině v hotelu Dorchester.

Teď na tom ale nezáleželo. Je vikomtka z Aberowenu a to jí nikdo nevezme.

Nicméně trvalé nepřátelství Bey vůči Lvovi byla otravná věc, něco jako mírný zápach nebo vzdálený rámus, a Daisy z toho měla nepříjemný pocit. Bea sedící vedle Lva u čelního stolu se pořád mírně odvracela. Kdykoli na ni promluvil, odpověděla krátce, aniž se mu podívala do očí. Zdálo se, že si toho Lev nevšiml, protože s úsměvem popíjel šampaňské, ovšem Daisy sedící po jeho druhém boku věděla, že těm znakům porozuměl. Byl neotesaný, nikoli hloupý.

Když skončily přípitky a muži začali kouřit, Lev, který jako otec nevěsty platil účet, se rozhlédl kolem stolu a promluvil: „Tak, Fitzi, doufám, že vám chutnalo. Odpovídala vína vašim měřítkům?“

„Byla moc dobrá, děkuju vám.“

„Jen co je pravda, myslím, že to všechno bylo zatraceně fajnový.“

Bea nesouhlasně zamlaskala. Muži nemají říkat „zatraceně“ v její blízkosti.

Lev se k ní otočil. Usmíval se, ale Daisy znala ten nebezpečný výraz v jeho očích. „Copak, princezno, urazil jsem vás?“

Nechtěla odpovědět, ale on na ni hleděl s očekáváním a neodvracel pohled. Nakonec promluvila. „Nerada slyším hrubosti.“

Lev si vytáhl doutník z krabičky. Nezapálil ho hned, ale čichal k němu a převaloval ho mezi prsty. „Něco vám povím,“ řekl a rozhlédl se kolem stolu, aby měl jistotu, že všichni poslouchají: Fitz, Olga, Klouček, Daisy i Bea. „Když jsem byl malý, otce obvinili, že pase dobytek na cizím. Člověka by napadlo, že i kdyby se tím provinil, nic tak světoborného se nestalo. Jenže oni ho zatkli a správce pozemků nechal na severní louce postavit šibenici. Pak přišli vojáci, popadli mě, mého bratra a naši matku a odtáhli nás tam. Otec stál na lešení se smyčkou kolem krku. Pak se dostavil statkář.“

Daisy tenhle příběh nikdy neslyšela. Pohlédla na matku. Olga vypadala stejně překvapeně.

Skupinka u stolu teď zcela ztichla.

„Přinutili nás přihlížet, jak otce věší,“ vyprávěl Lev. Obrátil se na Beu. „A víte, co bylo zvláštní? Ona tam byla i sestra toho statkáře.“ Strčil doutník do úst, navlhčil konec a zase ho vyndal.

Daisy viděla, že Bea zbledla. Není to o ní?

„Té sestře bylo asi devatenáct a byla to princezna,“ pokračoval s pohledem upřeným na doutník. Daisy zaslechla, jak Bea tlumeně vykřikla, a utvrdila se v tom, že ten příběh je o ní. „Stála tam a dívala se, jak ho věší, chladná jako led.“

Pak se podíval přímo na Beu. „Tak tomu říkám hrubost já.“

Nastalo dlouhé ticho.

Pak si Lev znovu strčil doutník do úst a zeptal se: „Nemá někdo oheň?“

{VI}

Lloyd Williams seděl u kuchyňského stolu v matčině domě v Aldgate a zneklidněně studoval mapu.

Byla neděle 4. října 1936 a dnes dojde k pouličním nepokojům.

Staré římské město Londýn, postavené na kopci u řeky Temže, nyní tvořilo finanční čtvrť zvanou City. Západně od tohoto kopce se nacházely paláce bohatých a divadla, obchody a katedrály, které zajišťovaly jejich potřeby. Dům, v němž seděl Lloyd, byl na východ od kopce, nedaleko doků a slumů. Sem po celá staletí směřovaly vlny přistěhovalců odhodlaných dřít do úpadu, aby se jejich vnoučata jednoho dne mohla přestěhovat z East Endu do West Endu.

Mapu, kterou si teď Lloyd tak pečlivě prohlížel, otisklo zvláštní vydání komunistického listu Daily Worker; ukazovala trasu dnešního pochodu Britské unie fašistů. Plánovali, že se sejdou před londýnským Towerem, na hranici mezi City a East Endem, a pak budou pochodovat na východ.

Přímo do převážně židovské čtvrti Stepney.

Pokud je Lloyd a lidé smýšlející jako on nezastaví.

Podle novin v Británii žije tři sta třicet tisíc židů, a polovina z nich právě v East Endu. Většinou to byli uprchlíci z Ruska, Polska a Německa, kde přežívali ve strachu, že do jejich domovů může kdykoli vpadnout policie, vojsko nebo kozáci, kteří oloupí rodiny, zbijí starce, znásilní mladé ženy a postaví otce a bratry ke zdi a postřílí je.

Tady v londýnských slumech tito židé našli místo, kde mají stejné právo žít jako kdokoli jiný. Jak by se cítili, kdyby při pohledu z okna sledovali, jak po jejich vlastní ulici pochodují bandy uniformovaných gaunerů, kteří se zapřísáhli, že je všechny vyženou? Lloyd měl pocit, že tohle se prostě nesmí dopustit.

Daily Worker ukázal, že od Toweru vedou skutečně jenom dvě cesty, kudy by se účastníci pochodu mohli vydat. Jedna směřovala přes Gardiner’s Corner, křižovatku pěti ulic známou jako Brána k East Endu; druhá vedla po Royal Mint Street a po úzké Cable Street. Byly tu samozřejmě desítky dalších cest pro jednotlivce ubírající se postranními ulicemi, ale ty by pro pochod nestačily. St George Street pak vede do katolického Wappingu, nikoli do židovského Stepney, takže ta by nebyla fašistům k ničemu.

Komunistický list vyzýval k vytvoření lidské zdi, která by zablokovala Gardiner’s Corner a Cable Street a účastníky pochodu by zastavila.

Daily Worker často nabádal k akcím, které se neuskutečnily: ke stávkám, revolucím nebo – nejnověji – ke spojenectví všech levicových stran a vytvoření Lidové fronty. Lidská zeď mohla být jen další taková fantazie. K účinnému uzavření East Endu by bylo zapotřebí tisíců lidí. Lloyd nevěděl, jestli se jich sejde dost.

Bezpečně věděl jen to, že nastanou problémy.

U stolu seděli s Lloydem rodiče Bernie a Ethel, sestra Millie a šestnáctiletý Lenny Griffiths z Aberowenu ve svátečním oblečení. Lenny byl součástí malé armády velšských horníků, kteří přijeli do Londýna, aby se protidemonstrace zúčastnili.

Bernie zvedl oči od novin a obrátil se k Lennymu. „Fašisti tvrdí, že jízdné vlakem do Londýna za všechny vás Velšany zaplatili velcí židé.“

Lenny spolkl sousto míchaných vajec. „Žádný velký židy neznám,“ odpověděl. „Pokud nepočítáš paní Levyovou z cukrárny, ta je docela hromotluk. Každopádně já jsem přijel do Londýna na korbě náklaďáku s šedesáti velšskými jehňaty na masný trh ve Smithfieldu.“

„Proto ten puch,“ poznamenala Millie.

„Millie! Nebuď hrubá,“ okřikla ji Ethel.

Lenny spal v Lloydově pokoji a svěřil se, že se po demonstraci už do Aberowenu nevrátí. S Davem Williamsem odjedou do Španělska a vstoupí do mezinárodních brigád, které se tam formují, aby bojovaly proti fašistickému povstání.

„Opatřil sis cestovní pas?“ zeptal se Lloyd. Dostat ho nebylo těžké, ale žadatel musel přiložit doporučení kněze, lékaře, právníka nebo jiné osoby s významným společenským postavením, takže mladý člověk to jen tak lehce neutajil.

„Nebylo zapotřebí,“ odpověděl Lenny. „Půjdeme na nádraží Victoria a koupíme si víkendový zpáteční lístek do Paříže. To se dá udělat bez pasu.“

Lloyd o tom měl jisté povědomí. Byla to skulinka v zákonech zamýšlená pro pohodlí prosperující střední třídy. Teď toho využívali antifašisté. „Kolik stojí jízdenka?“

„Tři libry patnáct šilinků.“

Lloyd zvedl obočí. To bylo víc peněz, než může nezaměstnaný horník mít.

„Můj lístek ale platí Nezávislá labouristická strana,“ dodal Lenny, „a Daveův komunistická.“

Museli zalhat ohledně svého věku. „A co bude pak, až se dostanete do Paříže?“ zeptal se Lloyd.

„Na Gare du Nord nás vyzvednou francouzský komunisti.“ Vyslovil to gér djú nord. Francouzsky neuměl ani slovo. „Odtud nás dopraví na hranice se Španělskem.“

Lloyd svůj odjezd odložil. Říkal, že chce uklidnit ustarané rodiče, ale ve skutečnosti si dělal naděje na Daisy. Stále snil, že Daisy pustí Kloučka k vodě. Bylo to beznadějné – ani mu neodpověděla na dopisy –, ale nedokázal na ni zapomenout.

Mezitím se Británie, Francie a USA dohodly s Německem a Itálií na politice nevměšování ve Španělsku, což znamenalo, že nikdo z nich nebude žádné straně dodávat zbraně. Lloyda pobouřilo již tohle samo o sobě: demokratické státy by přece samozřejmě měly podporovat zvolenou vládu! Ovšem ještě horší bylo, že Německo a Itálie den co den dohodu porušují, jak Lloydova matka a strejček Billy upozorňovali na mnoha veřejných shromážděních, kde se v Británii na podzim diskutovalo o Španělsku. Hrabě Fitzherbert jako odpovědný ministr vlády tuto politiku neústupně obhajoval a prohlašoval, že španělská vláda by neměla dostávat zbraně kvůli obavám, že by se mohla stát komunistickou.

Bylo to sebenaplňující proroctví, jak zdůraznila Ethel v jednom velmi kritickém projevu. Jedinou zemí ochotnou podporovat španělskou vládu byl Sovětský svaz a Španělé budou přirozeně tíhnout k jedinému státu na světě, který jim pomáhá.

Ve skutečnosti konzervativci cítili, že Španělsko zvolilo lidi, kteří jsou nebezpečně levicoví. Muži jako Fitzherbert by vůbec nebyli nešťastní, kdyby byla španělská vláda násilně svržena a nahrazena pravicovými extremisty. Lloyd soptil pocitem marnosti.

Pak se naskytla možnost bojovat proti fašismu doma.

„To je absurdní,“ zavrtěl hlavou Bernie před týdnem, když byl pochod ohlášen. „Metropolitní policie je musí donutit, aby změnili trasu. Samozřejmě mají právo uspořádat pochod; ale ne v Stepney.“ Jenže policie prohlásila, že není v její pravomoci vměšovat se do naprosto legální demonstrace.

Bernie s Ethel a starostové osmi londýnských čtvrtí byli v delegaci, která naléhavě žádala ministra vnitra sira Johna Simona, aby pochod zakázal nebo přinejmenším odklonil; i on však tvrdil, že to není v jeho pravomoci.

Otázka dalších kroků rozštěpila labouristickou stranu, židovskou komunitu i rodinu Williamsových.

Rada židovského lidu proti fašismu a antisemitismu, kterou před třemi měsíci založil Bernie spolu s dalšími, vyzývala k mohutné protidemonstraci, která by nedovolila fašistům vejít do židovských ulic. Převzali heslo antifašistických obránců Madridu No pasarán, což znamená „Neprojdou“. Rada byla malá organizace s dlouhým názvem. Sídlila ve dvou podkrovních místnostech na Commercial Road, vlastnila kopírku Gestetner a několik starých psacích strojů. V East Endu se však těšila obrovské podpoře. Za pouhých osmačtyřicet hodin sebrali neuvěřitelných sto tisíc podpisů pod petici požadující zákaz pochodu. Vláda přesto neudělala nic.

Protidemonstraci podporovala jen jedna velká politická strana, a sice komunistická. K protestu se přihlásila také okrajová Nezávislá labouristická strana, jejím členem byl Lenny. Ostatní strany byly proti.

„Koukám, že Jewish Chronicle čtenářům radí, aby dneska nevycházeli na ulici,“ upozornila Ethel.

Tohle byl podle Lloydova mínění problém. Spousta lidí zastávala názor, že nejlepší je držet se stranou nepříjemností. Jenže tím ponechávali fašistům volnou ruku.

Bernie, který byl žid, třebaže nikoli nábožensky založený, pohlédl na Ethel se zdviženým obočím. „Jak mi můžeš citovat Jewish Chronicle? Tenhle plátek si myslí, že se židé nemají stavět proti fašismu, jen proti antisemitismu. Jaký politický smysl to dává?“

„Slyšela jsem, že Rada zástupců britských židů říká totéž co Chronicle,“ trvala na svém Ethel. „Zřejmě se včera ve všech synagogách četlo nějaké oznámení.“

„Tihle takzvaní zástupci jsou zbohatlíci z nejexkluzivnější židovské čtvrti v Londýně,“ odpověděl opovržlivě Bernie. „Žádného z nich fašističtí násilníci na ulici nikdy nenapadli.“

„Jsi v labouristické straně,“ vyčetla mu Ethel. „Naše politika je vyhýbat se konfrontaci s fašisty v ulicích. Kde je tvoje solidarita?“

„A co moje solidarita s ostatními židy?“ opáčil Bernie.

„Jsi žid, jen když se ti to hodí. A na ulici tě nikdy nikdo nenapadl.“

„Stejně, labouristická strana udělala politickou chybu.“

„Pamatuj, jestli dovolíš, aby fašisti vyprovokovali násilí, tisk svede vinu na levici bez ohledu na to, kdo to skutečně začal.“

„Jestli si Mosleyovi chlapečkové něco začnou, dostanou, co si zaslouží,“ vmísil se prudce Lenny.

Ethel si povzdechla. „Přemýšlej, Lenny: kdo v téhle zemi má nejvíc zbraní – ty a Lloyd a labouristická strana, nebo konzervativci s armádou a policií na své straně?“

„Hm,“ zabručel Lenny. Tohle zřejmě v úvahu nevzal.

Lloyd se rozhněvaně pustil do matky. „Jak můžeš takhle mluvit? Před třemi roky jsi byla v Berlíně – viděla jsi, jaké to je. Německá levice se pokoušela odporovat fašismu pokojně – a koukej, jak dopadli.“

„Němečtí sociální demokraté nedokázali vytvořit lidovou frontu s komunisty,“ zachmuřil se Bernie. „To pak fašistům umožnilo, aby je odrovnali odděleně. Společně mohli zvítězit.“ Bernieho rozčílilo, když místní odbočka labouristické strany odmítla nabídku od komunistů, aby vytvořili koalici proti pochodu.

„Spojenectví s komunisty je nebezpečná věc,“ zavrtěla hlavou Ethel.

V tomto ohledu se Ethel a Bernie názorově rozcházeli. Byla to vlastně otázka, která rozštěpovala labouristickou stranu. Lloyd si myslel, že Bernie má pravdu a Ethel se mýlí. „Proti fašismu musíme využívat všechny zdroje, které máme,“ tvrdil; vzápětí diplomaticky dodal: „Ale máma má pravdu, pro nás bude nejlepší, když se to dneska obejde bez násilností.“

„Nejlepší bude, když všichni zůstanete doma a fašistům budete oponovat prostřednictvím normálních kanálů demokratické politiky,“ přisadila si Ethel.

„Ty ses snažila normálními kanály demokratické politiky dosáhnout rovné mzdy pro ženy,“ připomněl jí Lloyd. „Neuspěla jsi.“ Dokonce ještě v dubnu tohoto roku předložili labourističtí členové parlamentu návrh zákona, který by zaručoval vládním zaměstnankyním stejnou mzdu za stejnou práci. Muži ovládaná Dolní sněmovna návrh zamítla.

„Nevzdáš se přece demokracie jenom proto, že prohraješ při hlasování,“ namítla břitce Ethel.

Lloydovi bylo jasné, že tyto rozdílné názory mohou antifašistické síly fatálně oslabit, jako se to stalo v Německu. Dneska nadejde těžká zkouška. Politické strany se třeba pokusí postavit se do čela, ale lidé si vyberou, koho budou následovat. Zůstanou doma, jak naléhá bázlivá labouristická strana a Jewish Chronicle? Nebo jich vyjdou tisíce do ulic a řeknou fašismu NE? Do večera bude znát odpověď.

Ozvalo se zaklepání na zadní dveře a vešel soused Sean Dolan nachystaný ve svátečním obleku do kostela. „Připojím se k vám po mši,“ řekl Berniemu. „Kde se máme sejít?“

„Na Gardiner’s Corner, nejpozději ve dvě hodiny,“ odpověděl Bernie. „Doufáme, že se dostaví dost lidí, abychom tam fašisty zastavili.“

„Budete tam mít všechny přístavní dělníky z East Endu,“ ujistil ho nadšeně Sean.

„Proč tam přijdou?“ podivila se Millie. „K vám přece fašisti žádnou nenávist nechovají?“

„Jsi moc mladá, než aby ses na to pamatovala, zlato, ale židi nás vždycky podporovali,“ vysvětlil jí Sean. „Při stávce dokařů v roce 1912, to mi bylo teprve devět, nás otec nemohl uživit a tehdy mě a mého bratra vzala k sobě manželka pekaře z New Road paní Isaacsová, Bůh žehnej jejímu velkýmu srdci. Židovský rodiny se tenkrát postaraly o stovky dokařských dětí. To samý se stalo v roce 1926. My nedovolíme, aby si ty svinský fašouni vykračovali po našich ulicích – promiňte mi ten výraz, paní Leckwithová.“

Lloyda to povzbudilo. V East Endu žily tisíce přístavních dělníků: kdyby se tito lidé masově zúčastnili, znamenalo by to obrovskou posilu.

Zvenčí sem zalehl hlas z megafonu. „Mosley nesmí do Stepney!“ volal mužský hlas. „Sraz všech ve dvě hodiny na Gardiner’s Corner.“

Lloyd dopil čaj a zvedl se. Jeho úlohou dneska bylo dělat špiona, sledovat postavení fašistů a o vývoji průběžně informovat Bernieho Radu židovského lidu. Kapsy měl plné velkých hnědých pencí, aby mohl volat z telefonních budek. „Měl bych vyrazit,“ řekl. „Fašisti se už nejspíš shromažďujou.“

Matka se zvedla také a následovala ho ke dveřím. „Nezapleť se do žádné rvačky,“ nabádala ho. „Pamatuj, co se stalo v Berlíně.“

„Budu opatrný,“ chlácholil ji Lloyd.

Pokusila se o lehký tón. „Tvoje bohaté americké děvče by o tebe nestálo, kdybys byl bezzubý.“

„Nestojí o mě tak jako tak.“

„Tomu nevěřím. Která by ti odolala?“

„Nic se mi nestane, mami,“ usmál se Lloyd. „Opravdu ne.“

„Nejspíš bych měla být ráda, že neodcházíš do toho zatraceného Španělska.“

„Dneska rozhodně ne.“ Lloyd políbil matku a vyšel ven.

Bylo krásné podzimní dopoledne, slunce nezvykle hřálo. Uprostřed Nutley Street postavila skupina mužů provizorní pódium a jeden z nich mluvil do megafonu. „Lidi z East Endu, nemusíme tiše stát, zatímco nás dav naparujících se antisemitů uráží!“ Lloyd v řečníkovi poznal místního funkcionáře Národního hnutí nezaměstnaných dělníků. Hospodářská krize připravila o práci také tisíce židovských dělníků. Tito muži se dennodenně přihlašovali na úřadu práce v Settle Street.

Lloyd ušel sotva deset metrů, když ho dohonil Bernie a strčil mu do ruky papírový sáček s cvrnkacími kuličkami, kterým děti říkají skleněnky. „Zúčastnil jsem se spousty demonstrací,“ řekl Lloydovi. „Kdyby vás napadla jízdní policie, hoď tohle koním pod kopyta.“

Lloyd se usmál. Nevlastní otec se téměř pořád snažil o pokojné řešení, ale nebyl žádná měkkota.

S těmi skleněnkami si Lloyd přesto nebyl jistý. S koňmi toho nikdy neměl moc společného, ale považoval je za trpělivá, neškodná zvířata a představa, že by způsobil jejich pád na zem, se mu nelíbila.

Bernie si přečetl výraz v jeho obličeji a dodal: „Lepší když kůň upadne, než aby podupal mého kluka.“

Lloyd strčil kuličky do kapsy a pomyslel si, že to ho ještě nezavazuje k jejich použití.

Potěšilo ho, že je na ulicích už tolik lidí. Povšiml si povzbudivých znamení. Kam pohlédl, všude po zdech bylo křídou napsané heslo „Neprojdou“ anglicky a španělsky. Početní komunisté rozdávali letáky. Na mnoha okenních parapetech visely rudé vlajky. Skupina mužů s připnutými medailemi ze světové války nesla transparent s nápisem: „Sdružení židovských válečných veteránů.“ Fašisté nesnášeli, když se jim připomínalo, kolik židů za Británii bojovalo. Pět židovských vojáků získalo nejvyšší státní vyznamenání za statečnost – Kříž královny Viktorie.

Lloyd si začal myslet, že se nakonec možná sejde dost lidí, aby pochod zablokovali.

Gardiner’s Corner je široká křižovatka pěti ulic pojmenovaná po obchodu se skotským oblečením Gardiner and Company, která sídlí v rohové budově s výraznou hodinovou věží. Když tam Lloyd dorazil, poznal, že se očekávají nepokoje. Bylo tu několik stanic první pomoci a stovky uniformovaných dobrovolných zdravotníků organizace St John Ambulance. V každé postranní ulici parkovaly sanitky. Lloyd doufal, že k žádným násilným srážkám nedojde; ale lépe riskovat násilí, pomyslel si, než nechat fašisty, aby si tu jen tak volně mašírovali.

Oklikou se vydal k londýnskému Toweru, tak aby tam došel od severozápadu a nebyl identifikován jako obyvatel East Endu. Několik minut předtím, než dorazil na místo, zaslechl dechové kapely.

Tower je palác u řeky, který už po osm set roků symbolizoval zákonné právo a represi. Obklopuje ho dlouhá zeď ze světlých starých kamenů, které vypadaly, jako by z nich staletí londýnských dešťů vymyly veškerou barvu. Vně zdi se nachází park zvaný zahrady Toweru a zde se fašisté shromažďovali. Lloyd odhadoval, že jich tu bude už pár tisíc; stáli v řadách, které se táhly na západ do finanční čtvrti. Každou chvíli propuklo rytmické skandování:

Jedna, dva, tři, čtyři,
vyženeme židy!

Židy! Židy! Židy!

Vyženeme židy!

Nesli státní vlajky. Čím to, napadlo Lloyda, že lidé, kteří chtějí zničit všechno, co je na jejich zemi dobré, mávají nejdřív ze všeho státní vlajkou?

Jak se v černých košilích a širokých černých kožených opascích stavěli na trávníku do úhledných útvarů, působili výrazným vojenským dojmem. Důstojníci měli na sobě elegantní uniformy: černé sako vojenského střihu, šedé jezdecké kalhoty, vysoké jezdecké boty, černou čepici s lesklým štítkem a červeno-bílou pásku na rukávu. Kolem projelo demonstrativně několik motocyklistů zdravících fašistickým pozdravem. Dostavovali se další účastníci pochodu, někteří z nich ve vozech s okny vyztuženými drátěnou sítí.

Tohle nebyla politická strana. Tohle byla armáda.

Lloyd si domyslel, že smyslem celého tyátru je získat vzezření falešné autority. Chtěli vypadat, jako by měli právo rozhánět schůze, vyklízet budovy, vpadat do bytů i kanceláří a zatýkat lidi, odvlékat je do věznic a detenčních táborů, mlátit je, vyslýchat a mučit, jako to dělají v Německu hnědé košile za nacistického režimu, který tolik obdivuje Mosley a majitel listu Daily Mirror lord Rothermere.

Chtěli vyděsit obyvatele East Endu, lidi, jejichž rodiče a prarodiče uprchli před represemi a pogromy v Irsku, Polsku a Rusku.

Vyjdou místní obyvatelé do ulic a budou jim čelit? Pokud ne – pokud se dnešní pochod uskuteční tak, jak je plánován –, čeho se mohou fašisti odvážit příště?

Vydal se kolem parku a předstíral, že je jedním z asi tak stovky náhodných kolemjdoucích. Vedlejší ulice se od středu paprskovitě rozbíhaly jako špice kola. V jedné z nich zahlédl zastavovat povědomý černo-žlutý Rolls-Royce. Šofér otevřel zadní dveře a k Lloydovu úleku a zděšení vystoupila Daisy Peškovová.

Nebylo pochyb, proč je tu. Měla na sobě krásně ušitou ženskou verzi uniformy s dlouhou šedou sukní místo jezdeckých kalhot a zpod černé čepice jí vykukovaly plavé kadeře. Jakkoli Lloyd to oblečení nesnášel, Daisy mu v něm připadala neodolatelně kouzelná.

Zastavil se a zíral. Nemělo ho to překvapovat: Daisy mu říkala, že má ráda Kloučka Fitzherberta, a Kloučkovy politické názory na tom nic nezměnily. Ovšem při pohledu na Daisy očividně podporující fašisty při jejich útoku na židovské Londýňany mu došlo, jak naprosto cizí je ta dívka všemu, co je v jeho životě důležité.

Měl se prostě otočit a odejít, ale nemohl. Jak spěchala po chodníku, zastoupil jí cestu. „Co tu u čerta děláte?“ zeptal se příkře.

Byla klidná. „Tutéž otázku bych mohla položit já vám, pane Williamsi,“ odpověděla. „Nepředpokládám, že se hodláte zúčastnit našeho pochodu.“

„Copak nechápete, co je to za lidi? Rozbíjejí pokojné politické schůze, terorizují novináře, vězní politické protivníky. Jste Američanka – jak se můžete stavět proti demokracii?“

„Demokracie není nutně nejvhodnější politický systém pro každou zem v každé době.“ Cituje Mosleyovu propagandu, tušil Lloyd.

„Ale tihle lidi mučí a zabíjejí každého, kdo s nimi nesouhlasí!“ Myslel na Jörga. „Viděl jsem to v Berlíně na vlastní oči. Byl jsem krátce v jednom z těch jejich táborů. Přinutili mě přihlížet, jak nahého muže trhají hladoví psi. Takové věci dělají vaši fašističtí přátelé.“

Nedala se vyvést z míry. „A koho přesně v poslední době zabili fašisti tady v Anglii?“

„Britští fašisti se ještě nedostali k moci – ale váš Mosley obdivuje Hitlera. Kdyby někdy dostali šanci, budou dělat totéž co nacisti.“

„Máte na mysli, že odstraní nezaměstnanost a dají lidem hrdost a naději.“

Lloyda přitahovala tak silně, že mu pukalo srdce, když ji slyšel žvanit tyhle nesmysly. „Víte, co nacisti udělali rodině vaší kamarádky Evy.“

„Eva se vdala, víte to?“ prohodila Daisy rázně a vesele, jako člověk, který se snaží převést rozhovor při společenské večeři na příjemnější téma. „Za milého Jimmyho Murraye. Teď je z ní anglická manželka.“

„A její rodiče?“

Daisy odvrátila pohled. „Já je neznám.“

„Ale víte, co jim nacisti udělali.“ Eva všechno Lloydovi pověděla na plesu Trinity. „Její otec už nesmí provozovat lékařskou praxi – pracuje jako prodavač v lékárně. Nesmí vstoupit do parku nebo do veřejné knihovny. Jméno jeho otce seškrábali z památníku obětem války v otcově rodné vesnici!“ Lloyd si uvědomil, že zvyšuje hlas. Tišeji pokračoval: „Jak můžete stát po boku lidí, kteří dělají takové věci?“

Vypadala znepokojeně, ale na otázku neodpověděla. „Už jsem se opozdila,“ řekla místo toho. „Omluvte mě, prosím.“

„To, co děláte, omluvit nelze.“

„Tak fajn, synku,“ vmísil se šofér. „To stačí.“

Byl to obtloustlý muž středního věku, který zřejmě moc necvičí, a Lloyd se ho nepolekal ani v nejmenším, ale nechtěl si s ním nic začínat. „Odcházím,“ řekl mírným hlasem. „Ale neříkejte mi synku.“

Šofér ho vzal za paži.

„Radši mě pusťte, nebo vám natáhnu takovou, že se nezvednete,“ varoval ho Lloyd. Pohlédl šoférovi do očí.

Šofér zaváhal. Lloyd ztuhl, připravil se zareagovat a vyhlížel varovné signály, jako by to udělal v boxerském ringu. Jestli se ho šofér pokusí udeřit, bude to tvrdá rána s velkým rozmachem, ale té snadno uhne.

Jenže muž buď vycítil Lloydovu připravenost, nebo v paži, kterou držel, nahmatal dobře vypracované svaly; ať z toho či onoho důvodu couvl a pustil sevření. „Vyhrožovat není třeba.“

Daisy odkráčela.

Spěšně zamířila k řadám fašistů. Lloyd se zadíval na její záda v perfektně padnoucí uniformě. S pocitem marnosti si hluboce povzdechl, otočil se a vykročil opačným směrem.

Snažil se soustředit na svůj úkol. Vyhrožovat šoférovi byla pěkná hloupost. Kdyby se dostal do rvačky, mohli by ho zatknout a strávil by den v policejní cele – a jak by tohle pomohlo porazit fašismus?

Teď už bylo půl jedné. Odešel z Tower Hillu, vyhledal telefonní budku, zavolal na Radu židovského lidu a spojil se s Berniem. Když nahlásil, co viděl, Bernie ho požádal, aby se pokusil odhadnout počty policistů v ulicích mezi Towerem a Gardiner’s Corner.

Lloyd přešel na východní stranu parku a zkoumal paprskovitě se rozbíhající ulice. Co viděl, ho udivilo.

Očekával asi tak stovku policistů. Ve skutečnosti jich tu byly tisíce.

Lemovali chodníky, desítky jich čekaly v zaparkovaných autobusech a další seděli v pozoruhodně vyrovnaných řadách na koních. Lidem, kteří chtěli ulicemi projít, zbývala jen úzká mezera. Policistů tu bylo víc než fašistů.

Z jednoho autobusu ho uniformovaný strážník pozdravil zahajlováním.

Lloyda to zděsilo. Jestliže všichni tito policisté straní fašistům, jak by se jim mohla protidemonstrace ubránit?

Tohle bylo horší než fašistický pochod: tohle byl fašistický pochod s policejním pověřením. Jaké poselství to vysílá židům v East Endu?

V Mansell Street zahlédl Henryho Clarka, obchůzkáře, kterého znal. „Ahoj, Nobby,“ zavolal na něj. Z jakéhosi důvodu se všem Clarkům říká Nobby. „Právě mě jeden policajt pozdravil hitlerovským pozdravem.“

„Oni nejsou odtud,“ vysvětlil mu Nobby tiše, jako by prozrazoval něco tajného. „Oni nežijou se židy jako já. Říkám jim, že židi jsou stejný jako kdokoli jiný, většinou slušný lidi, co dodržujou zákony, a jen pár darebáků a výtržníků. Jenže oni mi nevěří.“

„Přesto… co to hajlování?“

„Mohl si dělat legraci.“

Lloyd si to nemyslel.

Nechal Nobbyho být a šel dál. Viděl, že v místech, kde vedlejší ulice ústí do oblasti kolem Gardiner’s Corner, vytváří policie kordony.

Zašel do hospody s telefonem – všechny telefony po trase si vytipoval den předem – a sdělil Berniemu, že ve čtvrti je nejméně pět tisíc policistů. „Tolika policajtům vzdorovat nemůžeme,“ odtušil chmurně.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ odpověděl Bernie. „Podívej se na Gardiner’s Corner.“

Lloyd obešel policejní kordon a připojil se k protidemonstraci. Mohutnost davu poznal zplna, teprve až se dostal doprostřed ulice před Gardiner’s.

Bylo to největší shromáždění, jaké kdy viděl.

Křižovatka pěti ulic byla ucpaná, ale to bylo to nejmenší. Dav se táhl na východ po Whitechapel High Street, kam až oko dohlédlo. Commercial Road, která vede na jihovýchod, byla také přeplněná. Leman Street, kde sídlí policejní stanice, byla neprůchodná.

Tady musí být sto tisíc lidí, pomyslel si Lloyd. Chtělo se mu vyhazovat čepici do vzduchu a jásat. Obyvatelé East Endu vyšli v obrovském množství, aby odrazili fašisty. Teď nemohl nikdo pochybovat o jejich cítění.

Uprostřed křižovatky stála nehybně tramvaj opuštěná řidičem i cestujícími.

Tímhle davem nic neprojde, uvědomil si Lloyd s rostoucím optimismem.

Zahlédl souseda Seana Dolana, jak leze na kandelábr a upevňuje nahoře rudou vlajku. Vyhrávala tu židovská chlapecká dechovka – patrně bez vědomí vážených konzervativních správců klubu. Nad hlavou se jim přehnal jakýsi policejní letoun, patrně nějaký gyroplán, pomyslel si Lloyd.

Nedaleko výloh Gardiner’s narazil na sestru Millii a její kamarádku Naomi Averyovou. Nechtěl, aby se Millie připletla do případných nepříjemností: při pouhém pomyšlení na to ho zamrazilo. „Ví táta, že jsi tady?“ zeptal se vyčítavě.

„Nebuď trouba,“ odpověděla bezstarostně.

Překvapilo ho, že tu vůbec je. „Obyčejně se o politiku moc nezajímáš,“ poznamenal. „Myslel jsem, že tě víc zajímá, jak vydělávat peníze.“

„To jo,“ přisvědčila. „Jenže tohle je fakt něco extra.“

Lloyd si uměl představit, jak by byl Bernie nešťastný, kdyby se jí něco stalo. „Myslím, že bys měla jít domů.“

„Proč?“

Rozhlédl se kolem sebe. Dav se choval přátelsky a pokojně. Policie se nacházela o kus dál, fašisty vidět nebylo. Dneska se žádný pochod konat nebude, to bylo jasné. Mosleyho lidé si nemůžou vynutit průchod stotisícovým davem rozhodnutým, že je nepustí dál, a policie by byla šílená, kdyby jim dovolila, aby to zkusili. Millie je nejspíš zcela v bezpečí.

Právě když takhle uvažoval, všechno se změnilo.

Zaznělo několik pronikavých hvizdů. Lloyd se ohlédl směrem, odkud se ozvaly, a spatřil jízdní policii nastoupenou v hrozivé linii. Koně rozrušeně podupávali a frkali. Policisté vytáhli dlouhé obušky ve tvaru mečů.

Zdálo se, že se chystají zaútočit – ale to přece není možné!

V příštím okamžiku vyrazili.

Ozval se rozhněvaný a zděšený křik shromážděných. Všichni se snažili uhnout obrovitým koním z cesty. Dav se maličko rozestoupil, ale lidé na kraji padali pod dusající kopyta. Policisté mlátili dlouhými obušky doprava doleva. Lloyd byl bezmocně tlačen dozadu.

Zuřil: co si ti policajti myslí? Jsou snad tak pitomí, že se domnívají, že můžou udělat Mosleymu cestu pro jeho pochod? Skutečně si představují, že dva či tři tisíce fašistů skandujících urážky můžou projít stotisícovým davem jejich obětí, aniž vypuknou pouliční nepokoje? Vedou policii hlupáci, nebo se vymkla kontrole? Nebyl si jistý, co z toho je horší.

Policisté otočili těžce oddechující koně, stáhli se zpátky, přeskupili se a vytvořili nepravidelnou řadu; pak se ozvalo písknutí a oni pobídli koně patami a hnali je do dalšího bezohledného útoku.

Millie byla vyděšená. Bylo jí teprve šestnáct a její hraná odvaha vzala za své. Když ji dav natlačil na tabulové sklo výlohy Gardiner and Company, vykřikla strachy. Figuríny v laciných oblecích a zimních kabátech civěly ven na vyděšený dav a bojechtivé jezdce. Lloyda ohlušil řev tisíců ustrašeně protestujících lidí. Dostal se před Millii a vší silou se opřel proti tlaku; snažil se ji ochránit, ale bylo to marné. Navzdory veškerému úsilí ho dav na ni namáčkl. Čtyřicet nebo padesát ječících lidí se ocitlo zády přímo na výloze a tlak nebezpečně sílil.

Lloyd si rozzuřeně uvědomil, že policie je rozhodnutá udělat davem průchod, ať to stojí, co to stojí.

Chvilku poté se ozval strašlivý praskot a sklo výlohy povolilo. Lloyd dopadl na Millii a Naomi na něj. Desítky zpanikařených lidí křičely bolestí.

Lloyd se s námahou zvedl. Jako zázrakem byl nezraněn. Horečně se rozhlížel po sestře. Bylo k zbláznění obtížné rozeznat lidi od aranžérských figurín. Pak zahlédl Millii v hromadě roztříštěného skla. Popadl ji za paže a vytáhl ji na nohy. Plakala. „Záda!“ naříkala.

Otočil ji. Kabát měla na cáry a všude samá krev. Úzkostí se mu sevřel žaludek. Objal ji paží kolem ramen. „Hned za rohem je sanitka,“ řekl. „Dokážeš jít?“

Ušli sotva pár metrů, když znovu zazněly policejní píšťaly. Lloyd se zděsil, že budou s Millií znovu vraženi do výlohy Gardiner’s. Pak si vzpomněl, co mu dal Bernie. Vytáhl z kapsy papírový sáček se skleněnými kuličkami.

Policie zaútočila.

Lloyd se rozmáchl a hodil sáček přes hlavy davu tak, aby dopadl před koně. Nebyl jediný, kdo byl takhle vybaven, a kuličky hodilo i několik dalších lidí. Jak na ně koně šlápli, ozvaly se petardy. Jeden policejní kůň na kuličkách uklouzl a svalil se. Ostatní se zastavili a v rámusu bouchacích kuliček se začali vzpínat. Policejní útok se změnil v chaos. Naomi Averyová se nějak protlačila do čela davu a Lloyd zahlédl, jak roztrhla sáček s pepřem pod nozdrami koně; ten prudce změnil směr a divoce třásl hlavou.

Tlak polevil a Lloyd odvedl Millii kolem nároží. Stále ji to bolelo, ale přestala plakat.

Lidé tu stáli ve frontě a čekali na ošetření od dobrovolníků ze St John’s Ambulance: plačící dívka se zřejmě rozdrcenou rukou, několik mladých mužů se zakrvácenými hlavami a obličeji, žena středního věku sedící na zemi s oteklým kolenem. Když dorazil Lloyd s Millií, právě odtud odcházel Sean Dolan a s obvazem na hlavě mířil přímo zpátky do davu.

Ošetřovatelka si prohlédla Milliina záda. „Tohle je zlé,“ konstatovala. „Musíte do nemocnice. Odvezeme vás sanitkou.“ Pohlédla na Lloyda. „Chcete jet s ní?“

Lloyd chtěl, ale měl podávat telefonická hlášení, a tak váhal.

Millie jeho dilema rozhodla za něj. „Neopovažuj se jít se mnou,“ varovala ho s charakteristickou kuráží. „Pro mě nic udělat nemůžeš, a tady máš důležitou práci.“

Měla pravdu. Pomohl jí do zaparkované sanitky. „Vážně nechceš –“

„Ano, vážně. Zkus neskončit taky v nemocnici.“

Usoudil, že ji zanechává v nejlepších rukou. Políbil ji na tvář a vrátil se do vřavy.

Policisté změnili taktiku. Lidé odrazili útoky policie na koních, ale policisté byli stále rozhodnuti si cestu davem prorazit. Když se Lloyd protlačil dopředu, zaútočili pěší policisté s obušky. Neozbrojení demonstranti se před nimi přikrčili a ustoupili jako hromada listí ve větru a vzápětí se vyvalili na jiném místě.

Policie začala lidi zatýkat, patrně doufala, že oslabí odhodlanost davu, když odvede jeho vůdce. Zatýkání v East Endu neprobíhalo podle žádných právních postupů. Jen málokdo se vracel bez modřiny na oku nebo pár vyražených zubů. Obzvlášť špatnou pověst si vysloužila policejní stanice v Leman Street.

Lloyd se ocitl za hlasitě protestující mladou ženou s rudou vlajkou. Byla to Olive Bishopová, sousedka z Nutley Street. Policista ji udeřil obuškem do hlavy s výkřikem: „Židovská děvko!“ Nebyla židovka a rozhodně nebyla děvka; ve skutečnosti hrála na piano v kapli Božího milosrdenství. Jenže teď zapomněla na Ježíšovo nabádání a místo nastavení druhé tváře podrápala policistovi obličej do krve. Dva další policisté ji popadli za ruce a drželi ji, zatímco muž s drápanci v obličeji ji znovu udeřil do hlavy.

Pohled na tři silné muže napadající dívku Lloyda rozzuřil. Přikročil a zasáhl poškrábaného útočníka pravým hákem, do kterého vložil veškerý vztek. Úder dopadl policistovi na spánek. Otřesený muž klopýtl a padl na zem.

Na scénu se seběhli další policisté; naslepo kolem sebe máchali obušky a zasahovali ruce, nohy, hlavy. Čtyři z nich zvedli Olive, každý popadl jednu paži nebo nohu. Zoufale křičela a svíjela se, ale nemohla se osvobodit.

Ovšem kolemstojící nezůstali neteční. Napadli policisty odnášející dívku a snažili se je od ní odtáhnout. Policisté se do nich pustili s řevem: „Židovský parchanti!“, i když všichni muži nebyli židé a jeden byl dokonce somálský námořník černé pleti.

Policisté nechali Olive být, pustili ji na zem a začali se bránit. Olive se protáhla davem a zmizela. Policisté se stáhli a při ústupu vyráželi proti každému, kdo se ocitl na dosah.

Lloyd si s vítězným zachvěním uvědomil, že policejní strategie nefunguje. Navzdory vší té brutalitě útoky selhaly, průchod davem se vytvořit nepodařilo. Znovu vyrazili s obušky, ale rozhněvaný dav se vyvalil policistům vstříc, protože teď už lidé dychtili po boji.

Lloyd usoudil, že je čas na další hlášení. Prodral se tlačenicí zpátky a vyhledal telefonní budku. „Myslím, že se jim to nepovede, tati,“ sdělil Berniemu vzrušeně. „Pokoušejí se mezi námi prorazit průchod, ale bezúspěšně. Je nás na ně moc.“

„Přesouváme lidi do Cable Street,“ oznámil mu Bernie. „Policie může každým okamžikem změnit směr náporu v naději, že tam budou mít větší šanci. Posíláme tam proto posily. Jdi tam, zjisti, co se děje, a dej mi vědět.“

„Dobrá,“ přitakal Lloyd a zavěsil. Teprve pak si uvědomil, že nevlastnímu otci neřekl, že Millii odvezli do nemocnice. Ale možná bude lepší nepřidělávat mu teď starosti.

Dostat se do Cable Street nebylo snadné. Od Gardiner’s Corner vedla Leman Street přímo na jih k bližšímu konci Cable Street; bylo to jen asi půl kilometru daleko, ale cestu ucpali demonstranti bojující s policií. Lloyd se musel vydat mírnou oklikou. Začal se prodírat davem směrem na východ ke Commercial Road. Jenže ani když tam dorazil, nejevil se mu další postup o moc snazší. Nebyli tu policisté, tudíž ani žádné násilí, ale dav se zdál skoro stejně hustý. Bylo to frustrující, Lloyda pouze utěšovalo, že takovým množstvím lidí si policie nikdy průchod nevynutí.

Napadlo ho, co asi dělá Daisy Peškovová. Patrně sedí v autě, čeká na zahájení pochodu a netrpělivě podupává nohou v drahé botě na kobereček Rolls-Royce. Pomyšlení, že on sám pomáhá zmařit to, proč sem přišla, mu poskytovalo podivně škodolibý pocit uspokojení.

Lloyd se protlačoval davem vytrvale a poněkud tvrdě vůči těm, kdo mu stáli v cestě. Překážku představovala i železnice probíhající podél severní části Cable Street, a tak musel dojít ještě o kus dál k postranní ulici, která vedla tunelem pod tratí.

Tady už nebyla taková mačkanice, ulice byla však úzká a postupovalo se jí také obtížně. To bylo dobře: pro policii by to bylo ještě obtížnější. Viděl, že tu je však ještě jiná překážka. Náklaďák zaparkovaný napříč ulicí a převalený na bok. Na každém konci vozidla pokračovala na celou šířku ulice vysoko navršená barikáda ze starých stolů, židlí, kusů fošen, trámů a dalšího harampádí.

Barikáda! V Lloydovi vyvolala představu francouzské revoluce. Jenže tohle žádná revoluce není. Lidé v East Endu nechtějí svrhnout britskou vládu. Naopak, jsou hluboce spjati se svými volbami a místními radami i Parlamentem. Svůj systém vlády mají tak rádi, že se ho rozhodli bránit proti fašismu, i když systém sám to neudělal.

Vyšel za překážkou a teď se k ní vydal co nejblíž, aby viděl, co se děje. Vylezl na zeď, odkud měl lepší výhled. Spatřil rušný výjev. Na opačné straně se policisté pokoušeli překážku rozebrat, vytahovali rozbitý nábytek a odvlékali staré matrace. Jenže žádná zábava to pro ně nebyla. Na přílby jim dopadala smršť předmětů; některé přilétaly zpoza barikády, jiné na ně lidé vrhali z vyšších oken domů po obou stranách ulice: kameny, láhve od mléka, rozbité hrnce a také cihly, které, jak si Lloyd všiml, pocházely z nedalekého stavebního dvora. Nahoře na barikádě stálo několik odvážných mladíků a doráželo na policisty holemi. Občas propukla rvačka, jakmile se policisté pokusili některého z nich stáhnout dolů a zbít. Lloyd sebou trhl, když mezi postavami na barikádě poznal dva známé: svého bratrance Davea Williamse a Lennyho Griffithse z Aberowenu. Bok po boku odráželi policisty lopatami.

Jak však minuty míjely, Lloyd poznával, že policisté vítězí. Pracovali systematicky, rozebírali jednotlivé části barikády a odnášeli je pryč. Na této straně pár lidí překážku posilovalo; nahrazovali to, co policie odnesla, ale nebyli tak dobře zorganizovaní a neměli nekonečný přísun materiálu. Lloydovi připadalo, že zanedlouho bude mít police vyhráno. A jestliže dokážou vyčistit Cable Street, nechají tudy fašisty pochodovat kolem jednoho židovského obchodu za druhým.

Pak se ohlédl za sebe a zjistil, že ten, kdo organizoval obranu Cable Street, myslel dopředu. Už když policie rozebírala tuto barikádu, o pár set metrů dál v ulici vyrůstala další.

Lloyd se stáhl dozadu a začal nadšeně pomáhat budovat druhou překážku. Dokaři s krumpáči vytrhávali dlažební kostky, ženy z domácnosti přivlékaly z domovních dvorků popelnice a prodavači z obchodů přinášeli prázdné krabice a bedny. Lloyd pomohl přinést zahradní lavičku, pak přivlekl vývěsní tabuli od obecního úřadu. Stavitelé barikády se poučili ze zkušenosti a tentokrát odvedli lepší práci: materiál používali úsporně a dbali na to, aby stavba byla bytelná.

Při pohledu za sebe Lloyd uviděl, že o kus dál směrem na východ vyrůstá třetí barikáda.

Lidé se začali stahovat od první a přeskupovat se za druhou. Několik minut poté vytvořili policisté mezeru v první barikádě a začali se skrze ni hrnout. První z nich se vrhl za několika zbývajícími mladíky a Lloyd zahlédl, jak Dave a Lenny utíkají do jedné vedlejší uličky. Domy po obou stranách se rychle zavíraly, bouchaly domovní dveře a okna se zatahovala.

Pak Lloyd viděl, že policie neví co dál. Prorazili první barikádu a stáli před další, důkladnější. Zdálo se, že nemají kuráž začít ji rozebírat. Hemžili se uprostřed Cable Street, nesouvisle se domlouvali a vrhali naštvané pohledy na místní obyvatele, kteří na ně shlíželi z oken v horních patrech.

Na vyhlašování vítězství bylo příliš brzy, ale Lloyd přesto nedokázal potlačit šťastný pocit z úspěchu. Začínalo se zdát, že antifašisté nakonec vyhrají.

Zůstal na místě ještě čtvrt hodiny, ale policie už nic víc neudělala, a tak odtud odešel, vyhledal telefonní budku a zavolal.

Bernie zůstával opatrný. „Nevíme, co se děje,“ řekl. „Vypadá to, že je všude klid, ale potřebujeme zjistit, co mají fašisti za lubem. Můžeš se vrátit k Toweru?“

Lloyd by se rozhodně neprobojovával řadami policistů, ale třeba existuje ještě jiná cesta. „Můžu to zkusit přes St George Street,“ řekl pochybovačně.

„Udělej, co můžeš. Potřebuju znát jejich další postup.“

Lloyd se spletí malých uliček vydal na jih. Doufal, že se ohledně St George Street nemýlil. Ulice se nacházela mimo spornou oblast, ale davy se mohly přelít až tam.

Žádné davy tu však nebyly – jak doufal –, třebaže se stále nacházel na doslech od protidemonstrace, takže k němu zaléhal křik i hvizd policejních píšťal. Na ulici se spolu bavilo několik žen a chumel holčiček uprostřed vozovky se věnoval skákání přes švihadlo. Lloyd zamířil na západ. Rozběhl se a za každým ohybem očekával, že spatří davy demonstrantů nebo policisty. Narazil jen na pár lidí, kteří se sem zatoulali z vřavy – dva muži s ovázanou hlavou, žena v roztrhaném kabátu, válečný veterán ověšený medailemi a s paží na pásce –, ale žádné davy. Běžel celou cestu až k Toweru. Nikdo mu nebránil vejít do zahrad.

Fašisté tu pořád ještě byli.

Lloyd cítil, že tohle samo o sobě je úspěch. Už je půl čtvrté: účastníci pochodu zde museli čekat celé hodiny. Viděl, že jejich výborná nálada se vytratila. Už nezpívali, ani neskandovali, jen tiše a nehybně stáli, seřazeni, ale už ne tak vyrovnaně, transparenty svěšené, kapely umlklé. Vypadali poraženě.

O pár minut později však nastala změna. Z postranní ulice se vynořilo auto a projíždělo podél fašistických řad. Ozval se jásot. Řady se vyrovnaly, důstojníci salutovali, fašisti se postavili do pozoru. Na zadním sedadle auta seděl jejich vůdce sir Oswald Mosley, pohledný muž s knírkem, oblečený v uniformě i s čepicí na hlavě. Vůz projížděl krokem a Mosley se ztuhle napřímenými zády opakovaně salutoval jako panovník přehlížející svá vojska.

Jeho přítomnost dodala jeho lidem novou vzpruhu a Lloyda znepokojila. Tohle patrně znamená, že hodlají pochodovat, jak si to plánovali – proč jinak by tu byl? Auto projelo kolem fašistických řad a pak postranní ulicí směřovalo dál do finanční čtvrti. Lloyd vyčkával. Po půl hodině se Mosley vrátil, tentokrát pěšky, opět salutoval a odpovídal na pozdravné výkřiky.

Když došel na konec řady, odbočil a za doprovodu jednoho ze svých důstojníků zmizel ve vedlejší ulici.

Lloyd se vydal za nimi.

Mosley přistoupil ke skupině starších mužů postávajících v chumlu na chodníku. Lloyd mezi nimi ke svému překvapení poznal policejního komisaře sira Philipa Gamea s motýlkem na krku a měkkým plstěným kloboukem na hlavě. Oba muži se pohroužili do rozhovoru. Sir Philip musel určitě siru Oswaldovi vysvětlovat, že protestující dav je tak obrovský, že ho nelze rozehnat. Ale jak bude pak znít jeho rada fašistům? Lloyd toužil dostat se na doslech, ale rozhodl se, že nebude riskovat zatčení, a zůstal v diskrétní vzdálenosti.

Mluvil převážně policejní komisař. Vůdce fašistů několikrát rázně kývl hlavou a položil několik otázek. Muži si potřásli rukou a Mosley odešel.

Vrátil se do parku a promluvil se svými důstojníky. Lloyd mezi nimi poznal Kloučka Fitzherberta, který měl na sobě stejnou uniformu jako Mosley. Klouček v ní ale tak dobře nevypadal: elegantní vojenské oblečení se nehodilo k jeho ochablému tělu a línému postoji.

Mosley zřejmě vydával rozkazy. Ostatní muži zasalutovali a odešli bezpochyby vykonat, co jim přikázal. Co jim řekl, že mají udělat? Jediná rozumná věc by byla vzdát to a jít domů. Jenže kdyby byli rozumní, nebyli by fašisty.

Ozval se hvizd píšťal, zazněly hlasité rozkazy, kapely začaly hrát a muži se postavili do pozoru. Lloyd si uvědomil, že budou pochodovat. Policie jim musela určit trasu. Jenomže jakou?

Pak pochod začal – vydali se opačným směrem. Nemířili do East Endu, ale šli na západ, do finanční čtvrti, která je v neděli odpoledne liduprázdná.

Lloyd tomu málem nemohl uvěřit. „Vzdali to!“ zvolal a jakýsi muž stojící poblíž dodal: „Vypadá to tak, co?“

Pět minut sledoval, jak útvary pomalu odcházejí. Když už nebylo naprosto žádných pochyb ohledně toho, co se děje, rozběhl se k telefonní budce a zavolal Berniemu. „Pochodují pryč!“ oznámil.

„Cože, do East Endu?“

„Ne, na opačnou stranu! Jdou na západ, do City. Zvítězili jsme!“

„Panebože!“ Bernie promluvil k ostatním lidem kolem sebe. „Poslouchejte všichni! Fašisti pochodují na západ. Vzdali to!“

Lloyd zaslechl výbuch divokého jásotu v místnosti.

Po minutě se Bernie vrátil k Lloydovi. „Nepouštěj je z očí a dej nám vědět, až budou od Toweru všichni pryč.“

„Samozřejmě.“ Lloyd zavěsil.

Ve skvělé náladě obešel park. Každou minutou bylo jasnější, že fašisté byli poraženi. Jejich kapely vyhrávaly a oni pochodovali v rytmu, ale jejich krok postrádal pružnost a už neskandovali, že vyženou židy. Židé vyhnali je.

Když procházel kolem ústí Byward Street, zahlédl znovu Daisy.

Mířila k nablýskanému černo-žlutému rolls-royci a musela projít kolem Lloyda. Neodolal pokušení a projevil škodolibou radost. „Lidé z East Endu vás i vaše odporné názory odmítli,“ vmetl jí do tváře.

Zastavila se a naprosto nevzrušeně se na něj zadívala. „Zablokovala nás banda grázlů,“ odfrkla si pohrdavě.

„Přesto teď pochodujete opačným směrem.“

„Jedna bitva ještě nerozhoduje válku.“

To je možná pravda, pomyslel si Lloyd; ale byla to pěkně velká bitva. „Nepochodujete domů se svým přítelem?“

„Radši jezdím autem,“ odpověděla. „A on není můj přítel.“

Lloydovi poskočilo srdce nadějí.

Pak dodala ještě pár slov. „Je to můj manžel.“

Lloyd na ni vytřeštil oči. Nikdy nevěřil, že by byla tak pitomá. Ta slova mu vzala dech.

„Je to pravda,“ ujistila ho, když spatřila nevíru v jeho očích. „Neviděl jste oznámení v novinách o našem zasnoubení?“

„Nečtu společenské rubriky.“

Ukázala mu levou ruku s diamantovým zásnubním a zlatým snubním prstenem. „Vzali jsme se včera. Svatební cestu jsme odložili, abychom se mohli zúčastnit dnešního pochodu. Zítra letíme Kloučkovým letadlem do Deauville.“

Došla několik zbývajících kroků k autu a šofér jí otevřel dveře. „Domů, prosím,“ požádala.

„Ano, madam.“

Lloyd byl tak naštvaný, že se mu chtělo někoho praštit.

Daisy se ohlédla přes rameno. „Sbohem, pane Williamsi.“

Vrátil se mu hlas. „Sbohem, slečno Peškovová.“

„Ach ne,“ zavrtěla hlavou. „Jsem teď vikomtka z Aberowenu.“

Lloydovi bylo zřejmé, že ta slova jí působí nesmírné blaho. Lidé ji oslovují jako šlechtičnu, a to pro ni znamená vrchol všeho.

Nasedla do auta a šofér zavřel dveře.

Lloyd se odvrátil. Uvědomil si, že má slzy v očích, a zastyděl se. „K čertu,“ ulevil si nahlas.

Odfrkl si a spolkl slzy. Napřímil ramena a svižným krokem zamířil zpátky k East Endu. Dnešní triumf měl pro něj trpkou příchuť. Věděl, že byl hlupák, když se zajímal o Daisy – ona o něj očividně ne –, ale zároveň mu lámalo srdce, že se Daisy zahazuje s Kloučkem Fitzherbertem.

Pokoušel se ji pustit z hlavy.

Policisté se vraceli do svých autobusů a opouštěli scénu. Lloyda jejich brutalita nepřekvapila – celý život žil v East Endu a to byla drsná čtvrť –, ale šokoval ho jejich antisemitismus. Každou ženu nazývali židovskou děvkou, každého muže židovským parchantem. V Německu policie podporovala nacisty a stranila hnědým košilím. Budou tady dělat totéž? Určitě ne!

Dav u Gardiner’s Corner se začal radovat. Kapela židovských chlapců hrála jazzové melodie k tanci a z ruky do ruky kolovaly láhve whisky a ginu. Lloyd se rozhodl, že zajde do nemocnice zjistit, jak je na tom Millie. Pak se asi vydá do sídla Židovské rady a sdělí Berniemu, že Millie utrpěla zranění.

Vzápětí narazil na Lennyho Griffithse. „S hajzlama jsme vydrbali!“ jásal Lenny.

„To teda jo,“ zakřenil se Lloyd.

Lenny přitlumil hlas. „Porazili jsme fašisty tady, porazíme je i ve Španělsku.“

„Kdy odjíždíte?“

„Zítra. Jedeme s Davem ranním vlakem do Paříže.“

Lloyd objal Lennyho paží kolem ramen. „Jedu s vámi,“ řekl.

KAPITOLA ČTVRTÁ

1937

K

dyž Voloďa Peškov vkročil na most přes řeku Moskvu, sklonil hlavu proti bičujícímu sněhu. Měl na sobě těžký dlouhý kabát, kožešinovou čepici a důkladné kožené boty. Jen málo Moskvanů se mohlo pochlubit tak dobrým oblečením. Voloďa měl štěstí.

Vždycky chodil v dobrých botách. Jeho otec Grigorij byl vojenský velitel. Grigorij nebyl ambiciózní: třebaže byl hrdinou bolševické revoluce a osobně se znal se Stalinem, jeho kariéra kdysi ve dvacátých letech uvízla na mrtvém bodě. Jeho rodina přesto vždy žila spokojeně.

Voloďa ovšem ctižádostivý byl. Po absolvování vysoké školy se dostal na prestižní vojenskou zpravodajskou akademii. Rok poté byl převelen do ústředí zpravodajské služby Rudé armády.

Jeho největším štěstím bylo setkání s Wernerem Franckem v Berlíně, když tam jeho otec působil jako vojenský atašé na sovětském velvyslanectví. Werner navštěvoval stejnou školu, jenom chodil do nižšího ročníku. Když Voloďa zjistil, že Werner nenávidí fašismus, navrhl mu: nejlépe se může nacistům postavit, bude-li pracovat jako špion pro Rusy.

Wernerovi tehdy bylo teprve čtrnáct, ale teď už mu bylo osmnáct, pracoval na ministerstvu letectví, nacisty nenáviděl ještě víc a měl výkonnou rádiovou vysílačku a šifrovací knihu. Byl vynalézavý a odvážný, strašlivě riskoval a získával nesmírně cenné informace. A Voloďa byl jeho kontakt.

Voloďa neviděl Wernera čtyři roky, ale živě si ho pamatoval. Vysoký mladík se zářivě zrzavými vlasy vypadal a choval se jako starší, než ve skutečnosti byl, a už ve čtrnácti měl záviděníhodné úspěchy u žen.

Werner mu nedávno dal tip na Markuse, diplomata na německém velvyslanectví v Moskvě, který byl tajným komunistou. Voloďa Markuse vyhledal a zverboval ho jako špiona. Markus už několik měsíců poskytoval nepřetržitý proud hlášení, která Voloďa překládal do ruštiny a předával svému nadřízenému. Poslední byl fascinující materiál o tom, jak pronacističtí lídři amerického byznysu dodávají pravicovým španělským povstalcům nákladní automobily, pneumatiky a naftu. Předseda společnosti Texaco a obdivovatel Hitlera Torkild Rieber využíval firemní tankery k pašování nafty povstalcům, navzdory výslovné žádosti prezidenta Roosevelta.

Voloďa se teď chystal na setkání s Markusem.

Ubíral se po prospektu Kutuzova a odbočil ke Kyjevskému nádraží. Dnes měli schůzku v dělnické hospodě nedaleko nádraží. Nikdy nepoužili totéž místo dvakrát, ale na závěr každého setkání se domluvili, kde se uvidí příště: Voloďa důsledně dodržoval zásady špionážní práce. Vždycky volili laciné hospody nebo kavárny, kam by Markusovi diplomatičtí kolegové nezašli ani ve snu. Kdyby Markus náhodou upadl v podezření a sledoval by ho agent německé kontrašpionáže, Voloďa by to zjistil, protože takový muž by se od ostatních návštěvníků výrazně lišil.

Tenhle hostinec se jmenoval Ukrajina. Jako většina budov v Moskvě i tohle bylo dřevěné stavení. Okna pokrývala pára, takže aspoň bude uvnitř teplo. Voloďa však nevešel rovnou. Bylo třeba učinit další bezpečnostní opatření. Přešel ulici a vnořil se do vchodu protějšího činžovního domu. Zůstal stát na studené chodbě a malým okénkem vykukoval ven a pozoroval hostinec.

Přemýšlel, jestli se Markus objeví. Zatím přišel vždycky, ale Voloďa si nemohl být nikdy jistý. Pokud se ukáže, jaké informace přinese? Žhavé téma mezinárodní politiky teď představovalo Španělsko, ovšem zpravodajská služba Rudé armády se také velice zajímala o německé zbrojení. Kolik vyrábějí měsíčně tanků? Kolik kulometů Mauser M34 vyrábějí denně? Jak dobrý je nový bombardér Heinkel He 111? Voloďa toužil po takových informacích, aby je mohl předávat svému nadřízenému majoru Lemitovovi.

Uplynulo půl hodiny a Markus se neukázal.

Voloďa si začal dělat starosti. Nebyl Markus odhalen? Pracoval jako asistent velvyslance, a tudíž viděl všechno, co přicházelo velvyslanci na stůl; jenže Voloďa na něj naléhal, aby se pokoušel vyhledávat přístup k dalším dokumentům, zejména ke korespondenci vojenských přidělenců. Nebyla to chyba? Nevšiml si někdo, jak Markus potají nahlíží do pošty, po které mu nic není?

Pak se Markus na ulici objevil: profesorská postava s brýlemi a v lodenovém plášti rakouského stylu, na jehož tmavozelené látce ulpívaly bílé sněhové vločky. Vešel do hostince Ukrajina. Markuse následoval dovnitř další muž a Voloďa se nervózně zamračil. Druhý muž však byl zřejmě ruský dělník, nikoli agent německé kontrašpionáže. Byl to malý mužík s krysím obličejem, měl na sobě ošuntělý kabát a boty obalené hadry; mokrý konec špičatého nosu si otíral rukávem.

Voloďa přešel ulici a vešel do hostince.

Lokál byl zakouřený, nepříliš čistý a páchl po mužích, kteří se moc často nekoupou. Na stěnách visely vybledlé akvarely ukrajinské krajiny v laciných rámech. Bylo brzy odpoledne a moc hostů tu ještě nevysedávalo. Jediná přítomná žena vypadala jako stárnoucí prostitutka, která se probírá z kocoviny.

Markus seděl v zadní části lokálu, skloněný nad nedotčenou sklenicí piva. Bylo mu kolem pětatřiceti, ale s přistřiženým světlým vousem a knírem vypadal starší. Rozepnutý plášť odhaloval kožešinovou vložku. Rus s krysím obličejem seděl o dva stoly dál a balil si cigaretu.

Když Voloďa došel ke stolu, Markus se zvedl a udeřil ho pěstí do úst.

„Ty hajzle!“ vykřikl německy. „Hajzle hnusnej!“

Voloďa byl tak šokovaný, že se chvíli na nic nezmohl. Rty ho bolely a v ústech cítil chuť krve. Reflexivně zvedl paži, aby úder vrátil. Ovládl se však.

Markus se znovu rozmáchl, ale tentokrát byl Voloďa připraven a nepříliš koordinovanému úderu snadno uhnul.

„Proč jsi to udělal?“ řval na něj Markus. „Proč?“

Pak se stejně náhle sesypal, padl zpátky na židli, zabořil obličej do dlaní a rozvzlykal se.

Voloďa promluvil přes krvácející rty. „Zavři hubu, pitomče,“ okřikl ho. Otočil se k ostatním hostům – všichni na ně civěli. „Nic se neděje, je trošku rozhozenej.“

Všichni odvrátili pohled a jeden muž odešel. Moskvané se do žádných nepříjemností dobrovolně nemíchají. Bylo nebezpečné odtrhávat od sebe i dva nadávající opilce, co kdyby některý z nich byl vlivný straník? A tady věděli, že Voloďa takový muž je: poznali to podle jeho pěkného kabátu.

Voloďa se obrátil zpátky k Markusovi. „Co tě to sakra posedlo?“ zeptal se rozhněvaně tišším hlasem. Mluvil německy: Markusova ruština byla slabá.

„Zatknul jsi Irinu,“ odpověděl muž plačky. „Ty svině zatracená, tys jí pálil cigaretou bradavky.“

Voloďa sebou trhnul. Irina byla Markusova ruská přítelkyně. Voloďa začal chápat, oč asi jde, a zmocnilo se ho neblahé tušení. Posadil se proti Markusovi. „Nezatknul jsem Irinu,“ řekl. „A je mi líto, jestli jí někdo ublížil. Jenom mi pověz, co se stalo.“

„Přišli pro ni v noci. Vím to od její matky. Neřekli, kdo jsou, ale normální policejní detektivové to nebyli – měli lepší oblečení. Neví, kam ji odvedli. Vyslýchali ji kvůli mně a obvinili ji, že je špionka. Mučili ji, znásilnili a pak ji vyhodili.“

„Doprčic,“ zabručel Voloďa. „To je mi opravdu líto.“

„Tobě to je líto? Tos musel udělat ty – kdo jiný?“

„Tohle nemá s armádní zpravodajskou službou nic společného, přísahám.“

„To je jedno,“ zavrtěl hlavou Markus. „Skončil jsem s tebou a skončil jsem s komunismem.“

„Ve válce proti kapitalismu dochází někdy ke ztrátám.“ Už když to Voloďa říkal, znělo to falešně i jemu.

„Ty mladej blázne,“ obořil se na něj Markus. „Copak nechápeš, že socialismus znamená osvobození od všeho toho svinstva?“

Voloďa se letmo rozhlédl kolem sebe a viděl, že dveřmi vchází statný muž v koženém kabátu. Ten nepřichází na pivo, vytušil instinktivně Voloďa.

Něco se děje a Voloďa netušil co. Byl v této hře nový a právě teď si uvědomoval nedostatek zkušeností: měl pocit, jako když mu chybí některá končetina. Pomyslel si, že je možná v nebezpečí, ale nevěděl co dělat.

Nově příchozí zamířil ke stolu, kde seděl Voloďa s Markusem.

Muž s krysím obličejem se zvedl. Byl asi stejně starý jako Voloďa. Promluvil – kupodivu – s přízvukem vzdělaného člověka. „Oba jste zatčeni.“

Voloďa zaklel.

Markus vyskočil. „Jsem obchodný atašé na německý ambasádě!“ vykřikl. „Nemůžete zatknout! Mám diplomatická imunita!“

Ostatní návštěvníci hostinec spěšně opouštěli a strkali se ve dveřích, aby byli co nejrychleji pryč. Zůstali tu jen dva lidé: hostinský, nervózně otírající výčepní pult špinavým hadrem, a prostitutka, která dál kouřila cigaretu a čučela do prázdné sklenky od vodky.

„Ani mě nemůžete zatknout,“ upozornil klidně Voloďa. Vytáhl z kapsy služební průkaz. „Poručík Peškov, vojenská zpravodajská služba. Kdo jste sakra vy?“

„Dvorkin, NKVD.“

A promluvil i muž v koženém kabátu. „Berezovskij, NKVD.“

Tajná policie. Voloďa zaúpěl: mohl to tušit. Činnost NKVD se překrývala s činností vojenské zpravodajské služby. Dostalo se mu varování, že tyto dvě organizace si šlapou na paty, ale poprvé to zažíval na vlastní kůži. „Předpokládám, že přítelkyni tohoto muže jsi mučil ty,“ řekl Dvorkinovi.

Dvorkin si otřel rukávem nos: tenhle nepříjemný zlozvyk zřejmě nebyl součástí jeho převleku. „Žádný informace neměla.“

„Takže jsi jí pálil bradavky zbytečně.“

„Měla štěstí. Kdyby byla špionka, dopadla by hůř.“

„Nenapadlo vás napřed si to ověřit u nás?“

„Kdy jste si vy ověřovali něco u nás?“

„Odcházím,“ řekl Markus.

Voloďa byl zoufalý. Ztrácel cenného člověka. „Neodcházej,“ žádal naléhavě. „My to Irině nějak nahradíme. Zařídíme jí nejlepší nemocniční péči –“

„Jdi do hajzlu,“ odpověděl Markus. „Už mě v životě neuvidíš.“ Vyšel z hostince.

Dvorkin očividně nevěděl, co má dělat. Nechtěl nechat Markuse odejít, ale bylo zřejmé, že ho nemůže zatknout a nevypadat přitom jako trouba. Nakonec se obrátil na Voloďu. „Neměl bys dovolit, aby s tebou takhle lidi mluvili. Vypadáš pak jako slaboch. Měli by tě respektovat.“

„Hovado,“ rozčílil se Voloďa. „Nevidíš, co jste provedli? Ten člověk byl zdroj spolehlivých informací – ale teď už pro nás nehne prstem, protože jste všechno zvrtali.“

Dvorkin pokrčil rameny. „Jak jsi říkal, někdy dochází ke ztrátám.“

„Bůh mě netrestej,“ povzdechl si Voloďa a vyšel ven.

Když se vracel přes řeku, zvedal se mu žaludek. Dělalo se mu zle z toho, co NKVD provedla nevinné ženě, a deprimovala ho ztráta zdroje. Nastoupil do tramvaje: měl příliš nízké postavení, než aby mu přidělili služební auto. Zatímco se tramvaj kodrcala sněhem k místu jeho pracoviště, Voloďa přemítal. Musí podat hlášení majoru Lemitovovi, ale váhal, přemýšlel, jak mu to má říct. Potřeboval, aby bylo jasné, že on žádnou vinu nenese, ale zároveň to nesmělo vypadat, jako že se vymlouvá.

Ústředí vojenské zpravodajské služby se nacházelo na kraji letiště Chodynka, kde se trpělivý sněhový pluh vláčel sem tam, aby udržel ranvej čistou. Architektura to byla podivná: dvoupodlažní stavba s okny pouze do vnitřního dvora, v němž stála devítipodlažní budova hlavního pracoviště; trčela vzhůru jako prst vztyčený z cihlové pěsti. Dovnitř nebylo možné vnášet zapalovače ani plnicí pera, protože mohly spustit detektory kovů u vchodu, a tak je armáda svým lidem uvnitř poskytovala zdarma. Problém dělaly i přezky opasků, proto většina mužů nosila šle. Bezpečnostní opatření byla samozřejmě nadbytečná. Moskvané by do takové budovy nevešli ani za nic – tak šílený nikdo nebyl.

Voloďa sdílel kancelář se třemi dalšími subalterními pracovníky, jejichž kovové psací stoly stály u protilehlých stěn. Bylo tu tak málo místa, že Voloďův stůl bránil úplnému otevření dveří. Vtipálek Kamen pohlédl na jeho opuchlé rty a poznamenal: „Budu hádat – manžel se vrátil domů dřív.“

„Neptej se,“ zavrčel Voloďa.

Na stole měl dešifrovaný text z rádiové sekce; pod kódovými skupinami byla tužkou napsaná německá slova.

Byl to vzkaz od Wernera.

Voloďovou první reakcí byl strach. Nenahlásil už Markus, co se stalo Irině, a nepřesvědčil i Wernera, aby přestal spolupracovat? Dnešní den se zdál být na takovou katastrofu dostatečně nešťastný.

Jenže vzkaz vůbec nebyl katastrofální. Naopak.

Voloďa četl s rostoucím údivem. Werner informoval, že německá armáda se rozhodla vyslat do Španělska špiony vystupující jako antifašističtí dobrovolníci, kteří chtějí v občanské válce bojovat na straně vlády. Zpoza fronty budou tajně podávat zprávy odposlechovým stanicím v povstaleckém táboře řízeným Němci.

To byla sama o sobě skvělá informace.

Ale bylo tu ještě něco.

Werner měl jména.

Voloďa se musel ovládnout, aby nevýskal radostí. Taková věc se zpravodajci stane jednou za život, pomyslel si. Tohle víc než nahrazuje ztrátu Markuse. Werner je poklad. Voloďa se děsil pomyšlení, jaká rizika musel Werner podstoupit, aby získal tento seznam jmen a propašoval ho z ministerstva letectví v Berlíně.

Byl v pokušení vyběhnout hned nahoru do Lemitovovy kanceláře, ale ovládl se.

Všichni čtyři nižší důstojníci měli společný jeden psací stroj. Voloďa zvedl těžký starý stroj z Kamenova stolu a položil ho na svůj. Pomocí ukazováčku pravé i levé ruky naklepal ruský překlad Wernerova vzkazu. Denní světlo se mezitím vytratilo a na budově se rozsvítila silná bezpečnostní světla.

Kopii strčil do šuplete a s překladem v ruce se vydal nahoru. Lemitov byl u sebe. Dobře vypadající čtyřicátník s černými vlasy napadanými brilantinou byl inteligentní a měl schopnost být ve svých úvahách vždy o krok před Voloďou, který se snažil jeho prozíravost napodobovat. Nevyžíval se v ortodoxním vojenském názoru, že chod armády spočívá ve řvaní a šikanování, vůči neschopným lidem byl přesto nemilosrdný. Voloďa si ho vážil a obával se ho.

„Tohle by mohla být nesmírně užitečná informace,“ uznal Lemitov, když si přečetl překlad.

„By mohla?“ Voloďa neviděl žádný důvod k pochybnostem.

„Mohla by to být dezinformace,“ upozornil Lemitov.

Voloďa tomu nechtěl uvěřit, ale s náhlým zklamáním si uvědomil, že musí vzít v úvahu možnost, že Wernera chytili a udělali z něj dvojitého agenta. „Jaká dezinformace?“ zeptal se sklesle. „Jsou to falešná jména a oni nám je poslali, abychom se honili za falešnou stopou?“

„Možná. Nebo to můžou být skutečná jména opravdových dobrovolníků, komunistů a socialistů, kteří unikli z nacistického Německa a odešli do Španělska bojovat za svobodu. Nakonec bychom mohli zatýkat skutečné antifašisty.“

„K čertu.“

Lemitov se usmál. „Netvařte se tak nešťastně! Ta informace je pořád moc dobrá. Máme ve Španělsku svoje špiony – mladé ruské vojáky a důstojníky, kteří se přihlásili jako ‚dobrovolníci‘ do mezinárodních brigád. Můžou to prověřit.“ Uchopil červenou tužku a drobným, úhledným písmem na papír cosi připsal. „Dobrá práce,“ dodal.

Voloďa pochopil, že může odejít, a vykročil ke dveřím.

„Setkal jste se dneska s Markusem?“ zeptal se Lemitov.

Voloďa se otočil. „Měli jsme problém.“

„Tušil jsem to, podle vaší pusy.“

Voloďa mu pověděl, co se stalo. „A tak jsem ztratil dobrý zdroj,“ postěžoval si nakonec. „Jenže nevím, co jsem mohl udělat jinak. Měl jsem NKVD o Markusovi říct a varovat je?“

„Sakra, to ne,“ rozhorlil se Lemitov. „Těm se nedá vůbec věřit. Nikdy jim nic neříkejte. Ale nedělejte si starosti, Markuse jste neztratil. Lehce ho dostanete zpátky.“

„Jak?“ podivil se nechápavě Voloďa. „Všechny nás teď nenávidí.“

„Zatkněte Irinu znovu.“

„Cože?“ Voloďa se zděsil. Copak už netrpěla dost? „Pak nás Markus bude nenávidět ještě víc.“

„Řekněte mu, že když s námi nebude dál spolupracovat, budeme ji vyslýchat znovu.“

Voloďa se zoufale pokoušel zakrýt své zhnusení. Bylo důležité, aby nevypadal jako citlivka. A chápal, že Lemitovův plán bude fungovat. „Jistě,“ podařilo se mu přitakat.

„Jenomže tentokrát,“ pokračoval Lemitov, „mu povězte, že jí budeme zapálené cigarety strkat do prciny.“

Voloďovi se zvedl žaludek. Těžce polkl. „Dobrý nápad,“ řekl. „Hned ji seberu.“

„Úplně stačí zítra,“ usmál se Lemitov. „Ve čtyři ráno. Maximální šok.“

„Provedu.“ Voloďa vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Chvíli zůstal stát na chodbě, měl pocit, že vrávorá. Pak se na něj divně zahleděl kolemjdoucí pracovník a Voloďa se přinutil k odchodu.

Bude to muset udělat. Mučit Irinu samozřejmě nebude: hrozba bude stačit. Jenže ona si určitě pomyslí, že ji budou znovu mučit, a to ji tak vyděsí, že se zblázní. Voloďa cítil, že na jejím místě by asi opravdu zešílel. Když vstupoval do Rudé armády, nikdy si nepředstavoval, že by mohl být nucen dělat takové věci. V armádě se musí počítat se zabíjením lidí, to věděl; ale mučení dívek?

Budova se vyprazdňovala, v kancelářích se zhasínalo, po chodbách procházeli muži s klobouky a čepicemi. Byl čas jít domů. Voloďa se vrátil do kanceláře, zatelefonoval vojenské policii a domluvil na půl čtvrtou ráno setkání s muži, kteří zatknou Irinu. Pak si oblékl kabát a odebral se na tramvaj domů.

Voloďa bydlel společně s rodiči Grigorijem a Katěrinou a devatenáctiletou sestrou Aňou, která ještě studovala na univerzitě. V tramvaji přemýšlel, jestli si o tom může promluvit s otcem. Představil si, jak se ptá: „Musíme v komunistické společnosti mučit lidi?“ Jenže věděl, jakou by dostal odpověď. Je to dočasná nutnost, životně důležitá pro obranu revoluce proti špionům a podvratným živlům placeným kapitalistickými imperialisty. Možná by se mohl zeptat: „Jak dlouho bude trvat, než budeme moct opustit takové strašné praktiky?“ Otec, ani nikdo jiný, by to samozřejmě nevěděl.

Po návratu z Berlína se rodina Peškovových nastěhovala do vládního domu, zvaného někdy Dům na nábřeží, činžovního bloku na opačné straně řeky proti Kremlu, kde bydlela sovětská elita. Byla to obrovská stavba v konstruktivistickém stylu s více než pěti stovkami bytů.

Voloďa kývl hlavou na příslušníka vojenské policie u dveří, pak prošel obrovskou halou – tak rozlehlou, že se tu někdy večer za doprovodu jazzové kapely tančilo – a vyjel výtahem nahoru. Byt s teplou vodou a telefonem byl na sovětské poměry přepychový, ale tak příjemný jako jejich byt v Berlíně nebyl.

Matku zastihl v kuchyni. Katěrina se o vaření moc nezajímala a její zápal pro ostatní domácí práce nebyl o nic větší, ale Voloďův otec ji zbožňoval. Kdysi dávno v roce 1914 ji v Sankt Petěrburgu ochránil před nežádoucími pozornostmi násilnického policisty a od té doby do ní byl zamilovaný. Voloďa věděl, že i ve třiačtyřiceti je pořád přitažlivá. V době, kdy se rodina pohybovala v diplomatických kruzích, se Katěrina naučila oblékat elegantněji než většina ruských žen –, třebaže dbala na to, aby nevypadala západně, protože to byl v Moskvě závažný přečin.

„Ty ses poranil na puse?“ zeptala se, když ji po příchodu políbil.

„To nic není.“ Voloďa ucítil pečené kuře. „Slavnostní večeře?“

„Aňa přivede svého přítele.“

„Aha! Taky student?“

„Myslím, že ne. Nejsem si jistá, co dělá.“

Voloďa měl radost. Sestru měl rád, ale věděl, že není žádná krasavice. Byla malá a zavalitá a chodila v nevýrazném oblečení fádních barev. Neměla moc kamarádů a bylo dobré, že se některému líbí natolik, aby k ní přišel domů.

Zašel do svého pokoje, svlékl si sako a umyl si obličej a ruce. Rty měl už skoro v pořádku: Markus ho neudeřil moc silně. Zatímco si utíral ruce, zaslechl hlasy a vytušil, že dorazila Aňa s přítelem.

Oblékl si pohodlný propínací svetr a vyšel z pokoje. Vešel do kuchyně. Aňa seděla u stolu s malým mužem s krysím obličejem. Voloďa ho poznal. „To snad ne!“ zvolal. „Ty!“

Byl to Ilja Dvorkin, agent NKVD, který zatkl Irinu. Převlek byl pryč, Dvorkin měl na sobě normální tmavý oblek a slušné boty. Překvapeně vyvalil na Voloďu oči. „Samozřejmě – Peškov!“ řekl. „Nedal jsem si to dohromady.“

Voloďa se obrátil k sestře. „Nepovídej mi, že tohle je tvůj kluk.“

„Co se děje?“ polekala se Aňa.

„My jsme se už dneska potkali,“ odpověděl Voloďa. „Zkazil důležitou armádní operaci tím, že strkal nos do věcí, po kterých mu nic není.“

„Dělal jsem svou práci,“ namítl Dvorkin. Otřel si špičku nosu do rukávu.

„Pěknou práci!“

Katěrina se vmísila, aby zachránila situaci. „Nenos práci domů,“ napomenula Voloďu. „A nalij, prosím, našemu hostu sklenici vodky.“

„Opravdu?“ zeptal se Voloďa.

Matčiny oči se zablýskly hněvem. „Opravdu!“

„Tak jo.“ Neochotně vzal z police láhev. Aňa vytáhla z příborníku sklenky a Voloďa nalil.

Katěrina uchopila sklenku. „Tak a začneme znovu,“ rozhodla. „Iljo, tohle je můj syn Vladimir, říkáme mu Voloďa. Voloďo, tohle je Anin přítel Ilja – přišel na večeři. Co kdybyste si podali ruku?“

Voloďa neměl na vybranou, a tak mu potřásl rukou.

Katěrina položila na stůl něco k zakousnutí: uzenou rybu, naložené okurky, nakrájený salám. „V létě míváme salát, který pěstuju na dače, ale v tuhle roční dobu samozřejmě nic není,“ vysvětlila omluvně. Voloďa si uvědomil, že se matka snaží na Ilju zapůsobit. Skutečně může chtít, aby si Aňa vzala toho grázla? Usoudil, že ano.

Přišel Grigorij ve vojenské uniformě a samý úsměv, čichal vůni kuřete a mnul si ruce. Bylo mu osmačtyřicet, měl zarudlý obličej a otylou postavu: bylo těžké představit si ho, jak v roce 1917 útočí na Zimní palác. Musel být tehdy hubenější.

S potěšením políbil manželku. Voloďa si pomyslel, že matka je vděčná za otcovu touhu neznající rozpaky, aniž by ji skutečně opětovala. Usmívala se, když ji popleskával po zadku, tiskla se k němu, když ji objímal, a líbala ho tak často, jak jen chtěl, ale nikdy nebyla iniciátorem. Měla ho ráda, vážila si ho a zdálo se, že je v manželství s ním šťastná; očividně však nehořela touhou. Voloďa si pomyslel, že on bude chtít od manželství víc.

Tato záležitost byla čistě hypotetická: Voloďa měl asi tucet krátkodobých známostí, ale dosud nepotkal ženu, kterou by si chtěl vzít.

Voloďa nalil otci vodku, Grigorij ji do sebe s chutí obrátil a pak si vzal kousek uzené ryby. „Tak, Iljo, kdepak pracujete?“

„Jsem u NKVD,“ odpověděl Ilja hrdě.

„Aha! Moc dobrá organizace!“

Voloďa měl podezření, že si to Grigorij ve skutečnosti nemyslí; jenom se snažil chovat přátelsky. Voloďu napadlo, že by se rodina měla chovat nepřátelsky – doufal, že by mohli Ilju odradit. „Myslím, tati,“ prohodil, „že až zbytek světa přijme komunistický systém po vzoru Sovětského svazu, nebude už tajné policie zapotřebí a NKVD pak bude zrušena.“

Grigorij se rozhodl, že zareaguje lehkovážně. „Nebude žádná policie!“ zvolal žoviálně. „Žádné soudy, žádná vězení. Žádná kontrašpionážní oddělení, protože nebudou žádní špioni. Ani žádná armáda, protože nebudeme mít žádné nepřátele! Čím se budeme my všichni živit?“ Srdečně se zasmál. „Tohle ovšem může ještě nějakou dobu trvat.“

Ilja vypadal podezíravě, jako by cítil, že se říká cosi podvratného, ale ruku do ohně za to dát nemohl.

Katěrina přinesla na stůl tác černého chleba a pět talířů prohřátého boršče a všichni se pustili do jídla. „Když jsem byl jako malý na vesnici,“ rozpovídal se Grigorij, „matka celou zimu schraňovala odřezky zeleniny, jablečné jadřince, odloupané svrchní listy zelí, slupky z cibule a leccos podobného ve velkém sudu před domem, kde všechno zmrzlo. A pak na jaře, když roztál sníh, to používala na boršč. Abyste věděli, to je opravdový boršč – polívka z odřezků a slupek. Vy mladí nemáte ponětí, jak dobře si žijete.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Grigorij se zamračil, nikoho nečekal; ale Katěrina ano. „Ach, málem jsem zapomněla! To je Konstantinova dcera.“

„Máš na mysli Zoju Voroncovovou?“ zeptal se Grigorij. „Dceru Magdy, porodní báby?“

„Já se na Zoju pamatuju,“ přikývl Voloďa. „Taková hubená holka s blond lokýnkami.“

„Už to není malá holka,“ upozornila Katěrina. „Je jí čtyřiadvacet a je vědecká pracovnice.“ Zvedla se a šla ke dveřím.

Grigorij se zachmuřil. „Neviděli jsme ji od smrti její matky. Proč nás tak najednou kontaktuje?“

„Chce s tebou mluvit,“ odpověděla Katěrina.

„Se mnou? O čem?“

„O fyzice.“ Katěrina vyšla ven.

„Její otec Konstantin a já jsme byli v roce 1917 delegáti do petrohradského sovětu,“ sdělil jim hrdě Grigorij. „Vydali jsme proslulý dekret číslo jedna.“ Obličej mu potemněl. „Po občanské válce bohužel zemřel.“

„Musel být mladý – na co zemřel?“ zeptal se Voloďa.

Grigorij letmo pohlédl na Ilju a rychle odvrátil oči. „Zápal plic,“ odpověděl; a Voloďa věděl, že lže.

Katěrina se vrátila následovaná ženou, která Voloďovi vyrazila dech.

Byla to klasická ruská kráska, vysoká a štíhlá, se světle plavými vlasy, modrýma očima tak bledýma, že byly téměř bezbarvé, a dokonalou bílou pletí. Měla jednoduché světle zelené šaty, jejichž obyčejnost jen přitahovala pozornost k její štíhlé postavě.

Pozdravila se se všemi přítomnými, pak usedla ke stolu a přijala talíř boršče. „Takže, Zojo, ty jsi vědecká pracovnice,“ prohodil Grigorij.

„Dělám postgraduál, připravuju se na doktorát a učím v nižších ročnících,“ odpověděla.

„Tady Voloďa pracuje u zpravodajské služby Rudé armády,“ informoval ji hrdě Grigorij.

„To je ale zajímavé,“ řekla a očividně si myslela opak.

Voloďa si uvědomil, že Grigorij vidí v Zoje potenciální snachu. Doufal, že to nebude příliš nemotorně naznačovat. Sám už byl rozhodnutý, že ji ještě dneska večer požádá o schůzku. Ale to zvládne sám. Otcovu pomoc nepotřebuje. Naopak: neskrývané rodičovské vychloubání by ji mohlo odradit.

„Jaká je polévka?“ zeptala se Zoji Katěrina.

„Báječná, děkuju.“

Voloďa už získával představu o věcné osobnosti skrývající se za nádherným zevnějškem. Byla to úchvatná kombinace: krásná žena, která se nepokouší okouzlovat.

Aňa sklidila polévkové talíře a Katěrina přinesla hlavní chod, kuře s vařenými bramborami. Zoja se ládovala, cpala si jídlo do úst, žvýkala a polykala a jedla ostošest. Stejně jako většina Rusů, ani ona se nenachomýtla často k takhle dobrému jídlu.

„Jakým vědeckým oborem se zabýváš, Zojo?“ zeptal se Voloďa.

Se zřejmou lítostí přestala jíst, aby mohla odpovědět. „Jsem fyzik,“ odpověděla. „Snažíme se porozumět atomu: z čeho se skládá, co udržuje jeho částice pohromadě.“

„Je to zajímavé?“

„Naprosto fascinující.“ Odložila vidličku. „Zjišťujeme, z čeho se skládá vesmír. Neexistuje nic jiného, co by bylo tak vzrušující.“ Oči se jí rozzářily. Fyzika byla patrně jediná věc, která dokázala odvést její pozornost od večeře.

Poprvé se ozval Ilja. „Hm, ale jak všechny tyhle teoretické věci pomáhají revoluci?“

Zojiny oči se zablýskly hněvem a Voloďovi se zalíbila ještě víc. „Někteří soudruzi dělají chybu, že podceňují čistou vědu a dávají přednost praktickému výzkumu,“ odpověděla. „Ale technický rozvoj, například konstrukce lepších letadel, se v podstatě zakládá na pokroku teorie.“

Voloďa utajil úšklebek. Vyřídila Ilju jediným nenuceným úderem.

Jenže Zoja ještě neskončila. „Proto jsem chtěla s vámi mluvit,“ obrátila se na Grigorije. „My fyzikové čteme všechny vědecké časopisy vydávané na Západě – oni pošetile odhalují své výsledky celému světu. A poslední dobou zjišťujeme, že dělají znepokojivé skoky kupředu v chápání jaderné fyziky. Sovětská věda je ve vážném nebezpečí, že zůstane pozadu. Přemýšlím, jestli si toho je soudruh Stalin vědom.“

Místnost ztichla. Sebemenší náznak kritiky Stalina byl nebezpečný. „Soudruh Stalin ví většinu věcí,“ podotkl Grigorij.

„Samozřejmě,“ přitakala automaticky Zoja. „Ale možná jsou chvíle, kdy je zapotřebí, aby ho věrní soudruzi, jako jste vy, upozornili na důležité záležitosti.“

„Ano, to je pravda.“

„Soudruh Stalin bezpochyby věří, že věda má být v souladu s marxisticko-leninskou ideologií,“ vmísil se Ilja.

Voloďa zahlédl v Zojiných očích záblesk vzdoru, ale sklopila oči a pokorně přisvědčila. „Není pochyb o tom, že má pravdu. Je jasné, že my vědci musíme zdvojnásobit své úsilí.“

Tohle byly kecy a věděli to všichni v místnosti, ale nikdo to nevyslovil. Bylo třeba zachovávat dekorum.

„Vskutku,“ přikývl Grigorij. „Nicméně, zmíním se o tom, hned jak budu mít příležitost mluvit se soudruhem generálním tajemníkem strany. Třeba se na to bude chtít podívat hlouběji.“

„To doufám,“ řekla Zoja. „Chceme Západ předstihnout.“

„A co takhle děláš po práci, Zojo?“ zeptal se vesele Grigorij. „Máš nějakého kluka, nebo snad snoubence?“

„Tati!“ protestovala Aňa. „Po tom ti nic není.“

Zoje to zřejmě nevadilo. „Žádného snoubence,“ odpověděla mírně. „Žádného kluka.“

„To jsi na tom stejně špatně jako můj Voloďa! On je taky svobodný. Je mu třiadvacet, vzdělaný, vysoký a pohledný – a přesto žádnou snoubenku nemá!“

Při neomalenosti téhle narážky se Voloďa celý kroutil.

„To je těžko k uvěření,“ uznala Zoja, a jak na Voloďu letmo pohlédla, zahlédl v jejích očích záblesk veselí.

Katěrina položila ruku na manželovu paži. „To stačí,“ řekla. „Přestaň chudáka děvče přivádět do rozpaků.“

Ozval se zvonek na dveřích.

„Zase někdo?“ podivil se Grigorij.

„Tentokrát nemám ponětí, kdo by to mohl být,“ poznamenala Katěrina, když vycházela z kuchyně.

Vrátila se s Voloďovým nadřízeným, majorem Lemitovem.

Voloďa poplašeně vyskočil. „Dobrý večer, soudruhu majore,“ pozdravil. „Tohle je můj otec Grigorij Peškov. Tati, dovol, abych ti představil majora Lemitova.“

Lemitov řízně zasalutoval.

„Pohov, Lemitove,“ usmál se Grigorij. „Posaďte se a dejte si kuře. Syn něco provedl?“

Přesně z tohoto pomyšlení se Voloďovi třásly ruce.

„Ne, soudruhu – spíš naopak. Ale… doufal jsem, že bychom si mohli promluvit jen my tři.“

Voloďa se trochu uvolnil. Třeba v žádném průšvihu nakonec není.

„Právě jsme dojedli,“ řekl Grigorij a zvedl se. „Pojďme do mé pracovny.“

Lemitov pohlédl na Ilju. „Nejste z NKVD?“ zeptal se.

„A jsem na to hrdý. Dvorkin, jméno mé.“

„Aha! Vy jste se dneska odpoledne pokoušel Voloďu zatknout.“

„Myslel jsem, že se chová jako špion. Měl jsem pravdu, ne?“

„Musíte se naučit zatýkat nepřátelské špiony, ne naše vlastní.“ Lemitov vyšel ven.

Voloďa se zasmál. Dvorkin byl vyřízen už podruhé.

Voloďa, Grigorij a Lemitov prošli chodbou. Pracovna byla malá místnůstka s pár kousky nábytku. Grigorij se posadil do jediného křesla, Lemitov ke stolku. Voloďa zavřel dveře a zůstal stát.

„Ví otec o té dnešní zprávě z Berlína?“ zeptal se Lemitov Volodi.

„Ne, soudruhu majore.“

„Měl byste mu to říct.“

Voloďa převyprávěl vzkaz o špionech ve Španělsku. Otec měl radost. „Dobrá práce!“ pochvaloval si. „Samozřejmě by to mohla být dezinformace, ale pochybuju: nacisti nejsou tak imaginativní. My však ano. Můžeme ty špiony pozatýkat a využít jejich radiostanic k vysílání zavádějících vzkazů pravicovým povstalcům.“

Tohle Voloďu nenapadlo. Se Zojou plácá táta možná hlouposti, pomyslel si, ale pokud jde o zpravodajskou práci, pálí mu to pořád.

„Přesně tak,“ přisvědčil Lemitov.

„Tvůj spolužák Werner je statečný člověk,“ řekl Grigorij Voloďovi. Obrátil se zpátky k Lemitovovi. „Co s tím hodláte udělat?“

„Budeme ve Španělsku potřebovat dobré zpravodajce, aby ty Němce prověřili. Nemělo by to být těžké. Pokud to jsou skutečně špioni, budou tam důkazy: šifrovací knihy, vysílačky a tak dále.“ Zaváhal. „Přišel jsem navrhnout, že vyšleme vašeho syna.“

Voloďu to ohromilo. Tohle nečekal.

Grigorij protáhl obličej. „Aha,“ zabručel zamyšleně. „Musím se přiznat, že vyhlídka na to mě děsí. Moc bychom ho postrádali.“ Pak se mu obličejem mihl výraz odevzdanosti, neboť si uvědomil, že ve skutečnosti nemá na vybranou. „Obrana revoluce má samozřejmě přednost.“

„Zpravodajský důstojník potřebuje získat zkušenosti v terénu,“ připomněl Lemitov. „Vy i já, soudruhu, jsme prošli bojovými akcemi, ale mladší generace na bojišti nikdy nebyla.“

„Pravda, pravda. Za jak dlouho by měl odejít?“

„Za tři dny.“

Voloďa viděl, že se otec zoufale snaží vymyslet nějaký důvod, aby ho mohl udržet doma, ale na nic nepřišel. Voloďa sám byl nadšený. Španělsko! Myslel na víno rudé jako krev, na černovlasé dívky s pevnýma hnědýma nohama a na žhnoucí slunce místo moskevského sněhu. Bude to samozřejmě nebezpečné, ale nevstoupil do armády, aby byl v bezpečí.

„Tak, Voloďo, co myslíš?“ zeptal se Grigorij.

Voloďovi bylo jasné, že otec chce, aby přišel s nějakou námitkou. Jedinou stinnou stránkou, která ho napadla, byla skutečnost, že nebude mít čas seznámit se s tou nádhernou Zojou. „Je to skvělá příležitost,“ odpověděl. „Je pro mě čest, že jsem byl vybrán.“

„Tak dobrá,“ přikývl otec.

„Je tu drobný problém,“ upozornil Lemitov. „Bylo rozhodnuto, že armádní zpravodajská služba bude provádět šetření, ale nikoli zatýkání. To bude v kompetenci NKVD.“ Jeho úsměv byl neveselý. „Obávám se, že budete spolupracovat se svým přítelem Dvorkinem.“

{II}

Je podivuhodné, přemýšlel Lloyd Williams, jak rychle si člověk dokáže zamilovat některá místa. Byl ve Španělsku pouhých deset měsíců, ale jeho nadšení pro tuto zem bylo skoro stejně silné jako jeho pouto k Walesu. S láskou pozoroval nezvyklou květinu zářící ve vyprahlé krajině, rád odpoledne pospával a těšilo ho, že vždycky byla po ruce sklenice vína, i když jíst nebylo co. Zakusil chutě, jež dosud neznal: olivy, papriku, chorizo i vinný destilát, kterému tady říkají orujo.

Stál na kopci a s mapou v ruce upíral pohled přes rozpálenou krajinu. U řeky bylo pár luk a na vzdálených svazích hor rostly stromy, ale zbytek tvořila pustá, jednotvárná poušť – jen prašná půda a kámen. „Pro náš postup tu moc krytí není,“ poznamenal s obavami.

„Bude to zatraceně těžká bitva,“ přitakal Lenny Griffiths stojící vedle něj.

Lloyd se zadíval do mapy. Zaragoza ležela na obou březích řeky Ebro asi sto padesát kilometrů od jejího ústí do Středozemního moře. Město ovládalo komunikace v aragonské oblasti. Byla to významná silniční křižovatka a železniční uzel a soutok tří řek. Tady se španělská armáda střetla s antidemokratickými povstalci na vyprahlém území nikoho.

Někteří lidé označovali vládní síly za republikány a povstalce za nacionalisty, ale tahle označení byla zavádějící. Mnozí na obou stranách byli republikáni v tom smyslu, že nechtějí, aby jim vládl král. A všichni byli nacionalisté v tom smyslu, že milují svou zem a jsou ochotni pro ni zemřít. Lloyd o nich uvažoval jako o vládě a povstalcích.

Teď měli Zaragozu v rukou Frankovi povstalci a Lloyd se díval na město z výhledu vzdáleného asi pětaosmdesát kilometrů na jih. „Jestli se nám podaří město dobýt, nepřítel zůstane trčet na severu přes celou další zimu,“ poznamenal.

„Jestli,“ pokrčil rameny Lenny.

Je to chmurná vyhlídka, pomyslel si Lloyd zasmušile, když maximum toho, co si lze přát, je zastavit postup povstalců. Jenže v letošním roce neměla vláda na dohled žádné vítězství.

Přesto se Lloyd na boj zčásti těšil. Je ve Španělsku už deset měsíců a tentokrát poprvé zakusí bojovou akci. Až doteď byl instruktorem v jednom základním táboře. Jakmile Španělé zjistili, že v Británii prošel výcvikovým kurzem pro důstojníky, urychleně ho povýšili do hodnosti poručíka a dali mu na starost nově příchozí. Musel jim vtlouct do hlavy vojenský dril, aby se uposlechnutí rozkazů stalo reflexem, musel je nechat pochodovat tak dlouho, až jim nohy přestaly krvácet a puchýře se změnily v mozoly, a musel je naučit rozebírat a čistit všechny ty nečetné zbraně, které byly k dispozici.

Jenže proud dobrovolníků se teď ztenčil do pramínku a instruktoři byli převeleni k bojovým praporům.

Lloyd měl na sobě baret, blůzu na zip s označením hodnosti nahrubo přišitým k rukávu a manšestrové kalhoty. Na rameni se mu houpala krátká španělská puška Mauser-7mm pocházející patrně z vykradeného arzenálu Civilní gardy.

Lloyd, Lenny a Dave byli nějaký čas každý jinde, ale před nadcházející bitvou se znovu sešli v britském praporu 15. mezinárodní brigády. Lenny teď nosil černý plnovous a vypadal o deset let starší než na svých skutečných sedmnáct. Byl povýšen na seržanta, třebaže uniformu neměl, jen modré kalhoty s laclem a pruhovaný šátek na hlavě. Vypadal spíš jako pirát než voják.

„Tenhle útok ale v žádným případě nemá nic společnýho se zatlačením nepřítele na sever,“ poznamenal teď Lenny. „To je čistě politická záležitost. V tomhle kraji vždycky převládali anarchisti.“

Lloyd zažil anarchismus během krátkého pobytu v Barceloně. Byla to lehkovážně fundamentalistická forma komunismu. Důstojníci i mužstvo dostávali stejnou výplatu. Jídelny velkých hotelů se proměnily v dělnické kantýny. Číšníci vraceli spropitné s přátelským vysvětlením, že praxe dávání spropitného je ponižující. Plakáty na každém rohu odsuzovaly prostituci jako vykořisťování soudružek. Vládla tam báječná atmosféra osvobození a kamarádství. Rusové to nenáviděli.

„Teď sem vláda přivedla komunistický vojáky z oblasti Madridu a smíchala nás všechny do nový východní armády – samozřejmě pod celkovým komunistickým velením,“ pokračoval Lenny.

Z takových řečí si Lloyd zoufal. Zvítězit by bylo možné, jen kdyby se všechny levicové frakce spojily, jako to udělaly – aspoň nakonec – v bitvě na Cable Street. Jenže v barcelonských ulicích anarchisté a komunisté proti sobě bojovali. „Předseda vlády Negrín komunista není,“ namítl Lloyd.

„Jako by byl.“

„Je mu jasné, že bez podpory Sovětského svazu jsme vyřízeni.“

„Znamená to snad, že se vykašleme na demokracii a necháme komunisty, aby převzali moc?“

Lloyd přikývl. Všechny diskuse o vládě končily stejně: musíme dělat všechno, co chtějí Sověti, jen proto, že oni jsou jediní, kdo nám prodává zbraně?

Vydali se z kopce dolů. „A teď si dáme šálek čaje, ne?“ prohodil Lenny.

„Ano, prosím. Pro mě dva cukry.“

Tohle bylo jejich vděčné téma na vtipkování. Čaj už neviděli celé měsíce.

Došli do tábora u řeky. Lennyho četa se ubytovala v několika kamenných domcích, které patrně sloužily jako chlévy pro krávy, dokud válka vesničany nevyhnala. O kus výš proti proudu řeky se nacházel přístřešek na ukládání člunů, který obsadilo několik Němců z 11. mezinárodní brigády.

Na Lloyda a Lennyho čekal Lloydův bratranec Dave Williams. Podobně jako Lenny, i Dave zestárl za rok o deset let. Vypadal hubeně a tvrdě, pleť měl opálenou a zaprášenou a oči samou vrásku od neustálého mhouření před sluncem. Oblečený byl do khaki blůzy a kalhot s koženým nábojovým pásem, na nohou měl kotníkové boty na přezku; byla to obvyklá uniforma, třebaže jen málo vojáků ji mělo kompletní. Kolem krku si uvázal červený bavlněný šátek. Měl ruskou pušku Moisin-Nagant, ale staromódní bajonet zůstával zaklopený, aby zbraň nepůsobila tak neohrabaně. Na opasku mu visel německý Luger 9mm, který musel pocházet od mrtvoly povstaleckého důstojníka. S puškou či pistolí Dave zřejmě zacházel velmi dobře.

„Máme návštěvu,“ oznámil vzrušeně.

„Kdo za náma přišel?“

„Přišla!“ opravil Lennyho Dave a ukázal.

Ve stínu pokrouceného černého topolu si asi deset britských a německých vojáků povídalo s překvapivě krásnou ženou.

„Ach, Duw,“ obrátil se Lenny velšsky na Boha. „To je pastva pro oči.“

Lloyd ji odhadoval na pětadvacet roků; byla malá, měla velké oči a hřívu nahoru vyčesaných černých vlasů, které vojenská lodička rozhodně nedokázala zakrýt. Zdálo se, že neforemná uniforma jí sluší jako večerní šaty.

Dobrovolník jménem Heinz, který věděl, že Lloyd umí německy, na něj promluvil tímto jazykem. „Tohle je Teresa, pane poručíku. Přišla nás učit číst.“

Lloyd chápavě přikývl. Mezinárodní brigády se skládaly z cizích dobrovolníků smíchaných se španělskými vojáky; a Španělé měli problém s gramotností. Dětství strávili odříkáváním katechismu ve vesnických školách spravovaných katolickou církví. Mnozí kněží neučili děti číst ze strachu, že se později v životě dostanou k socialistickým knihám. V důsledku toho v monarchii zůstávala asi polovina obyvatel negramotných. Republikánská vláda zvolená v roce 1931 zlepšila vzdělávání, ale přesto miliony Španělů neuměly číst a psát a výuka vojáků pokračovala dokonce i na frontě.

„Jsem negramotnej,“ přihlásil se Dave, třebaže samozřejmě nebyl.

„Já taky,“ přidal se Joe Eli, který přednášel španělskou literaturu na Kolumbijské univerzitě v New Yorku.

Teresa promluvila španělsky. Její hlas byl tichý, klidný a velmi sexy. „Kolikrát si myslíte, že jsem už tenhle fór slyšela?“ zeptala se, ale nijak popuzeně nevypadala.

Lenny přistoupil blíž. „Jsem seržant Griffiths,“ představil se. „Samozřejmě udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám pomohl.“ Jeho slova byla rozumná, ale vzhledem k tónu jeho hlasu zněla jako milostná výzva.

Oslnivě se na něj usmála. „To by byla velká pomoc,“ odpověděla.

Lloyd na ni promluvil oficiálně, ale svou nejlepší španělštinou. „Jsem opravdu velice rád, že jste tady, seňorito.“ V posledních deseti měsících strávil hodně času studiem jazyka. „Jsem poručík Williams. Můžu vám přesně říct, kteří příslušníci naší skupiny potřebují výuku… a kteří ji nepotřebují.“

„Jenže poručík musí jet do Bujaralozu pro rozkazy,“ upozornil přezíravě Lenny. Bujaraloz bylo městečko, kam vládní síly umístily hlavní štáb. „Možná bychom se tady měli spolu porozhlédnout po vhodném místě pro výuku.“ Jako by navrhoval procházku za svitu měsíce.

Lloyd se usmál a souhlasně přikývl. S radostí nechal Lennyho, ať se pokusí o románek s Teresou. Sám neměl na flirtování náladu, zatímco Lenny vypadal, jako by už teď byl zamilovaný. Podle Lloydova mínění se Lennyho šance blížily nule. Teresa byla vzdělaná pětadvacetiletá žena, která patrně dostává deset nabídek denně, a Lenny sedmnáctiletý horník, který se měsíc nekoupal. Ale neřekl nic: zdálo se, že Teresa se o sebe dokáže postarat sama.

Objevila se nová postava, muž Lloydova věku, který vypadal matně povědomě. Byl oblečený lépe než většina vojáků – vlněné jezdecké kalhoty a bavlněná košile; pistoli měl v zapnutém pouzdře. Jeho krátké vlasy připomínaly strniště, což byl styl oblíbený u Rusů. Byl jen poručík, ale vyzařovala z něj autorita, dokonce síla a moc. „Hledám poručíka Gardu,“ pronesl plynně německy.

„Není tady,“ odpověděl tímtéž jazykem Lloyd. „Kdepak jsme se my dva už setkali?“

Rus vypadal šokovaně a zároveň podrážděně, jako člověk, který najde ve spacím pytli hada. „My jsme se nikdy nesetkali,“ odpověděl pevně. „Mýlíte se.“

Lloyd luskl prsty. „Berlín,“ řekl. „Devatenáct set třicet tři. Napadli nás hnědokošiláči.“

Mužovou tváří se krátce mihl výraz úlevy, jako by byl očekával něco horšího. „Ano, byl jsem tam,“ přisvědčil. „Jmenuju se Vladimir Peškov.“

„Ale my ti říkali Voloďa.“

„Ano.“

„A té potyčky v Berlíně ses zúčastnil ještě s jedním klukem, jmenoval se Werner Franck.“

Zdálo se, že Voloďa na chvíli zpanikařil, ale pak své pocity potlačil. „Nikoho takového neznám.“

Lloyd se rozhodl, že nebude naléhat. Tušil, proč je Voloďa celý nesvůj. Rusové se stejně jako kdokoli jiný děsili své tajné policie NKVD, která ve Španělsku působila a měla neblahou pověst pro svou brutalitu. Pro ně by kterýkoli Rus, který se přátelí s cizinci, mohl být zrádce. „Já jsem Lloyd Williams.“

„Pamatuju se.“ Voloďa na něj upřel pronikavý pohled modrých očí. „To je zvláštní, že se zase scházíme tady.“

„To není vůbec zvláštní,“ usmál se Lloyd. „Bojujeme proti fašistům, kde se dá.“

„Můžeme si promluvit mezi čtyřma očima?“

„Samozřejmě.“

Poodešli pár metrů od ostatních. „V Garcíově četě je špion,“ upozornil Peškov.

Lloyda to ohromilo. „Špion? Kdo?“

„Němec jménem Heinz Bauer.“

„To je ten v červené košili. Špion? Víš to jistě?“

Peškov se s odpovědí neobtěžoval. „Rád bych ho přivolal do tvého bunkru, jestli nějaký máš, nebo někam jinam do soukromí.“ Peškov pohlédl na hodinky. „Za hodinu ho přijdou zatknout.“

„Používám jako pracovnu tamhle tu kůlnu,“ odpověděl Lloyd a ukázal rukou. „Ale potřebuju si o tom promluvit se svým velícím důstojníkem.“ Velící důstojník byl komunista a nedalo se očekávat, že by se do toho pletl, ale Lloyd chtěl získat čas na přemýšlení.

„Jak si přeješ.“ Voloďovi bylo očividně jedno, co si bude velící důstojník myslet. „Chci, aby ten špion byl zatčen tiše, bez povyku. Těm, co ho přijdou zatknout, jsem vysvětlil, jak důležitá je diskrétnost.“ Znělo to, jako by si nebyl jistý, že jeho přání bude vyhověno. „Čím míň lidí o tom bude vědět, tím líp.“

„Proč?“ zeptal se Lloyd, ale dřív než Voloďa mohl odpovědět, domyslel si odpověď sám. „Doufáte, že z něj uděláte dvojitého agenta, který bude nepříteli posílat klamné informace. Když ale bude moc lidí vědět o jeho odhalení, pak ostatní špioni můžou povstalce varovat a ti pak dezinformacím neuvěří.“

„O takových věcech je lépe nespekulovat,“ zachmuřil se Voloďa. „Teď půjdeme do tvojí kůlny.“

„Počkej moment,“ zarazil ho Lloyd. „Jak víš, že je to špion?“

„To ti nemůžu říct, ohrozil bych bezpečnostní opatření.“

„To je trochu neuspokojivé.“

Peškov vypadal podrážděně. Očividně nebyl zvyklý, aby mu někdo říkal, že jeho vysvětlení jsou neuspokojivá. Diskutování o rozkazech byl rys španělské občanské války, který Rusové obzvlášť nesnášeli.

Dřív než stačil Peškov ještě něco říct, objevili se další dva muži a přistoupili ke skupině pod stromy. Jeden z příchozích měl navzdory horku koženou bundu. Druhý, který vypadal jako jeho nadřízený, byl zakrslý mužík s dlouhým nosem a ustupující bradou.

Peškov rozhněvaně sykl. „Moc brzy!“ zvolal a pak křikl cosi rozhořčeně rusky.

Zakrslý mužík odmítavě mávl rukou. „Kterej z vás Heinz Bauer?“ zeptal se neumělou španělštinou.

Nikdo mu neodpověděl. Zakrslý mužík si otřel koneček nosu rukávem.

Pak se Heinz pohnul. Nedal se hned na útěk, ale napálil to do muže v kožené bundě, až ho srazil na zem. Vzápětí se hnal pryč – ale zakrslík natáhl nohu a on přes ni upadl.

Heinz dopadl tvrdě na vyschlou zem. Ležel jako omráčený – jen okamžik, ale ten okamžik byl přesto příliš dlouhý. Když se zvedl na kolena, ti dva na něj skočili a znovu ho srazili.

Ležel nehybně, ale přesto ho začali bít. Vytáhli dřevěné obušky. Každý se postavil po jeho jedné straně a střídavě ho mlátili do hlavy i do těla: zvedali ruce nad hlavu a v krutém baletu vedli údery dolů. V několika vteřinách měl Heinz celý obličej zakrvácený. Zoufale se pokoušel uniknout, ale sotva se zvedl na kolena, znovu ho srazili. Pak se stočil do klubíčka a skučel. Byl zcela zřejmě vyřízen, jenže oni ještě neskončili. Tloukli bezmocného muže obušky dál a dál.

Lloyd vykřikl na protest a mužíka odtáhl. Lenny udělal totéž s druhým mužem. Lloyd toho svého sevřel do medvědího objetí a zvedl ho; Lenny muže v kožené bundě srazil na zem. Pak Lloyd uslyšel, jak Voloďa anglicky zvolal: „Ani se nehněte, nebo střelím!“

Lloyd pustil svého muže a nevěřícně se otočil. Voloďa vytáhl ruský revolver Nagant Ml895 a natáhl kohoutek. „Za hrozbu zbraní důstojníkovi čeká provinilce v každé armádě světa polní soud,“ řekl Lloyd. „Jsi v těžkém průšvihu, Voloďo.“

„Nebuď blázen,“ zavrtěl hlavou Voloďa. „Kdy byl v téhle armádě nějaký Rus naposledy v průšvihu?“ Ale zbraň sklonil.

Muž v kožené bundě zvedl obušek, aby udeřil Lennyho, ale Voloďa vyštěkl: „Ustupte, Berezovskij!“ a muž uposlechl.

Objevili se další vojáci, ovládáni oním záhadným magnetismem, který přitahuje muže k rvačkám; v několika vteřinách jich tu bylo dvacet.

Zakrslík ukázal prstem na Lloyda. Promluvil anglicky s těžkým přízvukem. „Montujete se do věcí, po kterých vám nic není!“

Lloyd pomohl Heinzovi na nohy. Byl celý zkrvácený a sténal bolestí.

„Nemůžete sem jen tak vtrhnout a začít někoho mlátit!“ obořil se Lloyd na zakrslíka.

„Tenhle Němec je trockisticko-fašistický špion!“ zapištěl mužík.

„Drž hubu, Iljo,“ okřikl ho Voloďa.

Ilja na to nereagoval. „Fotografuje dokumenty!“ ječel.

„Kde máte důkazy?“ zeptal se klidně Lloyd.

Ilja o důkazech zcela jasně nevěděl nebo mu byly lhostejné. Voloďa si však povzdechl a řekl: „Podívej se do jeho vaku.“

Lloyd kývl hlavou na desátníka Maria Riveru. „Jděte to ověřit,“ vyzval ho.

Desátník Rivera se rozběhl k přístřešku na čluny a zmizel uvnitř.

Jenže Lloyd měl strašlivý pocit, že Voloďa říká pravdu. „I kdybyste měl pravdu, Iljo, trochu slušnosti by neškodilo.“

„Slušnosti?“ podivil se Ilja. „Tohle je válka, ne anglický čajový dýchánek.“

„Mohlo by vám to pomoct, abyste se nedostával do zbytečných rvaček.“ Ilja odsekl rusky cosi opovržlivého.

Rivera se vynořil z přístřešku a přinášel malý, na první pohled drahý fotoaparát a štos dokumentů. Ukázal je Lloydovi. Úplně nahoře byl včerejší rozkaz týkající se rozmístění jednotek před nadcházejícím útokem. Na papíru byla povědomá skvrna od vína a Lloyd si s úděsem uvědomil, že je to jeho vlastní exemplář a někdo mu ho musel odcizit z jeho kůlny.

Pohlédl na Heinze, který se napřímil, zahajloval a zvolal: „Heil Hitler!“ Ilja se tvářil vítězoslavně.

„Takže, Iljo, právě jsi zmarnil drahocennou možnost získat dvojitého agenta,“ poznamenal Voloďa. „Další skvělý tah NKVD. Gratuluju.“ A odešel.

{III}

Lloyd šel poprvé do bitvy v úterý 24. srpna.

Jeho strana – vládní – měla osmdesát tisíc mužů. Protidemokratičtí povstalci neměli ani polovinu tohoto počtu. Vláda měla také dvě stě letadel, oproti patnácti letadlům povstalců.

Vláda chtěla co nejvíc využít této převahy, a proto postupovala na široké frontě, která se táhla od severu k jihu v délce kolem sta kilometrů, aby povstalci nemohli své omezené počty nikde soustředit.

Byl to dobrý plán – tak proč nefunguje? kladl si Lloyd otázku o dva dny později.

Začalo to docela dobře. První den vládní vojska obsadila dvě vesnice severně a dvě jižně od Zaragozy. Lloydovo uskupení na jihu překonalo úporný odpor a dobylo vesnici Codo. Jediné selhání představoval centrální postup údolím řeky, který se zastavil v místě zvaném Fuentes de Ebro.

Lloyd byl před bojem vyděšený, celou noc probděl a představoval si, co ho čeká, jako to někdy dělával před boxerským utkáním. Když však boj začal, měl rázem tak napilno, že mu na starosti žádný čas nezbyl. Nejhorší okamžik nastal, když začali postupovat vyprahlým terénem pokrytým suchými křovisky, kde neměli v podstatě žádné krytí, zatímco obránci pálili z kamenných budov. I tehdy nepociťoval ani tak strach jako jakousi zoufalou chytrost, s níž za běhu kličkoval, plazil se a odvaloval stranou, jakmile kulky dopadaly příliš blízko, a pak se znovu zvedal a sehnutý běžel dalších pár metrů. Hlavní problém představoval nedostatek munice: museli vážit každý výstřel. Codo dobyli početní převahou a Lloyd, Lenny i Dave přežili den bez zranění.

Povstalci bojovali urputně a statečně – ale stejně tak bojovala i vládní vojska. Mezinárodní brigády byly vytvořeny z idealistických dobrovolníků, kteří přišli do Španělska s vědomím, že možná obětují život. Vzhledem ke své pověstné odvaze byli často vybíráni do čela ztečí.

Útok začal selhávat druhého dne. Severní vojska zůstala na místě, zdráhala se postupovat vzhledem k nedostatku informací o obranných postaveních povstalců – Lloyd to považoval za chabou výmluvu. Centrální skupina stále nedokázala dobýt Fuentes de Ebro, navzdory tomu, že třetího dne dostala posily, a Lloyd se zhrozil, když se dozvěděl, že v ničivé obranné palbě přišli skoro o všechny tanky. Lloydova skupina na jihu nepokračovala v přímém směru, ale byla odvedena stranou k vesnici Quinto při řece. Znovu museli překonat odhodlané obránce v boji dům od domu. Když se nepřítel vzdal, Lloydovo uskupení získalo tisíc zajatců.

Teď Lloyd seděl za soumraku před kostelem zničeným dělostřeleckou palbou; obklopovaly ho doutnající ruiny domů a podivně nehybná těla nedávno padlých. Postupně se kolem něj shromáždila skupinka vyčerpaných mužů: Lenny, Dave, Joe Eli, desátník Rivera a Velšan Muggsy Morgan. Ve Španělsku bojovalo tolik Velšanů stejného jména, že si z toho ostatní často utahovali.

Muži kouřili a klidně vyčkávali, jestli dostanou něco k večeři. Byli tak unavení, že ani nelaškovali s Teresou. Byla kupodivu stále s nimi, protože transport, který ji měl odvézt do týlu, se neobjevil. Občas zaslechli výstřely, jak o několik ulic dál pokračovalo čištění.

„Co jsme získali?“ obrátil se Lloyd na Davea. „Spotřebovali jsme vzácnou munici, ztratili spoustu mužů a vůbec jsme nepostoupili. A co hůř, dali jsme fašistům čas, aby přivedli posily.“

„Můžu ti říct ten svinskej důvod,“ odpověděl Dave. Jeho duše se zocelila ještě víc než jeho tělo, a tak se vyjadřoval cynicky a pohrdavě. „Naši důstojníci se bojej víc komisařů než nepřítele. Při sebemenší výmluvě je můžou označit za trockisticko-fašistický špiony a umučit; jsou tak vyklepaný, že se bojej vystrčit krk. Radši seděj na zadku a ani se nehnou, než aby udělali něco z vlastní iniciativy. A v životě neriskujou. Vsadím se, že ani na hajzl nechoděj bez písemnýho rozkazu.“

Lloyd přemýšlel, jestli Daveova opovržlivá analýza není pravdivá. Komunisté nikdy nepřestávali mluvit o potřebě disciplinované armády s jasným řetězcem velení. Tím mysleli armádu poslušnou ruských rozkazů, ale Lloyd přesto chápal, oč jim jde. Avšak příliš mnoho disciplíny může potlačit myšlení. Nebyla chyba právě v tomhle?

Lloyd tomu nechtěl věřit. Sociální demokraté, komunisté a anarchisté by určitě mohli bojovat za společnou věc, aniž by jedna skupina terorizovala druhou: všichni nenáviděli fašismus a všichni věřili v budoucí společnost, která bude ke každému spravedlivější.

Přemýšlel, co si asi myslí Lenny, jenže Lenny seděl vedle Teresy a tiše jí něco povídal. Zahihňala se něčemu, co řekl, a Lloyd vytušil, že Lenny určitě dělá pokroky. Když dokážete dívku rozesmát, je to dobré znamení. Pak se dotkla jeho paže, prohodila pár slov a zvedla se. „Ať jsi hned zpátky!“ řekl Lenny. Usmála se přes rameno.

Klikař Lenny, pomyslel si Lloyd, ale žádnou závist nepociťoval. Pomíjivý románek ho nepřitahoval: nechápal, jaký má smysl. Soudil, že on sám je muž typu buď všechno, nebo nic. Jediná dívka, o kterou skutečně stál, byla Daisy. Teď je manželkou Kloučka Fitzherberta a Lloyd pořád ještě nepoznal žádnou jinou, která by ji v jeho srdci mohla nahradit. Jednoho dne ji pozná, tím si byl jistý; dočasné náhrady, dokonce i tak okouzlující jako Teresa, ho však zatím moc nepřitahovaly.

„Tamhle přicházejí Rusové,“ upozornil jeden ze skupiny. Byl to americký černoch Jasper Johnson, elektrikář z Chicaga. Lloyd zvedl hlavu a spatřil asi deset vojenských poradců, kteří procházeli vesnicí jako dobyvatelé. Rusy každý poznal podle kožených bund a zapnutých pouzder na pistole. „To je zvláštní, že jsem je neviděl, když jsme bojovali,“ pokračoval sarkasticky Jasper. „Nejspíš museli válčit na jiným bojišti.“

Lloyd se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že poblíž není žádný politický komisař, který by tuhle podvratnou řeč zaslechl.

Když Rusové procházeli hřbitovem u rozbořeného kostela, Lloyd zahlédl Ilju Dvorkina, záludného příslušníka tajné policie, se kterým se před týdnem střetl. Rus zkřížil cestu Terese, zastavil se a promluvil na ni. Lloyd zaslechl, že svou mizernou španělštinou říká něco o večeři.

Odpověděla, on promluvil znovu a Teresa zavrtěla hlavou, očividně odmítavě. Měla se k odchodu, ale chytil ji za paži a zadržel ji.

Lloyd viděl, že se Lenny vsedě napřímil a pozorně se zahleděl na ten výjev: dvě postavy zarámované kamenným klenutým průchodem, který už nikam nevede.

„Doprčic,“ sykl Lloyd.

Teresa se znovu pokusila odejít, ale Ilja zřejmě zesílil sevření.

Lenny se začal zvedat, ale Lloyd mu položil ruku na rameno a přitlačil ho dolů. „Nech to na mně,“ řekl.

Dave varovně zašeptal: „Bacha, brácho – je z NKVD. S těma grázlama je líp nic si nezačínat.“

Lloyd vykročil k Terese a Iljovi.

Rus ho spatřil. „Zmizte!“ štěkl španělsky.

„Ahoj, Tereso,“ pozdravil Lloyd.

„Tohle zvládnu, nedělejte si starosti,“ řekla.

Ilja se na Lloyda zadíval pozorněji. „Znám vás,“ zavrčel. „Minulý týden jste se pokoušel zabránit zatčení nebezpečnýho trockisticko-fašistickýho špiona.“

„A tahle mladá dáma je taky nebezpečný trockisticko-fašistický špion?“ zeptal se Lloyd. „Myslím, že jsem zaslechl, jak ji zvete na večeři.“

Objevil se Iljův poskok Berezovskij a postavil se agresivně blízko Lloyda.

Koutkem oka Lloyd zahlédl, jak Dave vytáhl od opasku luger. Začínalo se to vymykat kontrole.

„Přišel jsem vám říct, seňorito, že s vámi chce okamžitě mluvit plukovník Bobrov,“ oznámil Lloyd. „Pojďte prosím se mnou, odvedu vás k němu.“ Bobrov byl vysoký ruský vojenský „poradce“. Teresu nikam nezval, ale znělo to věrohodně a Ilja nevěděl, že je to lež.

Nekonečný okamžik Lloyd netušil, jak se situace vyvine. Pak se ozval výstřel, patrně ze sousední ulice. Zřejmě Rusy vrátil do reality. Teresa se znovu odtáhla od Ilji a tentokrát ji nechal odejít.

Ilja útočně ukázal prstem na Lloydův obličej. „My se ještě uvidíme,“ vyštěkl a teatrálně odkráčel. Berezovskij ho následoval jako psík.

„Hovado pitomý,“ ulevil si Dave.

Ilja předstíral, že neslyší.

Všichni se posadili. „Udělal sis zlýho nepřítele, Lloyde,“ poznamenal Dave.

„Neměl jsem moc na vybranou.“

„Stejně si ale odteď dávej majzla.“

„Hádka kvůli holce,“ mávl rukou Lloyd. „To se stává tisíckrát denně.“

Když se setmělo, přivolal je zvonek od polní kantýny. Lloyd dostal misku, ve které plaval kousek dušeného masa se zeleninou, krajíc suchého chleba a velký hrnek červeného vína tak trpkého, že měl pocit, jako by mu rozpouštělo zubní sklovinu. Namáčel chleba do vína, čímž oboje vylepšil.

Když dojedl, měl pořád hlad jako obyčejně. „Nedáme si šálek čaje?“ nadhodil.

„Jo,“ přikývl Lenny. „Dva cukry, prosím.“

Rozbalili tenké přikrývky a připravili se ke spánku. Lloyd se vydal vyhledat latrínu, žádnou nenašel, a tak si ulevil v sádku na kraji vesnice. Měsíc se blížil k úplňku a Lloyd si všiml zaprášeného listí na olivovnících, které přežily dělostřelecké ostřelování.

Když si zapínal poklopec, zaslechl něčí krok. Pomalu se otočil – příliš pomalu. Ve chvíli, kdy zahlédl Iljův obličej, obušek mu už dopadal na hlavu. Pocítil mučivou bolest a padl k zemi. Otřesený pohlédl nahoru. Berezovskij mu držel u hlavy revolver s krátkou hlavní. Vedle něj promluvil Ilja. „Ani se nehni, nebo jsi mrtvola.“

Lloyd byl vyděšený. Zoufale zatřepal hlavou, aby si ji pročistil. Tohle bylo šílené. „Mrtvola?“ opakoval nevěřícně. „A jak vysvětlíte vraždu poručíka?“

„Vraždu?“ uchechtl se Ilja. „Tady jsme na frontě. Zasáhla tě zbloudilá kulka.“ Přešel do angličtiny. „Zatracenej pech.“

Lloyd si s pocitem beznaděje uvědomil, že Ilja má pravdu. Až se najde jeho mrtvola, bude to vypadat, jako by padl v boji.

Takhle zemřít!

„Skoncuj to s ním!“ vyzval Ilja Berezovského.

Ozval se výstřel.

Lloyd nic necítil. Tohle je smrt? Pak se Berezovskij zhroutil a padl na zem. Lloyd si zároveň uvědomil, že mu výstřel zazněl za zády. Nevěřícně se otočil a zadíval se tam. Ve svitu měsíce spatřil Davea s ukradeným lugerem v ruce. Rozlila se v něm vlna úlevy. Žije!

I Ilja uviděl Davea a rozběhl se jako vyplašený králík.

Dave ho několik vteřin sledoval namířenou pistolí a Lloyd si přál, aby vystřelil, ale Ilja zběsile kličkoval mezi olivovníky jako krysa v bludišti a pak zmizel ve tmě.

Dave sklonil zbraň.

Lloyd pohlédl dolů na Berezovského. Nedýchal. „Díky, Dave,“ řekl Lloyd.

„Povídal jsem ti, že si máš dávat majzla.“

„Udělal jsi to za mě. Ale je škoda, že jsi nedostal i Ilju. Teď po tobě půjde NKVD.“

„Tak ti nevím,“ zamyslel se Dave. „Bude Ilja chtít, aby se vědělo, že jeho poskok přišel o život kvůli tomu, že on sám se hašteřil kvůli ženský? I lidi z NKVD mají hrůzu z NKVD. Myslím, že o tom ani neblafne.“

Lloyd znovu pohlédl na mrtvolu. „Jak tohle vysvětlíme?“

„Slyšel jsi ho,“ odpověděl Dave. „Tady jsme na frontě. Žádný vysvětlování není zapotřebí.“

Lloyd přikývl. Dave i Ilja měli pravdu. Nikdo se nebude ptát, jak Berezovskij zemřel. Dostala ho zbloudilá kulka.

Nechali mrtvolu na místě a odešli.

„Zatracenej pech,“ řekl Dave.

{IV}

Lloyd a Lenny si postěžovali plukovníku Bobrovovi, že útok na Zaragozu byl přiveden do patové situace.

Bobrov byl starší Rus s krátce sestřiženým bílým chmýřím na hlavě; neměl daleko k důchodovému věku a byl zkostnatěle ortodoxní. Teoreticky tu měl pouze pomáhat a radit španělským velitelům. V praxi však veleli Rusové.

„Mrháme časem a energií na tyhle malé vesnice,“ překládal Lloyd do němčiny slova Lennyho a všech zkušených mužů. „Tanky mají být ozbrojená pěst použitá pro hluboký průnik, mají zasáhnout hluboko do nepřátelského území. Pěchota má následovat a čistit a zajišťovat terén po rozptýlení nepřítele.“

Voloďa stál poblíž, naslouchal a podle jeho výrazu se zdálo, že souhlasí, třebaže nic neříkal.

„Menší opěrné body, jako je tohle bezvýznamné městečko, by neměly zdržovat postup, ale měly by se obejít a ponechat na starost druhé linii,“ dokončil Lloyd.

Bobrov vypadal otřeseně. „Tohle je teorie zdiskreditovaného maršála Tuchačevského!“ namítl tlumeným hlasem. Bylo to, jako by Lloyd vyzýval biskupa, aby se modlil k Buddhovi.

„A co jako?“ nechápal Lloyd.

„Doznal se ke zradě a špionáži a byl popraven.“

Lloyd na něj upíral pohled a nechtěl uvěřit vlastním uším. „Vy mi tu říkáte, že španělská vláda nemůže používat moderní tankovou taktiku, protože nějaký generál v Moskvě neprošel politickou čistkou?“

„Poručíku Williamsi, začínáte se chovat neuctivě.“

„I kdyby obvinění vznesená proti Tuchačevskému byla pravdivá, neznamená to, že jeho metody jsou špatné.“

„To stačí!“ zaburácel Bobrov. „Rozhovor skončil.“

Veškeré Lloydovy zbývající naděje vzaly zasvé, když jeho prapor přesunuli z Quinta zpátky, odkud přišli, a nasměrovali ho k dalšímu bočnímu manévru. Prvního září se stali součástí útoku na Belchite, dobře bráněné, ale strategicky bezcenné městečko ležící asi čtyřicet kilometrů stranou od jejich cíle.

Odehrála se další těžká bitva.

Asi sedm tisíc obránců se dobře opevnilo v největším místním kostele San Augustin a v zákopech na vrcholku nedalekého kopce. Lloyd a jeho četa dorazili na kraj městečka beze ztrát, ale pak se dostali pod ničivou palbu z oken a střech.

Šest dní poté trčeli stále na místě.

Mrtvoly v horku páchly. Kromě lidských mrtvol tu byla i mrtvá zvířata, protože městečko mělo odříznutý přístup k vodě a dobytek umíral žízní. Kdykoli to bylo možné, ženisté navršili mrtvoly na hromady, polili je benzinem a zapálili, jenže pach spalujících se těl byl horší než pach mrtvol a zdechlin, které se tu rozkládaly. Skoro se nedalo dýchat a někteří muži nosili plynové masky.

Úzké ulice kolem kostela znamenaly vražednou oblast, ale Lloyd vymyslel způsob, jak postupovat, aniž se muselo vyjít na ulici. V jedné dílně Lenny objevil pár kusů nářadí. Teď dva muži prokopávali díru ve stěně domu, kde budou chráněni před střelbou. Joe Eli se oháněl krumpáčem, až se mu na pleši leskl pot. Desátník Rivera v pruhované košili v anarchistických barvách červené a černé používal perlík. Zeď byla z obyčejných žlutých cihel místní provenience spojených hrubou maltou. Operaci řídil Lenny, který zajišťoval, aby jim přitom nespadl celý dům: jako horník měl instinkt pro spolehlivost stropu.

Když byl otvor dost velký, aby se jím dalo prolézt, Lenny kývl hlavou na Jaspera, také desátníka. Jasper vytáhl od opasku jeden ze svých několika zbývajících granátů, odjistil ho a hodil do sousedního domu – pro případ, že by tam někdo číhal v záloze. Jakmile granát vybuchl, Lloyd se rychle proplazil otvorem s puškou v ruce.

Ocitl se v dalším chudém španělském domku s obílenými stěnami a podlahou z udusané hlíny. Nebyl tu nikdo, mrtvý ani živý.

Pětatřicet mužů čety ho otvorem následovalo. Okamžitě se rozběhli po celém domku, aby našli a vypudili případné obránce. Domek byl malý a prázdný.

Tímto způsobem pomalu, ale bezpečně postupovali řadou domků směrem ke kostelu.

Začali pracovat na dalším otvoru, ale než ho prorazili, zastavil je major Marquez, který za nimi došel řadou domků po cestě proražené ve zdech. „Nechte to být,“ přikázal jim anglicky se španělským přízvukem. „Půjdeme na kostel ztečí.“

Lloyd ztuhl. To je sebevražda. „To je nápad plukovníka Bobrova?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčil major Marquez opatrně. „Čekejte na signál: tři ostrá zapískání.“

„Nemůžeme dostat munici?“ zeptal se Lloyd. „Máme jí málo, zvlášť pro takovou akci.“

„Není čas,“ odpověděl major a odešel.

Lloyd se zhrozil. Za těch pár dnů bojů se hodně naučil a věděl, že na dobře bráněné postavení lze provést zteč jen pod krycí palbou. Jinak obránci útočníky prostě pokosí.

Muži vypadali vzpurně a desátník Rivera řekl: „To je nemožné!“

Lloyd byl zodpovědný za udržení jejich morálky. „Tak dost stížností,“ řekl žoviálně. „Všichni jste dobrovolníci. Mysleli jste si, že válka není nebezpečná? Kdyby byla bezpečná, mohly by to tady za vás vyřídit vaše sestry.“ Zasmáli se a okamžik nebezpečí pro tuto chvíli pominul.

Přešel do přední části domu, pootevřel maličko domovní dveře a vykoukl ven. Do úzké ulice s domy a krámky po obou stranách pražilo slunce. Stavby i země měly stejnou světle hnědou barvu jako nedopečený chléb – kromě míst, kde výbuchy dělostřeleckých granátů navršily hromady červené půdy. Přímo za dveřmi ležel mrtvý příslušník milice; na díře v jeho hrudi hodovalo hejno much. Při pohledu k náměstí Lloyd viděl, že se ulice ke kostelu rozšiřuje. Střelci na dvojici vysokých kostelních věží měli ničím neomezený výhled umožňující snadnou střelbu na každého, kdo by se přiblížil. Na zemi bylo jen minimální krytí: trochu sutin, mrtvý kůň, trakař.

Všichni zemřeme, pomyslel si.

Ale pro co jiného jsme sem přišli?

Otočil se zpátky ke svým mužům a přemýšlel co říct. Musel je udržovat v takovém stavu, aby stále mysleli pozitivně. „Držte se po stranách ulice, těsně u domů,“ instruoval je. „Pamatujte, čím pomaleji jdete, tím déle se vystavujete – takže počkejte na zapískání a pak utíkejte jak o život.“

Dříve než očekával, uslyšel tři pronikavé hvizdy píšťaly majora Marqueze.

„Lenny, ty vyběhneš jako poslední,“ přikázal.

„Kdo jde první?“ zeptal se Lenny.

„Samozřejmě já.“

Sbohem, světe, pomyslel si Lloyd. Aspoň zemřu v boji proti fašistům.

Rozrazil dveře. „Jdeme!“ vykřikl a vyběhl ven.

Překvapení mu poskytlo několik klidných vteřin, a tak se volně rozběhl ulicí ke kostelu. Cítil na obličeji žár poledního slunce a za zády slyšel dupot svých mužů; s podivným pocitem vděčnosti si uvědomil, že to znamená, že je pořád ještě naživu. Palba se spustila jako krupobití. Běžel ještě několik vteřin, slyšel hvízdání a pleskání střel, pak měl pocit, že levou paží do něčeho narazil, a z nevysvětlitelných důvodů padl na zem.

Uvědomil si, že byl zasažen. Bolest necítil, ale paže byla strnulá a visela jako bez života. Podařilo se mu odkutálet se stranou, až narazil na zeď nejbližší budovy. Střely dál hvízdaly kolem a on byl nesmírně zranitelný; necelý metr před sebou spatřil mrtvolu. Byl to povstalecký voják, opřený o dům. Vypadal, jako když sedí na zemi, zády spočívá na zdi a spí; až na to, že v krku měl ránu od kulky.

Lloyd se neohrabaně plazil dopředu s puškou v pravé ruce a levou paži táhl za sebou, pak se přikrčil za mrtvolou a snažil se poskytovat co nejmenší cíl. Opřel hlaveň pušky o rameno mrtvého muže a zamířil na vysoké okno kostelní věže. V rychlém sledu vypálil všech pět střel ze zásobníku. Nepoznal, jestli někoho zasáhl.

Ohlédl se za sebe. Ke své hrůze spatřil ulici pokrytou mrtvolami příslušníků jeho čety. Nehybné tělo Maria Rivery v červeno-černé košili vypadalo jako pomačkaná anarchistická vlajka. Vedle Maria ležel Jasper Johnson s černými kudrnami prosáklými krví. Urazil takovou dálku z fabriky v Chicagu, pomyslel si Lloyd, aby zemřel na ulici španělského městečka, protože věřil v lepší svět.

Hůř na tom byli ti, kdo ještě žili, sténali a skučeli bolestí na zemi. Kdesi někdo křičel v trýznivých mukách, ale Lloyd neviděl kdo ani kde. Pár jeho mužů ještě běželo, ale jak přihlížel, další padli a ostatní se vrhli k zemi. O pár vteřin později se už nikdo nehýbal, kromě svíjejících se raněných.

Taková jatka, pomyslel si, a vzteky a lítostí se mu stáhlo hrdlo.

Kde jsou ostatní jednotky? Lloydova četa přece rozhodně nemohla být nasazena do útoku sama? Ostatní možná postupují souběžnými ulicemi, které vedou k náměstí. Jenže zteč vyžadovala početní převahu. Lloyd a jeho pětatřicet mužů bylo očividně příliš málo. Obránci je dokázali skoro všechny zabít a zranit a těch pár, kteří z Lloydovy čety zbyli, se muselo skrýt, dřív než ke kostelu doběhli.

Zachytil oko Lennyho, který vykoukl za mrtvým koněm. Alespoň on je ještě naživu. Lenny zvedl pušku a bezmocným gestem naznačil „žádné střelivo“. Lloyd už také neměl ani náboj. V příští minutě střelba z ulice utichla, protože munice došla i ostatním.

To byl konec útoku na kostel. Stejně to bylo nemožné od samého začátku. Bez munice to byla nesmyslná sebevražda.

Palba z kostela polevila, protože snadnější cíle byly zlikvidovány, ale ozývaly se ještě sporadické výstřely odstřelovačů mířících na ty, kdo zůstávali za něčím skrytí. Lloyd si uvědomil, že nakonec všichni jeho muži padnou. Musejí se stáhnout.

Nejspíš je při ústupu všechny zabijí.

Zachytil znovu Lennyho pohled a důrazně máchl paží dozadu, pryč od kostela. Lenny se rozhlédl kolem sebe a opakoval gesto několika mužům, co zůstali naživu. Větší šanci budou mít, když vyběhnou všichni zároveň.

Když jich bylo upozorněno co nejvíc, Lloyd se s námahou zvedl.

„Ústup!“ vykřikl z plných plic.

Pak se rozběhl.

Nebylo to ani dvě stě metrů, ale byla to nejdelší cesta jeho života.

Povstalci v kostele zahájili palbu, sotva zahlédli, že se vládní vojáci pohybují. Koutkem oka si Lloyd ověřil, že ustupuje asi pět nebo šest mužů. Běžel nevyrovnaným krokem, zraněná paže ho vyváděla z rovnováhy. Lenny byl před ním, zřejmě nezraněný. Kulky zasahovaly zdivo budov, kolem kterých Lloyd klopýtal. Lenny dorazil k domu, odkud původně vyběhli, vpadl dovnitř a přidržel dveře otevřené. Lloyd také doběhl, těžce popadal dech a zhroutil se na zem. Dovnitř se dostali ještě další tři muži.

Lloyd upřel pohled na ty, kdo přežili: Lenny, Dave, Muggsy Morgan a Joe Eli. „To je všechno?“ zeptal se.

„Jo,“ odpověděl Lenny.

„Ježíši. Z šestatřiceti nás zbylo pět.“

„Jak skvělý vojenský poradce je ten plukovník Bobrov!“

Sípali, sotva popadali dech. Do Lloydovy paže se vrátila citlivost a on pocítil pekelnou bolest. Zjistil, že s ní může hýbat, tak možná není zlomená. Podíval se dolů a viděl, že rukáv je nasáklý krví. Dave si odvázal červený šátek a udělal mu improvizovaný závěs paže.

Lenny měl zranění na hlavě. Obličej měl zakrvácený, ale řekl, že je to škrábnutí; zdálo se, že je v pořádku.

Dave, Muggsy a Joe zůstali nějakým zázrakem nezranění.

„Měli bychom se vrátit pro nové rozkazy,“ rozhodl Lloyd po několikaminutovém odpočinku. „Bez střeliva stejně nemůžeme ničeho dosáhnout.“

„Nedáme si napřed šálek čaje?“ nadhodil Lenny.

„Nemůžeme, nemáme lžičky,“ vysvětlil mu Lloyd.

„V tom případě se nedá nic dělat.“

„Nemůžeme si tu ještě chvíli odpočinout?“ zeptal se Dave.

„Odpočineme si vzadu,“ ujistil ho Lloyd. „Bude to bezpečnější.“

Vrátili se řadou domů, přičemž použili otvory, které předtím nadělali do zdí. Při opakovaném sklánění hlavy ztrácel Lloyd rovnováhu. Přemýšlel, jestli nezeslábl ztrátou krve.

Vyšli ven mimo dohled z kostela San Augustin a spěchali postranní ulicí. Lloydova úleva, že je pořád ještě naživu, rychle ustupovala pocitu zuřivosti nad zmařenými životy jeho mužů.

Došli ke stodole na kraji městečka, kde mělo vládní vojsko štáb. Lloyd spatřil majora Marqueze, jak za hromadou beden vydává munici. „Proč jsme z toho nemohli taky něco dostat?“ zeptal se zuřivě.

Marquez jen pokrčil rameny.

„Jdu to nahlásit Bobrovovi,“ řekl Lloyd.

Plukovník Bobrov byl před stodolou, seděl na židli u stolu; oba kusy nábytku vypadaly, jako když pocházejí z některého domu. Obličej měl zarudlý od slunce. Mluvil s Voloďou Peškovem. Lloyd šel přímo k nim. „Šli jsme na zteč kostela, ale neměli jsme žádnou podporu,“ stěžoval si. „A došla nám munice, protože Marquez nám ji odmítl poskytnout!“

Bobrov se na Lloyda chladně zadíval. „Co tady děláte?“ vyštěkl.

Lloyd byl zmaten. Očekával, že mu Bobrov pogratuluje za statečnou snahu a přinejmenším ho polituje, že nedostal žádnou podporu. „Právě jsem vám to řekl,“ odpověděl Lloyd. „Neměli jsme podporu. Nemůžete zaútočit na opevněnou budovu s jednou četou. Dělali jsme, co jsme mohli, ale zmasakrovali nás. Z šestatřiceti mužů jsem jich jednatřicet ztratil.“ Ukázal na čtyři druhy. „Tohle je vše, co zbylo z mojí čety!“

„Kdo vám dal rozkaz ustoupit?“

Lloyd zápasil se závratí. Cítil, že je blízko zhroucení, ale musí přece Bobrovovi vysvětlit, jak statečně jeho muži bojovali. „Vrátili jsme se pro nové rozkazy. Co jiného jsme mohli dělat?“

„Měli jste bojovat do posledního muže.“

„S čím bychom bojovali? Neměli jsme střelivo!“

„Mlčte!“ vyštěkl Bobrov. „Stůjte v pozoru!“

Všichni se automaticky postavili do pozoru: Lloyd, Lenny, Dave, Muggsy i Joe, všichni v řadě. Lloyd se bál, že omdlí.

„Čelem vzad!“

Provedli obrat. Lloyd si pomyslel: co teď?

„Zranění, tři kroky vpřed!“

Lloyd a Lenny postoupili o tři kroky.

„Chodící zranění se přiřadí k eskortě zajatců,“ přikázal Bobrov.

Lloyd nejasně pochopil, že to znamená, že patrně budou hlídat válečné zajatce ve vlaku do Barcelony. Zapotácel se. Teď bych tedy neohlídal ani pár ovcí, pomyslel si.

„Ustoupit v boji, aniž k tomu byl dán rozkaz, je dezerce,“ prohlásil Bobrov.

Lloyd se otočil a pohlédl na Bobrova. Ke svému údivu a hrůze viděl, že Bobrov vytáhl ze zapnutého pouzdra revolver.

Bobrov přistoupil těsně za tři muže stojící v pozoru. „Vy tři jste shledáni vinnými a odsouzeni k smrti.“ Zvedl zbraň, až se hlaveň ocitla deset centimetrů od týlu Daveovy hlavy.

Pak zmáčkl spoušť.

Ozval se výstřel. V Daveově hlavě se objevil otvor po kulce a z čela mu explodovala krev a kusy mozku.

Lloyd nemohl uvěřit svým očím.

Vedle Davea se začal Muggsy otáčet, ústa otevřená k výkřiku; ale Bobrov byl rychlejší. Stočil zbraň k Muggsyho krku a vypálil znovu. Kulka vnikla za Muggsyho pravým uchem, vyšla levým okem a Muggsy se zhroutil.

Lloydovi se konečně vrátil hlas. „Ne!“ vykřikl.

Joe Eli se otočil, ohromeně a zuřivě zařval a prudce chňapl po Bobrovovi. Zbraň znovu třeskla a Joe dostal kulku do hrdla. Z krku mu vytryskla krev jako gejzír a pocákala Bobrovovu uniformu důstojníka Rudé armády; plukovník zaklel a uskočil dozadu. Joe padl na zem, ale nezemřel hned. Lloyd bezmocně přihlížel, jak Joeova krční tepna pumpuje krev do vyprahlé španělské země. Zdálo se, že se Joe pokouší promluvit, ale žádné slovo z něj nevyšlo; pak zavřel oči a sklesl.

„Se zbabělci nemám slitování,“ poznamenal Bobrov a odešel.

Lloyd pohlédl na Davea na zemi: hubený, umouněný, statečný jako lev, šestnáct let starý a mrtvý. Nezabili ho fašisté, ale tupý a brutální sovětský důstojník. Taková nesmyslná ztráta, pomyslel si Lloyd a do očí mu vhrkly slzy.

Ze stodoly vyběhl seržant. „Vzdali se!“ volal radostně. „Radnice se vzdala – vyvěsili bílou vlajku. Dobyli jsme Belchite!“

Lloyda konečně přemohla závrať; omdlel.

{V}

Londýn byl studený a vlhký. Lloyd se ubíral v dešti po Nutley Street a mířil k matčinu domu. Pořád ještě ve španělském armádním bluzonu na zip, manšestrových tříčtvrtečních kalhotách a vysokých botách bez ponožek. Kolem krku měl červený šátek, ze kterého mu Dave udělal improvizovaný závěs na zraněnou paži. Paže stále bolela, ale závěs už nepotřeboval.

Bylo pozdní říjnové odpoledne.

Jak očekával, naložili ho do zásobovacího vlaku, který se vracel do Barcelony nacpaný zajatými povstalci. Cesta nebyla o moc delší než sto padesát kilometrů, ale trvala tři dny. V Barceloně ho oddělili od Lennyho a ztratil s ním kontakt. Podařilo se mu stopnout si nákladní auto směřující na sever. Když ho šofér vysadil, šel pěšky, znovu stopoval, jel v železničním vagonu s uhlím či štěrkem nebo – při jedné šťastné příležitosti – s bednami vína. V noci proklouzl přes hranice do Francie. Spal, kde se dalo, žebral o jídlo, dělal pomocné práce za pár šupů a dva báječné týdny si vydělával na lodní lístek na cestu přes Kanál sběrem vína na jedné vinici v Bordeaux. Teď byl doma.

Vdechoval vlhký aldgateský vzduch páchnoucí sazemi, jako by to byl parfém. Zastavil se u zahradní branky a pohlédl na řadový domek, ve kterém se před více než dvaadvaceti lety narodil. Za okny smáčenými deštěm zářila světla: někdo je doma. Došel k domovním dveřím. Pořád měl svůj klíč: uchovával ho u cestovního pasu. Otevřel si.

Batoh odložil na podlahu v hale u stojacího věšáku na klobouky.

„Kdo je to?“ ozvalo se z kuchyně. Byl to hlas jeho nevlastního otce Bernieho.

Lloyd si uvědomil, že nedokáže promluvit.

Bernie vešel do haly. „Kdo…?“ Pak poznal Lloyda. „Proboha!“ zvolal. „To jsi ty!“

„Ahoj, tati,“ pozdravil Lloyd.

„Chlapče můj,“ vydechl Bernie a objal ho. „Žiješ,“ dodal. Lloyd cítil, že se otřásá vzlyky.

Po chvíli si Bernie promnul oči rukávem propínacího svetru a přešel na úpatí schodů. „Eth!“ zavolal.

„Copak?“

„Někdo za tebou přišel.“

„Okamžik.“

Pár vteřin poté už sestupovala po schodech, krásná jako vždy v modrých šatech. V půlce schodů spatřila jeho obličej a zbledla. „Ach, Duw,“ zašeptala. „Lloyd.“ Zbytek schodů seběhla a pevně Lloyda objala. „Žiješ!“

„Psal jsem vám z Barcelony –“

„Žádný dopis jsme nedostali.“

„Tak tedy nevíte…“

„Co?“

„Dave Williams je mrtvý.“

„Ach, ne!“

„Padl v bitvě u Belchite.“ Lloyd se rozhodl, že pravdu o Daveově smrti neřekne.

„A co Lenny Griffiths?“

„Nevím. Ztratil jsem s ním kontakt. Doufal jsem, že se třeba dostane domu dřív než já.“

„Ne, neozval se.“

„Jaké to tam bylo?“ zeptal se Bernie.

„Fašisti vítězí. A je to hlavně chyba komunistů, kteří se víc zajímají o útočení na ostatní levicové strany.“

Bernie byl otřesen. „To určitě ne.“

„Je to tak. Jestli jsem se ve Španělsku něco naučil, pak to, že musíme bojovat proti komunistům stejně tvrdě jako proti fašistům. Jak ti, tak oni jsou zlo.“

Matka se kysele usmála. „Kdopak by to řekl.“ Lloyd si uvědomil, že na totéž přišla už dávno.

„Už dost politiky,“ řekl. „Jak se máš, mami?“

„Co já, já pořád stejně, ale podívej se na sebe – jsi tak hubený!“

„Ve Španělsku není moc co jíst.“

„Radši ti něco udělám.“

„Žádný spěch. Hlad mám už dvanáct měsíců – pár minut to ještě vydržím. Ale stejně ti povím, co by bylo fajn.“

„Co? Všechno, co chceš!“

„Moc rád bych si dal šálek čaje.“

KAPITOLA PÁTÁ

1939

T

homas Macke pozoroval budovu sovětského velvyslanectví v Berlíně; právě z ní vyšel Voloďa Peškov.

Pruská tajná policie se před šesti lety přeměnila v efektivnější gestapo, ale komisař Macke stále vedl sekci, která monitorovala berlínské zrádce a podvratné živly. Nejnebezpečnější z nich bezpochyby dostávali rozkazy z téhle budovy na Unter den Linden 63-65. A tak Macke a jeho muži věnovali pozornost každému, kdo vcházel a vycházel.

Velvyslanectví byla pevnost ve stylu art deco vybudovaná z bílého kamene, který bolestně odrážel záři srpnového slunce. Nad střední částí bděla pilířová lampa a křídla po obou stranách měla řady vysokých úzkých oken připomínajících stráže v pozoru.

Macke seděl naproti u kavárenského stolku na chodníku. Na nejelegantnějším berlínském bulváru se hemžila auta a bicykly, ženy nakupovaly v letních šatech a kloboucích a muži se procházeli v oblecích nebo slušivých uniformách. Bylo sotva k uvěření, že se v Německu pořád ještě najdou komunisté. Jak může být někdo proti nacistům? Německo se proměnilo. Hitler skoncoval s nezaměstnaností – což žádný jiný evropský lídr nedokázal. Stávky a demonstrace zůstaly vzdálenou vzpomínkou na staré špatné časy. Policie měla účinnou pravomoc vymýtit zločinnost. Země prosperovala: mnoho rodin vlastnilo rozhlasový přijímač a brzy dostanou lidové vozy, kterými budou jezdit po nových dálnicích.

A to nebylo všechno. Země byla znovu silná, armáda mocná a dobře vyzbrojená. V uplynulých dvou letech Německo anektovalo Rakousko, obsadilo československé pohraničí a později i zbytek Československa a stalo se dominantní mocností v Evropě. Mussoliniho Itálii spojoval s Německem tzv. Ocelový pakt. V tomto roce konečně padl Madrid do rukou povstalců a Španělsko nyní mělo vládu přátelskou vůči fašismu. Jak by si nějaký Němec mohl přát tohle všechno zvrátit a přivést zemi pod nadvládu bolševiků?

V Mackeových očích byli takoví lidé lůza, pakáž a bahno společnosti, po kterých je třeba nemilosrdně jít a zcela je zlikvidovat. Jak o nich přemýšlel, obličej se mu zkřivil do hněvivého zachmuření a noha podupávala do chodníku, jako by se chystala zadupat komunistu.

Pak spatřil Peškova.

Byl to mladík v modrém seržovém obleku nesoucí přes ruku lehký plášť, jako by očekával změnu počasí. Jeho krátce sestřižené vlasy a rychlý krok naznačovaly navzdory civilnímu oblečení, že jde o vojáka, a klamně ledabylý, leč důkladný způsob, jakým obhlédl celou ulici, vyvolával tušení výzvědné služby Rudé armády nebo NKVD, ruské tajné policie.

Mackeovi se zrychlil tep. On i jeho muži samozřejmě znali od vidění všechny lidi z velvyslanectví. Jejich pasové fotografie měli uložené a celou dobu je sledovali. Ale o Peškovovi toho moc nevěděl. Ten muž byl mladý – podle záznamů pětadvacetiletý, jak si Macke vzpomněl –, mohl by to tedy být bezvýznamný nižší úředník. Nebo by mohl bezvýznamnost dobře předstírat.

Peškov přešel Unter den Linden a ubíral se k místu, kde seděl Macke, poblíž rohu Friedrichstrasse. Jak se Peškov přibližoval, Macke si všiml, že ten Rus je docela vysoký a má atletickou postavu. Pohled měl bdělý a pronikavý.

Macke náhle znervózněl a odvrátil se. Zvedl šálek, usrkl studený kávový lógr a částečně si zakryl obličej. Nechtěl se do těch modrých očí podívat.

Peškov odbočil do Friedrichstrasse. Macke kývl hlavou na Reinholda Wagnera stojícího na opačném rohu a Wagner se vydal za Peškovem. Macke se zvedl od stolu a následoval Wagnera.

Ve výzvědné službě Rudé armády samozřejmě nejsou jen supertajní agenti. Většinu informací získávají tito muži zcela legitimně, hlavně čtením německých novin. Nemusí nutně věřit všemu, co čtou, ale zaznamenávají takové záchytné body, jako je inzerát zbrojovky, která potřebuje přijmout deset nových kvalifikovaných soustružníků. Rusové kromě toho mohou po Německu volně cestovat a rozhlížet se, na rozdíl od diplomatů v Sovětském svazu, kteří nesmějí opustit Moskvu bez doprovodu. Mladý muž, kterého teď Macke a Wagner sledují, by mohl být krotký typ pracovníka shromažďujícího informace z novin: pro takovou práci se vyžaduje jen plynná znalost němčiny a schopnost zpracovávat stručné přehledy.

Následovali Peškova kolem restaurace Mackeova bratra. Stále se nazývala Bistro Robert, ale měla jinou klientelu. Pryč byli bohatí homosexuálové, židovští obchodníci s milenkami i herečky s vysokými příjmy přicházející na růžové šampaňské. Takoví lidé dnes chodí se sklopenou hlavou, pokud už nejsou rovnou v koncentračních táborech. Někteří z Německa odešli – zaplať Pánbůh, myslel si Macke, třebaže to bohužel znamenalo, že restaurace už nevydělává takové peníze.

Letmo ho napadlo, co se asi stalo s bývalým majitelem Robertem von Ulrich. Matně si vzpomínal, že ten muž odešel do Anglie. Možná otevřel restauraci pro úchyly tam.

Peškov vešel do baru.

Wagner ho asi po dvou minutách následoval, zatímco Macke hlídal venku. Byl to u veřejnosti oblíbený podnik. Za dobu, kdy Macke čekal, až se Peškov znovu objeví, viděl vcházet vojáka s dívkou a vycházet dvojici dobře oblečených žen a starého muže v ušmudlaném kabátu. Pak vyšel Wagner, pohlédl přímo na Mackeho a s gestem údivu rozpřáhl paže.

Macke přešel přes ulici. Wagner byl vynervovaný. „Není tam!“

„Podíval jste se všude?“

„Ano, i na záchody a do kuchyně.“

„Zeptal jste se, jestli někdo neodešel zadem?“

„Prý ne.“

Wagner byl vystrašený právem. Tohle je nové Německo a chyby se tu neřeší vykrákáním za uši. Mohl by být přísně potrestán.

Tentokrát však ne. „To je v pořádku,“ řekl Macke.

Wagner nedokázal skrýt, jak moc se mu ulevilo. „Skutečně?“

„Dozvěděli jsme se něco důležitýho,“ vysvětlil mu Macke. „Skutečnost, že nás setřásl tak obratně, nám naznačuje, že je to špion – a moc dobrej.“

{II}

Voloďa vešel na stanici Friedrichstrasse a nastoupil do vlaku podzemní dráhy. Odložil čepici, brýle i špinavý pršiplášť, díky nimž získal vzezření starce. Posadil se, vytáhl kapesník a setřel prach, který nasypal na boty, aby vypadaly ošuntěle.

S pršipláštěm si původně nebyl jistý. Byl slunečný den a Voloďa se obával, že by si ho gestapo mohlo všimnout a poznat, co zamýšlí. Jenže oni nebyli tak chytří a od baru, kde se na záchodě rychle přestrojil, ho nikdo nesledoval.

Chystal se udělat něco velmi nebezpečného. Kdyby ho chytli, jak kontaktuje německého disidenta, čekala by ho přinejlepším deportace zpátky do Moskvy a zničená kariéra. Kdyby měl méně štěstí, zmizel by i s disidentem ve sklepení ústředí gestapa na Prinz Albrecht Strasse a už by ho nikdy nikdo ani okem nespatřil. Sověti by si stěžovali, že jeden z jejich diplomatů zmizel, německá policie by předstírala, že provádí pátrání po zmizelé osobě, a pak by s politováním oznámila, že bylo bezvýsledné.

Voloďa samozřejmě nikdy na ústředí gestapa nebyl, ale věděl, jaké to tam bude. NKVD měla podobné zařízení v budově sovětské obchodní mise v Lietsenburgerstrasse 11: ocelové dveře, výslechová místnost se stěnami obloženými dlažbou, aby se krev dala snadno smýt, káď na rozřezání mrtvol a elektrická pec na spalování ostatků.

Voloďu poslali do Berlína s úkolem rozšířit tamější síť sovětských špionů. Fašismus v Evropě triumfoval a Německo teď představovalo pro Sovětský svaz větší nebezpečí než kdykoli dříve. Stalin vyhodil ministra zahraničních věcí Litvínova a nahradil ho Vjačeslavem Molotovem. Jenže co mohl Molotov dělat? Zdálo se, že fašisty nic nezastaví. Kreml strašila ponižující vzpomínka na světovou válku, v níž Němci porazili šestimilionovou ruskou armádu. Stalin podnikl kroky k vytvoření paktu s Francií a Británií, který by udržel Německo na uzdě, ale tři velmoci se nedokázaly dohodnout a rozhovory v posledních několika dnech ztroskotaly.

Očekávalo se, že dříve či později dojde mezi Německem a Sovětským svazem k válce. Voloďova práce spočívala ve shromažďování informací, které by Sovětskému svazu pomohly v této válce zvítězit.

Z vlaku vystoupil v chudé dělnické čtvrti Wedding nacházející se na sever od centra Berlína. Před stanicí se zastavil a vyčkával, pozoroval ostatní odcházející pasažéry a předstíral, že studuje jízdní řád nalepený na zdi. Nepohnul se, dokud si nebyl zcela jistý, že ho sem nikdo nesledoval.

Pak vykročil k laciné restauraci, která byla zvoleným místem schůzky. Jako vždy, ani tentokrát nevešel dovnitř, ale postavil se na autobusové zastávce na opačné straně ulice a pozoroval vchod. Byl si jistý, že sám všechny sledovatele setřásl, ale teď se potřebuje ujistit, že nikdo nesleduje Wernera.

Voloďa netušil, jestli Wernera Francka pozná; když ho viděl naposledy, byl to čtrnáctiletý kluk, a teď je mu dvacet. Werner měl stejný pocit, a proto se domluvili, že oba budou mít v ruce dnešní Berliner Morgenpost otevřený na sportovní stránce. Zatímco Voloďa čekal, četl si předběžné úvahy o nové fotbalové sezoně a každých pár vteřin zvedal oči, jestli nezahlédne Wernera. Od doby, kdy byl Voloďa v Berlíně jako malý kluk, fandil přednímu místnímu klubu Hertha. Často skandoval: „Ha! Ho! He! Hertha B-S-C!“ Zajímaly ho vyhlídky klubu, ale nervozita rušila jeho soustředění, a tak četl tutéž prognózu znovu a znovu, aniž ji pořádně vnímal.

Dva roky strávené ve Španělsku jeho kariéře nepomohly, jak doufal, spíš naopak. Voloďa odhalil mezi německými „dobrovolníky“ četné nacistické špiony, jako byl Heinz Bauer. Jenže NKVD to pak používala jako výmluvu pro zatýkání skutečných dobrovolníků, kteří pouze vyjádřili mírný nesouhlas s komunistickou linií. Ve věznicích NKVD byly mučeny a vražděny stovky idealistických mladých mužů. Občas se zdálo, že se komunisté zajímají víc o boj s anarchistickými spojenci než s fašistickými nepřáteli.

A to vše pro nic. Stalinova politika katastrofálně selhala. V konečném důsledku zavládla ve Španělsku pravicová diktatura, což byl pro Sovětský svaz nejhorší představitelný výsledek. Ovšem vinu dávali těm Rusům, kteří byli ve Španělsku, i když věrně plnili pokyny Kremlu. Někteří z nich brzy po návratu do Moskvy zmizeli.

Voloďa odjel domů krátce po pádu Madridu. Shledal tu mnoho změn. Stalin v letech 1937 a 1938 provedl čistky v Rudé armádě. Tisíce velitelů zmizely, včetně mnoha obyvatel vládního domu, kde bydleli jeho rodiče. Avšak dříve opomíjení muži jako Grigorij Peškov byli povýšeni, zaujali místa uvolněná čistkou a Grigorijova kariéra dostala nový podnět. Byl pověřen velením protiletadlové obrany Moskvy a celé dny horečně pracoval. Jeho zlepšené postavení patrně zapříčinilo, že se Voloďa neocitl mezi obětními beránky za selhání Stalinovy politiky ve Španělsku.

Nepříjemný Ilja Dvorkin také nějak unikl potrestání. Byl zpátky v Moskvě a k Voloďově velké lítosti se oženil s jeho sestrou Aňou. Volba žen je v takových případech nevypočitatelná. Aňa už byla těhotná a Voloďa nedokázal potlačit tísnivou představu, jak kojí miminko s krysí hlavou.

Po krátké dovolené byl Voloďa vyslán do Berlína, kde měl znovu prokázat svou užitečnost.

Zvedl oči od novin a zahlédl přicházejícího Wernera.

Werner se moc nezměnil. Byl maličko vyšší a mohutnější, ale pořád měl ty zrzavé vlasy, které mu padaly do čela tak, že tomu dívky nedokázaly odolat, a v modrých očích měl tentýž smířlivě pobavený výraz. Byl oblečen v elegantním světle modrém letním obleku a na manžetách se mu blýskaly zlaté knoflíčky.

Nikdo ho nesledoval.

Voloďa přešel ulici a zadržel ho dřív, než došel ke kavárně. Werner se usmál od ucha k uchu a předvedl své bílé zuby. „S tím vojenským sestřihem na hlavě bych tě nepoznal,“ přiznal. „Rád tě vidím – po tolika letech.“

Voloďa si všiml, že Werner neztratil nic ze své vřelosti a osobního kouzla. „Pojďme dovnitř.“

„Ale do té špeluňky snad přece nepůjdeme, že ne?“ podivil se Werner. „Bude plná instalatérů, co se ládujou párkama s hořčicí.“

„Nechci být na ulici. Tady nás vidí každý, kdo jde kolem.“

„Tamhle o kousek dál je postranní ulička.“

„Dobře.“

Ušli pár kroků a zabočili do úzké uličky mezi uhelným skladem a obchodem s potravinami. „Co děláš?“ zeptal se Werner.

„Bojuju proti fašistům stejně jako ty.“ Voloďa přemýšlel, jestli mu má říct něco víc. „Byl jsem ve Španělsku.“ Tohle nebylo žádné tajemství.

„Kde jste neměli o nic větší úspěch než my tady v Německu.“

„Ale ještě to neskončilo.“

„Něco se tě zeptám,“ řekl Werner a opřel se o zeď. „Kdyby sis myslel, že bolševismus je svinstvo, pracoval bys jako špion proti Sovětskému svazu?“

Voloďovi se chtělo instinktivně odpovědět Ne, rozhodně ne! Jenže dřív než slova vypustil, uvědomil si, jak by to bylo netaktní – neboť tahle možnost, která v něm vyvolala odpor, byla přesně to, co dělá Werner – zrazuje vlast kvůli vyššímu cíli. „Nevím,“ připustil. „Myslím, že pro tebe musí být moc těžké pracovat proti Německu, i když nenávidíš nacisty.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Werner. „A co se stane, jestli vypukne válka? Budu pomáhat zabíjet naše vojáky a bombardovat naše města?“

Voloďa se znepokojil. Zdálo se, že Werner ztrácí odhodlání. „Je to jediný způsob jak nacisty porazit,“ připomněl. „To přece víš.“

„Vím. Rozhodl jsem se už dávno. A nacisti neudělali nic, co by mé rozhodnutí změnilo. Jenom je to těžké, nic víc.“

„Rozumím,“ přisvědčil Voloďa s pochopením.

„Chtěl jsi ode mě, abych navrhl další lidi, kteří by pro tebe mohli dělat to co já.“

Voloďa přikývl. „Lidi jako Willi Frunze. Pamatuješ na něj? Nejchytřejší kluk ve škole. Myslel to se socialismem vážně – předsedal té schůzi, kterou rozbily hnědé košile.“

Werner zavrtěl hlavou. „Odešel do Anglie.“

Voloďovi kleslo srdce. „Proč?“

„Je skvělý fyzik a studuje v Londýně.“

„Doprčic.“

„Ale napadl mě někdo jiný.“

„Prima!“

„Znal jsi Heinricha von Kessel?“

„Nejspíš ne. Chodil k nám do školy?“

„Ne, chodil do katolické školy. A v těch dobách ani nesdílel naše politické názory. Jeho otec byl velké zvíře ve Straně středu –“

„Která v roce 1933 dosadila Hitlera k moci!“

„Správně. Heinrich tenkrát pracoval pro svého otce. Otec se teď dal k nacistům, ale syn má výčitky svědomí.“

„Jak to víš?“

„Opil se a svěřil se mojí sestře Friedě. Je jí sedmnáct. Myslím, že se do ní zbláznil.“

To znělo slibně. Voloďova nálada se zlepšila. „Je komunista?“

„Ne.“

„Proč si myslíš, že bude pro nás pracovat?“

„Zeptal jsem se ho přímo. ‚Kdybys dostal šanci bojovat proti nacistům tím, že bys dělal špiona pro Sovětský svaz, udělal bys to?‘ Řekl, že by to udělal.“

„Jaké má zaměstnání?“

„Je v armádě, ale je trochu neduživý, a tak z něj udělali kancelářskou krysu – což je pro nás štěstí, protože teď pracuje na nejvyšším velení v sekci hospodářského plánování a nákupu materiálu.“

Na Voloďu to silně zapůsobilo. Takový člověk bude přesně vědět, kolik nákladních vozidel, tanků, kulometů a ponorek německá armáda každý měsíc získává – a kam byly umístěny. Začal pociťovat vzrušení. „Kdy se s ním můžu setkat?“

„Hned. Domluvil jsem se s ním, že se po práci sejdeme na skleničku v hotelu Adlon.“

Voloďa zaúpěl. Adlon byl nejluxusnější berlínský hotel. Nacházel se na Unter den Linden. Protože to bylo ve vládní a diplomatické čtvrti, jeho bar se stal oblíbeným místem novinářů doufajících, že tu zachytí nějaké kuloární zvěsti. Voloďa by takové místo ke schůzce nevybral. Nemohl si však dovolit tuhle šanci promarnit. „Dobrá,“ souhlasil. „Ale nechci, aby mě tam někdo viděl, že s někým z vás mluvím. Půjdu za tebou dovnitř, abych věděl, jak Heinrich vypadá, a pak ho budu následovat ven a oslovím ho později.“

„Tak jo. Zavezu tě tam. Auto mám za rohem.“

Když procházeli k opačnému konci uličky, Werner Voloďovi sdělil Heinrichovu adresu a telefonní čísla do zaměstnání i domů a Voloďa si vše uložil do paměti.

„Jsme tu,“ řekl Werner. „Naskoč si.“

Auto byl Mercedes 540 Autobahnkurier, krásný model, za kterým se každý otočil: smyslně zakřivené blatníky, kapota delší než celý Ford Model T, a splývavá záď. Byl tak drahý, že se jich dosud prodalo jen pár.

Voloďa ohromeně vyvalil oči. „Neměl bys mít méně okázalé auto?“ nadhodil nevěřícně.

„To je bluf na druhou,“ zasmál se Werner. „Oni si myslí, že skutečný špion by nebyl takhle nápadný.“

Voloďa se chystal zeptat, jak si může tak drahé auto dovolit, ale pak si připomněl, že Wernerův otec je bohatý továrník.

„Do toho já nesednu,“ zavrtěl hlavou Voloďa. „Pojedu vlakem.“

„Jak si přeješ.“

„Uvidíme se v Adlonu, ale nehlas se ke mně.“

„Samozřejmě.“

O půl hodiny později Voloďa zahlédl Wernerovo auto bezstarostně zaparkované před hotelem. Tento Wernerův přezíravý postoj mu připadal bláznivý, ale teď ho napadlo, že je to možná nezbytná součást Wernerovy odvahy. Werner možná musí předstírat bezstarostnost, aby dokázal podstupovat úděsná rizika, která jsou spojena se špehováním nacistů. Kdyby si přiznal, v jakém nebezpečí se nachází, třeba by v tom nedokázal pokračovat.

Bar v Adlonu byl plný vymóděných žen a dobře oblečených mužů, z nichž mnozí měli elegantně střiženou uniformu. Voloďa okamžitě zahlédl Wernera u stolu s dalším mužem, podle všeho Heinrichem von Kessel. Prošel těsně kolem nich a zaslechl, jak Heinrich hádavě tvrdí: „Buck Clayton je mnohem lepší trumpetista než Hot Lips Page.“ Voloďa se vmáčkl se k barovému pultu, objednal si pivo a diskrétně zkoumal nového potenciálního špiona.

Heinrich měl bledou pleť a husté černé vlasy, podle armádních norem příliš dlouhé. Třebaže se bavili o poměrně nevýznamném tématu – o jazzu –, argumentoval velmi vášnivě, gestikuloval a opakovaně si pročesával vlasy mezi prsty. V kapse saka uniformy měl strčenou knížku a Voloďa by se vsadil, že to jsou básně.

Voloďa pomalu vypil dvě piva a předstíral, že si pročítá Morgenpost od první do poslední stránky. Snažil se sám sebe přesvědčit, že nemá na toho muže moc vsázet. Heinrich mu připadal senzačně slibný, ale neexistovala žádná záruka, že bude spolupracovat.

Získávání informátorů byla nejtěžší část Voloďovy práce. Učinit preventivní opatření je obtížné, protože cílová osoba zatím není na vaší straně. Nabídka se často musí vyslovit na nevhodném místě, obvykle někde na veřejnosti. Nebylo možné předvídat, jak bude vybraná osoba reagovat: může se naštvat a s křikem odmítnout, nebo se vyděsit a doslova utéct. Jenže pro udržení kontroly nad situací toho moc udělat nelze. V jistou chvíli prostě musí padnout přímá otázka: „Chcete být špion?“

Přemýšlel, jaký přístup k Heinrichovi má zvolit. Klíčem k jeho osobnosti je možná náboženská víra. Voloďa si vzpomněl na slova svého šéfa Lemitova: „Z odpadlých katolíků jsou dobří agenti. Odmítají totální autoritu církve, aby pak přijali totální autoritu strany.“ Heinrich možná bude chtít hledat odpuštění za to, co udělal. Ale bude chtít riskovat život?

Werner nakonec zaplatil a oba muži odešli. Voloďa je následoval. Před hotelem se rozloučili. Werner se zaskřípáním pneumatik odjel a Heinrich se vydal pěšky přes park. Voloďa zamířil za ním.

Už se smrákalo, ale obloha byla čistá a Voloďa dobře viděl. V teplém večerním vzduchu se tu procházelo mnoho lidí, většinou ve dvojicích. Voloďa se opakovaně ohlížel, aby se ujistil, že ho z Adlonu nikdo nesleduje. Když nabyl jistoty, zhluboka se nadechl, obrnil se odvahou a Heinricha došel.

Promluvil, až když šel po jeho boku. „Hřích lze odčinit.“

Heinrich na něj ostražitě pohlédl jako na někoho, kdo může být blázen. „Vy jste kněz?“

„Můžete provést odvetný úder proti zločinnému režimu, který jste pomohl nastolit.“

Heinrich pokračoval v chůzi, ale vypadal znepokojeně. „Kdo jste? Co o mně víte?“

Voloďa dál ignoroval Heinrichovy otázky. „Nacisté budou jednoho dne poraženi. S vaší pomocí může tento den přijít dřív.“

„Pokud jste agent gestapa a doufáte, že mě chytíte do pasti, pak se neobtěžujte. Jsem loajální Němec.“

„Nevšiml jste si mého přízvuku?“

„Všiml – mluvíte jako Rus.“

„Kolik agentů gestapa mluví německy s ruským přízvukem? Nebo má takovou představivost, že ho dokáže napodobit?“

Heinrich se nervózně zasmál. „O agentech gestapa nic nevím,“ odpověděl. „Neměl jsem se o tomhle tématu vůbec zmiňovat – bylo to ode mě hodně pošetilé.“

„Vaše pracoviště zpracovává hlášení o množství výzbroje a dalších dodávkách objednaných armádou. Kopie těchto hlášení můžou být nesmírně užitečné pro nepřátele nacistů.“

„Máte na mysli Rudou armádu.“

„Kdo jiný zničí tenhle režim?“

„O všech kopiích takových hlášení vedeme pečlivé záznamy.“

Voloďa potlačil pocit triumfu. Heinrich přemýšlí o praktických problémech. To znamená, že je v zásadě nakloněn souhlasit. „Udělejte jeden průklep navíc,“ navrhl Voloďa. „Nebo to opište normálně rukou. Nebo vezměte něčí uloženou kopii. Existují různé možnosti.“

„Ovšemže existují. A každá z nich může znamenat mou smrt.“

„Jestliže neuděláme nic se zločiny, které tenhle režim páchá… stojí za to žít?“

Heinrich se zastavil a pohlédl na Voloďu. Voloďa netušil, co si muž myslí, ale instinktivně zůstal zticha. Po dlouhé odmlce si Heinrich povzdechl. „Budu o tom přemýšlet.“

Mám ho, pomyslel si nadšeně Voloďa.

„Jak vás můžu kontaktovat?“ zeptal se Heinrich.

„Nemůžete,“ odpověděl Voloďa. „Já budu kontaktovat vás.“ Dotkl se okraje klobouku a pak se vrátil po cestě, odkud přišel.

Chtělo se mu jásat. Kdyby Heinrich nehodlal návrh přijmout, rázně by ho odmítl. Příslib, že o tom bude přemýšlet, byl skoro stejně dobrý jako přijetí. Heinrich to nechá chvíli uležet. Promyslí si hrozící nebezpečí. Ale nakonec to udělá. Voloďa si tím byl téměř jistý.

Zároveň si řekl, že si nesmí být příliš jistý. Je tu tisíc věcí, které můžou vše pokazit.

Když vycházel z parku a ubíral se ve světle pouličních lamp kolem obchodů a restaurací na Unter den Linden, byl přesto plný naděje. Ještě nevečeřel, ale restauraci na této ulici si nemohl dovolit.

Odjel tramvají směrem na východ do laciné čtvrti Friedrichshain a zamířil k malému bytu v jednom činžovním domě. Dveře otevřela drobná hezká blondýnka, asi osmnáctiletá. Na sobě měla růžový svetr a černé kalhoty a byla bosá. Třebaže byla štíhlá, měla nádherně vyvinuté poprsí.

„Promiň, že přicházím nečekaně,“ omluvil se Voloďa. „Nevadí to?“

Usmála se. „Vůbec ne. Pojď dál.“

Vešel dovnitř. Zavřela dveře a objala ho. „Vždycky tě ráda vidím,“ řekla a dychtivě ho políbila.

Lili Markgrafová měla v sobě tolik lásky, že ji mohla rozdávat. Od chvíle, kdy se Voloďa vrátil do Berlína, bral ji skoro každý týden někam na večeři. Nebyl do ní zamilovaný a věděl, že se Lili schází s jinými muži včetně Wernera, ale když byli spolu, byla vášnivá.

„Slyšel jsi tu zprávu?“ zeptala se po chvíli. „Proto jsi přišel?“

„Jakou zprávu?“ Lili pracovala jako sekretářka v tiskové agentuře a vždycky věděla všechno s předstihem.

„Sovětský svaz uzavřel pakt s Německem!“ odpověděla.

To nedávalo smysl. „Máš na mysli s Británií a Francií proti Německu.“

„Ne, nemám! To je to překvapení – Stalin a Hitler se spřátelili.“

„Ale…“ Voloďovi se vytratil hlas, vůbec mu to nešlo na rozum. Spřátelit se s Hitlerem? Vypadalo to šíleně. Tohle je to řešení navržené novým sovětským ministrem zahraničí Molotovem? Nepodařilo se nám zastavit příliv světového fašismu – tak se o to přestaneme pokoušet?

Pro tohle bojoval otec v revoluci?

{ III }

Woody Dewar znovu spatřil Joanne Rouzrokhovou po čtyřech letech.

Nikdo z těch, kdo znali jejího otce, nevěřil, že se pokusil znásilnit filmovou hvězdičku v hotelu Ritz-Carlton. Dívka obvinění stáhla; to však byla nezajímavá zpráva a noviny jí věnovaly malou pozornost. V důsledku toho byl Dave v očích lidí z Buffala stále násilník. Joanneini rodiče se proto přestěhovali do Palm Beach a Woody s ní ztratil spojení.

Pak ji znovu uviděl až v Bílém domě.

Woody tu byl s otcem, senátorem Gusem Dewarem, a chystal se s ním k prezidentovi. Woody se s Franklinem D. Rooseveltem setkal už několikrát. Otec a prezident byli dlouholetí přátelé. Jenže to bylo při společenských příležitostech, kdy FDR potřásl Woodymu rukou a zeptal se ho, jak se mu daří ve škole. Tentokrát se Woody poprvé zúčastní skutečného politického setkání s prezidentem.

Přišli hlavním vchodem západního křídla, prošli vstupní halou a vkročili do rozlehlé čekárny; a tam byla Joanne.

Woody se na ni s potěšením zahleděl. Skoro se nezměnila. Se svým úzkým, povýšeným obličejem a zakřiveným nosem pořád vypadala jako velekněžka nějaké prastaré náboženské sekty. Na sobě měla jako vždy dramaticky působící jednoduché šaty: dnes to byl tmavomodrý kostým z jakési chladivé látky a slamák téže barvy se širokou krempou. Woody byl rád, že si ráno vzal čistou košili a novou proužkovanou kravatu.

Zdálo se, že ho ráda vidí. „Vypadáš skvěle!“ zalichotila mu. „Pracuješ teď ve Washingtonu?“

„Jen přes léto vypomáhám v tátově kanceláři,“ odpověděl. „Jsem pořád na Harvardu.“

Otočila se k jeho otci a uctivě pozdravila: „Dobré odpoledne, pane senátore.“

„Nazdar, Joanne.“

Woody byl nadšený, že na ni narazil. Byla stejně okouzlující jako vždycky. Chtěl v rozhovoru pokračovat. „Co tu děláš?“ zeptal se. „Pracuju na ministerstvu zahraničí.“

Woody přikývl. Tím se vysvětlovala uctivost vůči jeho otci. Vstoupila do světa, kde lidé senátoru Dewarovi poklonkovali. „A co přesně máš na starosti?“ chtěl vědět Woody.

„Dělám asistentku jednomu asistentovi. Můj šéf je teď u prezidenta, ale moje postavení je moc nízké na to, abych tam s ním šla taky.“

„Ty ses o politiku vždycky zajímala. Vzpomínám si na tu hádku o lynčování.“

„Po Buffalu se mi stýská. Jaká tam bývala legrace!“

Woody si vzpomněl, jak ji líbal na plese tenisového klubu, a cítil, že se červená.

Vmísil se otec. „Vyřiď prosím otci, že ho moc pozdravuju.“ Naznačil, že je třeba, aby šli dál.

Woody přemýšlel, jestli ji nemá požádat o telefonní číslo, ale ona ho předešla. „Hrozně ráda bych tě zase viděla, Woody,“ nadhodila.

Potěšilo ho to. „Samozřejmě.“

„Máš čas dneska večer? Pozvala jsem pár přátel na skleničku.“

„To zní skvěle!“

Dala mu adresu činžovního domu nedaleko odtud a pak ho otec popohnal mávnutím ruky z opačné strany místnosti.

Stráž Gusovi přátelsky pokynula a otec se synem vešli do další čekárny.

Gus se obrátil k synovi. „A teď, Woody, mluv pouze, když tě prezident přímo osloví.“

Woody se pokoušel soustředit na nadcházející setkání. V Evropě došlo k politickému zemětřesení: Sovětský svaz podepsal mírový pakt s nacistickým Německem, čímž udělal všem čáru přes rozpočet. Woodyho otec byl klíčovým členem zahraničního výboru Senátu a prezident chtěl vědět, co si o tom myslí.

Gus Dewar měl k projednání ještě jednu věc. Chtěl Roosevelta přesvědčit, aby oživil Společnost národů.

Tohle se mu bude těžko prosazovat. Spojené státy do Společnosti nikdy nevstoupily a Američanům se tato instituce moc nezamlouvala. Společnost národů při řešení krizí třicátých let nesmírně selhávala, ať už šlo o japonskou agresi na Dálném východě, italský imperialismus v Africe, nacistické puče v Evropě či zkázu demokracie ve Španělsku. Gus však byl rozhodnutý, že se o to pokusí. Woody věděl, že to byl odjakživa otcův sen: celosvětová rada pro řešení konfliktů a prevenci válek.

Woody stál plně za ním. Přednesl na toto téma řeč v debatě na Harvardu. Když se dvě země dostanou do sporu, nejhorší, co můžou udělat, je zabíjet lidi na druhé straně. To mu připadalo naprosto zřejmé. „Samozřejmě chápu, proč se to stává,“ uvedl v debatě. „Stejně jako chápu, proč se opilci dostávají do rvaček. Jenže tím se iracionalita takového kroku nijak nezmenšuje.“

Ovšem teď bylo pro Woodyho obtížné přemýšlet o hrozbě války v Evropě. Rázem se vrátilo všechno, co kdysi cítil k Joanne. Přemýšlel, jestli ho znovu nepolíbí – třeba dneska večer. Vždycky ho měla docela ráda a zdálo se, že to trvá – proč jinak by ho zvala na večírek? Tenkrát v třicátém pátém s ním odmítla chodit, protože mu bylo patnáct a jí osmnáct, což se dalo pochopit, i když on si to tehdy nemyslel. Teď jsou však oba o čtyři roky starší a věkový rozdíl se nezdá tak velký – nebo ano? Doufal, že ne. Chodil s dívkami v Buffalu i na Harvardu, ale k žádné z nich nepocítil onu neodolatelnou vášeň jako k Joanne.

„Posloucháš mě?“ zeptal se otec.

Woody se cítil jako trouba. Otec se chystá přednést prezidentovi návrh, který by mohl přinést světu mír, a Woody dokáže myslet jen na to, jak líbá Joanne. „Jistě,“ odpověděl. „Neřeknu nic, dokud ke mně nepromluví.“

Do místnosti vešla asi čtyřicetiletá vysoká štíhlá žena; vypadala uvolněně a sebejistě, jako by jí to tu patřilo, a Woody poznal, že je to Marguerite LeHandová, přezdívaná Missy, která vede Rooseveltovu kancelář. Měla protáhlý mužský obličej s velkým nosem a v černých vlasech jí prosvítaly šedivé pramínky. Vřele se na Guse usmála. „Jak ráda vás zase vidím, pane senátore.“

„Jak se máte, Missy? Mého syna Woodrowa už znáte.“

„Znám. Pan prezident vás oba čeká.“

Missyina oddanost Rooseveltovi byla proslulá. Podle washingtonských klevet si ji FDR oblíbil víc, než bývá ženatý muž oprávněn. Woody věděl – ze zdrženlivých, avšak otevřených poznámek, které si vyměňovali rodiče –, že Rooseveltovo ochrnutí se nevztahuje na jeho sexuální vybavení. Jeho manželka Eleanor s ním však odmítala spát od doby, kdy před více než dvaceti lety porodila jejich šesté dítě. Možná byl oprávněn mít láskyplnou tajemnici.

Odvedla je dalšími dveřmi a úzkou chodbou do Oválné pracovny.

Prezident seděl u stolu zády ke třem vysokým oknům v zakřiveném výklenku. Závěsy byly zatažené, aby tlumily srpnové slunce pronikající sem oknem na jižní straně. Woody viděl, že Roosevelt sedí na obyčejné kancelářské židli, nikoli na invalidním vozíku. Na sobě měl bílý oblek a kouřil cigaretu ve špičce.

Nijak zvlášť pohledný nebyl. Měl ustupující vlasy a vystrčenou bradu, a protože nosil cvikr, zdálo se, že má oči příliš blízko u sebe. Přesto bylo cosi bezprostředně přitažlivého na jeho podmanivém úsměvu, podané ruce a přátelském tónu, jímž pronesl: „Rád vás vidím, Gusi, pojďte dál.“

„Pane prezidente, mého staršího syna Woodrowa už znáte.“

„Samozřejmě. Jaké je to na Harvardu, Woody?“

„Skvělé, pane prezidente, děkuju. Jsem v debatním týmu.“ Věděl o schopnosti politiků předstírat, že každého důvěrně znají. Buď mají pozoruhodnou paměť, nebo jim jejich sekretářky všechno důkladně připomínají.

„Taky jsem chodil na Harvard. Posaďte se, posaďte se.“ Roosevelt vytáhl nedopalek cigarety ze špičky a zamáčkl ho v plném popelníku. „Gusi, co se to sakra děje v Evropě?“

Prezident samozřejmě ví, co se děje v Evropě, pomyslel si Woody. Měl k dispozici celé ministerstvo zahraničí, aby mu to řeklo. Jenže on chce slyšet analýzu Guse Dewara.

„Německo a Rusko jsou podle mého mínění pořád smrtelní nepřátelé,“ odpověděl Gus.

„To si myslíme všichni. Proč ale podepsali tenhle pakt?“

„Je to pro obě strany krátkodobě výhodné. Stalin potřebuje čas. Chce dobudovat Rudou armádu tak, aby Němce porazili, jestliže dojde ke střetu.“

„A ten druhý?“

„Hitler se očividně chystá provést něco Polsku. Německé noviny jsou plné absurdních příběhů o tom, jak Poláci špatně zacházejí s německou menšinou. Hitler nerozviřuje nenávist jen tak pronic zanic. Ať už plánuje cokoli, Sověti mu stojí v cestě. Proto ten pakt.“

„Tohle je skoro totéž, co říká Hull.“ Cordell Hull byl ministr zahraničí. „Jenže neví, co se stane dál. Nechá Stalin dělat Hitlera, co se mu zachce?“

„Řekl bych, že si do pár týdnů rozdělí mezi sebou Polsko.“

„A pak co?“

„Před několika hodinami Britové podepsali novou smlouvu s Poláky, v níž slibují, že jim v případě napadení přijdou na pomoc.“

„Ale co můžou udělat?“

„Nic, pane prezidente. Britská armáda, námořnictvo i letectvo nemají sílu, aby Němcům v převálcování Polska zabránili.“

„Co myslíte, že bychom měli udělat my, Gusi?“ zeptal se prezident.

Woody věděl, že tohle je otcova šance. Na pár minut získal prezidentovu pozornost. Byla to vzácná příležitost něco uskutečnit. Woody potají stiskl oba palce.

Gus se předklonil. „Nechceme, aby naši synové šli do války jako my.“ Roosevelt měl čtyři chlapce ve věku přes dvacet a třicet let. Woody náhle pochopil, proč je tu: otec ho na schůzku přivedl, aby prezidentovi připomněl jeho vlastní syny. „Nemůžeme posílat americké chlapce, aby byli v Evropě znovu masakrováni,“ pokračoval tiše Gus. „Svět potřebuje policejní síly.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se nezávazně Roosevelt.

„Společnost národů není takový neúspěch, jak si lidé myslí. Ve dvacátých letech vyřešila pohraniční spor mezi Finskem a Švédskem a další mezi Tureckem a Irákem.“ Gus počítal příklady na prstech. „Zabránila Řecku a Jugoslávii napadnout Albánii a přesvědčila Řecko, aby se stáhlo z Bulharska. A vyslala mírové sbory, které přiměly Kolumbii a Peru, aby se zdržely vzájemných projevů nepřátelství.“

„To všechno je pravda, ale ve třicátých…“

„Společnost národů nebyla dost silná, aby si poradila s fašistickou agresí. To není překvapivé. Společnost byla od samého začátku ochromená, protože Kongres odmítl smlouvu ratifikovat, a Spojené státy se tak nikdy nestaly členem. Potřebujeme novou verzi, která bude vedená Amerikou a nebude bezzubá.“ Gus se odmlčel. „Pane prezidente, je příliš brzy na to, abychom se vzdávali mírového světa.“

Woody zatajil dech. Roosevelt přikývl, jenže Woody věděl, že on přikývne vždycky. Jen zřídka vyslovil otevřený nesouhlas. Nesnášel střety. Jako by slyšel otce říkat: musíš být opatrný, Woody, a nebrat jeho mlčení za souhlas. Woody se neodvažoval pohlédnout na otce sedícího vedle, ale vycítil napětí.

Nakonec prezident promluvil. „Jsem přesvědčen, že máte pravdu.“

Woody se musel ovládnout, aby hlasitě nezavýskl. Prezident souhlasí! Pohlédl na otce. Obvykle ledově klidný Gus stěží skrýval překvapení. Bylo to tak bleskové vítězství.

Gus se ho snažil co nejdřív pojistit. „Smím v tom případě navrhnout, že bychom s Cordellem Hullem zpracovali návrh k vašemu uvážení?“

„Hull toho má až nad hlavu. Promluvte s Wellesem.“

Sumner Welles byl náměstek ministra zahraničí. Byl ctižádostivý a sebestředný a Woody věděl, že Gus by o něm jako o první volbě neuvažoval. Byl to však dlouholetý rodinný přítel Rooseveltových – na jejich svatbě byl za mládence.

V každém případě Gus nehodlal v tuto chvíli dělat potíže. „Zajisté,“ přikývl.

„Ještě něco?“

To byl očividně konec přijetí. Gus se zvedl a Woody ho následoval. „Jak se daří vaší matce, pane prezidente?“ zeptal se Gus. „Naposledy jsem slyšel, že je ve Francii.“

„Díky Bohu její loď včera odplula.“

„To rád slyším.“

„Děkuju za návštěvu,“ loučil se Roosevelt. „Vašeho přátelství si skutečně cením, Gusi.“

„Nic by mi nedokázalo udělat větší radost, pane prezidente,“ řekl Gus. Potřásl si rukou s prezidentem, po něm i Woody.

Pak odešli.

Woody napůl doufal, že ještě zastihne Joanne, ale byla pryč.

Když odcházeli z budovy, Gus navrhl: „Pojďme to zapít.“

Woody pohlédl na hodinky. Bylo pět hodin. „Fajn,“ souhlasil.

Zašli do Old Ebbitt’s na F Street, nedaleko Patnácté: vitrážová okna, zelený samet, mosazné lampy a lovecké trofeje. Lokál byl plný kongresmanů, senátorů a lidí, kteří jim byli pořád v patách: poradců, lobbistů a novinářů. Gus objednal suché martini bez ledu a s citronem pro sebe a pivo pro Woodyho. Woody se usmál: třeba by si taky rád dal martini. Ve skutečnosti by ho nechtěl – jemu chutnalo jako chlazený gin –, ale bylo by hezké, kdyby se ho otec zeptal. Zvedl však sklenici a řekl: „Gratuluju. Dostal jsi, co jsi chtěl.“

„Co potřebuje svět.“

„Argumentoval jsi brilantně.“

„Roosevelt ani moc přesvědčovat nepotřeboval. Je liberál, ale pragmatik. Ví, že nemůžeš dělat všechno, musíš si vybrat bitvy, které můžeš vyhrát. Nový úděl je jeho priorita číslo jedna – dostat nezaměstnané zpátky do práce. Neudělá nic, co by tenhle hlavní úkol narušovalo. Pokud můj plán začne být natolik kontroverzní, že znepokojí jeho podporovatele, dá ho k ledu.“

„Takže jsme zatím nic nevyhráli.“

Gus se usmál. „Učinili jsme důležitý první krok. Ale je to tak, zatím jsme nic nevyhráli.“

„Škoda, že ti vnutil Wellese.“

„Ne tak úplně. Sumnerem se ten projekt posílí. On má k prezidentovi blíž než já. Ale je nepředvídatelný. Může se toho chopit a vydat se opačným směrem.“

Woody se zadíval přes místnost a zahlédl známý obličej. „Hádej, kdo tu je. Mohlo mě to napadnout.“

Otec pohlédl stejným směrem.

„Stojí u baru,“ upřesnil Woody. „S dvojicí starších chlapíků v klobouku a s blonďatou dívkou. Greg Peškov.“ Navzdory drahému oblečení vypadal Greg jako obvykle dost nepořádně: hedvábnou kravatu měl uvázanou nakřivo a košile mu vylézala v pase z kalhot vanilkové barvy, na kterých ulpěla šmouha od cigaretového popela. Blondýnka na něj nicméně hleděla zbožně.

„Je to on,“ přisvědčil Gus. „Vídáš ho na Harvardu často?“

„Jako hlavní obor má fyziku, ale kolem vědátorů se moc netočí – mám dojem, že je to pro něj příliš velká nuda. Narážím na něj v Crimsonu.“ Harvard Crimson byly studentské noviny. Woody pro ně fotografoval a Greg psal články. „Tohle léto je na stáži na ministerstvu zahraničí, proto je tady.“

„Patrně v tiskovém odboru,“ soudil Gus. „Ti dva, co s nimi je, jsou reportéři – ten v hnědém obleku je z chicagské Tribune a ten s dýmkou je z clevelandského Plain Dealer.“

Woody si všiml, že Greg mluví s novináři jako se starými kamarády: jednoho vzal za paži, když se k němu naklonil, aby mu něco pošeptal, druhého poplácal po zádech, jako by mu posměšně gratuloval. Zdá se, že ho mají rádi, pomyslel si Woody, když se hlasitě zachechtali něčemu, co pronesl. Woody mu tohle nadání záviděl. Pro politiky je důležité – třebaže nikoli zásadní? Jeho otec tuto povrchně žoviální náturu nemá, a přesto je jedním z nejváženějších amerických politiků.

„Copak si asi myslí o nebezpečí války jeho nevlastní sestra Daisy,“ napadlo Woodyho. „Je v Londýně. Vdala se za nějakého anglického lorda.“

„Přesně řečeno vzala si staršího syna hraběte Fitzherberta, se kterým jsem se kdysi dost dobře znal.“

„Všechny holky v Buffalu jí závidějí. Na svatbu jí přišel král.“

„Znal jsem taky Fitzherbertovu sestru Maud – báječnou ženu. Vdala se za Němce – Waltera von Ulrich. Kdyby se k ní Walter nedostal dřív, byl bych si ji vzal já.“

Woody zvedl obočí. Mluvit takhle se tátovi vůbec nepodobalo.

„To bylo samozřejmě předtím, než jsem se zamiloval do tvé matky.“

„Samozřejmě.“ Woody potlačil úsměv.

„Walter a Maud zmizeli z očí, když Hitler zakázal sociální demokraty. Doufám, že je s nimi všechno v pořádku. Jestli dojde k válce…“

Woody viděl, že rozhovor o válce přivedl otce ke vzpomínkám. „Aspoň že Amerika do ní nebude zapletená.“

„To jsme si mysleli posledně.“ Gus změnil téma. „Co ti říká bratříček?“

Woody si povzdechl. „On si to nerozmyslí, tati. Nepůjde na Harvard, ani na žádnou jinou univerzitu.“

Tohle byla rodinná krize. Chuck oznámil, že jakmile mu bude osmnáct, dá se k vojenskému námořnictvu. Bez vysokoškolského diplomu bude řadový voják, bez šance, že se někdy stane důstojníkem. Tohle děsilo jeho rodiče, kteří si pro něj přáli vyšší cíle.

„Vždyť je sakra dost chytrý, aby mohl studovat,“ zachmuřil se Gus.

„Poráží mě v šachu.“

„Mě taky. Tak v čem je problém?“

„Nesnáší studium. A miluje lodě. Plavba na plachetnici je jediné, co ho zajímá.“ Woody pohlédl na hodinky.

„Máš jít na večírek,“ připomněl mu otec.

„Žádný spěch –“

„Ovšemže si musíš pospíšit. Je to moc atraktivní děvče. Zmiz odsud.“

Woody se zasmál. Otec bývá překvapivě bystrý. „Díky, tati.“ Zvedl se.

Greg Peškov odcházel ve stejnou dobu a ve dveřích se setkali. „Ahoj, Woody, jak jde život?“ prohodil Greg přátelsky a vykročil stejným směrem.

Bývala doba, kdy měl Woody chuť dát Gregovi ránu pěstí za to, co se stalo Daveu Rouzrokhovi. Jeho pocity v průběhu let přestaly být tak nažhavené a pravda je, že odpovědnost padala na Lva Peškova, nikoli na jeho syna, kterému tehdy bylo teprve patnáct. Přesto Woody zůstával jen chladně zdvořilý. „Užívám si Washington,“ odpověděl za chůze po jednom ze širokých bulvárů. „Co ty?“

„Líbí se mi tu. Dost rychle je přestává překvapovat moje jméno.“ Všiml si Woodyho tázavého výrazu a vysvětlil mu: „Ministerstvo zahraničí je samý Smith, Faber, Jensen a McAllister. Nikdo, kdo by se jmenoval Kozinskij, Cohen nebo Papadopoulos.“

Woody si uvědomil, že je to pravda. Jak to, že si toho nevšiml dřív? Možná proto, že ve škole, v kostele i na Harvardu to bylo stejné.

„Omezení ale nejsou,“ pokračoval Greg. „Pro někoho, kdo mluví plynně rusky a pochází z bohaté rodiny, udělají výjimku.“

Mluvil lehkovážně, v podtónu však zaznívala skutečná roztrpčenost a Woody pochopil, že Greg trpí velkým pocitem křivdy.

„Myslí si, že můj táta je gangster,“ ušklíbl se Greg. „Ale ve skutečnosti jim to nevadí. Většina bohatých lidí má někde mezi předky gangstera taky.“

„Říkáš to, jako bys Washington nesnášel.“

„Naopak! Nechtěl bych být nikde jinde. Tady se soustřeďuje moc.“

Woody měl pocit, že on sám je ušlechtilejší. „Já jsem tady, protože chci něco udělat, něco změnit.“

Greg se znovu ušklíbl. „Řekl bych, že jde o totéž – o moc.“

„Hmm.“ Takhle na to Woody nepomyslel.

„Myslíš, že bude v Evropě válka?“ zeptal se Greg.

„To bys měl vědět ty, ty jsi na ministerstvu zahraničí!“

„Jo, jenže jsem v tiskovém odboru. Znám jen pohádky, které vykládáme novinářům. Jak je to skutečně, nemám tušení.“

„Kruci, to já nevím taky. Právě jsem byl u prezidenta a myslím, že to neví ani on.“

„Moje sestra Daisy je tam.“

Gregův tón se změnil. Jeho obava byla zřejmě upřímná a Woody k němu pocítil sympatie. „Já vím.“

„Jestli dojde k bombardování, nebudou v bezpečí ani ženy a děti. Myslíš, že budou Němci bombardovat Londýn?“

Existovala jediná čestná odpověď. „Nejspíš ano.“

„Chtěl bych, aby se vrátila domů.“

„Třeba válka nebude. Britský premiér Chamberlain se loni na poslední chvíli dohodl s Hitlerem ohledně Československa –“

„Na poslední chvíli Československo zradil.“

„Ano. Tak třeba udělá totéž s Polskem – i když čas utíká.“

Greg zachmuřeně kývl hlavou a změnil téma. „Kam jdeš?“

„K Joanne Rouzrokhové domů. Pořádá večírek.“

„Zaslechl jsem něco o tom. Znám jednu z jejích spolubydlících. Jenže já pozvaný nejsem, jak asi tušíš. Dům, kde bydlí, je – panebože!“ Greg se zarazil uprostřed věty.

Woody se zastavil také. Greg zíral přímo před sebe. Woody sledoval jeho pohled a poznal, že Greg civí na přitažlivou černošku kráčející proti nim po E Street. Byla asi v jejich věku, krásná, a měla široké růžovohnědé rty, které ve Woodym vyvolaly představu líbání. Na sobě měla obyčejné černé šaty – klidně mohly být součástí uniformy servírky –, ale měla k nim rozkošný klobouček a módní boty, což jí dodávalo elegantní vzezření.

Spatřila je, zachytila Gregův pohled a odvrátila oči.

„Jacky?“ zasípal Greg. „Jacky Jakesová?“

Dívka si ho nevšímala a šla dál, ale Woody si pomyslel, že vypadá znepokojeně.

„Jacky, to jsem já, Greg Peškov,“ oslovil ji Greg znovu.

Jacky – pokud to byla ona – neodpověděla, ale zdálo se, že má slzy na krajíčku.

„Jacky – ve skutečnosti se jmenuješ Mabel. Znáš mě!“ Greg se postavil uprostřed chodníku s naléhavě rozevřenou náručí.

Záměrně kolem něj prošla; nepromluvila, nepodívala se mu do očí, šla dál.

Greg se otočil. „Počkej moment!“ zavolal za ní. „Před čtyřmi lety jsi ode mě utekla – dlužíš mi vysvětlení!“

Tohle pro Grega rozhodně není typické, pomyslel si Woody. S děvčaty mu to šlo vždycky tak hladce – ve škole i na Harvardu. Teď vypadal skutečně rozrušeně: byl zmatený, zraněný, málem zoufalý.

Před čtyřmi lety, uvědomil si Woody. Nemůže to být dívka, co byla namočená v tom skandálu? Stalo se to tady ve Washingtonu. Ta tady nepochybně žije.

Greg se za ní rozběhl. Na rohu zastavilo taxi a cestující, muž ve smokinku, stál na obrubníku a platil šoférovi. Jacky skočila dovnitř a přibouchla dveře.

Greg došel k zavřenému oknu a zavolal skrz něj: „Mluv se mnou, prosím!“

„Drobné si nechte,“ řekl muž ve smokinku a odešel.

Taxi se rozjelo a Greg s vytřeštěným pohledem zůstal na chodníku.

Pomalu se vrátil k fascinovanému Woodymu. „Nerozumím tomu,“ povzdechl si Greg.

„Vypadala vystrašeně,“ poznamenal Greg.

„Z čeho? Nikdy jsem jí nic špatného neudělal. Byl jsem do ní blázen.“

„Každopádně byla z něčeho vyděšená.“

Greg vypadal roztřeseně. „Promiň,“ řekl. „Tohle není tvůj problém. Omlouvám se.“

„Nemáš se zač omlouvat.“

Greg ukázal na činžovní dům o pár kroků dál. „Tady Joanne bydlí,“ upozornil. „Užij si to.“ Pak odešel.

Poněkud zmatený Woody vešel do domu. Na Gregův milostný život však rychle zapomněl a začal myslet na svůj vlastní. Nemá ho Joanne ve skutečnosti ráda? Dneska večer mu asi pusu nedá, ale třeba by ji mohl požádat o schůzku.

Byl to skromný činžovní dům bez vrátného. Na seznamu v hale zjistil, že Rouzrokhová bydlí v bytě společně se dvěma dalšími dívkami Stewartovou a Fisherovou. Vyjel nahoru výtahem. Uvědomil si, že má prázdné ruce: měl přinést bonbony nebo květiny. Napadlo ho, že se vrátí a něco koupí, ale pak usoudil, že to nebude s dobrým vychováním přehánět. Zazvonil.

Dveře otevřela asi dvacetiletá dívka.

„Ahoj, já jsem –“ začal Woody.

„Pojď dál,“ vyzvala ho, aniž počkala, až se představí. „Pití je v kuchyni. Na stole v obýváku možná zbylo ještě něco k jídlu.“ Odvrátila se, zřejmě přesvědčená, že mu poskytla dostatečné přivítání.

Malý byt byl nacpaný lidmi, kteří pili, kouřili a překřikovali se za zvuku gramofonu. Joanne říkala „pár přátel“ a Woody si představoval osm nebo deset mladých lidí sedících u konferenčního stolku a diskutujících o krizi v Evropě. Byl zklamaný: tahle party, kde si lidi div nelezou po hlavě, mu neposkytne moc příležitosti, aby předvedl Joanne, jak moc dospěl.

Poohlížel se po ní. Byl vyšší než většina ostatních a viděl přes jejich hlavy. Nikde na dohled nebyla. Začal se prodírat davem a pátral po ní. Když se snažil protáhnout kolem dívky s kyprým poprsím a hezkýma hnědýma očima, pohlédla na něj a řekla: „Ahoj, velikáne. Já jsem Diana Tavernerová. Jak se jmenuješ?“

„Hledám Joanne,“ odpověděl.

Pokrčila rameny. „Hodně štěstí.“ Odvrátila se.

Zamířil do kuchyně. Hluk tady byl o zlomek menší. Joanne nebylo vidět, ale Woody se rozhodl, že si dá nějaký drink, když už tu je. Asi třicetiletý širokoplecí muž třásl koktejlovým šejkrem. Byl dobře oblečený v tmavohnědém obleku a bleděmodré košili s tmavomodrou kravatou; očividně to nebyl barman, ale choval se jako hostitel. „Skotská je tamhle,“ vysvětloval jinému hostu. „Posluž si. Já připravuju martini pro další zájemce.“

„Je tu někde bourbon?“ zeptal se Woody.

„Tady, prosím.“ Muž mu podal láhev. „Já jsem Bexforth Ross.“

„Woody Dewar.“ Woody si vzal sklenici a nalil bourbon.

„Led je v kbelíku,“ dodal Bexforth. „Odkud jsi, Woody?“

„Jsem na stáži v Senátu. A ty?“

„Pracuju na ministerstvu zahraničí. Dělám Itálii.“ Začal rozlévat martini.

Očividně vycházející hvězda, pomyslel si Woody. Z muže vyzařovala taková sebejistota, až to šlo na nervy. „Hledal jsem Joanne.“

„Někde tu pobíhá. Odkud ji znáš?“

Tady Woody cítil, že může předvést jasnou převahu. „My jsme staří přátelé,“ odpověděl nonšalantně. „Znám ji vlastně odjakživa. Jako malí jsme vyrůstali v Buffalu. A odkud ji znáš ty?“

Bexforth dlouze upil martini a spokojeně vydechl. Pak se na Woodyho hloubavě podíval. „Neznám Joanne tak dlouho jako ty,“ odpověděl. „Ale mám dojem, že ji znám líp.“

„Jak to?“

„Hodlám se s ní oženit.“

Woodymu bylo, jako by dostal facku. „Oženit se s ní?“

„Ano. Není to úžasné?“

Woody nedokázal zakrýt zděšení. „Ona o tom ví?“

Bexforth se zachechtal a poplácal Woodyho blahosklonně po rameni. „Ovšemže ví. A je plně pro. Jsem nejšťastnější člověk na světě.“

Bexforth očividně uhádl, že Woodyho Joanne přitahuje. Woody se cítil jako trouba. „Gratuluju,“ vydechl sklesle.

„Děkuju. A teď musím mezi ně. Rád jsem tě poznal, Woody.“

„Těšilo mě.“ Bexforth vyšel z kuchyně.

Woody odložil drink, aniž ho ochutnal. „Doprčic!“ ulevil si tiše. Pak odešel.

{IV}

První zářijový den v Berlíně byl parný. Carla von Ulrich se probudila zpocená a necítila se příjemně; přikrývku za teplé noci odkopala. Vyhlédla z okna a viděla, že nad městem visí nízké šedé mraky, které tu zadržují horko jako pod pokličkou.

Dnešek je její velký den. Ve skutečnosti rozhodne o průběhu jejího života.

Stoupla si před zrcadlo. Měla matčinu barvu pleti, černé vlasy a zelené oči Fitzherbertových. Byla hezčí než Maud, která měla hranatý obličej, spíš nápadný než krásný. Přesto tu byl velký rozdíl. Její matka upoutávala téměř každého muže, s nímž se setkala. Carla na rozdíl od ní neuměla flirtovat. Pozorovala, jak to dělají ostatní osmnáctileté dívky: přihlouple se uculují, natahují si přes prsa těsné svetry, pohazují vlasy a mrkají, zatímco ona se jen stydí. Matka se chovala samozřejmě rafinovaněji, takže muži sotva věděli, že je očarovává, ale v zásadě to byla táž hra.

Dneska však Carla nechtěla vypadat sexy. Naopak potřebuje působit jako praktický, rozumný a schopný člověk. Oblékla si šedé bavlněné šaty sahající do půli lýtek, vklouzla do nevýrazných školních sandálů bez podpatků a vlasy si spletla do dvou copů podle oficiálně odsouhlasené módy německých dívek. Zrcadlo ukazovalo ideální studentku: konzervativní, nezajímavou, asexuální.

Vstala a oblékla se dřív než ostatní členové rodiny. Služebná Ada byla v kuchyni a Carla jí pomohla prostřít stůl na snídani.

Pak se objevil bratr. Devatenáctiletý Erik se zastřiženým černým knírkem byl stoupencem nacistů a doháněl zbytek rodiny k zuřivosti. Studoval na Charité, lékařské fakultě berlínské univerzity, stejně jako jeho nejlepší kamarád a také nacista Hermann Braun. Von Ulrichovi si školné samozřejmě nemohli dovolit, ale Erik získal stipendium.

Carla si podala žádost o totéž stipendium ke studiu na téže fakultě. Dnes má pohovor. Jestliže uspěje, bude studovat a stane se lékařkou. Jestliže ne…

Neměla tušení, co jiného by dělala.

Příchod nacistů k moci zničil rodičům život. Otec už nebyl poslancem v Reichstagu; tohle skončilo, poté co byla sociálně demokratická strana spolu se všemi ostatními stranami kromě nacistické postavena mimo zákon. Pro otce nebyla žádná práce, ve které by mohl využít zkušenosti politika a diplomata. Musel vzít zavděk živořením z překladů článků z německých novin pro britské velvyslanectví, kde měl stále pár přátel. Matka bývala kdysi proslulá levicová novinářka, ale noviny už nesměly její články uveřejňovat.

Carle to připadalo žalostné. Své rodině, do které zahrnovala i Adu, byla hluboce oddaná. Rozesmutňoval ji i úpadek otce: v jejím dětství to býval pilně pracující a politicky mocný muž a teď ho prostě zavrhli. Ještě horší byla maska statečnosti, kterou si nasazovala matka – před válkou proslulá vůdkyně sufražetek v Anglii, nyní žena pobírající pár marek za lekce hry na klavír.

Říkali však, že snesou cokoli, jen když jejich děti vyrostou tak, aby dokázaly vést šťastný a plný život.

Carla vždycky považovala za samozřejmé, že stráví svůj život tím, že bude usilovat o lepší svět, jako to dělali rodiče. Nevěděla, jestli bude následovat otce do politiky nebo matku do žurnalistiky, ale teď ani jedno nepřicházelo v úvahu.

Co jiného má dělat pod vládou, která si nade vše cení bezohlednosti a brutality? Vodítko jí dal bratr. Lékaři dělají svět lepším místem pro život bez ohledu na vládu. A tak si dala za cíl jít na lékařskou fakultu. Studovala pilněji než kterákoli jiná dívka ve třídě a všechny zkoušky, zejména z přírodních věd, skládala bez problémů. Pro získání stipendia byla lépe kvalifikovaná než bratr.

„V našem ročníku není ani jedna holka,“ řekl jí Erik. Znělo to nevrle. Carla si pomyslela, že se mu nelíbí nápad, že by ho měla následovat. Navzdory Erikovým odporným politickým názorům byli rodiče hrdí na jeho úspěchy. Možná měl strach, že ho sestra zastíní.

„Všechny známky mám lepší než ty,“ upozornila Carla. „Z biologie, chemie, matiky –“

„No jo, no jo.“

„A stipendium můžou v zásadě dostat i dívky – ověřila jsem si to.“

Ke konci tohoto rozhovoru vešla do pokoje matka oblečená do šedého hedvábného županu s vlnitým vzorem a s opaskem dvakrát obtočeným kolem útlého pasu. „Měli by svá vlastní pravidla dodržovat,“ prohodila. „Tohle je koneckonců Německo.“ Matka říkala, že miluje svou adoptovanou vlast, a možná ji skutečně milovala, ale od nástupu nacistů začala pronášet otráveně ironické poznámky.

Carla si namočila chleba do bílé kávy. „Jak ti bude, mami, jestli Anglie napadne Německo?“

„Mizerně a budu nešťastná jako posledně,“ odpověděla. „Po celou světovou válku jsem byla vdaná za vašeho otce a čtyři roky jsem se den co den děsila, že ho zabijí.“

Erik nasadil vyzývavý tón. „Ale na čí straně budeš?“

„Jsem Němka,“ řekla. „Vdala jsem se, abych sdílela všechno dobré i zlé. Samozřejmě jsme nikdy nepředvídali nic tak zlého a tyranského, jako je tenhle nacistický režim. Nikdo to nepředvídal.“ Erik na protest zamručel, ale ignorovala ho. „Ovšem slib je slib, a ostatně – miluju vašeho otce.“

„Ještě nejsme ve válce,“ poznamenala Carla.

„Ještě ne úplně,“ přisvědčila matka. „Jestli mají Poláci trochu rozumu, ustoupí a dají Hitlerovi, oč žádá.“

„To by měli,“ souhlasil Erik. „Německo je teď silné. Můžeme si vzít, co chceme, ať se jim to líbí nebo ne.“

Matka obrátila oči v sloup. „Chraň nás Pánbůh.“

Venku zazněl klaxon. Carla se usmála. Chvilku poté vešla do kuchyně její kamarádka Frieda Francková. Doprovodí Carlu na pohovor, jen aby jí poskytla morální podporu. I ona se oblékla střízlivě jako školačka, i když na rozdíl od Carly měla šatník plný módního šatstva.

Do dveří ji následoval její starší bratr. Carla považovala Wernera Francka za úžasného. Na rozdíl od mnoha hezkých kluků byl laskavý, ohleduplný a byla s ním legrace. Kdysi zastával hodně levicové postoje, ale to vše se zřejmě vytratilo a on se teď o politiku vůbec nezajímal. Měl spoustu krásných a elegantních kamarádek. Kdyby Carla uměla flirtovat, hned by si s ním něco začala.

„Nabídla bych ti kávu, Wernere,“ přivítala ho matka, „ale máme jen náhražkovou a já vím, že jsi z domova zvyklý na pravou.“

„Co kdybych u nás v kuchyni ukradl trošku kafe pro vás, paní von Ulrich?“ zavtipkoval. „Myslím, že si ho zasloužíte.“

Matka se lehce zarděla a Carla si s pocitem nesouhlasu uvědomila, že i osmačtyřicetiletá žena snadno podléhá Wernerovu šarmu.

Werner letmo pohlédl na zlaté hodinky. „Musím jít,“ řekl. „Život na ministerstvu letectví je v těchto dnech normální blázinec.“

„Díky za svezení,“ loučila se Frieda.

Carla se obrátila k Friedě. „Počkej moment – jestliže jsi přijela s Wernerem autem, kde máš kolo?“

„Venku. Přivázali jsme ho vzadu na auto.“

Obě dívky byly členkami cyklistického klubu Mercury a všude jezdily na kole.

„Držím ti palce, Carlo. Koukej ten pohovor udělat,“ rozloučil se. „Na shledanou, všichni.“

Carla spolkla poslední sousto chleba. Už byla na odchodu, když přišel shora otec. Nebyl oholený, ani si nevzal kravatu. Když byla Carla malá, působil docela kulatě, ale teď byl hubený. Vřele Carlu políbil.

„Ještě jsme si neposlechli zprávy!“ připomněla matka. Zapnula rádio stojící na polici.

Zatímco se přístroj zahříval, Carla s Friedou odešly, takže zprávy neslyšely.

Univerzitní nemocnice se nacházela v Mitte, centrální oblasti Berlína, kde von Ulrichovi bydleli; pro Carlu a Friedu to bylo na kole kousek. Carly se začínala zmocňovat nervozita. Z výfukových plynů se jí dělalo špatně a litovala, že snídala. Dojely k nemocnici, nové budově postavené ve dvacátých letech, a vyhledaly pracovnu profesora Bayera, který měl na starosti doporučování studentů k získání stipendia. Povýšená sekretářka jim sdělila, že přišly moc brzy a musejí počkat.

Carlu teď napadlo, že si měla raději vzít klobouk a rukavičky. Vypadala by starší a autoritativnější, jako někdo, komu budou nemocní lidé důvěřovat. K dívce s kloboukem by se sekretářka třeba chovala zdvořileji.

Čekání bylo dlouhé, ale Carla litovala, když skončilo a sekretářka oznámila, že profesor je připraven ji přijmout.

„Hodně štěstí!“ zašeptala Frieda.

Carla vešla dovnitř.

Bayer byl hubený čtyřicátník s malým šedým knírkem. Seděl za psacím stolem, na sobě měl tmavohnědé plátěné sako, pod kterým vykukovala vesta od šedého vycházkového obleku. Na stěně visela fotografie, na níž si potřásá rukou s Hitlerem.

Carlu nepozdravil, ale vyštěkl: „Co je to imaginární číslo?“

Jeho příkrost ji zarazila, ale aspoň to byla lehká otázka. „Odmocnina záporného čísla; například odmocnina minus jedné,“ odpověděla roztřeseným hlasem. „Nemůže mít reálnou numerickou hodnotu, ale přesto ho lze při výpočtech používat.“

Vypadal trochu překvapeně. Možná očekával, že ji zcela vyvede z míry. „Správně,“ přikývl po chvilkovém váhání.

Rozhlédla se kolem sebe. Žádná židle tu pro ni nebyla. To bude dělat pohovor vestoje?

Položil jí několik otázek z chemie a biologie, které všechny snadno zodpověděla. Začala se cítit méně nervózní. Pak se náhle zeptal: „Neomdlíváte při pohledu na krev?“

„Ne, pane profesore.“

„Ha!“ pronesl vítězně. „Jak to víte?“

„Když mi bylo jedenáct roků, pomáhala jsem při porodu,“ odpověděla. „Tam bylo krve dost.“

„Měla jste poslat pro doktora!“

„To jsem udělala,“ ujistila ho pobouřeně. „Jenže miminka na doktory nečekají.“

„Hmm.“ Bayer se zvedl. „Počkejte tady.“ Odešel z místnosti.

Carla zůstala na místě. Byla vystavena tvrdému testu, ale myslela si, že si zatím vede dobře. Naštěstí byla zvyklá na debaty s muži a ženami různého věku: bojovné diskuse byly u von Ulrichových běžné a ona sama je vedla s rodiči a bratrem snad odjakživa.

Bayer byl pryč několik minut. Co dělá? Nešel pro některého kolegu, aby mu představil tuto bezprecedentně brilantní žadatelku o stipendium? To by si zřejmě dělala příliš velké naděje.

Byla v pokušení vzít si některou z knih na polici a číst si, ale bála se, že by se zlobil, a tak jen stála a nic nedělala.

Vrátil se po deseti minutách s krabičkou cigaret. Přece ji nenechal celou tu dobu stát uprostřed místnosti, zatímco šel do trafiky? Nebo to byl další test? Začínala mít vztek.

Se zapalováním cigarety si dal na čas, jako by si potřeboval urovnat myšlenky. Vyfoukl kouř. „Jak byste jako žena zacházela s mužem, který by měl infekci penisu?“

Uvedl ji do rozpaků a cítila, že se červená. O penisu s žádným mužem nikdy nemluvila. Věděla však, že pokud se chce stát lékařkou, musí být v takových záležitostech odolná. „Stejně jako byste vy jako muž zacházel s vaginální infekcí,“ odpověděla. Vypadal zděšeně a Carla se polekala, že byla opovážlivá. Rychle pokračovala. „Pečlivě bych vyšetřila infikovanou oblast a patrně bych aplikovala sulfonamidy, i když musím přiznat, že o tomhle jsme se v biologii neučili.“

„Viděla jste vůbec někdy nahého muže?“ zeptal se skepticky.

„Ano.“

Předstíral pobouření. „Ale vždyť jste svobodná!“

„Když dědeček umíral, byl upoután na lůžko a byl inkontinentní. Pomáhala jsem matce udržovat ho v čistotě – ona sama by to nedokázala, byl moc těžký.“ Pokusila se usmát. „Tohle dělají ženy pořád, pane profesore, pro ty hodně malé i ty hodně staré, nemocné a bezmocné. Jsme na to zvyklé. To jenom mužům připadají takové úkoly trapné.“

Vypadal čím dál popuzeněji, třebaže odpovídala správně. Co se to děje? Téměř se zdálo, že by byl spokojenější, kdyby se jeho otázek polekala a dávala hloupé odpovědi.

Zamyšleně zamáčkl cigaretu v popelníku na psacím stole. „Obávám se, že nejste vhodným kandidátem pro toto stipendium,“ řekl nakonec.

Ohromilo ji to. Jak je možné, že neuspěla? Zodpověděla všechny otázky! „Proč ne?“ zeptala se. „Mé způsobilosti nelze nic vytknout.“

„Nechováte se jako žena. Mluvíte volně o vagině a penisu.“

„S tím jste začal vy! Já jsem jen odpovídala na vaše otázky.“

„Očividně jste vyrůstala v hrubém prostředí, kde jste vídala mužské příbuzné nahé.“

„Myslíte, že by starým lidem měli vyměňovat pleny muži? Ráda bych viděla, jak to děláte!“

„A nejhorší je, že jste neuctivá a drzá.“

„Kladl jste mi náročné otázky. Kdybych vám dala ostýchavé odpovědi, řekl byste, že nejsem dost odolná, abych se mohla stát lékařkou – nebo snad ne?“

Na chvíli ztratil řeč a Carle bylo jasné, že by býval udělal právě tohle.

„Ztrácím s vámi čas,“ řekla a vykročila ke dveřím.

„Vdejte se,“ vyzval ji. „Roďte děti pro Führera. To je vaše úloha v životě. Konejte svou povinnost!“

Vyšla ven a práskla dveřmi.

Frieda vylekaně zvedla oči. „Co se stalo?“

Carla bez odpovědi zamířila k východu. Zachytila pohled sekretářky, která vypadala potěšeně – jasně věděla, co se stalo. „Přestaňte se tak blbě uculovat, kozo jedna nedomrlá,“ sjela ji Carla. Spokojeně sledovala její šok a zhrožení.

Venku před budovou se obrátila k Friedě. „Vůbec mě k tomu stipendiu doporučit nechtěl, protože jsem žena. Moje způsobilost nehrála žádnou roli.“ Pak jí vytryskly slzy.

Frieda ji objala.

Po chvíli se cítila lépe. „Nebudu rodit děti pro toho pitomýho führera,“ zamumlala,

„Co říkáš?“

„Pojďme domů. Povím ti to, až tam budeme.“ Nasedly na kola.

V ulicích vládla podivná atmosféra, ale Carla měla až příliš mnoho vlastních starostí, než aby ji zajímalo, co se děje. Lidé se shromažďovali kolem tlampačů, které občas vysílaly Hitlerovy projevy z operního domu Kroll používaného místo vyhořelého Říšského sněmu. Patrně bude mluvit.

Když se vrátily do domu von Ulrichových, rodiče byli pořád ještě v kuchyni, otec seděl zachmuřeně soustředěný u rádia.

„Odmítli mě,“ oznámila Carla. „Bez ohledu na to, co říkají jejich vlastní pravidla, nechtějí dát stipendium dívce.“

„Ach, Carlo, to je mi moc líto,“ zasmušila se matka.

„Co je v rádiu?“

„Ty jsi to neslyšela?“ podivila se matka. „Dneska ráno jsme vpadli do Polska. Jsme ve válce.“

{V}

Londýnská společenská sezona skončila, ale většina lidí tu stále zůstávala kvůli mezinárodní krizi. Parlament, který má v tuto roční dobu normálně prázdniny, byl speciálně svolán. Nepořádaly se však žádné večírky, žádné recepce u dvora, žádné plesy. Tady to vypadá jako v přímořském letovisku v únoru, pomyslela si Daisy. Dneska je sobota, a tak se chystala na večeři do domu svého tchána hraběte Fitzherberta. Co nudnějšího by ji mohlo potkat?

Seděla u toaletního stolku ve světle zelených večerních šatech s výstřihem do V a plisovanou sukní. Ve vlasech měla hedvábné květy a kolem krku náhrdelník s bezpočtem diamantů.

Manžel Klouček se chystal ve své šatně. Byla ráda, že je tu. Mnoho nocí trávil jinde. Třebaže bydleli v témže domě v Mayfair, někdy uplynulo i několik dní, aniž se viděli. Dneska večer však byl doma.

Držela v ruce dopis od matky z Buffala. Olga vytušila, že je Daisy v manželství nespokojená. Daisyiny dopisy domů musely obsahovat nějaké narážky. Matka má dobrou intuici. „Chci jen, abys byla šťastná,“ napsala jí. „Tak mě poslechni, když ti říkám, abys to nevzdávala příliš brzy. Mohla bys litovat, že jsi všechno zahodila jen proto, že ti manžel nevěnoval dostatečnou pozornost.“

Možná má pravdu. Lidé už skoro tři roky oslovují Daisy jako šlechtičnu a v ní to pokaždé vyvolá záchvěv uspokojení, jako když potáhne z cigarety.

Jenže Klouček si zřejmě myslel, že manželství nemusí pro jeho život představovat velký rozdíl. Večery trávil s kamarády, cestoval po celé zemi za koňskými dostihy a zřídkakdy se manželce svěřil se svými plány. Daisy připadalo trapné, když občas přišla na nějaký večírek a ke svému překvapení se tam setkala s manželem. Pokud by však chtěla vědět, kam jde, musela by se ptát jeho osobního sluhy, a to bylo příliš ponižující.

Nedospěje postupně a nezačne se chovat, jak by se měl chovat manžel, nebo bude pořád takový?

Strčil hlavu do dveří. „Pojď, Daisy, máme zpoždění.“

Hodila matčin dopis do zásuvky, zamkla ji a vyšla z pokoje. Klouček čekal ve smokinku v hale. Fitz konečně ustoupil módě a povolil při rodinných domácích večeřích neformální smokink.

Do Fitzova domu mohli dojít pěšky, ale pršelo, a tak Klouček nechal přistavit auto. Byl to sedan Bentley Airline s pneumatikami s bílými bočnicemi. Klouček, stejně jako jeho otec, miloval krásná auta.

Klouček řídil. Daisy doufala, že ji na zpáteční cestě nechá usednout za volant. Jezdila ráda a každopádně po večeři to s Kloučkem nebylo bezpečné, zejména na mokré vozovce.

Londýn se připravoval na válku. Sedm set metrů nad městem se vznášely barážové balony jako obrana proti bombardérům. Pro případ, že by selhaly, vyrostly před důležitými budovami hromady pytlů s pískem. Každý druhý obrubník byl natřen na bílo, aby se řidiči lépe orientovali při zatmění, které začalo včera. Na velkých stromech, sochách a dalších překážkách, které by mohly způsobit dopravní nehody, byly bílé pruhy.

Kloučka a Daisy přivítala princezna Bea. Po padesátce docela ztloustla, ale pořád se oblékala jako dívenka. Dnes večer měla růžové šaty zdobené korálky a flitry. Nikdy nepromluvila o příběhu, který vyprávěl Daisyin otec o svatbě, ale přestala naznačovat, že Daisy pochází z nižší společenské vrstvy, a vždy s ní mluvila zdvořile, pokud ne vřele. Daisy se chovala ostražitě přátelsky a zacházela s Beou jako s poněkud potrhlou tetou.

Byl tu také Kloučkův mladší bratr Andy. Měl s May dvě děti a Daisyinu zaujatému zraku připadalo, že May možná čeká třetí.

Klouček samozřejmě chtěl syna, který by se stal dědicem fitzherbertovského titulu a majetku, ale Daisy se zatím nepodařilo otěhotnět. Tohle byla bolavá záležitost a evidentní plodnost Andyho a May to pro ni činila ještě horší. Kdyby Klouček trávil víc nocí doma, měla by Daisy větší šanci.

Potěšilo ji, když zahlédla kamarádku Evu Murrayovou, která přišla bez manžela: Jimmy Murray, nyní kapitán, byl u své jednotky a nemohl se uvolnit, protože většina vojáků se nevzdalovala z kasáren a důstojníci zůstávali s nimi. Eva teď patřila do rodiny – Jimmy byl Mayin bratr, a tudíž příbuzný. Klouček tak musel překonat zaujatost vůči židům a chovat se k Evě zdvořile.

Eva Jimmyho zbožňovala stejně jako před třemi lety, kdy si ho vzala. I jim se za ty tři roky narodily dvě děti. Dnes večer však Eva vypadala ustaraně a Daisy tušila proč. „Jak se daří rodičům?“ zeptala se.

„Nemůžou vycestovat z Německa,“ odpověděla nešťastně Eva. „Vláda jim nedá povolení k výjezdu.“

„Nemůže v tom Fitz pomoct?“

„Pokoušel se.“

„Čím si to zasloužili?“

„To se netýká jenom jich. Ve stejné situaci jsou tisíce německých židů. Povolení jich dostane jen pár.“

„To je mi moc líto.“ Daisy to bylo víc než líto. Kroutila se studem, když si připomněla, jak dřív s Kloučkem podporovali fašisty. Jak se brutalita fašismu stávala doma i v zahraničí čím dál zřejmější, její pochybnosti rychle vzrůstaly a nakonec se jí ulevilo, když si Fitz postěžoval, že ho přivádějí do trapné situace, a naléhavě je žádal, aby z Mosleyho strany vystoupili. Teď měla Daisy pocit, že se chovala jako naprostý hlupák, když tam vůbec vstupovala.

Klouček se tolik nekál. Pořád si myslel, že bílí Evropané z vyšší třídy jsou jakýsi nadřazený druh člověčenstva, který je Bohem vyvolený, aby vládl zemi. Už si ale nemyslel, že je to reálná politická filozofie. Britská demokracie ho často přiváděla k zuřivosti, ale o její zrušení se nezasazoval.

K večeři usedli časně. „Neville přednese v půl osmé v Dolní sněmovně prohlášení,“ oznámil jim Fitz. Neville Chamberlain byl ministerský předseda. „Chci u toho být – budu sedět mezi peery. Možná vás budu muset opustit před dezertem.“

„Co myslíš, že se stane, tati?“ zeptal se Andy.

„To opravdu nevím,“ odpověděl Fitz poněkud podrážděně. „Všichni bychom se samozřejmě rádi vyhnuli válce, ale nesmíme působit nerozhodně.“

Daisy to překvapilo: Fitz věřil v loajálnost a své kolegy z vlády kritizoval – i takto náznakem – zřídkakdy.

„Jestli vypukne válka, odejdu na Tŷ Gwyn,“ prohlásila princezna Bea.

Fitz zavrtěl hlavou. „Jestli vypukne válka, vláda požádá majitele velkých domů na venkově, aby je po její dobu poskytly k dispozici armádě. Jako člen vlády musím jít příkladem. Budu muset Tŷ Gwyn propůjčit Velšským střelcům pro účely výcvikového střediska nebo možná nemocnice.“

Beu to pobouřilo. „Ale to je můj venkovský dům!“

„Můžeme si vyhradit malou část prostor pro soukromé účely.“

„Nechci žít v malé části prostor – jsem princezna!“

„Může to být útulné. Majordomovu spižírnu bychom mohli používat jako kuchyň a snídaňový pokoj jako jídelnu, plus tři nebo čtyři menší ložnice.“

„Útulné!“ Bea se tvářila znechuceně, jako by před ni postavili něco odporného, ale už nic neříkala.

„Klouček a já budeme podle všeho muset nastoupit k Velšským střelcům,“ poznamenal Andy.

May vydala hrdelní zvuk nikoli nepodobný vzlyku.

„Já se dám k letectvu,“ prohlásil Klouček.

Fitze tím šokoval. „Ale to nemůžeš. Vikomt z Aberowenu byl vždycky u Velšských střelců.“

„Ti nemají letadla. Příští válka se povede ve vzduchu. RAF bude zoufale potřebovat piloty. A já létám už roky.“

Fitz se chtěl přít, ale vešel majordomus a oznámil: „Auto je připravené, pane.“

Fitz pohlédl na hodiny na krbové římse. „Hrome, musím jít. Děkuju vám, Groute.“ Pohlédl na Kloučka. „Nedělej konečné rozhodnutí, dokud si o tom ještě trochu nepromluvíme. Tohle není správné.“

„Dobře, tati.“

Fitz pohlédl na Beu. „Promiň, drahá, že odcházím uprostřed večeře.“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

Fitz se zvedl od stolu a kráčel ke dveřím. Daisy si povšimla jeho kulhání, chmurné připomínky poslední války.

Zbytek večeře byl neveselý. Všichni přemýšleli, jestli premiér vyhlásí válku.

Když se dámy zvedaly, aby se vzdálily od stolu, May požádala Andyho, aby ji doprovodil. Omluvil se oběma zbývajícím mužům se slovy: „Manželka je v jiném stavu.“

„Kéž by moje manželka taky dokázala tak rychle měnit stav,“ povzdechl si Klouček.

To byla laciná podpásovka a Daisy cítila, jak rudne. Potlačila ostrou odpověď, ale pak si řekla, proč by měla mlčet. „Víš, co říkají fotbalisti, Kloučku,“ pronesla hlasitě. „Když chceš skórovat, musíš střílet.“

Teď zrudl Klouček. „Jak se opovažuješ!“ vybuchl zuřivě.

Andy se zachechtal. „Koledoval sis o to, brácho.“

„Okamžitě s tím přestaňte, oba dva,“ vmísila se Bea. „Očekávám, že moji synové s takovými nechutnými řečmi počkají, dokud nebudou dámy z doslechu.“ Otočila se a odkráčela z místnosti.

Daisy ji následovala, ale na podestě se s ostatními ženami rozloučila a šla nahoru; pořád ještě byla rozzlobená a chtěla být sama. Jak může Klouček říct něco takového? Skutečně si myslí, že to je její chyba, že není těhotná? Stejně snadno to může být chyba jeho! Třeba to ví a pokoušel se svalit vinu na ni, protože se bojí, že si lidé budou myslet, že je neplodný. Tohle byl patrně skutečný důvod, ale jako omluva za urážku na veřejnosti to neobstojí.

Zamířila k jeho někdejšímu pokoji. Po sňatku tady asi čtvrt roku bydleli, zatímco v jejich vlastním domě probíhaly úpravy. Využívali Kloučkův starý pokoj a jeden sousední, třebaže v té době každou noc spali spolu.

Vešla dovnitř a rozsvítila. Ke svému překvapení zjistila, že se Klouček úplně nevystěhoval. Na umývadle ležela břitva a na nočním stolku výtisk časopisu o letectví. Otevřela šuplík a našla krabičku pastilek na podporu činnosti jater, které užíval každý den před snídaní. Nechodí sem spát, když je příliš nechutně opilý na to, aby se objevil před manželkou?

Spodní zásuvka byla zamčená, ale Daisy věděla, že klíček bývá v misce na krbové římse. Kvůli slídění si žádné výčitky nedělala: podle jejího názoru by manžel neměl mít před manželkou žádná tajemství. Otevřela zásuvku.

První, co našla, byla fotografická publikace plná nahých žen. Na uměleckých obrazech a snímcích ženy většinou pózují tak, že napůl zakrývají intimní partie, ale tyto dívky dělaly pravý opak: roztažené nohy, hýždě odtažené od sebe, dokonce i stydké pysky byly roztažené, aby bylo vidět dovnitř. Kdyby Daisy někdo přistihl, předstírala by, že je otřesená, ale popravdě ji to fascinovalo. Prohlédla si celou knihu s velkým zájmem a srovnávala ty ženy se sebou: velikost a tvar prsů, množství ochlupení, pohlavní orgány. Jak úžasně rozmanitá jsou ženská těla!

Některé z dívek se stimulovaly, nebo to předstíraly, a některé byly vyfotografované ve dvojicích, jak si to dělají navzájem. Daisy vůbec nepřekvapovalo, že se mužům takové věci líbí.

Připadala si jako šmírák. Připomínalo jí to dobu, kdy chodila do jeho pokoje v Tŷ Gwyn v době, než se vzali. Tehdy zoufale toužila dozvědět se o Kloučkovi víc, získat intimní znalost o muži, kterého miluje, najít způsob, jak si ho přivlastnit. Co dělá teď? Špehuje manžela, který ji zřejmě už nemiluje, a snaží se zjistit, kde selhala.

Pod knihou ležel hnědý papírový sáček. Uvnitř bylo několik malých obálek z bílého papíru s červeným potiskem. Četla:

„Prentif“Reg. Trade Mark

SERVISPAK

UPOZORNĚNÍ

Zanechání obalu
nebo jeho obsahu na veřejných místech
může být posuzováno jako přestupek

BRITISH MADE

Latexová guma

Odolnost vůči jakémukoli klimatu

Nic z toho nedávalo smysl. Nikde se neuvádělo, co je skutečným obsahem. Tak sáček otevřela.

Uvnitř bylo cosi gumového. Rozbalila to. Mělo to tvar jako trubička, na jednom konci uzavřená. Trvalo jí pár vteřin, než si domyslela, co to je.

Ještě nikdy to neviděla, ale slyšela o takových věcech mluvit. Lidé je nazývali všelijak, ale správný termín je kondom a má zabránit početí.

Proč je manžel má? Existovala jediná odpověď. Mají být použity s jinou ženou.

Bylo jí do pláče. Dala mu všechno, co chtěl. Nikdy mu neřekla, že se nechce milovat, protože je unavená – i když byla –, ani neodmítla nic, co v posteli navrhl. Kdyby ji požádal, dokonce by pózovala jako ženy v té fotografické publikaci.

Co udělala špatně?

Rozhodla se, že se ho zeptá.

Lítost se změnila ve vztek. Zvedla se. Půjde rovnou dolů do jídelny a položí to před něj na stůl. Proč by měla chránit jeho pocity?

V tu chvíli vešel do pokoje.

„Viděl jsem z haly světlo,“ vysvětlil jí. „Co tu děláš?“ Pohlédl na otevřené zásuvky u nočního stolku. „Jak se mě opovažuješ špehovat?“ osopil se na ni.

„Podezírala jsem tě z nevěry,“ odpověděla. Zvedla kondom. „A měla jsem pravdu.“

„Mizerná čmuchalko!“

„Mizernej cizoložníku!“

Zvedl ruku. „Měl bych ti nařezat jako viktoriánský manžel.“

Popadla těžký svícen z krbové římsy. „Zkus to a já tě praštím jako manželka z dvacátého století.“

„Tohle je absurdní.“ Těžce dosedl na židli u dveří a vypadal poraženě.

Jeho zřejmý pocit neštěstí způsobil, že Daisyina zuřivost ochabla a ji teď naplňoval jen smutek. Sedla si na postel. Zvědavost ji však neopustila. „Kdo je to?“

Zavrtěl hlavou. „Na tom nesejde.“

„Chci to vědět!“

Znepokojeně se zavrtěl. „Záleží na tom?“

„Rozhodně záleží.“ Věděla, že to z něj nakonec dostane.

Uhnul očima. „Nikdo, koho znáš, nebo koho bys vůbec znát mohla.“

„Prostitutka?“

Tato domněnka se ho dotkla. „Ne!“

Popoháněla ho dál. „Platíš jí?“

„Ne. Ano.“ Očividně se styděl natolik, že by to nejraději popřel. „Apanáž. To není totéž.“

„Proč platíš, když není prostitutka?“

„Aby nemusely navštěvovat nikoho jiného.“

„Nemusely? Ty máš milenek několik?“

„Ne. Jen dvě. Bydlí v Algate. Matka a dcera.“

„Cože? To nemyslíš vážně.“

„Hm, jednou měla Joanie… Francouzi říkají Elle avait lesfleurs.“¨

„Americké dívky tomu říkají krámy.“

„Tak Pearl se nabídla, že…“

„Že ji zastoupí? To je nejhnusnější dohoda, jakou si lze představit! Tak ty chodíš do postele s oběma?“

„Ano.“

Pomyslela na fotografickou knihu a napadla ji otřesná možnost. Musela se zeptat. „Ale ne zároveň?“

„Tu a tam.“

„To je naprosto odporné.“

„Kvůli nemocem si starost dělat nemusíš.“ Ukázal na kondom v její ruce. „Tohle zabraňuje infekci.“

„Tvoje ohleduplnost mě dojímá.“

„Koukej, takové věci dělá většina mužů. Přinejmenším většina mužů z naší společenské třídy.“

„Ne, nedělá,“ prohlásila, ale pomyslela na otce, který měl dlouholetou milenku, a přesto cítí potřebu udržovat milostný vztah s Gladys Angelusovou.

„Můj otec není věrný manžel,“ namítl Klouček. „Má nemanželské děti, kam se podíváš.“

„Nevěřím ti. Myslím, že tvou matku miluje.“

„Jedno nemanželské dítě má určitě.“

„Kde?“

„Nevím.“

„Pak to nemůžeš vědět najisto.“

„Slyšel jsem ho, jak jednou říkal něco Bingu Westhamptonovi. Víš, co je Bing zač.“

„To vím,“ přisvědčila Daisy. Připadalo jí to jako vhodná chvíle říct pravdu, a tak dodala: „Kdykoli se mu naskytne šance, sahá mi na zadek.“

„Sprosťák. Každopádně jsme byli všichni trošku opilí a Bing prohodil: ‚Většina z nás má někde pár ulitejch levobočků, co?‘ A táta řekl: ‚Jsem si dost jistý, že mám jen jednoho.‘ Pak si zřejmě uvědomil, co řekl, zakašlal, vypadal hloupě a změnil téma.“

„Tak jo, mně je jedno, kolik nemanželských dětí má tvůj otec, já jsem moderní Američanka a s nevěrným manželem žít nebudu.“

„Co s tím můžeš dělat?“

„Odejdu od tebe.“ Nasadila vzdorný výraz, ale pociťovala bolest, jako by ji Klouček bodl.

„A se staženým ocasem se vrátíš do Buffala?“

„Možná. Nebo můžu udělat něco jiného. Mám spoustu peněz.“ Otcovi právníci při svatbě zajistili, aby se k majetku nahromaděnému rodinami Vjalovových a Peškovových Klouček nedostal. „Mohla bych odejít do Kalifornie. Hrát v některém otcově filmu. Stát se filmovou hvězdou. To se vsaď.“ To všechno bylo předstírání. Chtělo se jí brečet.

„Tak ode mě odejdi,“ ušklíbl se. „Pro mě za mě, jdi k čertu.“ Přemýšlela, jestli to myslí vážně. Podle jeho výrazu usoudila, že ne.

Zaslechli auto. Daisy maličko poodtáhla zatemňovací závěs a spatřila Fitzův černý a žlutý Rolls-Royce s předními světly přetaženými krytkou, aby propouštěla jen úzký paprsek. „Otec se vrátil,“ řekla. „Ráda bych věděla, jestli jsme ve válce.“

„Měli bychom jít dolů.“

„Přijdu za tebou.“

Klouček vyšel z pokoje a Daisy se zadívala do zrcadla. S překvapením si uvědomila, že nevypadá jinak než ta žena, která sem vešla před půl hodinou. Její život se převrátil naruby, ale na jejím obličeji po tom nebylo ani známky. Strašlivě se litovala a chtěla brečet, ale hned své nutkání potlačila. Obrnila se a sešla dolů.

Fitz byl v jídelně, na ramenou smokinkového saka se mu leskly dešťové kapky. Majordomus Grout přinesl sýr a ovoce, protože Fitz nestihl dezert. Zatímco Grout naléval Fitzovi sklenici klaretu, rodina usedla kolem stolu. Fitz upil a řekl: „Bylo to naprosto strašné.“

„Co se proboha stalo?“ zeptal se Andy.

Fitz snědl kousek čedaru a teprve pak odpověděl. „Neville mluvil čtyři minuty. Byl to nejhorší projev premiéra, jaký jsem kdy vyslechl. Mumlal, vykrucoval se a vykládal, že se Německo možná z Polska stáhne, čemuž nikdo nevěří. Neřekl ani slovo o válce, dokonce ani o ultimátu…“

„Ale proč?“ nechápal Andy.

„Soukromě Neville vykládá, že čeká na Francouze – až přestanou váhat a vyhlásí válku současně s námi. Jenže spousta lidí se domnívá, že je to jen zbabělá výmluva.“

Fitz znovu upil vína. „Pak promluvil Arthur Greenwood.“ Greenwood byl místopředseda labouristické strany. „Když vstal, Leo Amery – připomínám, že je to konzervativní člen parlamentu – na něj zavolal: ‚Mluvte za Anglii, Arthure!‘ Jen pomyslete – ten zatracený socialista má mluvit za Anglii, když to konzervativní premiér nedokázal! Neville vypadal jak spráskaný pes.“

Grout dolil Fitzovu sklenku.

„Greenwood byl docela mírný, ale řekl: ‚Rád bych věděl, jak dlouho hodláme váhat?‘ Při těch slovech obě strany sněmovny na souhlas doslova řvaly. Myslím, že se Neville chtěl hanbou propadnout.“ Fitz nabodl na vidličku broskev a nožem ji oloupal.

„Jak to skončilo?“ zeptal se Andy.

„Nic se nerozhodlo! Neville se vrátil do Downing Street 10. Ale většina členů kabinetu zalezla do Simonovy pracovny ve sněmovně.“ Sir John Simon byl ministr financí. „Říkají, že odtud neodejdou, dokud Neville nepošle Němcům ultimátum. Mezitím zasedá národní výkonný výbor labouristické strany a nespokojení řadoví poslanci se scházejí ve Winstonově bytě.“

Daisy vždycky říkala, že nemá politiku ráda, ale od doby, kdy se stala součástí Fitzovy rodiny a viděla vše zevnitř, začala se o ni zajímat a tohle drama ji uchvacovalo a děsilo zároveň. „V tom případě premiér musí jednat!“ zvolala.

„Jistě,“ přitakal Fitz. „Myslím, že Neville musí buď vyhlásit válku, nebo rezignovat, a to dřív než se zítra v poledne parlament znovu sejde.“

Zazvonil telefon v hale a Grout šel zvednout sluchátko. Chvíli poté se vrátil a oznámil: „Bylo to ministerstvo zahraničí, můj pane. Ten pán nečekal, až přijdete k telefonu, ale trval na předání vzkazu.“ Starý majordomus vypadal rozrušeně, jako by s ním někdo mluvil příliš příkře. „Ministerský předseda svolává okamžitou schůzi vlády.“

„Dalo se to do pohybu!“ zaradoval se Fitz. „To je dobře.“

Grout pokračoval. „Ministr zahraničí by byl rád, kdybyste se pokud možno zúčastnil.“ Fitz nebyl členem kabinetu, ale náměstci ministrů byli někdy žádáni o účast na schůzích, které se týkaly jejich speciální oblasti; sedávali spíš po straně místnosti než u hlavního stolu, ale byli přítomni, aby mohli odpovídat na detailní otázky.

Bea pohlédla na hodiny. „Je skoro jedenáct. Myslím, že musíš jít.“

„To vskutku musím. Fráze ‚pokud možno‘ je prázdná zdvořilost.“ Osušil si rty sněhobílým ubrouskem a znovu odkulhal z místnosti.

„Udělejte ještě kávu, Groute,“ požádala princezna Bea, „a přineste ji do salonu. Možná budeme dnes dlouho vzhůru.“

„Ano, Výsosti.“

Všichni se vrátili do salonu a živě si povídali. Eva byla pro válku: chtěla, aby byl nacistický režim zničen. Samozřejmě si dělala starost o Jimmyho, ale vzala si vojáka a vždycky věděla, že bude muset riskovat život v boji. Bea byla pro válku také, když se teď Němci spojili s bolševiky, které nenáviděla. May se bála, že Andyho zabijí, a nepřestávala plakat. Klouček nechápal, proč dvě skvělé země, jako je Anglie a Německo, mají jít do války kvůli napůl barbarské pustině, jako je Polsko.

Jakmile to bylo možné, Daisy odtáhla Evu do jiného pokoje, kde si mohly promluvit mezi čtyřma očima. „Klouček má milenku,“ vyklopila okamžitě. Ukázala Evě kondomy. „Tohle jsem našla.“

„Ach, Daisy, je mi to tak líto,“ vrtěla hlavou Eva.

Daisy uvažovala, že Evě sdělí odpudivé podrobnosti – normálně si říkaly všechno –, ale tentokrát se cítila příliš ponížená, a tak dodala jen: „Ukázala jsem mu, co jsem našla, a on to přiznal.“

„Lituje toho?“

„Moc ne. Říká, že to dělají všichni muži jeho společenské třídy, včetně jeho otce.“

„Jimmy ne,“ prohlásila rozhodně Eva.

„Ne, jsem si jistá, že se nemýlíš.“

„Co budeš dělat?“

„Odejdu od něj. Můžeme se rozvést, pak se vikomtkou může stát jiná.“

„Ale jestli bude válka, tak to udělat nemůžeš!“

„Proč ne?“

„Je to příliš kruté, když on bude na bitevním poli.“

„Na to měl myslet dřív, než začal spát s dvojicí prostitutek v Aldgate.“

„Ale stejně by to bylo zbabělé. Nemůžeš odkopnout muže, který riskuje život, aby tě ochránil.“

Daisy neochotně přijala Evin argument. Válka přemění Kloučka z ničemného cizoložníka, který si zaslouží odmítnutí, v hrdinu bránícího manželku, matku a vlast před hrůzami invaze a dobytí. Nešlo jen o to, že by všichni v Londýně i v Buffalu považovali Daisy za zbabělce, kdyby ho opustila. Ona sama by se tak cítila. Jestli bude válka, chtěla se chovat statečně, i když si nebyla jistá, co to může zahrnovat.

„Máš pravdu,“ připustila zdráhavě. „Jestli bude válka, nemůžu ho opustit.“

Ozvalo se zahřmění. Daisy pohlédla na hodiny: byla půlnoc. Zvuk dopadajících kapek se změnil, jak se spustil přívalový déšť.

Daisy a Eva se vrátily do salonu. Bea spala na pohovce. Andy objímal jednou paží May, která stále pofnukávala. Klouček kouřil doutník a popíjel koňak. Daisy se rozhodla, že domů bude rozhodně řídit ona.

Fitz přišel půl hodiny po půlnoci, smokink měl skrz naskrz promočený. „Váhání skončilo,“ oznámil. „Neville ráno pošle Němcům ultimátum. Pokud nezačnou do dvanácti hodin – do jedenácti našeho času – stahovat z Polska svá vojska, budeme ve válce.“

Všichni se zvedli a chystali se k odchodu. V hale Daisy řekla: „Řídit budu já,“ a Klouček se s ní nepřel. Nasedli do žlutého bentleye a Daisy nastartovala motor. Grout zavřel dveře Fitzova domu. Daisy zapnula stěrače, ale nerozjela se.

„Kloučku,“ pronesla tiše, „zkusme to znovu.“

„Jak to myslíš?“

„Já od tebe vlastně nechci odejít.“

„Já rozhodně nechci, abys odcházela.“

„Přestaň s těmi ženskými v Aldgate. Spi každou noc se mnou. Pojďme se skutečně pokusit o děťátko. To přece chceš, ne?“

„Ano.“

„Tak uděláš, oč tě žádám?“

Nastala dlouhá odmlka. Pak přisvědčil. „Dobrá.“

„Děkuju ti.“

Pohlédla na něj, doufala, že ji políbí, ale seděl nehybně a díval se přímo před sebe do čelního skla, na kterém stěrače rytmicky odstraňovaly vytrvalý déšť.

{VI}

V neděli přestalo pršet a vyšlo slunce. Lloyd Williams měl pocit, jako by byl Londýn čistě umytý.

Dopoledne se rodina Williamsových sešla v kuchyni Ethelina domu v Aldgate. Nijak se předem nedomlouvali, objevili se spontánně. Lloyd tušil, že pokud bude vyhlášena válka, chtějí být pohromadě.

Lloyd toužil po akci proti fašistům a zároveň se vyhlídky na válku obával. Ve Španělsku už viděl tolik krveprolití a utrpení, že mu to stačilo na celý život. Přál si, aby se už nikdy žádné bitvy nemusel účastnit. Dokonce nechal i boxování. Přesto z celého srdce doufal, že se Chamberlain nepodvolí. Lloyd sám viděl, co znamenal fašismus v Německu, a zvěsti přicházející ze Španělska byly stejně hrůzné: Frankův režim vraždí po stovkách a tisících bývalé stoupence zvolené vlády a kněží znovu ovládli školy.

Letos v létě po absolvování školy okamžitě nastoupil k Velšským střelcům a jako bývalý účastník důstojnického výcvikového kurzu dostal hodnost poručíka. Armáda se rázně připravovala k boji: čtyřiadvacetihodinový „opušťák“ k návštěvě matky získal o tomto víkendu jen s největšími obtížemi. Jestliže premiér dnes vyhlásí válku, Lloyd bude mezi prvními, kdo do ní půjdou.

Billy Williams přišel do domu v Nutley Street v neděli ráno po snídani. Lloyd a Bernie seděli u rádia a na kuchyňském stole měli otevřené noviny, zatímco Ethel připravovala vepřovou kýtu k obědu. Strejček Billy se málem rozplakal, když spatřil Lloyda v uniformě. „To víš, musím přitom myslet na Davea,“ omlouval se. „Kdyby se býval vrátil ze Španělska, teď by byl rekrut.“

Lloyd nikdy Billymu neřekl pravdu o tom, jak Dave zemřel. Předstíral, že podrobnosti nezná, ví jenom, že Dave padl v boji u Belchite a patrně tam byl pochován. Billy bojoval ve světové válce a věděl, jak chaoticky se nakládá s mrtvolami na bojišti; o to byl možná jeho smutek větší. Velice doufal, že jednoho dne, až bude Španělsko konečně osvobozeno, Belchite navštíví a vzdá úctu synovi, který zemřel v boji za tu velkou věc.

Lenny Griffiths byl další, kdo se ze Španělska nevrátil. Nikdo neměl tušení, kde by mohl být pohřbený. Dokonce bylo možné, že je pořád naživu v některém Frankově vězeňském lágru.

Rádio nyní přinášelo prohlášení premiéra Chamberlaina, které přednesl včera večer v Dolní sněmovně, ale nic dalšího.

„Nikdy nám neprozradí, jaké tam pak bylo dusno,“ poznamenal Billy.

„BBC nepodává zprávy o skandálech,“ dodal Lloyd. „Raději chlácholí.“

Billy i Lloyd byli členy národního výkonného výboru labouristické strany – Lloyd jako zástupce mládežnické sekce strany. Po návratu ze Španělska se mu podařilo dostat se zpátky na Cambridge, a zatímco dokončoval studia, objížděl zemi a vystupoval na schůzích stranických skupin a vysvětloval lidem, jak zvolenou španělskou vládu zradila britská vláda nakloněná fašistům. Nebylo to k ničemu – Frankovi protidemokratičtí povstalci stejně zvítězili –, ale Lloyd se stal známou postavou, dokonce jakýmsi hrdinou, zejména mezi mladou levicí – proto byl zvolen do výkonného výboru.

Lloyd a strejček Billy se proto zúčastnili včerejší noční schůze výboru. Věděli, že Chamberlain ustoupil tlaku vlády a poslal Hitlerovi ultimátum. Teď byli jako na jehlách a čekali, co se stane.

Pokud věděli, žádná odpověď od Hitlera zatím nepřišla.

Lloyd si vzpomněl na matčinu přítelkyni Maud a její rodinu v Berlíně. Spočítal si, že jejich dvěma malým dětem teď bude osmnáct a devatenáct. Napadlo ho, jestli nesedí u rádia a nepřemýšlejí, zda půjdou do války proti Anglii.

V deset hodin dorazila Lloydova nevlastní sestra Millie. Bylo jí už devatenáct a byla provdaná za bratra své kamarádky Naomi Averyové, velkoobchodníka s kůží. Vydělávala slušné peníze na provizi jako prodavačka v jednom drahém obchodu s oděvy. Měla ctižádost otevřít si vlastní obchod a Lloyd nepochyboval, že to jednoho dne udělá. Nebyla to sice kariéra, kterou by jí vybral Bernie, ale Lloyd viděl, jak je hrdý na její mozek, ambice i elegantní vzhled.

Dneska se však její klid a sebejistota zhroutily. „Když jste byli ve Španělsku, bylo to hrozné,“ řekla plačky Lloydovi. „A Dave a Lenny se vůbec nevrátili. Teď budete zase někde pryč – ty i můj Abie – a my ženy budeme každý den čekat na zprávy a děsit se, jestli už nejste mrtví.“

„A bratranec Keir,“ vmísila se Ethel. „Už je mu osmnáct.“

„U kterého pluku byl můj otec?“ zeptal se Lloyd.

„Eh, záleží na tom?“ O Lloydovu vlastním otci nikdy moc nemluvila, patrně z ohledu vůči Berniemu.

Jenže Lloyd to chtěl vědět. „Mně na tom záleží,“ naléhal.

Oškrábaný brambor hodila do hrnce s vodou zbytečně energicky. „Byl u Velšských střelců.“

„Stejně jako já! Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Co bylo, to bylo.“

Možná má pro svou zdrženlivost jiný důvod, tušil Lloyd. Když se vdávala, byla patrně těhotná. Lloydovi to žádné problémy nedělalo, ale pro její generaci to byla hanba. Přesto naléhal dál. „Otec byl Velšan?“

„Ano.“

„Z Aberowenu?“

„Ne.“

„Tak odkud tedy?“

Povzdechla si. „Jeho rodiče se pořád stěhovali – mělo to něco společného s prací jeho otce –, ale myslím, že pocházeli ze Swansea. Spokojen?“

„Ano.“

Z kostela přišla Lloydova teta Mildred, elegantní žena středního věku, hezká, až na výraznější předkus. Na hlavě měla módní klobouk – byla dámská kloboučnice a měla vlastní malou výrobnu. Jejím dvěma dcerám z prvního manželství Enid a Lillian už táhlo na třicítku, byly vdané a měly děti. Starší syn Dave zemřel ve Španělsku. Mladší syn Keir ji následoval do kuchyně. Mildred trvala na tom, že bude brát děti do kostela, i když manžel Billy nechtěl mít s náboženstvím nic společného. „Jako dítě jsem si toho užil, že mi to stačí na celý život,“ říkával často. „Jestli Bůh nespasí mě, pak už nikoho.“

Lloyd se rozhlédl kolem sebe. Tohle je jeho rodina: matka, nevlastní otec, nevlastní sestra, strýc, teta, bratranec. Nechtěl je opustit a jít někam zemřít.

Pohlédl na hodinky z nerez oceli se čtvercovým ciferníkem, které mu Bernie věnoval k promoci. Bylo jedenáct hodin. Hlasatel Alvar Liddell svým příjemným hlasem v rádiu oznámil, že se v krátké době očekává prohlášení ministerského předsedy. Následovala vážná klasická hudba.

„Teď všichni ticho,“ nabádala je Ethel. „Čaj vám udělám potom.“

Kuchyně utichla.

Alvar Liddell ohlásil premiéra Nevillea Chamberlaina.

Usmiřovatel fašismu, pomyslel si Lloyd; muž, který vydal Hitlerovi Československo a který tvrdošíjně odmítal pomoc zvolené španělské vládě, i když už bylo naprosto zřejmé, že Němci a Italové vyzbrojují povstalce. Chystá se znovu kapitulovat?

Lloyd si povšiml, že se rodiče drží za ruku. Etheliny drobné prsty se zarývaly Berniemu do dlaně.

Znovu pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na dvanáct.

Pak uslyšeli premiéra. „Hovořím k vám ze zasedací místnosti vlády v Downing Street 10.“

Chamberlainův hlas byl pisklavý a pedantský. Znělo to, jako když mluví puntičkářský kantor. My potřebujeme bojovníka, pomyslel si Lloyd.

„Britský velvyslanec v Berlíně dnes ráno předal německé vládě konečnou notu vyhlašující, že pokud britská vláda neobdrží do jedenácti hodin odpověď, že Německo je připraveno okamžitě stáhnout svá vojska z Polska, nastane mezi námi válečný stav.“

Lloyd pocítil netrpělivost s takovou mnohomluvností. Nastane mezi námi válečný stav: jak podivně se vyjadřuje. Pokračuj, pomyslel si, jdi k věci. Tohle je záležitost života a smrti.

Chamberlainův hlas se prohloubil a zněl státničtěji. Možná se už nedívá na mikrofon, ale místo toho vidí miliony spoluobčanů v jejich domovech – jak sedí u rozhlasových přijímačů a čekají na jeho osudová slova. „Musím vám teď oznámit, že žádný takový příslib naše vláda neobdržela.“

Lloyd uslyšel, jak matka zaúpěla. „Ach, Bože, ušetři nás.“ Pohlédl na ni. Měla popelavý obličej.

Následující strašlivá slova pronesl Chamberlain úplně pomalu. „… a v důsledku toho je naše země ve válce s Německem.“

Ethel se rozplakala.

ČÁST DRUHÁ

KRVAVÁ SEZONA

KAPITOLA ŠESTÁ

1940 (I)

A

berowen se změnil. Na ulicích se objevila osobní auta, kamiony a autobusy. Když sem Lloyd přijel ve dvacátých letech jako dítě na návštěvu k dědečkovi a babičce, zaparkované auto byla rarita, která k sobě přitáhla dav lidí.

Městu však stále vévodila dvojice těžních věží nad ústím dolu, jejichž kola se majestátně otáčela. Nic jiného tu nebylo: žádné továrny, žádné kancelářské bloky, žádný jiný průmysl než uhelný. Téměř všichni místní muži pracovali na dole. Existovalo jen pár desítek výjimek: několik obchodníků, četní kněží různých církví, městský matrikář, lékař. Kdykoli poptávka po uhlí poklesla, jako se to stalo ve třicátých letech, a muži byli dočasně propuštěni, žádná jiná práce se pro ně nenaskytla. Proto hlavním požadavkem labouristické strany byla pomoc pro nezaměstnané, aby tito muži už nikdy znovu nezažívali muka a ponížení, že nejsou schopni nakrmit rodinu.

Poručík Lloyd Williams dorazil vlakem z Cardiffu jedné dubnové neděle roku 1940. S malým kufříkem v ruce se vydal na kopec do Tŷ Gwyn. Osm měsíců strávil výcvikem nových odvedenců – totéž dělal předtím ve Španělsku – a koučováním boxerského týmu Velšských střelců, ale armáda si konečně uvědomila, že mluví plynně německy, převelela ho ke zpravodajské službě a poslala ho do výcvikového kurzu.

Zatím armáda nic jiného než výcvik nedělala. Žádné britské síly se dosud v žádném významnějším střetu s nepřítelem neutkaly. Německo a Sovětský svaz převálcovaly Polsko a rozdělily si ho mezi sebe a spojenecká záruka polské nezávislosti se ukázala jako bezcenná.

Britové tohle otevřené nepřátelství bez boje nazývali podivná válka i netrpělivě čekali na skutečnou akci. Lloyd si žádné sentimentální iluze o válce nedělal – na španělských bojištích slyšel žalostné hlasy umírajících mužů, jak úpěnlivě prosí o vodu –, ale i tak dychtil, aby konečné zúčtování s fašismem už začalo.

Očekávalo se, že s ohledem na předpokládané napadení Francie vyšle armáda do této země další jednotky. Nedošlo však k tomu, britská armáda zůstávala v pohotovosti, ale velkou pozornost věnovala mezitím výcviku.

Lloydovo zasvěcení do mystérií vojenské výzvědné služby se mělo uskutečnit ve velkolepém domě, který už tak dlouho hrál významnou úlohu v osudu jeho rodiny. Bohatí a vznešení majitelé mnoha takových paláců je pronajali ozbrojeným silám, možná ze strachu, že by jim jinak mohly být trvale zkonfiskovány.

Armáda rozhodně dala Tŷ Gwyn jiné vzezření. Na trávníku tu parkovalo více než deset olivově zelených vozidel a jejich pneumatiky se zakusovaly do hustého hraběcího pažitu. Půvabný vstupní dvůr se proměnil ve skladiště zásob a v místech, kde dříve vystupovali z kočárů ženy ozdobené šperky a muži ve fracích, teď stály hromady plechovek s fazolemi v rajské omáčce a nádoby se sádlem a špekem. Lloyd se zakřenil: rovnostářské důsledky války se mu líbily.

Vešel do domu. Uvítal ho zavalitý důstojník v pomačkané a pošpiněné uniformě. „Dostavil jste se na zpravodajský kurz, poručíku?“

„Ano, pane majore. Jmenuju se Lloyd Williams.“

„Já jsem Lowther.“

Lloyd už o něm slyšel. Byl to markýz z Lowtheru, známý mezi svými druhy jako Lowthie.

Lloyd se rozhlédl kolem sebe. Obrazy na stěnách byly zahalené obrovskými prostěradly proti prachu. Ozdobné mramorové krby byly obedněny hrubými prkny, která ponechávala jen malou škvíru pro krycí mřížku. Starý tmavý nábytek, o kterém se matka někdy s láskou zmiňovala, všechen zmizel a nahradily ho kovové stoly a laciné židle. „Proboha, tady to vypadá úplně jinak,“ nezdržel se Lloyd.

Lowther se usmál. „Už jste tu byl. Znáte rodinu?“

„Byl jsem v Cambridgi s Kloučkem Fitzherbertem. Setkal jsem se tam také s vikomtkou, ačkoli tehdy to bylo ještě před jejich svatbou. Ale předpokládám, že se teď odtud přechodně odstěhovali.“

„Ne tak úplně. Pár místností zůstalo vyhrazených pro jejich soukromé využívání. Oni nás ale vůbec neruší. Takže vy jste tady byl jako host?“

„Chraň Bůh, ne, tak dobře se s nimi neznám. Ne, ale prohlédl jsem si to tady jako malý jednoho dne, když tu rodina zrovna nebyla. Moje matka tu jistou dobu pracovala.“

„Skutečně? Starala se hraběti o knihovnu nebo něco takového?“

„Ne, jako služebná.“ Sotva ta slova vypustil z úst, věděl, že udělal chybu.

V Lowtherově obličeji se objevil výraz odporu. „Rozumím,“ řekl. „To je velmi zajímavé.“

Lloydovi bylo jasné, že ho Lowther okamžitě zařadil do škatulky s označením proletářský namyšlenec. Po celou dobu tady s ním budou zacházet jako s druhořadým občanem. Měl zůstat zticha, pokud jde o matčinu minulost: věděl, jak je armáda snobská.

„Ukažte poručíkovi jeho pokoj, seržante,“ přikázal Lowthie. „V podkroví.“

Lloyd dostal pokoj v někdejší části vyhrazené pro služebnictvo. Skutečně mu to nevadilo. Pro matku to bylo dobré dost, pomyslel si.

Když stoupali po zadním schodišti, seržant Lloydovi sdělil, že až do večeře v důstojnické jídelně má volno. Lloyd se zeptal, jestli tu náhodou nepobývá někdo z rodiny Fitzherbertových, ale seržant to nevěděl.

Za dvě minuty měl Lloyd vybaleno. Učesal se, oblékl si čistou košili a šel navštívit prarodiče.

Dům ve Wellington Row vypadal menší a ošuntělejší než kdykoli předtím, třebaže teď měl v umývárně nádobí zavedenou teplou vodu a v přístěnku splachovací záchod. Zařízení se nezměnilo, co se Lloyd pamatuje: tentýž hadrový kobereček na podlaze, tytéž vyšisované záclony s kašmírovým vzorem a tytéž tvrdé dubové židle v jediné místnosti v přízemí, která sloužila jako obývací pokoj a kuchyně.

Prarodiče se však změnili. Tušil, že je oběma kolem sedmdesátky; vypadali chatrně. Dědeček měl bolesti v nohou a nerad skončil s prací v hornických odborech. Babička měla slabé srdce: doktor Mortimer ji nabádal, aby si po jídle na čtvrt hodiny dávala nohy na něco zvýšeného.

Když spatřili Lloyda v uniformě, zaradovali se. „Poručík, že?“ ujišťovala se babička. Ačkoli byla celý život stoupenkyně třídního boje, nedokázala skrýt pýchu, že vnuk je důstojníkem.

Po Aberowenu se každá novina roznesla rychle a skutečnost, že přišel na návštěvu vnuk Odborovýho Daie, se patrně dostala k půlce města dřív, než Lloyd dopil první šálek babiččina silného čaje. Nepřekvapilo ho tedy, když se objevil Tommy Griffiths.

„Počítám, že kdyby se Lenny vrátil ze Španělska, byl by teď poručík jako ty,“ prohodil Tommy.

„To si myslím taky,“ přisvědčil Lloyd. Nikdy se nesetkal s důstojníkem, který byl v civilním životě horník, ale ve chvíli, kdy se válka jak se patří rozběhne, může se stát cokoli. „Byl to nejlepší seržant ve Španělsku, to ti teda povím.“

„Vy dva jste toho spolu hodně prošli.“

„Prošli jsme peklem,“ přisvědčil Lloyd. „A prohráli jsme. Ale tentokrát fašisti nevyhrajou.“

„Připíjím na to,“ řekl Tommy a vypil do dna hrnek čaje.

Lloyd šel s prarodiči na večerní bohoslužbu do modlitebny Bethesda. Náboženství nezabíralo velkou část jeho života a rozhodně se neztotožňoval s dědečkovým dogmatismem. Lloyd si myslel, že vesmír je tajuplný a že by to lidé měli připustit. Ovšem prarodiče potěšilo, že s nimi v modlitebně usedl.

Improvizované modlitby byly výmluvné a proplétaly biblické fráze s hovorovým jazykem. Kázání ho poněkud nudilo. Zpěv však Lloyda nadchl. Velšští věřící automaticky zpívali čtyřhlasem, a když se dostali do nálady, dokázali se pořádně odvázat.

Když se k nim Lloyd připojil, cítil, že tohle je tlukoucí srdce Británie, tady, v této bíle vymalované kapli. Lidé kolem něj byli chudobně oblečení a málo vzdělaní, žili životy nikdy nekončící těžké práce, muži dobývali pod zemí uhlí, ženy vychovávaly další generaci horníků. Měli však pevnou páteř a bystrý úsudek a úplně sami vytvořili kulturu, díky níž stojí za to žít. Naději čerpali z nonkonformistického křesťanství a levicové politiky, radost nacházeli v ragby a mužských pěveckých sborech a byli navzájem spojeni štědrostí v dobrých dobách a solidaritou ve špatných. Pro tohle chce bojovat, pro tyto lidi, pro toto město. A jestliže za ně bude muset položit život, nebude to nadarmo.

Dědeček pronášel závěrečnou modlitbu, stál se zavřenýma očima a opíral se o vycházkovou hůl. „Mezi námi vidíš, ó Pane, svého mladého služebníka Lloyda Williamse, který tu sedí v uniformě. Prosíme tě, abys ve své moudrosti a milosti ušetřil v nadcházejícím konfliktu jeho život. Prosíme, Pane, pošli nám ho zpátky domů živého a zdravého. Buď vůle Tvá, ó Pane.“

Shromáždění pronesli procítěně amen a Lloyd si otřel slzu.

Doprovodil prarodiče domů; slunce zapadlo za kopci a na řadách šedých domků se rozprostřel večerní soumrak. Nabídnutou večeři odmítl a spěchal zpátky do Tŷ Gwyn, kam dorazil přesně včas na večeři v důstojnické jídelně.

Měli dušené hovězí, vařené brambory a zelí. Nebylo to lepší ani horší než většina armádní stravy a Lloyd se do toho s chutí pustil; uvědomoval si, že to platí lidé jako jeho dědeček a babička, kteří mají k večeři chleba se sádlem. Na stole stála láhev whisky a Lloyd si také trochu dopřál, aby se uvolnil. Prohlížel si ostatní účastníky kurzu a pokoušel se zapamatovat si jejich jména.

Cestou nahoru do pokoje prošel místností původně vyzdobenou sochami. Veškerá umělecká díla byla odstraněna a místo nich tu teď stála černá tabule a dvanáct laciných psacích stolů. Tady spatřil majora Lowthera v rozhovoru s jakousi ženou. Při druhém pohledu poznal, že ta žena je Daisy Fitzherbertová.

Byl tak překvapen, že se zastavil. Lowther se ohlédl s podrážděným výrazem. Uviděl Lloyda a neochotně ho představil. „Lady z Aberowenu, myslím, že znáte poručíka Williamse.“

Jestli to popře, pomyslel si Lloyd, připomenu jí, jak mě na ulici v Mayfair za tmy dlouze a usilovně líbala.

„Ráda vás zase vidím, pane Williamsi,“ řekla a podala mu ruku.

Pleť, které se dotkl, byla teplá a hebká. Srdce se mu rozbušilo.

„Williams mi říkal, že jeho matka tady pracovala jako služka,“ neodpustil si Lowther.

„Já vím,“ přikývla Daisy. „Říkal mi to na plesu Trinity. Káral mě, že jsem snob. S lítostí musím konstatovat, že měl naprostou pravdu.“

„To je od vás velkorysé, lady z Aberowenu,“ vymáčkl ze sebe Lloyd v rozpacích. „Nevím, co mě to napadlo, že jsem vám říkal něco takového.“ Připadala mu méně odměřená, než jak si ji pamatoval: možná dozrála.

Daisy se obrátila k Lowtherovi. „Teď je ovšem matka pana Williamse členkou parlamentu.“

Lowthera to zarazilo.

„Co vaše židovská přítelkyně Eva?“ zeptal se Lloyd Daisy. „Vím, že si vzala Jimmyho Murraye.“

„Mají už dvě děti.“

„Podařilo se jí dostat rodiče z Německa?“

„Je od vás hezké, že se na to pamatujete – ale nepodařilo, bohužel, Rothmannovi nezískali výjezdní povolení.“

„To mě mrzí. Pro ni to musí být peklo.“

„To ano.“

Lowther měl už očividně tohoto rozhovoru o služebných a židech dost. „Abych se vrátil k tomu, co jsem říkal, lady z Aberowenu…“

Lloyd se rozloučil. „Přeju vám dobrou noc.“ Vyšel z místnosti a vyběhl po schodech nahoru.

Když se chystal ulehnout, uvědomil si, že si prozpěvuje poslední píseň z bohoslužby.

Ze všech srdcí, která bila v prsou,
a dále ještě budou bít,
mé city k jednomu se nesou
a pro ně jen si přejí žít.

{II}

Tři dny poté Daisy psala svému nevlastnímu bratru Gregovi. Když vypukla válka, poslal jí milý dopis, v němž vyjádřil starost o ni, a od té doby si zhruba jednou měsíčně dopisovali. Zmínil se, že na E Street ve Washingtonu zahlédl svou starou lásku Jacky Jakesovou, a ptal se Daisy, čím to může být, že nějaká dívka takhle uteče. Daisy netušila. Napsala to, popřála mu hodně štěstí a podepsala se.

Pohlédla na hodiny. Účastníci kurzu budou mít za hodinu večeři, výuka už skončila, a tak bude mít šanci zastihnout Lloyda v jeho pokoji.

Vyšla nahoru do bývalé části vyhrazené v podkroví pro služebnictvo. Mladí důstojníci seděli nebo leželi na postelích, četli si nebo psali. Lloyda našla v úzkém pokojíku s vysokým otočným zrcadlem; seděl u okna a studoval jakousi knihu s obrázky. „Zajímavé čtení?“ zeptala se.

Vyskočil. „Dobrý den, to je překvapení.“

Začervenal se. Patrně je do ní pořád ještě poblázněný. Bylo od ní moc kruté, že ho líbala, když neměla v úmyslu nechat ten vztah dojít dál. Ovšem to se stalo před čtyřmi lety a oba byli tehdy moc mladí. Teď už by měl být dávno nad tím.

Pohlédla na knihu v jeho ruce. Byla psaná německy a obsahovala barevné obrázky odznaků vojenských hodností.

„Musíme znát německá hodnostní označení,“ vysvětlil jí. „Hodně vojenských zpravodajských informací pochází z výslechu válečných zajatců bezprostředně po jejich zajetí. Někteří samozřejmě nepromluví, a tak vyslýchající musí být schopen poznat podle zajatcovy uniformy, jakou má hodnost, k jakému armádnímu útvaru patří, zda je od pěchoty, jezdectva, dělostřelectva nebo nějaké speciální jednotky, jako jsou veterináři, a tak dále.“

„To se tady učíte?“ podivila se skepticky. „Význam německých odznaků?“

Zasmál se. „Je to jedna z věcí, které se učíme. Taková, o které s vámi můžu mluvit, aniž bych prozrazoval vojenská tajemství.“

„Aha, rozumím.“

„Proč jste tady ve Walesu? Překvapuje mě, že jste se nezapojila do válečného úsilí.“

„Už zase začínáte,“ ohradila se. „Morální výtky. Někdo vám namluvil, že tohle je nejlepší způsob, jak ženy okouzlit?“

„Promiňte,“ omluvil se upjatě. „Nechtěl jsem vás kárat.“

„Každopádně žádné válečné úsilí se nerozběhlo. Ve vzduchu se vznášejí barážové balony proti německým letadlům, která nepřilétají.“

„Aspoň máte v Londýně společenský život.“

„Víte, že to bývala nejdůležitější věc na světě a teď už není?“ odpověděla. „Určitě stárnu.“

Pro odjezd z Londýna měla jiný důvod, ale nehodlala mu to sdělovat.

„Představoval bych si vás v uniformě zdravotní sestry.“

„Těžko. Nesnáším nemocné lidi. Ale dřív než se na mě znovu nesouhlasně zamračíte, podívejte se na tohle.“ Podala mu zarámovanou fotografii, kterou přinesla.

Zachmuřeně, ale pozorně si ji prohlížel. „Kde jste ji vzala?“

„Probírala jsem se krabicí starých snímků v komoře s harampádím v suterénu.“

Byla to skupinová fotografie pořízená za letního rána na východním trávníku Tŷ Gwyn. V centru stál mladý hrabě Fitzherbert s velkým bílým psem u nohy. Dívka vedle něj byla patrně jeho sestra Maud, se kterou se Daisy nikdy nesetkala. Po obou jejich stranách stálo seřazeno asi čtyřicet až padesát členů služebnictva, mužů i žen v různých služebních uniformách.

„Podívejte se na datum,“ upozornila ho.

„Devatenáct set dvanáct,“ přečetl nahlas.

Pozorovala ho, sledovala jeho reakce na fotografii, kterou držel. „Je na ní vaše matka?“

„Bože! Mohla by být.“ Lloyd se zadíval pozorněji. „Myslím, že ano,“ přisvědčil po chvíli.

„Ukažte mi ji.“

Lloyd na ni ukázal. „Myslím, že je to ona.“

Daisy spatřila štíhlou a hezkou asi devatenáctiletou dívku s kučeravými černými vlasy pod bílou čapkou služebné; v jejím úsměvu se skrývalo víc než pouhý náznak šibalství. „Je kouzelná!“ zvolala.

„Tehdy rozhodně byla,“ přisvědčil Lloyd. „Dneska o ní lidé říkají spíš to, že vzbuzuje respekt.“

„Setkal jste se někdy s lady Maud? Myslíte, že je to ta vedle Fitze?“

„Řekl bych, že ji s přestávkami znám odjakživa. Ona a moje matka byly sufražetky. Naposledy jsem ji viděl v třiatřicátém roce v Berlíně, ale na té fotografii je rozhodně ona.“

„Není tak hezká.“

„Možná, ale je velmi vyrovnaná a báječně se obléká.“

„Každopádně jsem si myslela, že byste tu fotku rád měl.“

„Můžu si ji nechat?“

„Samozřejmě. Nikdo jiný ji nechce – proto byla v té krabici v suterénu.“

„Děkuju vám!“

„Rádo se stalo.“ Daisy vykročila ke dveřím. „A teď zase hezky studujte.“

Když se po zadním schodišti vracela dolů, doufala, že neflirtovala. Možná za ním vůbec neměla chodit. Podlehla šlechetnému nutkání. Chraň Bůh, aby si to špatně vykládal.

Pocítila ostrou bolest v břiše a zastavila se v mezipatře. Celý den ji lehce pobolívala hlava – což přičítala laciné matraci, na které spala –, ale tohle bylo jiné. Vzpomínala, co dnes jedla, ale nepřišla na nic, co by to mohlo způsobit: žádné nepropečené kuře, žádné nezralé ovoce. Ústřice nejedla – takové štěstí neměla! Bolest odešla stejně rychle, jak přišla, a Daisy si řekla, že na to raději zapomene.

Vrátila se do svých prostor v suterénu. Bydlela v někdejším bytečku hospodyně: maličká ložnice, obývací pokoj, kuchyňka a jakž takž uspokojivá koupelna s vanou. Jako správce domu působil starý sluha Morrison a její služebnou byla mladá žena z Aberowenu. Té dívce se říkalo Malá Maisie Owenová, třebaže byla docela velká. „Moje matka je taky Maisie, a tak já byla odjakživa Malá Maisie, i když teď jsem větší než ona,“ vysvětlila jí.

Když vcházela do pokoje, zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a uslyšela manželův hlas. „Jak se máš?“ zeptal se.

„Já dobře. V kolik dorazíš?“ Přiletěl s nějakým pověřením na velkou leteckou základnu u Cardiffu zvanou RAF St Äthan a slíbil, že ji navštíví a stráví tu noc.

„Nestihnu to, je mi líto.“

„Hm, to je mrzuté!“

„Na základně pořádají nějakou slavnostní večeři a já se jí musím zúčastnit.“

Nezněl nijak zvlášť sklesle, že ji neuvidí, a Daisy se cítila jako odkopnutá. „To máš prima,“ řekla.

„Bude to nuda, ale vyhnout se tomu nemůžu.“

„Nebude to ani z poloviny taková nuda, jakou zažívám já, když jsem tu sama.“

„Musí to být otrava. Ale v tvém stavu je lepší, když jsi tam.“

Po vyhlášení války odjely z Londýna tisíce lidí, ale když se očekávané nálety a plynové útoky neuskutečnily, většina z nich se zase vrátila. Bea a May a dokonce i Eva byly však zajedno, že Daisyino těhotenství znamená, že má zůstat v Tŷ Gwyn. Daisy poukazovala na skutečnost, že mnoho žen bezpečně rodí v Londýně den co den; ovšem u dědice hraběcího titulu je samozřejmě všechno jinak.

Popravdě jí to nevadilo tolik, jak očekávala. Možná se v důsledku těhotenství chovala netypicky pasivně. Ale od vyhlášení války byl londýnský společenský život jaksi vlažný, polovičatý, jako by si lidé mysleli, že nemají právo se bavit. Připomínali vikáře v hospodě: věděli, že to má být zábavné, ale nedokázali se patřičně naladit.

„Stejně lituju, že tady nemám motocykl,“ stěžovala si. „Aspoň bych mohla trochu prozkoumat Wales.“ Benzin byl na příděl, ale příliš přísně se to nedodržovalo.

„No tak, Daisy!“ pronesl karatelsky. „Na motorce jezdit nemůžeš – doktor to absolutně zakázal.“

„Každopádně objevuju literaturu,“ pokračovala. „Zdejší knihovna je báječná. Pár vzácných a cenných výtisků bylo uschováno, ale skoro všechny knihy jsou pořád v regálech. Dostávám vzdělání, kterému jsem se ve škole tak pilně vyhýbala.“

„Skvělé,“ pochválil ji. „Tak si lehni s dobrou detektivkou a užij si večer.“

„Trochu mě dneska bolelo břicho.“

„Nejspíš zažívací potíže.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„Vyřiď pozdrav tomu flákači Lowthiemu.“

„Nepij večer moc portského.“

Sotva Daisy zavěsila, znovu dostala břišní křeče. Tentokrát trvaly déle. Maisie vešla do pokoje, spatřila její obličej a polekala se. „Není vám nic, paní?“

„Jen mě trošku bolí žaludek.“

„Přišla jsem se zeptat, jestli už chcete večeři.“

„Nemám hlad. Myslím, že dneska večeři vynechám.“

„Udělala jsem vám zapečenou sekanou s bramborem,“ řekla Maisie vyčítavě.

„Dejte na to pokličku a strčte to do spižírny. Sním to zítra.“

„Nemám vám uvařit trochu čaje?“

Daisy souhlasila, jen aby se jí zbavila. „Ano, prosím.“ Ani po čtyřech letech si silný britský čaj s mlékem a cukrem neoblíbila.

Bolest odezněla a Daisy se posadila a otevřela jeden z románů George Eliotové. Přinutila se pít Maisiin čaj a začala se cítit trochu lépe. Když čaj dopila a Maisie umyla šálek a podšálek, poslala dívku domů. Maisie musela jít skoro dva kilometry ve tmě, ale měla baterku a tvrdila, že jí to nevadí.

Hodinu poté se bolest vrátila a tentokrát nepolevovala. Daisy se odebrala na záchod, nějak doufala, že uleví tlaku v břiše. Překvapilo ji a zneklidnilo, když na spodním prádle uviděla tmavočervené stopy krve.

Oblékla si čisté kalhotky a teď už vážně znepokojená šla k telefonu. Vytočila číslo RAF St Athan a spojila se se základnou. „Potřebuju mluvit s kapitánem vikomtem z Aberowenu,“ požádala.

„Soukromé hovory důstojníkům spojovat nemůžeme,“ odpověděl pedantský Velšan.

„Tohle je velmi mimořádná záležitost. Musím s manželem mluvit.“

„V pokojích nejsou telefony, tohle není hotel Dorchester.“ Možná si to jen představovala, ale znělo to, jako by ho docela těšilo, že jí nemůže vyhovět.

„Manžel bude na slavnostním banketu. Pošlete, prosím, vojenského sluhu, ať ho přivede k telefonu.“

„Žádné sluhy nemám a ostatně, žádný banket se tu nekoná.“

„Žádný banket?“ Daisy chvíli nevěděla co říct.

„Jen obyčejná večeře v důstojnické jídelně,“ vysvětlil jí telefonista. „A ta skončila před hodinou.“

Daisy praštila sluchátkem. Žádný banket? Klouček výslovně tvrdil, že se musí na základně zúčastnit slavnostní večeře. Určitě lhal. Chtělo se jí brečet. Místo za ní šel raději pít s kamarády, nebo možná za jinou ženou. Na důvodu nezáleží. Daisy není jeho prioritou.

Zhluboka se nadechla. Potřebuje pomoc. Telefonní číslo aberowenského doktora, pokud tu vůbec nějaký je, neznala. Co má dělat?

Když Klouček posledně odjížděl, řekl: „V případě nutnosti tu máš nejmíň sto důstojníků, kteří se o tebe můžou postarat.“ Jenže ona nemůže říct markýzi z Lowtheru, že krvácí z vaginy.

Bolest se zvětšovala a Daisy cítila mezi nohama cosi teplého a lepkavého. Šla znovu do koupelny a omyla se. Viděla, že v krvi jsou sraženiny. Neměla žádné hygienické vložky – myslela si, že je těhotné ženy nepotřebují. Ustřihla kus ručníku a strčila ho do kalhotek.

Pak si vzpomněla na Lloyda Williamse.

Je laskavý. Vychovala ho energická feministka. Zbožňuje Daisy. Pomůže jí.

Vyšla po schodech do haly. Kde je? Účastníci kurzu už asi skončili večeři. Možná je nahoře. Břicho ji tak bolelo, že vyjít až do podkroví by asi nedokázala.

Třeba je v knihovně. Vojáci tu klidnou místnost často využívali ke studiu. Vešla dovnitř. Jakýsi seržant zíral do atlasu. „Byl byste taklaskav,“ požádala ho, „a našel mi poručíka Williamse?“

„Samozřejmě, paní,“ odpověděl a zavřel knihu. „Co mám vyřídit?“

„Požádejte ho, jestli by mohl přijít na chvíli do suterénu.“

„Není vám nic, paní? Vypadáte trochu bledá.“

„To bude dobré. Jen sežeňte co nejrychleji Williamse.“

„Už běžím.“

Daisy se vrátila do svých prostor. Úsilí vypadat normálně ji vyčerpalo, a tak ulehla na postel. Zakrátko ucítila, že jí krev prosakuje šaty, ale měla takové bolesti, že to nechala být. Pohlédla na hodinky. Proč Lloyd nejde? Třeba ho seržant nemůže najít. Je to tak velký dům. A ona tady třeba umře.

Ozvalo se zaťukání na dveře a pak ke své nesmírné úlevě uslyšela jeho hlas. „To jsem já, Lloyd Williams.“

„Pojďte dál,“ zavolala. Uvidí ji v hrozném stavu. Možná ho to od ní odradí navždy.

Zaslechla, jak vchází do sousedního pokoje. „Chvíli mi trvalo, než jsem našel, kde vlastně jste,“ omlouval se. „Ale stejně vás nevidím.“

„Musíte sem.“

Vešel do ložnice. „Panebože!“ vykřikl. „Co se vám stalo?“

„Sežeňte pomoc,“ požádala ho. „Je v tomhle městě nějaký lékař?“

„Samozřejmě. Doktor Mortimer. Je tu už celé věky. Ale možná na to není čas. Dovolte, abych…“ Zaváhal. „Možná krvácíte, ale to nezjistím, pokud se nepodívám.“

Zavřela oči. „Do toho.“ Byla dost vyděšená, takže se ani nestyděla.

Cítila, jak jí zvedá sukni. „Panejo,“ povzdechl si. „Chudáčku.“ Pak jí roztrhl kalhotky. „Odpusťte,“ omluvil se. „Je tu někde voda…“

„V koupelně,“ ukázala.

Vešel do koupelny a pustil kohoutek. Chvíli poté pocítila vlažnou vlhkou látku, která ji očišťovala.

„Je to jen slabý pramínek,“ uklidňoval ji. „Viděl jsem lidi vykrvácet, vám takové nebezpečí nehrozí.“ Otevřela oči a viděla, jak jí sukni zase stahuje pod kolena. „Kde je telefon?“ zeptal se.

„V obývacím pokoji.“

Zaslechla, jak říká: „Spojte mě s doktorem Mortimerem, co nejrychleji.“ Nastala odmlka. „Tady je Lloyd Williams. Volám z Tŷ Gwyn. Můžu mluvit s panem doktorem?… Dobrý den, paní Mortimerová, kdy čekáte, že se vrátí? Je to žena s břišními bolestmi a vaginálním krvácením… Ano, uvědomuju si, že většina žen tím trpí každý měsíc, ale tohle je jasně abnormální… je jí dvacet tři… ano, vdaná… bezdětná… zeptám se.“ Zvýšil hlas. „Je možné, že jste těhotná?“

„Ano,“ odpověděla Daisy. „Jsem ve třetím měsíci.“

Zopakoval její odpověď, pak následovalo dlouhé mlčení. Nakonec zavěsil a vrátil se k ní.

Posadil se na kraj postele. „Doktor přijde, jakmile bude moct, ale právě operuje horníka, kterého zranil uvolněný vozík. Jeho manželka si je ale zcela jistá, že jste potratila.“ Vzal ji za ruku. „Je mi to líto, Daisy.“

„Děkuju,“ zašeptala. Bolest se teď zdála slabší, ale Daisy cítila strašlivý smutek. Žádný dědic hraběcího titulu už není. Kloučka to moc rozruší.

„Paní Mortimerová říkala, že to je dost běžné,“ utěšoval ji Lloyd, „a většina žen mezi těhotenstvími jednou či dvakrát potratí. Za předpokladu, že se nekrvácí moc, žádné nebezpečí nehrozí.“

„Co když se to zhorší?“

„Pak bych vás musel odvézt do nemocnice v Merthyru. Ale cestovat dvacet kilometrů ve vojenském náklaďáku by pro vás bylo dost zlé, a tak pokud nebudete v ohrožení života, musíme se tomu vyhnout.“

Už se nebála. „Jsem tak ráda, že jste tady.“

„Smím něco navrhnout?“

„Samozřejmě.“

„Myslíte, že byste ušla pár kroků?“

„Nevím.“

„Napustím vám vanu. Jestli to dokážete, čistá se budete cítit mnohem líp.“

„Ano.“

„Pak si třeba můžete udělat nějaký improvizovaný obvaz.“

„Ano.“

Vrátil se do koupelny a Daisy slyšela, jak teče voda. Zkusila se v posteli posadit. Pocítila závrať a chvíli se nehýbala; pak se jí hlava vyčistila. Spustila nohy na podlahu. Seděla ve srážející se krvi a připadala si odporná.

Kohoutky se zavřely. Lloyd se vrátil a vzal ji pod paží. „Kdyby vám bylo na omdlení, jen mi to řekněte,“ vyzval ji. „Nenechám vás upadnout.“ Byl překvapivě silný, a když ji doprovázel do koupelny, napůl ji nesl. Cestou roztržené kalhotky spadly na podlahu. Stoupla si k vaně a nechala ho, aby jí rozepnul knoflíčky vzadu na šatech. „Zvládnete zbytek sama?“ zeptal se.

Přikývla a Lloyd vyšel ven.

Opřela se o koš na prádlo, pomalu si svlékla zakrvácené šaty a nechala je na podlaze. Nesměle vlezla do vany. Voda měla přesně tu správnou teplotu. Sotva si lehla a uvolnila se, bolest polevila. Zmocnil se jí pocit vděčnosti vůči Lloydovi. Zachoval se k ní tak hezky, že se málem rozplakala.

Po pár minutách se dveře pootevřely a objevila se jeho ruka s nějakým oblečením. „Noční košile a tak dále,“ oznámil. Položil vše na koš na prádlo a zase dveře zavřel.

Poté co voda začala vychládat, Daisy se zvedla. Znovu se jí zamotala hlava, ale jen na chvilku. Osušila se ručníkem a pak si oblékla noční košili a spodní prádlo, které přinesl. Do kalhotek si vložila malý ručník, aby vstřebával krev, která dál prosakovala.

Když se vrátila do ložnice, měla postel i přikrývky čistě převlečené. Vlezla do postele, posadila se a přitáhla si přikrývky ke krku.

Přišel z obývacího pokoje. „Určitě se cítíte líp,“ usmál se. „Vypadáte totiž rozpačitě.“

„Rozpačitě není ten správný výraz,“ řekla. „Možná trapně, ačkoli i to mi připadá slabé.“ Pravda nebyla tak jednoduchá. Daisy svraštila obličej, když pomyslela, v jakém stavu ji viděl –, ale na druhou stranu, Lloyd znechuceně nevypadal.

Zašel do koupelny a posbíral odložené oblečení. Menstruační krve se zřejmě neštítil.

„Kam jste dal povlečení?“ zeptala se.

„V komoře jsem našel velký dřez. Nechal jsem to odmočit ve studené vodě. S oblečením udělám totéž, ano?“

Přikývla.

Znovu zmizel. Kde se naučil být tak schopný a soběstačný? Usoudila, že ve španělské občanské válce.

Zaslechla ho přecházet po kuchyni. Vrátil se se dvěma šálky čaje. „Vy tohle nejspíš nesnášíte, ale udělá vám to dobře.“ Napila se čaje. Ukázal jí na dlani dvě bílé pilulky. „Aspirin? Mohl by trochu ulevit těm křečím.“

Spolkla je a zapila teplým čajem. Vždycky ji udivovalo, že vypadá zralejší, než by odpovídalo jeho věku. Vzpomněla si, s jakou jistotou šel vyhledat opilého Kloučka v divadle Gaiety. „Vy jste byl vždycky takový,“ řekla. „Skutečně dospělý, zatímco my ostatní jsme dospělost jen předstírali.“

Dopila čaj a pocítila ospalost. Odnesl šálky. „Chtěla bych jen na chvilku zavřít oči,“ zamumlala. „Zůstanete tady, kdybych usnula?“

„Zůstanu tak dlouho, jak budete chtít,“ odpověděl. Pak řekl ještě něco, ale zdálo se, že se jeho hlas vytrácí, a Daisy usnula.

{III}

Potom Lloyd začal trávit večery v bytečku hospodyně.

Těšil se na to celý den.

Seběhl dolů po schodech vždycky pár minut po osmé, když večeře v jídelně skončila a Daisyina služebná na noc odešla domů. Sedali proti sobě ve dvou starých křeslech. Lloyd si přinášel obvykle knihu ke studiu – vždycky měl nějaký „domácí úkol“, ze kterého se ráno dělal test – a Daisy si četla román; většinou si však povídali. Bavili se o tom, co se stalo během dne, probírali společně, co právě četli, a jeden druhému vyprávěli příběh svého života.

Popsal jí zážitky z bitvy na Cable Street. „Stál nás tam celý dav a chovali jsme se zcela pokojně; přesto nás napadli policisté na koních a řvali něco o špinavých židácích,“ vyprávěl jí. „Mlátili nás obušky a protlačili nás zasklenou výlohou.“

Daisy trčela s fašisty v zahradách Toweru a ze srážky s policií nic neviděla. „Takhle se o tom nepsalo,“ poznamenala. Věřila tehdy novinám, které uváděly, že šlo o pouliční nepokoje vyvolané výtržníky.

Lloyda to nepřekvapilo. „Matka o týden později viděla v kině Essoldo v Aldgate filmové zpravodajství,“ vzpomněl si. „Nabubřelý komentátor v něm vykládal: ‚Od nestranných pozorovatelů se policii dostalo jen chvály.‘ Máma říkala, že publikum se mohlo uchechtat.“

Daisy byla otřesená jeho skepticismem ohledně zpráv. Řekl jí, že většina britských novin potlačovala informace o zvěrstvech Frankovy armády ve Španělsku a přeháněla každou zprávu o špatném chování vládních vojsk. Daisy připustila, že bezmyšlenkovitě přijala názor hraběte Fitzherberta, že povstalci jsou ušlechtilí křesťané zachraňující Španělsko před hrozbou komunismu. Nevěděla nic o hromadných popravách, znásilňování a drancování, které měli na svědomí Frankovi muži.

Zřejmě ji ani ve snu nenapadlo, že by noviny vlastněné kapitalisty mohly bagatelizovat zprávy vyjadřující se nepříznivě o konzervativní vládě, armádě nebo podnikatelích a využívat každého případu špatného chování odborů nebo levicových stran.

Lloyd a Daisy si hodně povídali o válce. Konečně došlo k akci. Britské a francouzské jednotky se vylodily v Norsku a bojovaly s Němci, kteří udělali totéž. Noviny nemohly dobře zakrýt skutečnost, že se to pro spojence vyvíjí špatně.

Její postoj k němu se změnil. Už neflirtovala. Vždycky ho ráda viděla a stěžovala si, když přišel večer pozdě, a někdy ho škádlila; nikdy však nekoketovala. Řekla mu, jak byli všichni zklamaní, když přišla o dítě: Klouček, Fitz, její matka v Buffalu a dokonce i otec Lev. Nemohla se zbavit iracionálního pocitu, že udělala něco hanebného, a ptala se ho, jestli si nemyslí, že je to pošetilé. Nemyslel. Pošetilé mu nepřipadalo nic, co dělala.

Jejich rozhovory se týkaly jich dvou, ale oni si přesto od sebe udržovali fyzicky vzdálenost. Lloyd nijak netěžil z mimořádné důvěrnosti noci, kdy potratila. Ten výjev bude v jeho srdci samozřejmě živý navždy. Stírání krve z jejích stehen a břicha nebylo sexy – ani v nejmenším –, ale bylo to nesnesitelně láskyplné. Bylo to však ze zdravotního hlediska naléhavé a Lloydovi to neposkytovalo oprávnění, aby si na ni později něco dovolil. Tolik se bál, aby nevyvolal špatný dojem, že dbal na to, aby se jí nikdy ani nedotkl.

V deset hodin jim uvařila kakao, které miloval, a ona podle svých slov měla ráda, třebaže ho napadlo, jestli nechce být jen milá. Potom se rozloučili a Lloyd se odebral nahoru do svého pokoje v podkroví.

Byli jako staří přátelé. Nebylo to právě to, oč stál, ale Daisy byla vdaná a nic lepšího dostat nemohl.

Měl sklon zapomínat na Daisyino postavení. Jednou večer ho polekala, když mu oznámila, že půjde navštívit starého majordoma Peela, který po odchodu do důchodu žije v domku kousek za branami panství. „Je mu osmdesát!“ připomněla Lloydovi. „Fitz na něj určitě zapomněl. Měla bych za ním zajít.“

Lloyd zvedl obočí, a tak dodala: „Musím se ujistit, že je v pořádku. Je to moje povinnost jako členky klanu Fitzherbertových. Péče o staré bývalé sloužící patří k povinnostem bohatých rodin – to jste nevěděl?“

„Vypadlo mi to z hlavy.“

„Půjdete se mnou?“

„Samozřejmě.“

Příští den byla neděle a vypravili se ráno, kdy Lloyd neměl přednášky. Oba byli otřeseni stavem domečku. Malba se drolila, tapety olupovaly a záclony byly šedé od uhelného prachu. Jako jediná ozdoba sloužila řada fotografií vystříhaných z časopisů a připíchnutých na stěnu: král a královna, Fitz a Bea a další vybraní příslušníci aristokracie. V domku se pořádně neuklízelo už léta a byla tu cítit moč, popel a hniloba. Lloyd však tušil, že u starce s malou penzí to není nic neobvyklého.

Peel měl bílé obočí. Pohlédl na Lloyda a pozdravil. „Dobrý den, můj pane – myslel jsem, že jste zemřel!“

Lloyd se usmál. „Jsem jen návštěva.“

„Opravdu, pane? Už mi to v hlavě haraší. Starý hrabě zemřel, kolik to už je roků – pětatřicet, nebo čtyřicet? Tak kdopak tedy jste, mladý pane?“

„Jsem Lloyd Williams. Kdysi jste znával moji matku Ethel.“

„Vy jste Ethin chlapec? Tak v tom případě, samozřejmě…“

„V tom případě co, pane Peele?“ vmísila se Daisy.

„Ach, nic. Už mi haraší!“

Zeptali se ho, jestli mu něco neschází, ale tvrdil, že má všechno, co člověk potřebuje. „Moc nejím a jen zřídka se napiju piva. Na fajfkový tabák a na noviny mám peněz dost. Myslíte, že nás Hitler napadne, Lloyde? Doufám, že se toho nedožiju.“

Daisy trochu uklidila kuchyň, i když práce v domácnosti nebyly její silnou stránkou. „Nemůžu tomu uvěřit,“ prohodila tiše k Lloydovi. „Žije tady takhle a říká, že má všechno – považuje se za šťastného.“

„Mnoho mužů jeho věku je na tom hůř,“ soudil Lloyd.

Povídali si s Peelem přes hodinu. Než odešli, vzpomněl si, že by přece jen něco chtěl. Pohlédl na řadu fotografií na stěně. „Na pohřbu starého hraběte se pořídila jedna fotografie,“ vzpomínal. „Tenkrát jsem byl pouhý sluha, ne majordomus. Všichni jsme se seřadili u pohřebního vozu. Měli tam velký starý fotoaparát s černým látkovým přehozem, nic takového, jako jsou ty moderní maličké foťáky. Bylo to v roce 1906.“

„Vsadím se, že vím, kde ta fotografie je,“ řekla Daisy. „Podíváme se po ní.“

Vrátili se do velkého domu a sešli do suterénu. Místnost s harampádím vedle vinného sklepa byla docela velká. Válelo se tu plno krabic, beden a zbytečných hračiček: loď v láhvi, model Tŷ Gwyn ze zápalek, miniaturní skříňka se zásuvkami, meč v ozdobné pochvě.

Začali se probírat starými fotografiemi a obrázky. Daisy kvůli prachu kýchala, ale trvala na tom, že bude hledat dál.

Fotografii, o kterou Peel stál, našli. Nacházela se v krabici s ještě starší fotografií předchozího hraběte. Lloyd se na ni udiveně zahleděl. Sépiový obrázek o velikosti patnáct krát devět centimetrů znázorňoval mladého muže ve viktoriánské důstojnické uniformě.

Vypadal úplně jako Lloyd.

„Podívejte se na tohle,“ upozornil Daisy a podal jí fotografii.

„Kdybyste měl licousy, mohl byste to být vy,“ zasmála se.

„Možná měl starý hrabě románek s některou ženou z mého rodu,“ prohodil nevážně Lloyd. „Pokud byla vdaná, mohla jeho dítě vydávat za manželovo. Můžu vám říct, že by mi neudělalo velkou radost dozvědět se, že jsem nemanželský potomek aristokrata – já, zanícený socialista!“

„Lloyde, jak moc velký trouba jste?“ zeptala se Daisy.

Nepoznal, jestli to myslí vážně. Kromě toho měla na nose šmouhu od prachu, která vypadala tak líbezně, že ji toužil políbit. „Abych řekl pravdu,“ odpověděl, „troubu jsem ze sebe udělal už nejednou, ale –“

„Poslouchejte mě. Vaše matka pracovala v tomhle domě jako služebná. V roce 1914 náhle odešla do Londýna a vzala si muže jménem Teddy, o kterém nikdo neví nic víc, než že jeho příjmení znělo Williams, stejně jako její, tudíž nemusela jméno měnit. Záhadný pan Williams zemřel dřív, než se s ním kdokoli setkal, a vaše matka si za jeho životní pojistku pořídila dům, ve kterém dodnes bydlí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil. „Co tím naznačujete?“

„Poté co pan Williams zemřel, porodila syna, který shodou okolností jako by z oka vypadl zesnulému hraběti Fitzherbertovi.“

Začínal mít matnou představu, co asi řekne. „Pokračujte.“

„Nikdy vás nenapadlo, že by ta historka mohla mít úplně jiné vysvětlení?“

„Doteď ne…“

„Co udělá aristokratická rodina, když některá dcera otěhotní? Víte, tohle se stává pořád.“

„Předpokládám, že se to stává, ale nevím, jak to řeší. O tom se nikdy nedoslechnete.“

„Přesně. Ta dívka na celé měsíce zmizí – do Skotska, Bretaně nebo Ženevy – se svou služebnou. Když se obě znovu objeví, služka má miminko, které podle svých slov o té dovolené porodila. Rodina s ní jedná překvapivě laskavě, třebaže se dívka přizná ke smilstvu, a odešle ji s malou penzí někam do bezpečné vzdálenosti.“

Znělo to jako pohádka, která nemá nic společného se skutečným životem; Lloyda to přesto zaujalo a znepokojilo. „A vy si myslíte, že já byl to miminko v podobném předstíraném případu?“

„Myslím, že lady Maud měla milostný románek se zahradníkem, horníkem nebo třeba nějakým roztomilým londýnským darebákem a otěhotněla. Odešla někam v tajnosti porodit. Vaše matka souhlasila s předstíráním, že to dítě je její, a výměnou za to dostala dům.“

Lloyda náhle napadlo něco, co by mohlo tuto myšlenku podpořit. „Kdykoli jsem se ptal na skutečného otce, odpovídala vyhýbavě.“ V tuto chvíli to vypadalo podezřele.

„Tak vidíte! Žádný Teddy Williams nikdy neexistoval. Aby si vaše matka zachovala důstojnost, říkala, že je vdova. Fiktivního zesnulého manžela nazvala Williams, aby se vyhnula problému se změnou jména.“

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Připadá mi to příliš fantastické.“

„S Maud se dál přátelila a Maud jí pomáhala při vaší výchově. V roce 1933 vás matka vzala do Berlína, protože vaše skutečná matka vás chtěla znovu vidět.“

Lloyd měl pocit, jako by buď snil, nebo se právě probouzel. „Vy si myslíte, že jsem Maudino dítě?“ zeptal se nevěřícně.

Daisy poklepala na rámeček fotografie, kterou měla pořád v ruce. „A vypadáte úplně jako váš dědeček!“

Lloyd byl zmatený. To nemůže být pravda – a přesto to dávalo smysl. „Zvykl jsem si, že Bernie není můj skutečný otec,“ řekl. „Ale že Ethel není moje skutečná matka?“

Daisy musela v jeho obličeji postřehnout výraz bezmoci, neboť se předklonila a dotkla se ho – což normálně nedělala. „Odpusťte, jsem asi krutá. Já jen chci, abyste viděl, co máte před očima. Jestli má Peel podezření, nemyslíte, že ho můžou mít i jiní? Je to informace, kterou je lépe vyslechnout od někoho, kdo… prostě od přítele.“

Zdáli zazněl gong. „Měl bych jít do jídelny na oběd,“ řekl mechanicky Lloyd. Vytáhl fotografii z rámečku a strčil ji do náprsní kapsy uniformy.

„Jste rozrušený,“ poznamenala s úzkostí Daisy.

„Ne, ne. Jenom… ohromený.“

„Muži vždycky popírají, že jsou rozrušení. Přijďte pak prosím za mnou.“

„Dobře.“

„Nechoďte spát, dokud si se mnou znovu nepromluvíte.“

„Přijdu.“

Odešel z místnosti se starými krámy a vydal se po schodech nahoru do někdejší velké jídelny, která teď sloužila jako jídelna pro důstojníky. Bezmyšlenkovitě snědl mleté hovězí z konzervy. V hlavě měl zmatek a diskuse u stolu o bojích zuřících v Norsku se nezúčastnil.

„Sníte s otevřenýma očima, Williamsi?“ zeptal se major Lowther.

„Omlouvám se, pane majore,“ řekl Lloyd mechanicky. Pokusil se o improvizovanou výmluvu. „Pokoušel jsem se vzpomenout si, která německá hodnost je vyšší, Generalleutnant, nebo Generalmajor?“

„Generalleutnant je vyšší,“ odpověděl Lowther. Pak tiše dodal: „Jenom nezapomínejte na rozdíl mezi meine Frau a deine Frau.“

Lloyd cítil, jak se červená. Jeho přátelství s Daisy není tedy tak diskrétní, jak si myslel. Všiml si toho i Lowther. Pobouřilo ho to: on a Daisy neudělali nic nepatřičného. Přesto neprotestoval. Měl pocit viny, třebaže se ničím neprovinil. Dát ruku na srdce a přísahat, že jeho úmysly jsou čisté, přece jen nemohl. Věděl, co by řekl dědeček: „Kdokoli pohlédne na ženu s chtíčem, dopustil se již ve svém srdci cizoložství.“ Tohle bylo skutečně Ježíšovo učení a bylo v něm hodně pravdy.

Při pomyšlení na prarodiče ho napadlo, jestli znají jeho skutečné rodiče. Pochybnosti o skutečných rodičích v něm vyvolávaly pocit ztracenosti, jako sen o pádu z výšky. Jestliže se mu lhalo v této záležitosti, mohl být uváděn v omyl o čemkoli.

Rozhodl se, že se dědečka a babičky zeptá. Stihl by to udělat hned dnes, protože je neděle. Jakmile se mohl dostatečně zdvořile omluvit z jídelny, vydal se z kopce do Wellington Row.

Napadlo ho, že kdyby jim položil přímou otázku, jestli je Maudin syn, mohli by všechno rezolutně popřít. K vymámení informace by možná byl vhodnější pozvolnější přístup.

Zastihl je, jak sedí v kuchyni. Neděle pro ně byla dnem Páně, zasvěceným náboženství; ten den nečetli noviny ani neposlouchali rádio. Měli však radost, že ho vidí, a babička jako vždycky uvařila čaj.

„Přál bych si vědět víc o svém skutečném otci,“ začal Lloyd. „Máma říkala, že Teddy Williams sloužil u Velšských střelců, věděli jste to?“

„Pročpak se chceš hrabat v minulosti?“ namítla babička. „Tvůj táta je Bernie.“

Lloyd jí neodporoval. „Bernie Leckwith je pro mě vším, čím by otec měl být.“

Dědeček přikývl. „Žid, ale dobrý člověk, o tom není pochyb.“ Představoval si, že je velkoryse tolerantní.

Lloyd to nechal bez poznámky. „Přesto jsem zvědavý. Setkali jste se někdy s Teddym Williamsem?“

Dědeček vypadal rozhněvaně. „Ne,“ odpověděl. „A bylo nám to líto.“

„Přišel do Tŷ Gwyn jako osobní sluha s jedním hostem. Nevěděli jsme, že s ním tvoje matka něco má, dokud neodjela do Londýna, kde si ho vzala.“

„Proč jste nešli na svatbu?“

Oba mlčeli. „Pověz mu pravdu, Caro,“ řekl dědeček. „Ze lží nikdy nepochází nic dobrého.“

„Tvoje matka podlehla pokušení,“ vysvětlila mu babička. „Když ten sluha z Tŷ Gwyn odešel, zjistila, že čeká dítě.“ Lloyd takové podezření choval a myslel si, že to mohl být důvod její vyhýbavosti. „Dědeček se moc zlobil,“ dodala babička.

„Až příliš,“ přisvědčil dědeček. „Zapomněl jsem, že Ježíš říkal: ‚nesuďte, abyste nebyli souzeni.‘ Jejím hříchem byl chtíč, ale mým byla pýcha.“ Lloyd s údivem zahlédl v dědečkových bledě modrých očích slzy. „Bůh jí odpustil, ale já dlouho ne. A mezitím můj zeť zemřel, padl ve Francii.“

Lloyd byl ještě zmatenější než předtím. Tady se mu předkládá další podrobný příběh, poněkud odlišný od toho, co mu říkala matka, a úplně odlišný od Daisyiny teorie. Nepláče dědeček pro zetě, který nikdy neexistoval?

Naléhal dál. „A rodina Teddyho Williamse? Máma říkala, že pocházel ze Swansea. Možná měl rodiče, sourozence…“

„Tvoje matka o jeho rodině nikdy nemluvila,“ upozornila ho babička. „Myslím, že se styděla. Ať už měla důvod, jaký chtěla, neměla v úmyslu se k nim znát. A nebylo na nás, abychom v tomto ohledu šli proti ní.“

„Ale třeba mám ve Swansea další prarodiče. A strýce a tety a bratrance nebo sestřenice, které jsem nikdy neviděl.“

„Jo,“ přitakal dědeček. „Jenže my je neznáme.“

„Ale máma je zná.“

„Nejspíš ano.“

„Tak se zeptám jí,“ rozhodl se Lloyd.

{IV}

Daisy byla zamilovaná.

Teď pochopila, že před Lloydem nikdy nikoho nemilovala. Ani Kloučka nikdy opravdu nemilovala, i když ji vzrušoval. A pokud jde o chudáka Charlieho Farquharsona, o tom lze nanejvýš říct, že si ho oblíbila. Bývala přesvědčená, že láska je něco, co může poskytnout komukoli, koho si oblíbí, a že hlavní je, aby si vybrala chytře. Teď jí bylo jasné, že se naprosto mýlila. Chytrost s tím neměla nic společného a ona neměla na vybranou. Láska byla jako zemětřesení.

Její život byl prázdný až na ty dvě hodiny trávené každý večer s Lloydem. Zbytek dne prožila v očekávání; noc zasvětila vzpomínkám.

Lloyd byl polštář, na který pokládala tvář. Byl ručník, kterým si osušovala prsa, když vylezla z vany. Byl kloub na prstech ruky, který si dávala do úst a zamyšleně cumlala.

Jak ho mohla čtyři roky opomíjet? Láska jejího života se před ní objevila na plese Trinity a ona si všimla jen toho, že má na sobě cizí oblek! Proč ho okamžitě neobjala, nepolíbila a netrvala na tom, že se hned vezmou?

On to věděl celou dobu. Musel ji milovat od samého začátku. Snažně ji prosil, aby Kloučka odvrhla. „Vykašlete se na něj,“ řekl jí tehdy večer, když navštívili kabaret Gaiety. „Choďte radši se mnou.“ A ona se mu vysmála. Ale Lloyd viděl pravdu, ke které ona byla slepá.

Jakási intuice v jejím nitru ji však navedla, aby ho tam na chodníku v Mayfair mezi dvěma pouličními lampami políbila. V té době to považovala za požitkářský rozmar; ve skutečnosti to však bylo to nejchytřejší, co kdy udělala, neboť tím patrně zpečetila jeho oddanost.

Teď v Tŷ Gwyn odmítala přemýšlet, co bude dál. Žila ze dne na den, chodila s hlavou v oblacích, smála se pro nic za nic. Od matky z Buffala dostala starostlivý dopis vyjadřující obavy o její zdraví a stav mysli po potratu; odpověděla jí uklidňujícím tónem. Olga připojila i pikantní novinky: Dave Rouzrokh v Palm Beach zemřel; Muffie Dixonová si vzala Philipa Renshawa; manželka senátora Dewara, Rosa, napsala bestseller nazvaný „V zákulisí Bílého domu“ a Woody ho doprovodil fotografiemi. Před měsícem by se jí zmocnil stesk po domově; teď to v ní vzbudilo jen mírný zájem.

Smutek pociťovala, jen když pomyslela na děťátko, o které přišla. Bolesti odezněly okamžitě a krvácení se zastavilo po týdnu, ale ztráta dítěte jí působila zármutek. Už kvůli tomu neplakala, ale občas se přistihla, že civí do prázdna a přemýšlí, jestli by to byla holčička nebo chlapeček a jak by miminko asi vypadalo; pak si s otřesem uvědomila, že se hodinu ani nepohnula.

Nastalo jaro a Daisy chodila v gumových holínkách a plášti do deště na procházky na větrné horské svahy. Když si někdy byla jistá, že ji kromě ovcí nikdo neslyší, křičela z plných plic: „Miluju ho!“

Lloydova reakce na otázky o rodinném původu ji znepokojila. Možná to téma neměla nastolovat: byl z toho jen nešťastný. Její omluva přesto měla důvod: pravda by dříve nebo později vyšla na světlo a takové věci je lépe slyšet od někoho, kdo vás miluje. Jeho bolestné zmatení ji dojalo tak, že ho milovala ještě víc.

Pak jí oznámil, že si zařídil možnost na několik dní z kurzu odjet. O druhém květnovém víkendu, kdy se v Británii slaví svatodušní svátky, se zúčastní výroční konference labouristické strany, která se koná na jižním pobřeží v letovisku Bournemouth.

Řekl jí, že jeho matka tam bude také, takže bude mít příležitost vyptat se jí na svůj rodinný původ. Daisy se zdálo, že vypadá dychtivě, ale že má zároveň strach.

Lowther by určitě odmítl ho uvolnit, ale Lloyd mluvil s plukovníkem Ellis-Jonesem už v březnu, když do kurzu nastupoval, a plukovníkovi byl buď sympatický Lloyd, nebo sympatizoval s labouristickou stranou, nebo možná obojí, a dal mu souhlas, který Lowther nemohl odvolat. Samozřejmě, pokud by Němci zaútočili na Francii, pak by nikdo útvar opustit nesměl.

Daisy podivně děsila vyhlídka, že Lloyd odjede z Aberowenu, aniž bude vědět, že ho miluje. Nevěděla přesně proč, ale musí mu to říct před odjezdem.

Lloyd měl odjet ve středu a vrátit se za šest dní. Shodou okolností Klouček oznámil, že ji přijede navštívit a že dorazí ve středu večer. Z důvodů, které nedokázala úplně domyslet, byla Daisy ráda, že tu oba muži nebudou zároveň.

Rozhodla se, že se Lloydovi vyzná v úterý, den před odjezdem. Co řekne manželovi den poté, neměla tušení.

Představovala si rozhovor s Lloydem a uvědomila si, že ji určitě políbí, a když se budou líbat, podlehnou svým citům a budou se milovat. A pak budou celou noc ležet ve vzájemném objetí.

V tomto bodu úvah se do jejího snění vetřela potřeba diskrétnosti. Kvůli nim oběma nikdo nesmí Lloyda zahlédnout, jak od ní ráno odchází. Lowthie už podezření má: poznala to podle jeho nesouhlasných a darebáckých úsměvů – málem jako by si myslel, že by měla najít zalíbení spíš v něm než v Lloydovi.

Oč lepší by bylo, kdyby se s Lloydem mohli k osudnému rozhovoru sejít někde jinde. Pomyslela na nevyužívané ložnice v západním křídle a zatajil se jí dech. Mohl by odejít za svítání, a i kdyby ho někdo viděl, netušil by, že byl s ní. Sama by se mohla vynořit později, zcela oblečená, a předstírat, že hledá nějakou ztracenou rodinnou věc, třeba obraz. Jak vylepšovala lež, kterou by v případě nutnosti řekla, napadlo ji, že by vlastně mohla vzít nějaký předmět z místnosti s harampádím a předem ho do té ložnice odnést, aby byl připravený posloužit jako konkrétní svědectví její historky.

V úterý v devět hodin, kdy všichni studenti seděli v učebnách, prošla horním patrem se stříbrným příručním zrcátkem a souborem parfémových flakonů se zašlými stříbrnými víčky. Už teď měla pocit viny. Koberec byl odstraněný a kroky na podlahových prknech duněly, jako by ohlašovaly příchod promiskuitní ženy. Naštěstí v ložnicích nikdo nebyl.

Došla ke Gardéniovému apartmá, které, jak si matně vzpomínala, sloužilo jako sklad ložního prádla. Když vstupovala dovnitř, chodba byla prázdná. Rychle za sebou zavřela dveře. Sotva popadala dech. Ještě jsem nic neudělala, napomenula se v duchu.

Pamatovala si to dobře: kolem celého pokoje, u stěn s tapetami s gardéniovým vzorem, stály úhledné štosy prostěradel a povlaků na přikrývky a na polštáře zabalené do hrubých bavlněných obalů a ovázané provazem jako velké balíky. Pokoj páchl zatuchlinou a Daisy otevřela okno. Původní nábytek tu zůstal: postel, šatník, prádelník, psací stůl a toaletní stolek ledvinovitého tvaru se třemi zrcadly. Parfémové flakony položila na toaletní stolek a postel přestlala s využitím skladovaného prádla. Prostěradla byla na dotek chladná.

Teď už jsem něco udělala, pomyslela si. Připravila jsem lože pro svého milence a pro sebe.

Pohlédla na bílé polštáře a růžové přikrývky se saténovým lemováním a spatřila sebe s Lloydem líbající se bláznivě a zoufale v pevném objetí. Pomyšlení na to ji tolik vzrušilo, že jí bylo na omdlení.

Zaslechla zvenku kroky, na podlahových prknech zněly stejně jako předtím její. Kdo to může být? Možná starý sluha Morrison pátrající po zatékajícím okapu či prasklém okenním sklu. Vyčkávala se srdcem sevřeným pocitem viny, zatímco kroky se přiblížily a vzápětí se začaly vzdalovat.

Strach zklidnil její vzrušení a zchladil žár, který jí vzplál v nitru. Naposledy se rozhlédla po pokoji a odešla.

Na chodbě nikdo nebyl.

Vykročila. Její boty hlásily, jak rychle jde; teď ale vypadám úplně nevinně, ujišťovala se v duchu. Může chodit, kam chce; má větší právo být tady než kdokoli jiný; je tady doma; manžel je dědicem celého velkého domu.

Manžel, kterého pečlivě plánuje podvést.

Věděla, že by měla být ochromená pocitem viny, ale ve skutečnosti to dychtila udělat, sžírala ji touha.

Dalším krokem bylo informovat Lloyda. Včera večer přišel do jejího bytu jako obvykle; ale ona s ním nemohla tuto schůzku smluvit, protože by od ní očekával vysvětlení, a ona by mu pak – jak se znala – všechno vyklopila, zatáhla by ho do postele a celý plán by zničila. Musí s ním tedy dneska krátce promluvit.

Ve dne ho obvykle nevídala, pokud na něj náhodou nenarazila v hale nebo v knihovně. Jak by se s ním mohla setkat? Vyšla po zadním schodišti do podkroví. Účastníci kurzu sice v pokojích nebyli, ale někdo z nich se mohl kdykoli objevit třeba proto, že se vrací do pokoje pro něco, co zapomněl. Musí tedy jednat rychle.

Vešla do Lloydova pokoje. Voněl po něm. Nedokázala přesně určit, co je to za vůni. Žádnou kolínskou v pokoji nezahlédla, ale vedle břitvy stála lahvička jakési vlasové vody. Otevřela ji a přičichla: ano, to je ono – citrus a koření. Není marnivý? zeptala se v duchu. Možná trošku. Obyčejně vypadal i v uniformě pečlivě upravený.

Nechá mu vzkaz. Na prádelníku ležel blok laciného dopisního papíru. Otevřela ho a vytrhla list. Rozhlédla se po něčem na psaní. Věděla, že Lloyd má černé plnicí pero s vyrytým jménem, jenže to bude mít u sebe, aby si mohl zapisovat poznámky. V horní zásuvce našla tužku.

Co může napsat? Musela být opatrná pro případ, že by si vzkaz přečetl někdo jiný. Nakonec napsala jediné slovo: „Knihovna.“ Na prádelníku nechala otevřený blok tak, aby ho nemohl přehlédnout. Pak odešla.

Nikdo ji nezahlédl.

Uvažovala, že Lloyd v jistou dobu do pokoje zajde, třeba aby si naplnil pero inkoustem z lahvičky na prádelníku. Pak si všimne vzkazu a přijde za ní.

Odebrala se do knihovny.

Dopoledne se vleklo. Četla si viktoriánské autory – zdálo se, že chápou, jak se ona sama právě teď cítí –, ale dnes Elizabeth Gaskellová nedokázala udržet její pozornost a Daisy většinu času strávila koukáním z okna. Byl květen a v zahradách Tŷ Gwyn obvykle zářily záhony jarních květin, jenže většina zahradníků nastoupila do armády a ti zbývající pěstovali zeleninu, a ne květiny.

Těsně před jedenáctou vešlo do knihovny několik vojáků. Usedli se svými poznámkovými sešity do zelených kožených křesel, ale Lloyd mezi nimi nebyl.

Daisy věděla, že poslední dopolední přednáška končí v půl dvanácté. V tu chvíli se muži zvedli a z knihovny odešli, ale Lloyd se neobjevil.

Určitě teď zašel do pokoje, pomyslela si, aby si tam odložil knihy a umyl si ruce v nedaleké koupelně.

Minuty ubíhaly a pak zazněl gong svolávající k obědu.

V tu chvíli vešel do knihovny a Daisy poskočilo srdce.

Vypadal znepokojeně. „Právě jsem si přečetl váš vzkaz,“ řekl. „Není vám nic?“

Jeho první starost patřila jí. Žádný její problém pro něj nepředstavoval obtěžování, ale příležitost, jak jí pomoci; dychtivě se té možnosti chopil. Takhle se o ni nestaral žádný muž, ani otec.

„Všechno je v pořádku,“ odpověděla. „Víte, jak vypadá gardénie?“ Cvičila si tu řeč celé dopoledne.

„Myslím, že ano. Trochu jako růže. Proč?“

„V západním křídle je jedno apartmá, které se nazývá Gardéniové. Na dveřích má namalovanou bílou gardénii a uvnitř je sklad prádla. Myslíte, že byste to našel?“

„Samozřejmě.“

„Dneska večer nechoďte ke mně do bytu, ale setkáme se tam. V obvyklou dobu.“

Zíral na ni, snažil se přijít na to, co se děje. „Přijdu,“ přitakal. „Ale proč?“

„Chci vám něco říct.“

„To je vzrušující,“ přikývl, ale vypadal zmateně.

Tušila, co mu asi probíhá hlavou. Uchvacovalo ho pomyšlení, že ona má možná na mysli milostnou schůzku, a zároveň si říkal, že je to beznadějný sen.

„Jděte na oběd,“ vyzvala ho.

Váhal.

„Uvidíme se večer,“ dodala.

„Nemůžu se dočkat.“ S těmi slovy odešel.

Vrátila se do svého bytu. Maisie, která nebyla žádná velká kuchařka, jí připravila sendvič z dvou krajíčků chleba a plátku šunky z konzervy. Daisy se ale svíral žaludek a nedokázala by ho sníst, ani kdyby to byla broskvová zmrzlina.

Lehla si, aby si odpočinula. Její myšlenky na dnešní noc byly tak nepokryté, že se zastyděla. O sexu se hodně naučila od Kloučka, který měl jasně zkušenosti s jinými ženami, a věděla hodně o tom, co mají muži rádi. Chtěla s Lloydem zkoušet všechno, líbat každou část jeho těla, dělat to, čemu Klouček říkal soixante-neuf, polykat jeho semeno. Ty myšlenky ji tak vzrušovaly, že jen s vynaložením vší síly vůle odolala pokušení, aby se sama ukojila.

V pět hodin si dala šálek kávy, pak si umyla vlasy a dopřála si dlouhou koupel, oholila si podpaží a přistřihla pubické ochlupení, které vyráželo příliš bujně. Osušila se a po celém těle si rozetřela lehký tělový krém. Navoněla se a začala se oblékat.

Vzala si nové spodní prádlo. Vyzkoušela si všechny svoje šaty. Líbily se jí jedny s jemnými modrými a bílými proužky, ale měly vepředu odshora až dolů knoflíčky, které by se rozepínaly celou věčnost, a ona věděla, že se bude chtít svléknout rychle. Přemýšlím jako děvka, uvědomila si, a nevěděla, jestli se má smát nebo stydět. Nakonec se rozhodla pro jednoduché, mátově zelené kašmírové šaty po kolena, dávající vyniknout jejím pěkně tvarovaným nohám.

Pozorně se zkoumala v úzkém zrcadle na vnitřní straně šatníkových dveří. Vypadá dobře.

Posadila se na kraj postele, aby si natáhla punčochy, a do pokoje vešel Klouček.

Daisy se udělalo slabo. Kdyby neseděla, padla by na zem. Nevěřícně na něj vytřeštila oči.

„Překvapení!“ oznámil vesele. „Přijel jsem o den dřív.“

„Ano,“ zamumlala, když se jí konečně vrátila řeč. „Překvapení.“

Sklonil se a políbil ji. Nikdy neměla ráda v puse jeho jazyk, protože vždycky cítila pachuť alkoholu a doutníků. Její nechuť mu nikdy nevadila, dokonce se zdálo, že ho baví si to vynucovat. Teď mu však z pocitu viny šla jazykem vstříc.

„Sakryš!“ pochvaloval si, když znovu popadl dech. „Ty jsi ale divoch.“

Nemáš tušení, pomyslela si Daisy; aspoň doufám, že nemáš.

„Cvičení se o den urychlilo,“ vysvětlil jí. „Nebyl čas tě upozornit.“

„Takže tu budeš přes noc,“ řekla.

„Ano.“

A Lloyd ráno odjíždí.

„Nezdá se, že bys měla velkou radost,“ poznamenal Klouček. Pohlédl na její šaty. „Měla jsi v plánu něco jiného?“

„Jako co?“ odsekla. Už se vzpamatovala. „Třeba vyrazit si do hospody U Dvou korun?“ zeptala se posměšně.

„Když už o tom mluvíš, co takhle dát si drink?“ Odešel z pokoje najít něco k pití.

Daisy zabořila obličej do dlaní. Jak se tohle může stát? Její plán je v troskách. Musí najít nějaký způsob, jak Lloyda upozornit. A s Kloučkem v patách mu svou lásku rychle a šeptem vyznat nemůže.

Řekla si, že celá záležitost se prostě odloží. Jde jen o pár dní: Lloyd se má vrátit příští úterý. Odklad byl nesmírně trýznivý, ale ona to přežije a její láska také. Přesto se zklamáním málem rozplakala.

Dooblékla se, obula a vyšla do malého obývacího pokoje.

Klouček objevil láhev skotské a dvě sklenice. Trochu upila, aby se neřeklo. „Koukám, že to děvče chystá k večeři zapékanou rybu s bramborovou kaší,“ všiml si. „Mám hlad jako vlk. Je dobrá kuchařka?“

„Ani ne. Ale jestli máš hlad, sníst se to dá.“

„Hm, dobře, hlavně že je whisky,“ zabručel a nalil si další sklenici.

„Cos dělal?“ Zoufale si přála, aby mluvil – aby nemusela mluvit sama. „Letěl jsi do Norska?“ Němci tam vítězili v první pozemní bitvě války.

„Ne, bohudíky. Je to katastrofa. Dneska večer je kvůli tomu velká debata v Dolní sněmovně.“ Rozpovídal se o chybách, kterých se dopustili britští a francouzští velitelé.

Když byla večeře hotová, Klouček šel dolů do sklepa pro víno. Daisy viděla, že se jí naskytla šance upozornit Lloyda. Ale kde může být? Pohlédla na hodinky. Půl osmé. Bude večeřet v jídelně. Daisy tam nemůže jen tak vejít a špitat mu do ucha, zatímco Lloyd bude sedět u stolu s ostatními důstojníky: to by rovnou mohla všem oznámit, že jsou milenci. Neexistuje nějaký způsob, jak by ho mohla dostat odtamtud ven? Lámala si hlavu, ale než cokoli vymyslela, Klouček se vrátil a triumfálně přinášel láhev Dom Pérignon 1921. „První ročník, který vyrobili,“ oznámil. „Historický.“

Usedli ke stolu a jedli Maisiinu zapékanou rybu. Daisy vypila sklenici šampaňského, ale s jídlem měla potíže. Postrkávala ho po talíři a snažila se, aby to vypadalo normálně. Klouček si přidal.

Jako dezert připravila Maisie konzervované broskve s kondenzovaným mlékem. „Válka je pro britskou kuchyň zlá,“ zamručel Klouček.

„Ne že by před válkou byla úžasná,“ poznamenala Daisy a stále se snažila tvářit normálně.

Teď už je Lloyd určitě v Gardéniovém apartmá. Co asi udělá, když se jí nepodařilo doručit mu vzkaz? Zůstane tam celou noc a bude čekat a doufat, že Daisy přijde? Vzdá to o půlnoci a vrátí se do své postele? Nebo ji přijde hledat sem dolů? To by mohlo být trapné.

Klouček vytáhl velký doutník, spokojeně kouřil a občas smočil nehořící konec ve sklenici s koňakem. Daisy se pokoušela vymyslet si nějakou výmluvu, aby od něj mohla odejít a zaskočit nahoru, ale na nic nepřišla. Jakou záminku by mohla uvést pro to, že v tuhle noční dobu navštěvuje ubytovací prostory účastníků kurzu?

Pořád ještě nic nepodnikla, když Klouček zamáčkl nedopalek doutníku a utrousil: „Je čas jít spát. Chceš do koupelny jako první?“

Nevěděla, co jiného by měla udělat, a tak se zvedla, a šla do ložnice. Pomalu si odložila šaty, které si s takovou péčí oblékla pro Lloyda. Umyla si obličej a vzala si své nejméně svůdné pyžamo. Pak si lehla do postele.

Když k ní Klouček uléhal, byl lehce podnapilý, ale přesto se dožadoval sexu. Pomyšlení na to se hrozila. „Je mi líto,“ omluvila se. „Doktor Mortimer říkal, že tři měsíce nemám mít žádný manželský styk.“ Nebyla to pravda. Mortimer říkal, že je to možné, jakmile přestane krvácet. Cítila se strašně nečestná. Plánovala si, že to dnes v noci bude dělat s Lloydem.

„Cože?“ napružil se Klouček. „Proč?“

Musela improvizovat. „Kdybychom to dělali moc brzy, mohlo by to zřejmě ovlivnit možnost, že znovu otěhotním.“

To ho přesvědčilo. Zoufale toužil po dědici. „Eh, co,“ zabručel a odvrátil se.

V minutě spal.

Daisy ležela s očima dokořán, v hlavě jí hučelo. Nemohla by vyklouznout teď? Musela by se obléknout – rozhodně nemůže chodit po domě v pyžamu. Klouček měl tvrdé spaní, ale často se probouzel a chodil na záchod. Co když se zrovna probudí, zatímco ona bude pryč, a uvidí ji, jak se vrací oblečená? Co by si mohla vymyslet, aby měla šanci, že jí uvěří? Každý ví, že existuje jediný důvod, proč se žena v noci plíží po chodbách.

Lloyd bude určitě trpět. A ona trpěla s ním, představovala si ho samotného a zklamaného v tom zatuchlém pokoji. Ulehl v uniformě a usnul? Jestli se nepřikryje, bude mu zima. Pomyslí si, že se stalo něco mimořádného, nebo že ho jen lehkomyslně nechala bdít? Třeba se bude cítit zrazený a zanevře na ni.

Po tváři jí stékaly slzy. Klouček chrápal, takže se to nikdy nedozví.

Usnula až k ránu a zdálo se jí, že spěchá na vlak, ale pořád se dělo něco, co ji zdržovalo: taxík ji dovezl na nesprávné místo, musela jít pěšky se zavazadlem nečekaně daleko, nemohla najít jízdenku, a když dorazila na nástupiště, čekal tam na ni staromódní dostavník, kterému bude cesta do Londýna trvat celé dny.

Když se z toho sna probudila, Klouček se už v koupelně holil.

Klesla na mysli. Vstala a oblékla se. Maisie připravila snídani a Klouček si dal vejce se slaninou a toast s máslem. Když dojedli, bylo devět hodin. Lloyd říkal, že v devět odjíždí. Možná teď stojí v hale s kufříkem v ruce.

Klouček se zvedl od stolu a s novinami zamířil do koupelny. Daisy znala jeho zvyky: zůstane tam pět až deset minut. Její otupělost náhle pominula. Vyšla z bytu a vyběhla po schodech do haly.

Lloyd tam nebyl. Musel už odejít. Sevřelo se jí srdce.

Ale půjde pěšky na nádraží: taxi na ty necelé dva kilometry si brali jen bohatí a nemocní. Třeba ho dohoní. Vyšla z domovních dveří.

Spatřila ho na příjezdové cestě o sto metrů dál, kráčel svižně, nesl kufřík; Daisyino srdce poskočilo. Odhodila veškerou opatrnost a rozběhla se za ním.

Směrem z kopce kolem ní projel lehký vojenský pickup zvaný Tilly. K její hrůze u Lloyda zpomalil. „Ne!“ zvolala Daisy, ale Lloyd byl příliš daleko, než aby ji mohl uslyšet.

Hodil kufřík dozadu a naskočil do kabiny k řidiči.

Běžela dál, ale bylo to beznadějné. Automobil se rozjel a nabral rychlost.

Daisy se zastavila. Stála a pozorovala, jak Tilly projíždí bránou Tŷ Gwyn a mizí z dohledu. Snažila se nerozplakat.

Po chvíli se otočila a vrátila se do domu.

{V}

Cestou do Bournemouthu strávil Lloyd jednu noc v Londýně; a toho večera ve středu 8. května seděl na návštěvnické galerii Dolní sněmovny a sledoval rozpravu, která rozhodovala o osudu premiéra Nevillea Chamberlaina.

Připadal si jako na bidýlku v divadle: sedadla byla úzká a tvrdá a na drama rozvíjející se dole člověk hleděl ze závratné výšky. Dnes večer byla galerie zaplněná. Lloyd a jeho nevlastní otec Bernie získali vstupenky jen s námahou za pomoci jeho matky Ethel, která teď seděla se strejčkem Billym mezi labouristickými členy parlamentu v zaplněném sále dole.

Lloydovi se zatím nenaskytla příležitost zeptat se na skutečné rodiče: všichni měli příliš starostí s politickou krizí. Lloyd i Bernie chtěli, aby Chamberlain rezignoval. Usmiřovač fašismu měl jako vůdce v době války malou důvěryhodnost a debakl v Norsku to jen posílil.

Debata začala už předchozího večera. Ethel je informovala, že na Chamberlaina směřovaly zběsilé útoky nejen labouristických členů parlamentu, ale i z jeho vlastní strany. Konzervativec Leo Amerymu citoval Cromwella: „Na to, co jste kdy udělal dobrého, tu sedíte už příliš dlouho, (děte, ve jménu Božím jděte a nechte nás pracovat!“ Bylo kruté slyšet ta slova od kolegy a ještě víc zraňovalo sborové volání „Tak tak!“, které se zvedlo z obou stran sálu.

Lloydova matka a ostatní členky parlamentu se sešly ve své místnosti ve Westminsterském paláci a dohodly se, že si vynutí hlasování. Muži jim v tom nemohli zabránit, a tak se místo toho k nim připojili. Když to bylo ve středu oznámeno, rozprava se změnila v boj o Chamberlaina. Premiér výzvu přijal a apeloval na své přátele, aby při něm stáli; Lloyd se domníval, že je to známka slabosti.

Dnes večer útoky pokračovaly. Lloyd si je vychutnával. Chamberlaina nesnášel za jeho politiku vůči Španělsku. Po dva roky, v letech 1937 až 1939, Chamberlain prosazoval ze strany Británie a Francie politiku nevměšování, zatímco z Německa a Itálie proudili do povstalecké armády muži i zbraně a američtí ultrakonzervativci prodávali Frankovi naftu a nákladní auta. Jestliže některý britský politik nese vinu za masové vraždy, které teď Franco provádí, pak je to Neville Chamberlain.

„A přesto,“ upozornil Bernie Lloyda o přestávce, „za fiasko v Norsku Chamberlain ve skutečnosti nemůže. Ministrem námořnictví je Winston Churchill a Ethel říká, že právě on naléhal na invazi. Po všem, co Chamberlain provedl – Španělsko, Rakousko, Československo –, bude ironií osudu, že ho svrhnou kvůli něčemu, co ve skutečnosti není jeho chyba.“

„Premiérovou chybou je nakonec všechno,“ řekl Lloyd. „To s sebou přináší úloha vůdce.“

Bernie se nahořkle pousmál a Lloydovi bylo jasné, že si myslí, že mladí lidé vidí všechno moc jednoduše; Berniemu je třeba připsat k dobru, že to nevyslovil.

Byla to hlučná debata, ale když se zvedl bývalý premiér David Lloyd George, všichni ztichli. Lloyd se jmenoval po něm. Nyní sedmasedmdesátiletý bělovlasý státník promluvil s autoritou muže, který vyhrál světovou válku.

Byl nemilosrdný. „Nejde o to, kdo jsou premiérovi přátelé,“ konstatoval samozřejmou věc se zničujícím sarkasmem. „Jde o daleko víc.“

Lloyda znovu povzbudilo, když viděl, že souhlas zaznívá svorně jak ze strany konzervativců, tak od opozice.

„Vyzývá k obětem,“ pokračoval Lloyd George nosovým severovelšským přízvukem, který měl zřejmě ještě přibrousit ostří jeho pohrdání. „K vítězství v této válce nemůže přispět nic víc než to, že on sám obětuje svůj post.“

Opozice souhlasně vykřikovala a Lloyd si všiml, že matka jásá.

Rozpravu ukončil Churchill. Jako předseda sněmovny si byl rovný s Lloydem Georgem a Lloyd se obával, že právě jeho řečnické umění by mohlo Chamberlaina zachránit. Sněmovna však byla proti němu, přerušovali ho a posmívali se mu, občas tak hlasitě, že ho v tom povyku nebylo slyšet.

V jedenáct večer se posadil a přistoupilo se k hlasování.

Jeho způsob byl zdlouhavý. Místo zvednutí ruky nebo odškrtnutí kousku papíru museli členové parlamentu opustit sál a počítali se při průchodu jednou ze dvou chodeb označených Ano a Ne. Proces trval patnáct nebo dvacet minut. Tohle mohli vymyslet jen muži, kteří nemají co na práci, prohlásila Ethel. Byla si jistá, že způsob hlasování se bude brzy modernizovat.

Lloyd čekal jako na trní. Chamberlainův pád by mu poskytl hluboké uspokojení, ale v žádném případě nebyl jistý.

Aby se rozptýlil, myslel na Daisy, což bylo vždy příjemné. Jak podivné byly poslední dvacet čtyři hodiny v Tŷ Gwyn: nejprve jednoslovný vzkaz „Knihovna“, pak spěšný rozhovor s dráždivým pozváním do Gardéniového apartmá a nakonec celá noc otravného a zmateného čekání v zimě na ženu, která nepřišla. Zůstal tam do šesti ráno, bylo mu bídně, ale nechtěl se vzdát naděje až do chvíle, kdy se musel jít umýt, oholit, převléknout a sbalit si věci na cestu.

Zcela jasně se něco pokazilo, nebo si to rozmyslela; ale co vůbec zamýšlela? Říkala, že mu chce něco povědět. Měla v úmyslu sdělit mu něco zásadního, aby to stálo za takové drama? Nebo něco tak triviálního, že na to i na schůzku zapomněla? Bude muset počkat až do příštího úterý, než se jí bude moct zeptat.

Rodině neřekl, že je Daisy v Tŷ Gwyn. To by od něj vyžadovalo, aby jim vysvětlil, jaký teď má s Daisy vztah, a jemu se nechtělo, protože tomu sám moc nerozuměl. Je zamilovaný do vdané ženy? Nevěděl. Co k němu cítí ona? Nevěděl. Myslel si, že jsou s Daisy nejspíš dobří přátelé, kteří příležitost k lásce propásli. A nějak ho nelákalo se k tomu někomu přiznat, protože to vypadalo nesnesitelně definitivně.

„Kdo převezme vládu, jestli Chamberlain odejde?“ zeptal se Bernieho.

„Sázím na to, že Halifax.“ Lord Halifax byl v současné době ministrem zahraničí.

„Ne!“ zhrozil se Lloyd. „V takovéhle době nemůžeme mít za premiéra hraběte. Ostatně je to usmiřovač, stejně špatný jako Chamberlain!“

„Souhlasím,“ přitakal Bernie. „Ale koho jiného tam máš?“

„Co Churchill?“

„Víš, co řekl Stanely Baldwin o Churchillovi?“ Konzervativec Baldwin byl premiérem před Chamberlainem. „Když se Winston narodil, seběhla se kolem kolébky spousta sudiček s dary – představivostí, výřečností, pílí a schopnostmi – a pak přišla ještě jedna sudička, a ta prohlásila: ‚Na tolik darů nemá nikdo právo,‘ zvedla ho a tak s ním zatřepala, že přišel o soudnost a moudrost.“

Lloyd se usmál. „Vtipné, ale je to pravdivé?“

„Něco na tom je. V poslední válce byl odpovědný za tažení v Dardanelách a tam jsme utrpěli strašnou porážku. Teď nás natlačil do norského dobrodružství a je z toho další neúspěch. Je skvělý řečník, ale důkazy nasvědčují tomu, že si rád dělá plané naděje.“

„Ve třicátých letech měl pravdu, že se potřebujeme znovu vyzbrojit,“ upozornil Lloyd. „V té době byli všichni proti, včetně labouristické sírany.“

„Churchill bude volat po vyzbrojování i v ráji, když bude lev ležet vedle jehňátka.“

„Myslím, že potřebujeme někoho průbojného. Premiéra, který nekňučí, ale štěká.“

„Třeba se ti to splní. Už přicházejí s výsledky.“

Byl ohlášen výsledek hlasování. Pro bylo dvě stě osmdesát poslanců, proti dvě stě. Chamberlain zvítězil. V sále to vyvolalo pozdvižení. Premiérovi stoupenci jásali, ale ostatní na něj křičeli, aby rezignoval.

Pro Lloyda to bylo hořké zklamání. „Jak ho po tom všem můžou chtít udržet?“

„Nedělej předčasné závěry,“ řekl Bernie, když premiér odešel a hluk se ztišil. Bernie na okraj Evening News psal tužkou čísla. „Vláda má obyčejně většinu asi dvě stě čtyřicet. To pokleslo na osmdesát.“ Čmáral další výpočty, sečítal a odčítal. „Když zhruba odhadneme počet nepřítomných členů parlamentu, počítám, že asi čtyřicet vládních stoupenců hlasovalo proti Chamberlainovi a dalších šedesát se zdrželo. To je pro premiéra strašná rána – sto jeho kolegů v něj nemá důvěru.“

„Ale je to dost, aby ho to přimělo rezignovat?“ vyhrkl netrpělivě Lloyd.

Bernie roztáhl paže na znamení, že se vzdává. „Nevím.“

{VI}

Dalšího dne odjel Lloyd s Ethel, Berniem a Billym vlakem do Bournemouthu.

Vagon byl plný delegátů ze všech koutů Británie. Celou cestu strávili diskusí o poslední sněmovní debatě a o premiérově budoucnosti; zněly tu hlasy zabarvené úsečným a rezavým glasgowským přízvukem stejně jako výrazný londýnský dialekt. Lloyd dosud nenašel příležitost probrat s matkou téma, které ho sužovalo.

Podobně jako většina delegátů ani oni si nemohli dovolit nóbl hotely na vrcholcích útesů a ubytovali se v penzionu na kraji města. Večer si všichni čtyři vyšli do hospody; posadili se do tichého kouta a Lloyd ucítil svou šanci.

Bernie objednal pití pro všechny. Ethel přemýšlela, co se asi děje s její přítelkyní Maud v Berlíně: už od ní nedostávala žádné zprávy, protože válka ukončila poštovní službu mezi Německem a Británií.

Lloyd upil piva. „Rád bych se dozvěděl víc o svém skutečném otci,“ pronesl pevným hlasem.

„Tvůj otec je Bernie,“ opáčila ostře Ethel.

Zase uhýbá! Lloyd potlačil hněv, který v něm okamžitě vzplanul. „Tohle mi říkat nemusíš,“ namítl. „A já nemusím říkat Berniemu, že ho miluju jako otce, protože to už ví.“

Bernie ho poplácal po rameni; byl to rozpačitý, ale upřímný projev vřelého vztahu.

Lloyd vložil do hlasu větší naléhavost. „Ale já jsem zvědavý na Teddyho Williamse.“

„Je třeba mluvit o budoucnosti, ne o minulosti – jsme ve válce,“ vmísil se Billy.

„Přesně tak,“ přisvědčil Lloyd. „Proto chci slyšet odpověď na své otázky teď hned. Brzo půjdu do boje a nechci zemřít v nevědomosti.“ Neuměl si představit, že by takový argument mohli odmítnout.

„Všechno, co je třeba vědět, už víš,“ odpověděla Ethel, ale do očí se mu nepodívala.

„Ne, nevím,“ zavrtěl hlavou a přinutil se k trpělivosti. „Kde jsou moji druzí prarodiče? Mám nějaké strýce, tety, bratrance nebo sestřenice?“

„Teddy Williams byl sirotek,“ řekla Ethel.

„A ve kterém sirotčinci ho vychovali?“

„Proč jsi tak paličatý?“ podivila se podrážděně.

Lloyd stejně podrážděně zvýšil hlas. „Protože jsem jako ty!“

Bernie se musel usmát. „To je každopádně pravda.“

Lloyda to nepobavilo. „Ve kterém sirotčinci?“

„Možná mi to říkal, ale nepamatuju se. Myslím, že snad v Cardiffu.“

Zasáhl Billy. „Víš, Lloyde, dotýkáš se bolavého místa. Radši dopij a změň téma.“

Lloyd se rozhněval. „Já mám taky sakra bolavé místo, strejčku Billy, moc ti děkuju, a lhaní už mám po krk.“

„No tak, no tak,“ uklidňoval ho Bernie. „O lhaní mluvit nebudeme.“

„Omlouvám se, tati, ale musel jsem to říct.“ Lloyd zvedl ruku, aby zarazil námitky. „Když jsem se ptal posledně, máma mi řekla, že rodina Teddyho Williamse pocházela ze Swansea, ale že se hodně stěhovali kvůli zaměstnání jeho otce. Teď říká, že vyrostl v sirotčinci. Jedno z toho je lež – pokud ne obojí.“

Ethel se mu konečně podívala do očí. „S Berniem jsme tě krmili, oblékali, posílali do školy a nakonec i na univerzitu,“ připomněla mu rozhořčeně. „Nemáš si na co stěžovat.“

„A já vám vždycky budu vděčný a vždycky vás budu milovat,“ doplnil ji Lloyd.

„Ale proč s tím přicházíš zrovna teď?“ zeptal se Billy. „Protože mi v Aberowenu někdo něco řekl.“

Matka neodpověděla, ale v očích si jí mihl strach. Někdo ve Walesu zná pravdu, pomyslel si Lloyd.

Zatvrzele pokračoval. „Řekli mi, že Maud Fitzherbertová možná v roce 1914 otěhotněla a její dítě bylo vydáváno za tvoje – za odměnu jsi dostala dům v Nutley Street.“

Ethel si pohrdavě odfrkla.

Lloyd zvedl ruku. „Tím by se objasnily dvě věci. Zaprvé, těžko vysvětlitelné přátelství mezi tebou a lady Maud.“ Sáhl do kapsy saka. „A zadruhé, tahle moje fotka s licousy.“ Ukázal jim fotografii.

Ethel se na obrázek mlčky zahleděla.

„To bych mohl být já, nebo ne?“ nadhodil Lloyd.

„Ano, Lloyde, mohl,“ přisvědčil nedůtklivě Billy. „Ale zřejmě to nejsi ty, tak přestaň šaškovat a pověz nám, kdo to je.“

„Je to otec hraběte Fitzherberta. Teď přestaň šaškovat ty, strejčku Billy, i ty, mami. Jsem Maudin syn?“

„Přátelství mezi Maud a mnou bylo především politické spojenectví,“ vysvětlila mu Ethel. „Přerušilo se, když jsme se neshodly na strategii sufražetek, ale žádné tajné pouto mezi námi není. Maud neví, kdo je tvůj otec.“

„Dobře, mami,“ přikývl Lloyd. „Tomu se dá věřit. Ale tahle fotografie…“

„Vysvětlení té podoby…“ Hlas se jí vytratil.

Lloyd ji nehodlal nechat uniknout. „Pokračuj,“ vyzval ji nemilosrdně. „Pověz mi pravdu.“

Znovu zakročil Billy. „Štěkáš na nesprávný strom, chlapče.“

„Ano? Tak co kdybyste mi ukázali ten správný?“

„Tohle není úkol pro mě.“

To bylo jako přiznání. „Takže vy jste mi skutečně lhali.“

Bernie vypadal vyjeveně. „Chceš říct, že to s Teddym Williamsem není pravda?“ zeptal se Billyho. Zřejmě tomu celé roky věřil stejně jako Lloyd.

Billy neodpověděl.

Všichni pohlédli na Ethel.

„K čertu s tím,“ zachmuřila se. „Otec by řekl: ‚Buď si jistá, že tvé hříchy si tě najdou.‘ Dobrá, chceš slyšet pravdu, máš ji mít, i když se ti líbit nebude.“

„Zkus to, schválně,“ vyzval ji Lloyd ledabyle.

„Nejsi Maudin syn,“ řekla. „Jsi Fitzův.“

{VII}

Příštího dne, v pátek 10. května, vtrhla německá vojska do Holandska, Belgie a Lucemburska.

Lloyd tu zprávu uslyšel v rádiu, když usedl s rodiči a strejčkem Billym v penzionu k snídani. Nepřekvapilo ho to: v armádě byli všichni přesvědčeni, že vpád hrozí bezprostředně.

Mnohem víc ho ohromilo to, co vyšlo najevo předchozího večera. V noci ležel celé hodiny a hněval se, že byl tak dlouho klamán. Děsilo ho, že je syn pravicového aristokratického usmiřovače, který je podivnou shodou okolností tchánem okouzlující Daisy.

„Jak jsi mu mohla naletět?“ vytýkal matce v hospodě.

Její odpověď byla ostrá. „Nebuď pokrytec. Býval jsi blázen do té bohaté americké dívky, co byla takový pravičák, že se provdala za fašistu.“

Lloyd se chtěl hádat, že to bylo něco jiného, ale rychle si uvědomil, že to bylo totéž. Ať je nyní jeho vztah s Daisy jakýkoli, kdysi byl do ní bezpochyby zamilovaný. Láska není logická. Jestliže mohl iracionální vášni podlehnout on, mohla jí podlehnout i matka; skutečně: když se to stalo, oba byli stejně staří, bylo jim jednadvacet.

Zlobil se, že mu měla říct pravdu hned na začátku, ale ona měla důvod i pro tohle. „Jak bys asi jako malý kluk reagoval, kdybych ti řekla, že jsi syn bohatého muže, hraběte? Jak dlouho by trvalo, než by ses začal vychloubat ostatním klukům ve škole? Uvědom si, jak by se vysmívali tvému dětinskému fantazírování. Uvědom si, jak by tě nenáviděli, že jsi něco víc než oni.“

„Ale později…“

„Nevím,“ přiznala unaveně. „Jako by k tomu nikdy nebyla vhodná chvíle.“

Berniem to nejprve tak otřáslo, že zesinal, ale brzy se vzpamatoval a choval se opět flegmaticky jako vždycky. Prohlásil, že chápe, proč mu Ethel neřekla pravdu. „Sdílené tajemství už není tajemství.“

Lloyd přemýšlel, jaký je asi matčin vztah k hraběti nyní. „Předpokládám, že ho ve Westminsteru musíš pořád vídat.“

„Jen náhodně. Členové Sněmovny lordů mají oddělenou část paláce s jejich vlastními restauracemi a bary, a když se s nimi máme setkat, tak se na tom obvykle předem domluvíme.“

Té noci byl Lloyd příliš otřesený a zmatený, než aby si uvědomoval své pocity. Jeho otec je Fitz – aristokrat, toryovec, Kloučkův otec, Daisyin tchán. Má kvůli tomu být smutný, má se rozčilovat nebo páchat sebevraždu? Odhalení bylo natolik zničující, že se cítil jako ochromený. Byl zraněn tak hluboce, že zpočátku žádnou bolest nevnímal.

Ranní zpráva mu poskytla k přemýšlení něco jiného.

Německá armáda provedla v časných ranních hodinách bleskový úder směrem na západ. Třebaže se to očekávalo, Lloyd věděl, že se spojeneckým výzvědným službám navzdory maximálnímu úsilí nepodařilo zjistit toto datum předem, a armády těchto malých států byly zaskočené. Nicméně bránily se statečně.

„To je asi pravda,“ soudil strejček Billy, „ovšem BBC by to řekla stejně.“

Premiér Chamberlain svolal schůzi kabinetu, která právě v tuto chvíli probíhala. Avšak francouzská armáda posílená deseti britskými divizemi, které se už nacházely ve Francii, dávno předtím schválila plán odpovědi na takový útok a tento plán se automaticky začal uskutečňovat. Spojenecká vojska překročila od západu francouzské hranice do Holandska a Belgie a spěšně zamířila vstříc Němcům.

Rodina Williamsových s touto závažnou zprávou na srdci nastoupila do autobusu směřujícího do centra a pak se vydala do bournemouthského divadla Pavilion, kde se konala stranická konference.

Tam uslyšeli zprávy z Westminsteru. Chamberlain se držel u moci zuby nehty. Billy se dozvěděl, že premiér požádal vůdce labouristické strany Clementa Attleeho, aby přijal křeslo v kabinetu, a tím vytvořil koaliční vládu tří hlavních stran.

Všechny tři strany se této vyhlídky zhrozily. Usmiřovač Chamberlain by zůstal premiérem a labouristická strana by ho byla nucena v koaliční vládě podporovat. Na to se nedalo ani pomyslet.

„Co říkal Attlee?“ zeptal se Lloyd.

„Že to bude muset konzultovat s Národním výkonným výborem,“ odpověděl Billy.

„To jsme my.“ Lloyd i Billy byli členy výboru, jehož schůze byla naplánována na čtvrtou hodinu odpoledne.

„Tak dobrá,“ navrhla Ethel. „Pojďme obejít členy a zjistit, kolik podpory může Chamberlainův plán ve výboru získat.“

„Řekl bych, že žádnou,“ soudil Lloyd.

„Nebuď si tak jistý,“ varovala matka. „Někteří budou chtít udržet Churchilla mimo hru za každou cenu.“

Příštích několik hodin strávil Lloyd vytrvalou politickou aktivitou mezi členy výboru a jejich přáteli a asistenty v kavárnách a barech v areálu divadla i v přímořské části města. Nenaobědval se, ale zato vypil tolik čaje, že měl pocit, jako by létal.

Zklamalo ho, že nenašel nikoho, kdo by sdílel jeho názor na Chamberlaina a Churchilla. Bylo tu pár pacifistů, kteří tu zbyli z dob poslední války; ti chtěli zachovat mír za každou cenu a schvalovali Chamberlainovo usmiřování. Na druhé straně velšští členové parlamentu v Churchillovi stále viděli jen ministra vnitra, který poslal vojáky, aby zlomili stávku v Tonypandy. To se stalo před třiceti lety, ale Lloyd se začínal učit, že vzpomínky můžou mít v politice dlouhý život.

V půl čtvrté kráčeli Lloyd a Billy ve svěžím větříku po nábřeží směrem k hotelu Highcliff, kde se měla schůze konat. Domnívali se, že většina výboru by měla být proti přijetí Chamberlainovy nabídky, ale úplnou jistotu neměli a Lloyd si ohledně výsledku dělal starosti.

Vešli do sálu a posadili se s ostatními členy výboru k dlouhému stolu. Přesně ve čtyři vstoupil předseda strany.

Clem Attlee byl úhledně oblečený štíhlý, tichý a neokázalý muž s výraznou pleší a knírkem. Vypadal jako advokát – jímž byl jeho otec – a lidé měli sklon ho podceňovat. Suchým, neemocionálním způsobem shrnul pro výbor události posledních čtyřiadvaceti hodin, včetně Chamberlainovy nabídky koalice s labouristy.

„Chci vám položit dvě otázky,“ řekl pak. „Zaprvé: Sloužili byste v koaliční vládě, jejímž předsedou by byl Neville Chamberlain?“

Od lidí kolem stolu zaznělo hlasité „Ne!“, vehementnější, než Lloyd očekával. Byl nadšený. Chamberlain, přítel fašistů a zrádce Španělska, byl vyřízen. Na světě přece jen existuje nějaká spravedlnost!

Lloyd si také povšiml, jak šikovně řídí neprůbojný Attlee schůzi. Nepředložil téma k diskusi. Nezeptal se: Co budeme dělat? Nedal lidem šanci vyjádřit nejistotu nebo váhat. Nenápadně je přitlačil všechny ke zdi a přiměl je k volbě. A Lloyd si byl jistý, že dostal odpověď, kterou dostat chtěl.

A hned pokračoval. „Druhá otázka zní: Sloužili byste v koalici, kterou by vedl jiný premiér?“

Odpověď nebyla tak hlasitá, ale vyjadřovala souhlas. Když se Lloyd rozhlédl kolem stolu, bylo mu jasné, že pro jsou skoro všichni. A pokud byl někdo proti, nenamáhal se požádat o hlasování.

„V tom případě,“ shrnul Attlee, „oznámím Chamberlainovi, že naše strana vstoupí do koalice, ale pouze pokud on bude rezignovat a bude jmenován nový premiér.“

Kolem stolu zaznělo souhlasné mumlání.

Lloyd si všiml, jak se Attlee chytře vyhnul otázce, kdo by podle jejich názoru měl být novým premiérem.

„Jdu okamžitě zatelefonovat do Downing Street číslo deset,“ uzavřel schůzi Attlee.

Odešel ze sálu.

{VIII}

Toho večera byl Winston Churchill povolán do Buckinghamského paláce a král ho podle tradice požádal, aby se stal premiérem.

Lloyd vkládal v Churchilla velké naděje, i když to byl konzervativec. V průběhu víkendu složil Churchill novou vládu. Vytvořil pětičlenný válečný kabinet, ve kterém byl Clem Attlee a Arthur Greenwood, tedy předseda a místopředseda labouristické strany. Odborářský předák Ernie Bevin se stal ministrem práce. Lloydovi bylo jasné, že Churchill zamýšlí předsedat vládě složené ze zástupců obou hlavních politických stran.

Lloyd si přichystal zavazadlo na cestu vlakem zpátky do Aberowenu. Očekával, že tam dlouho nezůstane, ale bude rychle převelen do Francie. Chtěl jenom pár hodin. Zoufale potřeboval slyšet od Daisy vysvětlení jejího chování minulé úterý. Vědomí, že ji brzy uvidí, ještě zvyšovalo jeho netrpělivost.

Německá armáda se mezitím valila Holandskem a Belgií a statečný odpor překonávala rychlostí, jež Lloyda šokovala. V neděli večer mluvil Billy telefonicky se známým z ministerstva války a pak si s Lloydem vypůjčili od majitelky penzionu starý školní atlas a podrobně si prohlédli mapu severozápadní Evropy.

Billy nakreslil ukazováčkem čáru od Dússeldorfu přes Brusel do Lille. „Němci se vrhají na nejslabší část francouzské obrany – severní úsek hranic s Belgií.“ Pak sjel prstem dolů. „Jižní Belgii ohraničuje Ardenský les, obrovský pás kopcovitého, zalesněného terénu, který je pro moderní motorizované armády doslova neprostupný. Tohle mi říkal přítel z ministerstva války.“ Jeho prst ukázal o kus dál. „Přitom směrem k jihu je francouzsko-německá hranice bráněna řadou těžkých opevnění zvaných Maginotova linie; ta se táhne až ke Švýcarsku.“ Prst se vrátil na horní část stránky. „Ale mezi Belgií a severní Francií žádná opevnění nejsou.“

Lloyd byl zmatený. „Na to až doteď nikdo nepomyslel?“

„Ovšemže jsme na to mysleli. A máme připravenou i strategii.“ Billy ztišil hlas. „Nazývá se to plán D. Už nemůže být tajný, protože se rozběhl. Nejlepší část francouzské armády a celý britský expediční sbor jsou už tam a hrnou se přes hranice do Belgie. Vytvoří pevnou linii obrany na řece Dyle. Tím zastaví německý postup.“

Lloyda to moc neuklidnilo. „To znamená, že celou polovinu našich sil nasazujeme do plánu D?“

„Musíme mít jistotu, že to splní očekávání.“

„To rozhodně.“

Vyrušila je majitelka penzionu – přinesla Lloydovi telegram.

Byl od armády. Před odjezdem Lloyd ponechal tuto adresu u plukovníka Ellis-Jonese. Překvapovalo ho, že se neozvali dřív. Roztrhl obálku. Telegram sděloval:

NEVRACEJTE SE DO ABEROWENU STOP HLASTE SE IHNED V SOUTHAMPTONSKEM PRISTAVU STOP A BIENTOT

PODEPSAN ELLISJONES

Lloyd se nevrací do Tŷ Gwyn. Southampton je jeden z největších britských přístavů, z něhož obvykle vyplouvají lodě směrem na kontinent, a nachází se jen pár kilometrů od Bournemouthu, asi tak hodinu jízdy vlakem nebo autobusem.

Zabolelo ho u srdce, když si uvědomil, že zítra Daisy neuvidí. Třeba se už nikdy nedozví, co mu chtěla říct.

Plukovníkovo A BIENTOT potvrzovalo logický závěr.

Lloyd odjíždí do Francie.

KAPITOLA SEDMÁ

1940 (II)

P

rvní tři dny bitvy o Francii strávil Erik von Ulrich v dopravní zácpě.

Společně s přítelem Hermannem Braunem patřili ke zdravotnické jednotce, která byla součástí 2. pancéřové divize. Když projížděli jižní Belgií, nespatřili žádné stopy boje, jen kilometry a kilometry kopců a stromů. Domysleli si, že se nacházejí v Ardenském lese. Jeli po úzkých silnicích, mnohé nebyly ani dlážděné, a havarovaný tank zakrátko způsobil, že se utvořila kolona dlouhá snad osmdesát kilometrů. Postávali, trčeli v zácpě, skoro se nepohybovali.

Hermannův pihovatý obličej se vraštil úzkostí. Tiše, aby to nikdo jiný nezaslechl, pošeptal Erikovi: „Tohle je přece blbost!“

„Takhle bys mluvit neměl – byl jsi v hitlerjugend,“ napomenul ho tiše Erik. „Důvěřuj Führerovi.“ Ale takový vztek, aby příteli víc vynadal, přece jen neměl.

Když občas popojeli, bylo to bolestně nepříjemné. Seděli na tvrdé prkenné podlaze vojenského náklaďáku, který poskakoval přes kořeny stromů a prudce se vyhýbal výmolům. Erik toužil po boji už proto, aby se dostal z toho příšerného vozu.

„Co tu děláme?“ zeptal se Hermann hlasitěji.

Jejich velitel doktor Rainer Weiss seděl na sedadle vedle řidiče. „Plníme Führerovy rozkazy, které jsou samozřejmě vždycky správné.“ Pronesl to s kamennou tváří, ale Erik si byl jistý, že je to jízlivost. Major Weiss, hubený černovlasý muž s brýlemi, mluvil často o vládě a armádě cynicky, ale pokaždé takhle záhadně, takže se mu nedalo nic dokázat. Armáda se každopádně nemohla v tuto chvíli zbavovat dobrého doktora.

Ve voze seděli dva další zdravotníci, oba starší než Erik a Hermann. Jeden z nich – Christof – měl na Hermannovu otázku lepší odpověď. „Možná Francouzi neočekávají, že je tady napadneme, protože je tu tak obtížný terén.“

Jeho kamarád Manfred ho doplnil. „Budeme mít výhodu momentu překvapení a narazíme na slabou obranu.“

„Díky vám oběma za tuhle lekci taktiky – velice poučná,“ poznamenal sarkasticky Weiss. Neřekl ale, že se pletou.

K Erikovu údivu pořád ještě existovali lidé, kteří navzdory všemu, co se stalo, postrádají víru ve Führera. Před triumfy nacistů dál zavírala oči i jeho rodina. Z otce, kdysi vysoce postaveného a mocného muže, se stala žalostná postava. Místo aby se radoval z dobytí barbarského Polska, jenom naříkal nad špatným zacházením s Poláky – což se musel dozvědět z nezákonného poslouchání nějaké zahraniční rozhlasové stanice. Takové jednání by je mohlo všechny dostat do maléru – včetně Erika, který se provinil tím, že to nenahlásil místnímu nacistickému důvěrníkovi.

Erikova matka se chovala stejně špatně. Každou chvíli zmizela s malými balíčky s uzenou rybou nebo vejci. Nic nevysvětlovala, ale Erik si byl jistý, že je odnáší paní Rothmannové, jejíž židovský manžel už nesměl dál provozovat lékařskou praxi.

Navzdory tomu posílal Erik domů velkou část své vojenské výplaty, protože věděl, že na rozdíl od něj rodiče mají hlad a doma zimu. Nesnášel jejich politické názory, ale miloval je. Oni se bezpochyby k jeho politickým názorům a k němu stavěli zrovna tak.

Erikova sestra Carla se chtěla stát lékařkou jako Erik a velice ji rozlítilo, když zjistila, že v současném Německu je to povolání pouze pro muže. Teď se zaškolovala jako zdravotní sestra, což měla být pro německou dívku mnohem vhodnější úloha. I ona ze své ubohé mzdy podporovala rodiče.

Erik s Hermannem chtěli nastoupit k pěchotě. Boj si představovali tak, že běží proti nepříteli, střílejí z pušky a zabíjejí, nebo padnou za vlast. Jenže někoho zabíjet jim nebylo dopřáno. Oba měli za sebou rok na lékařské fakultě a takový výcvik nesměl být promarněn; z obou udělali zdravotníky.

Čtvrtý den v Belgii – pondělí 13. května – byl až do odpoledne stejný jako první tři dny. Rachot stovek tankových a automobilových motorů přehlušil jiný, silnější zvuk. Nízko nad hlavami se jim míhala letadla a nedaleko odtud svrhávala na někoho bomby. Erik krčil nos před závany protivného pachu výbušnin.

Při odpolední přestávce se zastavili na výšině s výhledem na meandrující říční údolí. Major Weiss je informoval, že je to řeka Meuse a že se nacházejí západně od města Sedanu. To znamená, že vstoupili do Francie. Letadla Luftwaffe jim řvala nad hlavou jedno za druhým, bombardovala a ostřelovala vesnice rozptýlené na opačném břehu, kde se patrně nacházely francouzské obranné pozice. Z nesčetných požárů zničených domů a hospodářských usedlostí stoupal kouř. Palba a bombardování neustávaly a Erik málem litoval každého, kdo v tom pekle uvízl.

Tohle byla první bojová akce, jejímž byl svědkem. Zanedlouho se v ní ocitne i on sám a nějaký mladý francouzský voják to třeba bude sledovat z bezpečného postavení a polituje mrzačené a zabíjené Němce. Při pomyšlení na to se Erikovi vzrušením rozbušilo srdce v hrudi jako zvon.

Zadíval se na východ, kde sice pro velkou vzdálenost nebyly podrobnosti krajiny moc zřetelné, ale přesto rozeznával skvrnky letadel a sloupce stoupajícího kouře a zjistil, že boj se odehrává na několikakilometrovém úseku řeky.

Zatímco přihlížel, bombardování skončilo, letadla se otáčela a mířila na sever. Když přelétávala nad vlastními vojsky, kývala křídly na pozdrav.

Na rovné planině svažující se k řece, nedaleko místa, kde Erik stál, se rozjížděly německé tanky do akce.

Tanky se nacházely tři kilometry od řeky, ale francouzské dělostřelectvo je už začalo z města ostřelovat. Erika překvapilo, že tolik dělostřelců bombardování přežilo. Ale v rozvalinách se objevovaly záblesky, přes pole zaznívaly dělové rány a v místech dopadu granátů tryskaly do vzduchu gejzíry francouzské půdy. Erik viděl explodovat tank, který dostal přímý zásah: z ústí vulkánu vylétl dým s kusy kovu a těl a Erikovi se udělalo zle.

Jenže francouzské ostřelování postup nezastavilo. Tanky se vytrvale plazily k úseku řeky východně od města, které se podle Weisse jmenovalo Donchery. Za nimi následovala pěchota – na nákladních vozech i pěšky.

„Ten nálet nestačil,“ zlobil se Hermann. „Kde je naše dělostřelectvo? Potřebujeme, aby zlikvidovali těžké zbraně ve městě a dali našim tankům a pěchotě šanci dostat se přes řeku a vytvořit předmostí.“

Erik měl chuť dát mu ránu pěstí, aby ta kňourající ústa umlčel. Za chvíli půjdou do bojové akce – musí teď myslet pozitivně!

Ale Weiss ho podpořil. „Máte pravdu, Braune – jenže naše dělostřelecká munice uvízla v dopravní kalamitě v Ardenském lese. Máme jen osmačtyřicet granátů.“

Kolem běžel brunátný major a ječel: „Pohyb! Pohyb!“

„Polní ošetřovnu zřídíme tamhle směrem na východ, kde je vidět to hospodářské stavení,“ ukázal major Weiss. Erik spatřil nízkou šedou střechu vzdálenou asi sedm set metrů od řeky. „Tak do toho!“

Naskočili na vůz a hnali se z kopce. Jakmile dorazili dolů, prudce odbočili doleva po polní cestě. Erik přemýšlel, co udělají s rodinou žijící v domě, ze kterého se má stát polní lazaret. Tušil, že je nejspíš vyhodí, nebo je postřílejí – pokud by dělali potíže. Kam ale půjdou? Jsou uprostřed bitevního pole.

Nemusel si dělat starosti: už byli pryč.

Jak si Erik všiml, stavení se nacházelo nejméně tři čtvrtě kilometru od místa nejhorších bojů. Bylo mu jasné, že nemá smysl budovat ošetřovnu na dostřel nepřátelských zbraní.

„Nosiči, odchod,“ křikl Weiss. „Než se vrátíte, budeme připraveni.“

Erik s Hermannem si u vozu se zdravotnickým materiálem vyzvedli nosítka a příruční lékárničku a zamířili k bojišti. Christof a Manfred vyrazili těsně před nimi a tucet dalších vojáků je následoval. Tohle je ono, pomyslel si nadšeně Erik; tohle je naše šance stát se hrdinou. Kdo udrží pod palbou pevné nervy, a kdo je ztratí, zaleze do díry a schová se?

Běželi přes pole k řece. Byl to dlouhý běh a při návratu se zraněným mužem na nosítkách se bude zdát ještě delší.

Minuli vyhořelé tanky, ale nikdo z osádek nepřežil a Erik jen odvracel oči od sežehlých lidských ostatků ve změti pokrouceného kovu. Kolem nich dopadaly granáty, třebaže ne často: řeka byla bráněna jen slabě a mnoho děl zlikvidoval nálet. Přesto teď na Erika poprvé v jeho životě někdo střílel a on pociťoval nutkání zakrýt si oči rukama; běžel však pořád dál.

Pak dopadl granát přímo před ně.

Ozvalo se strašlivé zadunění a země se otřásla, jako by na ni dupl nějaký obr. Christof s Manfredem dostali přímý zásah a Erik pozoroval, jak jejich těla vzlétla do vzduchu, jako by neměla žádnou váhu. Výbuch Erika srazil. Ležel na zádech na zemi, zasypala ho sprška vyvržené hlíny, ale nezranilo ho to. S námahou se zvedl. Přímo před sebou spatřil rozervané mrtvoly Christofa a Manfreda. Christof ležel jako rozbitá loutka, která má všechny končetiny vyhozené z kloubů. Manfredova hlava ležela utržená od těla vedle jeho obutých nohou.

Erika ochromila hrůza. Na lékařské fakultě nemusel zacházet se zmrzačenými a krvácejícími těly. Z výuky patologie byl zvyklý na mrtvoly – jedna mrtvola pro dva studenty, Erik sdílel mrtvolu seschlé stařenky s Hermannem – a také sledoval chirurgické výkony na živých lidech prováděné na operačním stole. Nic ho však nepřipravilo na tohle.

Teď nechtěl nic jiného než utéct.

Otočil se. Mysl měl prázdnou, pociťoval jen strach. Dlouhými, rozhodnými kroky se vydal zpátky, odkud přišli, k lesu, pryč od boje.

Zachránil ho Hermann. Postavil se před Erika a osopil se na něj. „Kam jdeš? Nebuď blázen!“ Erik šel dál a pokusil se ho obejít. Hermann ho udeřil pěstí do žaludku, opravdu tvrdě, a Erik se složil a padl na kolena.

„Neutíkej!“ naléhal Hermann. „Zastřelíte za dezerci! Seber se!“

Erik se snažil popadnout dech; po chvíli se vzpamatoval. Uvědomil si, že nemůže utéct, nesmí dezertovat, musí zůstat tady. Silou vůle pomalu překonal hrůzu. Nakonec se postavil.

Hermann na něj ostražitě hleděl.

„Omlouvám se,“ hlesl Erik. „Zpanikařil jsem. Teď už je to v pořádku.“

„Tak popadni nosítka a jde se.“

Erik zvedl srolovaná nosítka, dal si je na rameno, otočil se a běžel dál.

Blíže u řeky se Erik s Hermannem ocitli mezi pěšáky. Někteří skládali z nákladních aut nafouknuté gumové čluny a odnášeli je k vodě, zatímco tanky se je pokoušely krýt palbou na francouzské obranné pozice. Avšak Erik, jemuž se rychle vracela schopnost myslet, brzy viděl, že je to marný boj: Francouzi se ukrývali za zdmi a v budovách, zatímco německá pěchota byla na břehu řeky nekrytá. Sotva spustili některý člun na vodu, okamžitě se dostal pod intenzivní kulometnou palbu.

Proti proudu se řeka stáčela do pravého úhlu, a pěchota by proto musela ustoupit velkou vzdálenost, aby se dostala z dostřelu Francouzů.

Na zemi už leželo mnoho mrtvých a raněných.

„Pojď, sebereme tohohle,“ rozhodl Hermann a Erik ho uposlechl. Rozbalili nosítka na zemi vedle úpějícího pěšáka. Erik mu dal napít vody z polní láhve, jak se naučil při výcviku. Muž měl zřejmě četná povrchová zranění obličeje a bezvládnou paži. Erik tušil, že byl zasažen střelbou z kulometu, naštěstí minula životně důležité orgány. Žádné větší krvácení z ran nezaznamenali, a tak se ho ani nepokoušeli zastavit. Zvedli muže na nosítka, chopili se jich a rozběhli se zpátky k ošetřovně.

Raněný muž při pohybu nosítek naříkal bolestí, ale když se zastavili, vykřikl: „Běžte dál, běžte dál!“ a jenom skřípal zuby.

Odnést muže na nosítkách nebylo tak snadné, jak se mohlo zdát. Erik měl pocit, že mu upadnou ruce – a to byli sotva vpůli cesty. Viděl však, že raněný má daleko větší bolesti, a tak běžel dál.

S vděčností si všiml, že už kolem nich nedopadají granáty. Francouzi soustředili veškerou palbu na říční břeh, aby Němcům zabránili překročit řeku.

Erik s Hermannem konečně dorazili s nosítky k budově statku. Weiss už vše zorganizoval, z místností byl vyklizen zbytečný nábytek, na podlaze vyznačena místa pro pacienty a kuchyňský stůl připraven k operacím. Erikovi a Hermannovi Weiss ukázal, kam mají raněného položit. Pak je poslal zpátky pro dalšího.

Běh zpátky k řece byl snadnější. Nikoho nenesli a směřovali dolů z mírného kopce. Když se přiblížili ke břehu, Erika dostal strach, jestli znovu nezpanikaří.

Rozechvěle si uvědomil, že boj se vyvíjí špatně. Po řece odplouvalo několik splasklých člunů, na břehu leželo mnohem víc mrtvol a na opačné straně pořád ještě žádní Němci nebyli.

„Tohle je katastrofa!“ zaúpěl Hermann. „Měli jsme počkat na dělostřelectvo!“ Hlas měl pronikavý, skoro pištěl.

„Jenže to bychom ztratili výhodu překvapení a Francouzi by měli čas přivést posily,“ namítl Erik. „Celá ta dlouhá cesta přes Ardeny by ztratila smysl.“

„Jo, ale tohle stejně nevychází,“ odsekl Hermann.

Erik v hloubi duše začínal pochybovat, jestli jsou Führerovy plány skutečně neomylné. Ta myšlenka podryla jeho rozhodnost a hrozila, že ho úplně vyvede z rovnováhy. Naštěstí už nezbýval čas na přemýšlení. Zastavili se u muže, který měl utrženou větší část nohy. Byl jejich věku, kolem dvaceti, měl bledou pihovatou pleť a zrzavé vlasy. Pravá noha mu končila rozervaným pahýlem vpůli stehna. Zcela nečekaně byl při vědomí a upíral na ně pohled, jako by byli andělé spásy.

Erik našel břišní tlakový bod a zastavil krvácení, zatímco Hermann vytáhl škrtidlo a aplikoval ho. Potom raněného naložili na nosítka a rozběhli se zpátky.

Hermann byl loajální Němec, ale občas dovolil negativním pocitům, aby odhalily jeho lepší stránku. Pokud někdy takové pocity choval Erik, dával si pozor, aby je nevyslovil. Takhle nesnižoval ničí morálku – a nemohl se dostat do maléru.

Myšlenkám se však neubránil. Zdálo se, že přístup přes Ardeny neposkytl Němcům očekávané hladké vítězství. Obrana na řece Meuse byla slabá, ale Francouzi přesto kladli zuřivý odpor. Nabádal se, že první zkušenost s bojem přece nezničí jeho důvěru ve Führera. Ovšem už pouhé pomyšlení na to v něm vyvolávalo paniku.

Napadlo ho, že se německým vojskům dál na východ třeba vede lépe. Když se blížili k hranicím, nacházela se první pancéřová a desátá pancéřová divize hned vedle Erikovy druhé; tyhle divize tudíž musí útočit výš proti proudu řeky.

Svaly na pažích ho už trvale bolely.

Dorazili na ošetřovnu podruhé. Teď tu panoval horečný ruch, podlaha byla zaplněná úpějícími a naříkajícími muži, všude se povalovaly zakrvácené obvazy a Weiss se svými pomocníky rychle přecházel od jednoho zmrzačeného těla k druhému. Erik si nikdy nedokázal představit, že by se na tak malém místě mohlo soustředit tolik utrpení. Když Führer mluvil o válce, Erik nějak na něco takového nikdy nepomyslel.

Pak si povšiml, že jeho pacient má zavřené oči.

Major Weiss se mu pokusil nahmatat pulz a pak drsně zavrčel: „Dejte ho do stodoly – a neztrácejte zatraceně čas tím, že mi sem budete nosit mrtvoly!“

Erikovi bylo do pláče z pocitu marnosti, stejně jako kvůli bolesti v pažích, která se začínala šířit i do nohou.

Položili mrtvolu do stodoly a viděli, že tu už leží přes deset mrtvých mladých mužů.

Tohle bylo horší, než si kdy dokázal představit. Když myslel na boj, představoval si vždycky odvahu tváří v tvář nebezpečí, stoicismus v utrpení a hrdinství v těžké životní situaci. Teď byl svědkem smrtelných muk, čiré hrůzy, nářku, rozervaných těl a naprosté ztráty víry v moudrost tohoto bojového poslání.

Znovu se vrátili k řece.

Slunce teď už stálo nízko nad obzorem a na bojišti se něco změnilo. Francouzští obránci Donchery se ocitli pod dělostřeleckou palbou ze své strany řeky. Erik vytušil, že první pancéřová divize měla proti proudu řeky větší štěstí a zajistila si na jižním břehu předmostí; teď přicházeli na pomoc druhům na svém boku. Oni očividně munici v lese neztratili.

Povzbuzený Erik s Hermannem zachránili dalšího raněného. Když se vrátili na ošetřovnu tentokrát, dostali plechové misky s chutnou polévkou. Desetiminutový odpočinek určený na vypití polévky vyvolal v Erikovi chuť lehnout si a spát. Jen s velkým úsilím se zvedl, uchopil svůj konec nosítek a rozběhl se s Hermannem zpátky na bojiště.

Teď spatřili jiný výjev. Přes řeku se na prámech přepravovaly tanky. Němci se na opačném břehu dostávali pod těžkou palbu, ale s pomocí posil První pancéřové divize odpovídali střelbou.

Erik viděl, že jeho strana má nakonec šanci dosáhnout svého cíle. Povzbudilo ho to a zastyděl se, že o Führerovi zapochyboval.

Spolu s Hermannem hodinu za hodinou dál sbírali raněné, až zapomněli, jaké to je, když vás nebolí paže a nohy. Někteří z odnášených mužů byli v bezvědomí, někteří jim děkovali, jiní je proklínali, mnozí jen naříkali; jedni zůstávali naživu, druzí umírali.

V osm hodin večer bylo na opačné straně řeky vybudováno předmostí a v deset bylo zajištěné.

S příchodem noci boj skončil. Erik s Hermannem dál pročesávali bojiště a pátrali po raněných. Posledního přinesli na ošetřovnu o půlnoci. Hned nato si lehli pod strom a naprosto vyčerpaní upadli do spánku.

Příští den se Erik s Hermannem a celá Druhá pancéřová divize otočili na západ a prolomili zbytek francouzské obrany.

O dva dny později se nacházeli o pětaosmdesát kilometrů dál u řeky Oise a rychle postupovali nebráněným územím.

Dne 20. května, týden poté, co se neočekávaně vynořili z Ardenského lesa, dorazili k břehům Lamanšského průlivu.

Major Weiss vysvětlil Erikovi a Hermannovi, čeho dosáhli. „Chápejte, náš útok na Belgii byl taktický manévr. Jeho smyslem bylo vlákat Francouze a Brity do pasti. Naše pancéřové divize vytvořily čelisti a teď máme protivníka sevřeného mezi zuby. Velká část francouzské armády a skoro celý britský expediční sbor jsou v Belgii obklíčeni německou armádou. Jsou odříznuti od zásobování a posil, bezmocní – a poražení.“

„Tohle byl celou dobu Führerův plán!“ zvolal vítězně Erik.

„Ano,“ přisvědčil Weiss a Erik jako obvykle nedokázal poznat, jestli to myslí upřímně. „Nikdo nemyslí tak jako Führer!“

{II}

Lloyd Williams se ocitl na fotbalovém stadionu kdesi mezi Calais a Paříží. A s ním tu bylo víc než tisíc dalších britských válečných zajatců. Před pražícím červnovým sluncem se neměli kam ukrýt, ale byli vděčni za teplé noci, protože neměli přikrývky. Nebyly tu žádné záchody ani voda na mytí.

Lloyd vyhrabával rukama jámu. Zorganizoval několik velšských horníků, aby na konci hřiště udělali latríny, a pracoval s nimi. Přidali se k nim i další muži a brzy jich pomáhala asi stovka. Když se přišoural strážce, aby zjistil, co se tu děje, Lloyd mu to vysvětlil.

„Mluvíš dobře německy,“ prohodil strážce přívětivě. „Jak se jmenuješ?“

„Lloyd.“

„Já jsem Dieter.“

Lloyd se rozhodl, že tohoto malého projevu přátelství využije. „Kdybychom měli nářadí, pracovali bychom rychleji.“

„Nač ten spěch?“

„Lepší hygiena bude výhodná pro vás i pro nás.“

Dieter pokrčil rameny a odešel.

Lloyd se cítil trapně nehrdinsky. Žádný boj neviděl. Velšští střelci odešli do Francie jako rezervy, aby odlehčili jiným jednotkám v očekávané dlouhé bitvě. Jenže Němcům stačilo pouhých deset dní, aby zničili podstatnou část spojenecké armády. Mnoho poražených britských vojáků bylo evakuováno z Calais a Dunkerque, ale tisíce se jich na loď nedostalo a Lloyd byl mezi nimi.

Němci teď zřejmě postupují na jih. Pokud bylo Lloydovi známo, Francouzi stále bojují; jejich nejlepší jednotky však byly zlikvidovány v Belgii a němečtí strážci se tvářili triumfálně, jako by nepochybovali, že vítězství je už jisté.

Lloyd je válečným zajatcem, ale jak dlouho jím bude? V tuto chvíli musí být britská vláda pod obrovským tlakem, aby uzavřela mír. Churchill to nikdy neudělá, ale on je samorost, zcela odlišný od všech ostatních politiků, a může být sesazen. Lidem jako lord Halifax by podpis mírové smlouvy s nacisty velké potíže nedělal. Totéž platí, pomyslel si hořce Lloyd, o náměstku ministra zahraničí hraběti Fitzherbertovi, o němž ke své hanbě nedávno zjistil, že je jeho otec.

Jestliže přijde mír brzy, Lloydův pobyt v zajetí bude krátký. Mohl by ho celý strávit tady, na tomhle francouzském stadionu. Domů by se vrátil vychrtlý a spálený od slunce, ale jinak živ a zdráv.

Jestliže však budou Britové bojovat dál, všechno bude jinak. Poslední válka trvala přes čtyři roky. Lloyd nesnášel pomyšlení, že by měl promrhat čtyři roky života v zajateckém táboře. Rozhodl se, že se pokusí utéct, aby tomu unikl.

Dieter se znovu objevil a přinesl šest rýčů.

Lloyd je rozdal nejsilnějším mužům a práce se zrychlila.

V určitou chvíli budou muset zajatce přemístit do trvalého tábora. Na základě zkušeností ze Španělska Lloyd soudil, že střežení zajatců nebude pro armádu prioritou. Když se někdo pokusí utéct, může se mu to podařit, ale také ho můžou zastřelit; v obou případech bude o jednoho strávníka méně.

Zbytek dne věnovali dokončování latrín. Tento projekt kromě zlepšení hygieny posílil morálku a Lloyd v noci ležel, díval se na hvězdy a snažil se vymyslet další společné aktivity, které by mohl zorganizovat. Rozhodl se pro uspořádání velké sportovní soutěže, jakýchsi olympijských her zajateckého tábora.

Uskutečnit je však už nestihl, protože příštího dne je odtud odvedli.

Nejprve si nebyl jistý, kterým směrem pochodují, ale zakrátko se dostali na dvouproudou silnici Route Napoleon a začali směřovat stále na východ. Lloyd se domníval, že s největší pravděpodobností mají šlapat pěšky až do Německa.

Věděl, že odtamtud by útěk byl mnohem obtížnější. Musí využít příležitost. A čím dříve, tím lépe. Strach měl – strážci byli ozbrojení –, ale byl pevně rozhodnutý.

Na silnici nebyl skoro žádný provoz, jen občas projelo německé vojenské auto, ale opačným směrem proudily davy pěších. Šlo zřejmě o uprchlíky, jejichž domovy byly zničeny v bojích; teď vezli všechen svůj majetek na ručních kárách a trakařích a někteří z nich před sebou hnali dobytek. Tohle je povzbuzující znamení, pomyslel si Lloyd. Uprchlý zajatec se mezi nimi může schovat.

Zajatci byli střeženi jen ležérně, na celý jejich tisícihlavý houf tu bylo pouhých deset Němců. Strážci měli jedno auto a motocykl; ostatní šli pěšky nebo jeli na kolech zabavených místním lidem.

Útěk přesto zpočátku vypadal beznadějně. Žádné živé ploty jako v Anglii, za které by se bylo možné skrýt, tu nerostly, a možnost úkrytu neposkytovaly ani příliš mělké škarpy podél silnice. Pro zkušeného střelce by se prchající muž stal snadným terčem.

Vešli do vesnice. Tady bylo pro stráže poněkud těžší udržet každého pod dohledem. Kolem procházejících zajatců postávali místní muži a ženy a civěli na ně. Mezi zajatce se dokonce vmísil menší houf ovcí. Vedle silnice stály domky a obchody. Lloyd s nadějí vyhlížel vhodnou příležitost. Potřeboval nějaké místo, kde by se mohl okamžitě skrýt, otevřené dveře nebo průchod mezi domy, případně křoví, za které by skočil. A potřeboval kolem něj procházet ve chvíli, kdy nikdo ze strážců není na dohled.

Za pár minut jim zůstala vesnice za zády, a Lloydovi se žádná taková příležitost nenaskytla.

Byl otrávený, ale v duchu se nabádal k trpělivosti. Naskytne se další příležitost. Cesta do Německa je dlouhá. Na druhou stranu Němci každým dalším dnem zesílí své sevření dobytého území, zlepší organizaci, nastolí zákazy vycházení, zavedou propustky, zřídí kontrolní stanoviště a zarazí pohyb uprchlíků. Být na útěku bude na začátku snazší, později čím dál těžší.

Bylo horko, Lloyd si svlékl sako uniformy a odložil vázanku. Jakmile to bude možné, zbaví se jich. Při pohledu zblízka bude v khaki kalhotách a košili asi pořád vypadat jako britský voják, ale doufal, že na dálku nebude tak nápadný.

Prošli dvěma dalšími vesnicemi a dorazili do městečka. Tady by se měly naskytnout možné únikové cesty, pomyslel si nervózně Lloyd. Uvědomoval si, že zčásti doufá, že vhodnou příležitost nespatří, a nebude se tak muset vystavit nebezpečí zastřelení. Nezačíná už přivykat zajetí? Bylo příliš snadné jen pochodovat, sice s bolavýma nohama, ale v bezpečí. Musí se z toho vyhrabat.

Silnice procházející městem byla ke vší smůle široká. Kolona zajatců se držela středu vozovky a po obou stranách zůstávaly prostorné pásy ulice, které by prchající musel překonat, než by mohl vyhledat úkryt. Některé krámy byly zavřené a nejeden dům měl ve vchodu a v přízemních oknech dřevěné bednění, ale Lloyd viděl i slibně vypadající postranní uličky, kavárny s otevřenými dveřmi či kostel – nikam se však nemohl dostat nepozorovaně.

Důkladně zkoumal obličeje lidí upřené na procházející zajatce. Sympatizují s nimi? Uvědomují si, že tito muži bojovali za Francii? Nebo budou mít pochopitelnou hrůzu z Němců a odmítnou se vystavovat nebezpečí? Nejspíš půl na půl. Někteří by riskovali život, jen aby pomohli, jiní by ho bez mrknutí oka vydali Němcům. A on nepozná rozdíl, dokud nebude příliš pozdě.

Přiblížili se k centru městečka. Už jsem ztratil polovinu příležitostí, připomněl si. Musím jednat.

Před sebou zahlédl křižovatku. Vozidla z protisměru čekala na odbočení doleva, ale cestu jim blokovala procházející kolona. Lloyd ve frontě vozidel zahlédl civilní pickup. Zaprášený a otlučený, ale zdálo se, že patří buď staviteli, nebo opraváři silnic. Nákladní prostor byl otevřený, ale Lloyd do něj přes vysoké bočnice neviděl.

Napadlo ho, že by se mohl vytáhnout na bok auta a přes bočnici se překulit na ložnou plochu.

Tam by ho neuviděl nikdo, kdo stojí nebo jde po ulici, ani strážci na bicyklech. Byl by však zcela na očích lidem vyhlížejícím z oken ve vyšších podlažích domů podél chodníku. Neprozradí ho?

Došel blíž k vozu.

Ohlédl se za sebe. Nejbližší strážce byl dvě stě metrů za ním.

Podíval se dopředu. Strážce na bicyklu jel dvacet metrů před ním.

„Podržel bys mi to, prosím?“ požádal muže vedle sebe a podal mu sako.

Ocitl se u předku vozidla. Za volantem seděl otráveně se tvářící muž v modrácích a s baretem na hlavě; z koutku úst mu visela cigareta. Lloyd kolem něj prošel. Dostal se k boku pickupu. Na opětovné zkontrolování strážců teď nebyl čas.

Lloyd za chůze položil ruce na bočnici, vytáhl se nahoru, přehodil nohu přes postranici a skulil se dovnitř. Dopadl s bouchnutím, strašlivě hlasitým navzdory dusotu tisíce párů nohou. Okamžitě se přitiskl kpodlaze. Nehybně ležel a čekal na německý křik, řev přijíždějící motorky, práskání výstřelů z pušky.

Slyšel jen nepravidelné skytání motoru pickupu, dupání a šourání nohou zajatců a v pozadí hluk vydávaný dopravou a obyvateli městečka. Podařilo se mu to?

Rozhlédl se kolem sebe s hlavou stále přitisknutou k podlaze. Na ložné ploše tu s ním byly kbelíky, prkna, žebřík a kolečko. Doufal, že zahlédne pár pytlů, kterými by se přikryl, ale žádný tu nebyl.

Uslyšel motocykl. Zdálo se, že zastavil nedaleko. Pak pár centimetrů od jeho hlavy promluvil někdo francouzsky se silným německým přízvukem. „Kam jedete?“ Jeden ze strážců mluví na řidiče pickupu, domyslel si Lloyd a srdce se mu divoce rozbušilo. Nepokusí se podívat na náklad?

Pak zachytil řidičovu odpověď, pobouřený proud rychlé francouzštiny, kterou Lloyd nedokázal dešifrovat. Ani německý voják téměř určitě neporozuměl. Zeptal se znovu.

Když Lloyd pohlédl nahoru, spatřil v patře domu dvě ženy u okna s výhledem na celou ulici. Zíraly na něj, ústa překvapením otevřená, jedna vystrkovala z otevřeného okna ruku a ukazovala.

Pokusil se upoutat její pohled. Pořád tiše ležel a jen pohnul rukou ze strany na stranu s gestem, které vyjadřovalo: „Ne.“

Pochopila. Prudce ruku vtáhla dovnitř a zakryla si ústa, jako by si s hrůzou uvědomila, že její natažený prst by mohl znamenat rozsudek smrti.

Lloyd si přál, aby obě ženy od okna odešly, ale to by chtěl příliš; vytřeštěně na něj zíraly dál.

Strážce na motocyklu se pak zřejmě rozhodl, že se dál vyptávat nebude, neboť chvilku poté motorka s burácením odjela.

Zvuk nohou utichl. Kolona zajatců přešla. Je Lloyd na svobodě?

V motoru to zarachotilo a vůz se dal do pohybu. Lloyd pocítil, že zatáčí a nabírá rychlost. Pořád nehybně ležel, příliš vyděšený, než aby se dokázal pohnout.

Pozoroval hořejšky míjených budov a byl ve střehu pro případ, že by ho ještě někdo zahlédl, třebaže netušil, jak by se pak zachoval. Každou vteřinou se vzdaluji od strážců, připomínal si, aby si dodal odvahy.

Auto se k jeho zklamání dost brzy zastavilo. Řidič vypnul motor, otevřel dveře a pak je s prásknutím zabouchl. Potom nastalo ticho. Lloyd ještě chvíli ležel, ale šofér se nevracel.

Lloyd pohlédl na oblohu. Slunce bylo vysoko: musí být po poledni. Šofér šel patrně na oběd.

Nepříjemné bylo, že na Lloyda bylo stále vidět z horních pater po obou stranách ulice. Pokud zůstane na místě, dříve nebo později si ho někdo všimne. A pak by se mohlo stát cokoli.

Zahlédl zavlnění záclony v jednom podkrovním okně, a to rozhodlo.

Postavil se a podíval se na chodník. Kolem procházel muž ve vycházkovém obleku, zvědavě ho přejel pohledem, ale nezastavil se.

Lloyd přelezl přes bočnici a skočil na zem. Ocitl se před restaurací s výčepem. Tam řidič pickupu bezpochyby zašel. K Lloydově hrůze hned u širokého okna do ulice seděli se sklenicemi piva v ruce dva muži v německých uniformách. Jako zázrakem se na Lloyda nepodívali.

Rychle se vydal pryč.

Za chůze se ostražitě rozhlížel. Všichni kolemjdoucí si ho upřeně prohlíželi: věděli přesně, co je zač. Jedna žena vykřikla a utekla. Uvědomil si, že v příštích několika minutách potřebuje vyměnit khaki košili a kalhoty za něco víc francouzského.

Jakýsi mladík ho chytil za paži. „Pojďte se mnou,“ vyzval ho anglicky s těžkým přízvukem. „Pomůžu vám schovat.“

Odbočil do vedlejší ulice. Lloyd neměl důvod tomuto muži věřit, ale musel se rozhodnout ve zlomku vteřiny; vykročil za ním.

„Tudy,“ ukázal mladík a postrčil Lloyda do malého domku.

V holé kuchyni byla mladá žena s miminkem. Mladík se představil jako Maurice, ženu pak jako svou manželku Marcelle a nakonec maličkou Simone.

Lloyd si dopřál okamžik vděčné úlevy. Unikl Němcům! Pořád je v nebezpečí, ale místo na ulici se teď ocitl v přátelské domácnosti.

Upjatě korektní francouzština, kterou se Lloyd učil na střední škole a později v Cambridgi, se během jeho úniku ze Španělska stala hovorovější – zejména v době, kdy sbíral hrozny v Bordeaux. „Jste moc hodní,“ řekl vděčně. „Děkuju vám.“

Maurice odpověděl francouzsky, očividně se mu ulevilo, že nemusí mluvit anglicky. „Asi byste něco snědl.“

„Moc rád.“

Marcelle rychle ukrojila několik krajíčků dlouhého chleba a položila je na stůl s kusem sýra a láhví stolního vína. Lloyd se posadil a hladově se na jídlo vrhl.

„Dám vám nějaké staré oblečení,“ navrhl Maurice. „Ale musíte se taky snažit jinak chodit. Pořád se rozhlížíte s takovou ostražitostí a záliiiem, že byste si mohl pověsit na krk ceduli ‚Návštěvník z Anglie‘. Radši se courejte se sklopenýma očima.“

Lloyd přisvědčil s ústy plnými chleba a sýra. „Dám si na to pozor.“ Byla tu polička s knihami včetně francouzských překladů Marxe a Lenina. Maurice si povšiml, že se na ně Lloyd dívá. „Byl jsem komunista – do doby paktu Hitler-Stalin. Teď to pro mě skončilo,“ vysvětlil Lloydovi a svá slova doplnil rázným gestem ruky. „Přesto musíme porazit fašizmus.“

„Byl jsem ve Španělsku,“ zmínil se Lloyd. „Do té doby jsem věřil v jednotnou frontu všech levicových stran. Teď už ne.“

Simone se rozplakala. Marcelle vytáhla z volných šatů velký prs a začala miminko kojit. Lloyd si pamatoval, že Francouzky jsou v tomto ohledu mnohem nenucenější než prudérní Britky.

Když dojedl, vzal ho Maurice nahoru. Z šatníku, ve kterém toho bylo hodně málo, vybral tmavomodrou kombinézu, světle modrou košili, spodní prádlo a ponožky, všechno obnošené, ale čisté. Laskavost tohoto očividně chudého muže Lloyda dojala; nevěděl, jak mu poděkovat.

„Vojenské oblečení nechte na podlaze,“ řekl Maurice. „Spálím ho.“

Lloyd by se rád umyl, ale žádná koupelna tu nebyla. Tušil, že je asi na dvorku vzadu.

Oblékl se do civilu a zadíval se do zrcadla na stěně. Francouzská modrá barva byla nesrovnatelně lepší než vojenská khaki, ale pořád vypadal jako Brit.

Seběhl po schodech dolů.

Marcelle dávala děťátko odříhnout. „Čepice,“ uvědomila si.

Maurice vytáhl typický tmavomodrý francouzský baret a Lloyd si ho nasadil.

Pak Maurice nervózně pohlédl na Lloydovy důkladné britské vojenské boty z černé kůže, sice špinavé, ale bezpochyby kvalitní. „Ty vás prozrazují,“ upozornil.

Lloyd se bot vzdát nechtěl. Čeká ho dlouhá cesta pěšky. „Třeba je upravíme, aby vypadaly starší,“ navrhl.

Maurice vypadal pochybovačně. „Jak?“

„Máte ostrý nůž?“

Maurice vytáhl z kapsy zavírák.

Lloyd se zul. Do špiček bot vyřezal díry, pak prořízl kotníky. Vytáhl tkaničky a boty znovu zavázal, ale nepořádně. Teď vypadaly jako něco, co by si obul snad jen bezdomovec, ale stále mu dobře padly a měly silné podrážky, které vydrží spousty kilometrů.

„Kam půjdete?“ zeptal se Maurice.

„Mám dvě možnosti,“ odpověděl Lloyd. „Můžu se vydat na sever, na pobřeží, a doufat, že mě nějaký rybář vezme přes Lamanšský průliv. Nebo můžu jít na jihozápad a přejít hranice do Španělska.“ Španělsko bylo neutrální a ve velkých městech měli ještě stále britské konzuly. „Španělskou cestu znám – prošel jsem jí už dvakrát.“

„Průliv je mnohem blíž než Španělsko,“ konstatoval Maurice. „Ale myslím, že Němci uzavřou všechny velké i malé přístavy.“

„Kde je teď fronta?“

„Němci obsadili Paříž.“

To byl pro Lloyda otřes. Paříž už padla!

„Francouzská vláda se přemístila do Bordeaux.“ Maurice pokrčil rameny. „Ale my jsme poraženi. Francii už nemůže nic zachránit.“

„Celá Evropa bude fašistická,“ zachmuřil se Lloyd.

„Kromě Británie. Musíte se tedy vrátit domů.“

Lloyd přemítal. Na sever, nebo na jihozápad? Nevěděl, co by bylo lepší.

„Mám kamaráda – je to bývalý komunista –, prodává zemědělcům krmení pro dobytek. Náhodou vím, že dneska odpoledne zaváží zboží na jihozápad odtud. Jestliže se rozhodnete jít do Španělska, může vás pětatřicet kilometrů svézt.“

To Lloydovi usnadnilo rozhodnutí. „Pojedu s ním.“

{III}

Daisy byla na dlouhé cestě, která ji v kruhu přivedla zpátky.

Lloydův odchod do Francie ji zdrtil. Propásla možnost říct mu, že ho miluje – ani ho nepolíbila!

A teď už třeba další příležitost nikdy nenastane. Po evakuaci u Dunkerque byl hlášen jako pohřešovaný. To znamenalo, že nebyla nalezena a identifikována jeho mrtvola, ale nebyl veden ani jako válečný zajatec. Nejpravděpodobněji je mrtvý, rozerván výbuchem granátu na neidentifikovatelné cáry, nebo možná leží pod sutinami zničeného venkovského stavení. Plakala celé dny.

Další měsíc bloumala jako tělo bez duše po Tŷ Gwyn a doufala, že se dozví něco víc, ale žádná zpráva nepřišla. Pak ji začaly trápit pocity viny. Stejně špatně, nebo ještě hůř než ona, na tom bylo mnoho žen. Některé musely čelit vyhlídce, že budou vychovávat dvě nebo tři děti bez otce, který by rodinu podporoval. Neměla právo se litovat jen proto, že muž, se kterým hodlala být nevěrná, je nezvěstný.

Musela se sebrat a dělat něco pozitivního. Osud jí nepřál, aby byla s Lloydem, to je jasné. Manžela, který riskoval život každý den, už měla. Řekla si, že její povinností je pečovat o Kloučka.

Vrátila se do Londýna. I s omezeným počtem služebnictva dala dům v Mayfair znovu do pořádku, jak nejlépe uměla, a vytvořila z něj příjemný domov, do kterého se bude Klouček vracet, když dostane dovolenou.

Bylo nutné, aby zapomněla na Lloyda a byla dobrou manželkou. Možná dokonce znovu otěhotní.

Mnoho žen se začlenilo do válečného úsilí, vstoupily do Ženského pomocného sboru při letectvu WAAF nebo pracovaly v zemědělství. Jiné působily zdarma jako dobrovolnice v rámci protiletecké ochrany. Pro většinu z nich však nebylo dost možností jak se uplatnit a list The Times uveřejnil dopisy čtenářů, kteří si stěžovali, že protiletecká opatření jsou mrháním peněz.

Válka v kontinentální Evropě se zdála být u konce. Evropa byla fašistická od Polska po Sicílii a od Maďarska po Portugalsko. Nikde se nebojovalo. Proslýchalo se, že britská vláda jedná o podmínkách míru.

Jenže Churchill mír s Hiderem neuzavřel a v létě vypukla bitva o Británii.

Zpočátku se to civilistů příliš nedotýkalo. Kostelní zvony umlkly, jejich vyzvánění zůstávalo vyhrazeno pro varování před očekávanou německou invazí. Daisy splnila pokyny vlády a jako protipožární opatření rozmístila na všech podestách v domě kbelíky s pískem a vodou, ale zapotřebí jich nebylo. Luftwaffe bombardovala přístavy – v naději, že Británii odřízne zásobovací trasy. Pak se zaměřili na letecké základny a snažili se zničit RAF, Královské vojenské letectvo. Klouček létal na spitfiru a utkával se s nepřátelskými letouny ve vzdušných bitvách, které s otevřenými ústy sledovali zemědělci v Kentu a Sussexu. V ojedinělém dopisu domů sdělil, že sestřelil tři německá letadla. Celé týdny nedostal ani den dovolené a Daisy vysedávala sama v domě, který pro něj zaplnila květinami.

Konečně se objevil na volný víkend v sobotu 7. září ráno. Počasí bylo nádherné, teplé a slunečné, typické indiánské léto.

Shodou okolností právě toho dne změnila Luftwaffe taktiku.

Daisy políbila manžela a dohlédla na to, aby měl v šatně vyžehlené košile a spodní prádlo.

Podle toho, co říkaly jiné ženy, byla přesvědčená, že vojáci na dovolené chtějí sex, alkohol a pořádné jídlo, přesně v tomto pořadí.

S Kloučkem nespala od potratu. Teď to bude poprvé. Zmocnil se jí pocit viny, že se na tu vyhlídku ve skutečnosti netěší. Rozhodně však neodmítne plnit svou povinnost.

Napůl očekávala, že ji svalí do postele, sotva dorazí, ale on po tom tak zoufale netoužil. Svlékl si uniformu, vykoupal se, umyl si vlasy a oblékl se do civilu. Daisy přikázala kuchařce, aby při přípravě dobrého oběda nešetřila přídělovými lístky, a Klouček přinesl ze sklepa jednu z nejstarších láhví klaretu.

Po obědě ji překvapil a ranil, když jí oznámil: „Jdu na pár hodin ven. Vrátím se na večeři.“

Chtěla být dobrou manželkou, ale nikoli pasivní. „Tohle je po měsících tvoje první dovolená!“ protestovala. „Kam kruci jdeš?“

„Poohlédnout se po koni.“

To bylo v pořádku. „Aha, prima – půjdu s tebou.“

„Ne, nechoď. Jestli se ukážu s ženou v závěsu, pomyslí si, že jsem měkkota, a zvednou cenu.“

Nedokázala skrýt zklamání. „Vždycky jsem snila, že tohle bude něco, co budeme dělat společně – nakupovat a chovat dostihové koně.“

„To skutečně není ženský svět.“

„Já se na to vykašlu!“ vykřikla pobouřeně. „Vím toho o koních stejně jako ty.“

Vypadal podrážděně. „Možná víš, ale já stejně nechci, abys byla u toho, až budu s těmi šmejdy smlouvat – a tím to končí.“

Vzdala to. „Jak si přeješ,“ odsekla a odešla z jídelny.

Instinkt jí napověděl, že Klouček lže. Muži, které na pár dní uvolní z boje, nemyslí na nákup koní. Hodlala zjistit, co má za lubem. I hrdinové musejí být věrní manželce.

Ve svém pokoji si natáhla kalhoty a nazula vysoké boty. Když Klouček sestupoval po hlavním schodišti k domovním dveřím, seběhla po zadních schodech a pak kuchyní a přes dvorek do starých stájí. Tam si oblékla koženou bundu a nasadila motocyklistické brýle a ochrannou přílbu. Otevřela dveře garáže do zadní uličky a vytlačila ven motocykl Triumph Tiger 100, nazvaný tak proto, že jeho nejvyšší rychlost byla sto mil za hodinu. Kopnutím nastartovala motor a zlehka vyjela z uličky.

Na motorce začala jezdit hned od září 1939, kdy byl zaveden přídělový systém na benzin. Bylo to jako jízda na kole, ale snazší. Milovala svobodu a nezávislost, kterou jí to poskytovalo.

Na ulici vjela právě včas, aby zahlédla Kloučkův krémový Bentley Airline mizet za rohem.

Vyrazila za ním.

Jel přes Trafalgarské náměstí a divadelní čtvrť. Daisy se držela v diskrétní vzdálenosti, nechtěla být nápadná. V centrálním Londýně byl stále ještě velký provoz, protože se tu pohybovaly stovky služebních automobilů. Kromě toho příděl benzinu pro soukromá vozidla nebyl nerozumně malý, zejména pro lidi, kteří chtěli jezdit jen po městě.

Klouček pokračoval finanční čtvrtí směrem na východ. Tady nebyl v sobotu odpoledne velký dopravní ruch a Daisy začala mít větší obavy, že si jí může Klouček všimnout. V motocyklových brýlích a přílbě však nebyla lehce k poznání. A Klouček nevěnoval okolí zvláštní pozornost; jel s otevřeným oknem a kouřil doutník.

Mířil do Aldgate a Daisy měla strašlivou předtuchu, že ví proč.

Zabočil do jedné z méně zpustlých ulic East Endu a zaparkoval před pěkným domem z osmnáctého století. Žádné stáje na dohled nebyly: tohle není místo, kde se kupují a prodávají dostihoví koně. Tolik pokud jde o jeho historku.

Daisy zastavila motocykl na konci ulice a pozorovala. Klouček vystoupil z auta a zabouchl dveře. Nerozhlížel se, ani nezkoumal domovní čísla; očividně tu byl už dřív a věděl přesně, kam jde. S doutníkem v ústech vyběhl svižně k domovním dveřím a otevřel si vlastním klíčem.

Daisy bylo do pláče.

Klouček zmizel v domě.

Kdesi směrem na východ se ozvala exploze.

Daisy se ohlédla a spatřila na obloze letadla. Nevybrali si Němci dnešní den k začátku bombardování Londýna?

Pokud ano, jí to bylo jedno. Nehodlá dopustit, aby si Klouček pokojně užíval své nevěry. Dojela k domu a zaparkovala motocykl za jeho autem. Odložila přílbu a brýle, rázně vyšla k domovním dveřím a zaklepala.

Uslyšela další výbuch, tentokrát blíž; pak výstražné sirény protivzdušné obrany zahájily svůj tklivý koncert.

Dveře se pootevřely a Daisy do nich tvrdě strčila. Mladá žena v černých šatech služebné vykřikla a zapotácela se dozadu; Daisy vešla dovnitř. Práskla za sebou dveřmi. Ocitla se v hale běžného středostavovského londýnského domku, který však měl exotickou výzdobu včetně orientálních koberců, těžkých závěsů a malby nahých žen v lázni.

Otevřela dokořán nejbližší dveře a vstoupila do předpokoje. Bylo tu šero, sametové závěsy nevpouštěly dovnitř sluneční světlo. V místnosti spatřila tři osoby. Asi čtyřicetiletá žena na ni upřela zděšený pohled a zvedla se; měla na sobě volně přehozený pléd a byla pečlivě nalíčená zářivě červenou rtěnkou: matka, usoudila Daisy. Za ní seděla na pohovce asi šestnáctiletá dívka pouze ve spodním prádle a punčochách a kouřila cigaretu. Vedle dívky seděl Klouček s dlaní na jejím stehně nad koncem punčochy. Provinile ruku stáhl. Bylo to naprosto směšné gesto, jako by tím odtažením ruky mohl dosáhnout toho, že výjev bude působit nevinně.

Daisy potlačila slzy. „Slíbil jsi mi, že s nimi skončíš!“ vyčetla mu. Chtěla zachovat chladný hněv jako anděl pomsty, ale když uslyšela svůj hlas, zněl raněně a smutně.

Klouček zčervenal a zdálo se, že zpanikařil. „Co tady u čerta děláš?“

„Do háje, to je jeho manželka,“ ulevila si starší žena.

Daisy si vzpomněla, že se jmenuje Pearl, dcera je Joanie. Jaká hrůza, že má znát jména takových žen.

Do dveří vešla služebná. „Já tu děvku dovnitř nepustila, ona mě odstrčila a vlezla sem bez dovolení!“ stěžovala si.

Daisy se obrátila ke Kloučkovi. „Tolik jsem se snažila zušlechtit a zútulnit pro tebe náš domov – a ty přesto dáváš přednost tomuhle!“

Chystal se promluvit, ale nemohl najít slova. Chvilku něco nesrozumitelně drmolil. Pak velký výbuch nedaleko odtud otřásl podlahou a okna zařinčela.

„Jste snad všichni hluchý?“ vyjekla služka. „Dyť nás bombardujou!“ Nikdo se na ni nepodíval. „Jdu do sklepa,“ oznámila a zmizela.

Vyhledat úkryt potřebovali všichni. Jenže Daisy musela před odchodem Kloučkovi něco říct. „Už prosím nikdy nechoď do mojí postele. Odmítám nechat se nakazit.“

„Vždyť je to jen legrace, drahoušku,“ chlácholila ji dívka na pohovce – Joanie. „Co kdybyste se k nám přidala? Mohlo by se vám to líbit.“

Pearl, ta starší, si prohlédla Daisy od hlavy k patě. „Má hezkou postavičku.“

Daisy si uvědomila, že když jim dá šanci, budou ji ponižovat dál. Nevšímala si jich a znovu se obrátila ke Kloučkovi. „Ty sis vybral,“ dodala, „a já se rozhodla.“ Odešla z pokoje s hlavou vztyčenou, třebaže se cítila ponížená a zavržená.

Zaslechla, jak Klouček kleje. „Ach, sakra, to je ale šlamastyka.“

Šlamastyka? pomyslela si. Nic víc?

Vyběhla z domovních dveří.

Pak pohlédla nahoru.

Obloha byla plná letadel.

Při pohledu na ně se roztřásla strachy. Letadla byla vysoko, asi tři tisíce metrů, ale přesto se zdálo, že zastínila slunce. Byly jich stovky, tlustých bombardérů a vosích stíhaček, letecká flotila, která jako by se táhla do šíře třiceti či čtyřiceti kilometrů. Na východě, ve směru doků a zbrojovek ve Woolwich stoupaly sloupce kouře z míst, kam dopadaly bomby. Výbuchy se slévaly do nepřetržitého řevu připomínajícího hluk rozbouřeného moře.

Daisy si vzpomněla na řeč, kterou pronesl Hitler minulou středu v německém parlamentu. Rozkřikoval se v ní o ohavnosti náletů RAF na Berlín a hrozil odplatou, vymaže britská města z povrchu země. Zřejmě to myslel vážně. Němci hodlali srovnat Londýn se zemí.

Tohle byl nejhorší den Daisyina života. Teď si uvědomila, že bude možná i poslední.

Vrátit se zpátky do toho domu a sdílet s nimi jejich sklepní kryt však nedokázala. Musí odtud pryč. Potřebuje se dostat domů, kde se může vyplakat beze svědků.

Spěšně si nasadila přílbu a brýle. Odolala iracionálnímu, nicméně silnému nutkání vrhnout se za nejbližší zeď. Skočila na motocykl a odjela.

Daleko se nedostala.

O dvě ulice dál spadla bomba na dům přímo před jejíma očima a Daisy prudce zabrzdila. Zahlédla díru ve střeše, pocítila otřes exploze a pár vteřin poté vyšlehly z domu plameny, jako když se rozlije petrolej z kamínek a vzplane. Vzápětí se ve dveřích objevilo asi dvanáctileté děvče s hořícími vlasy a s nářkem se rozběhlo přímo k Daisy.

Daisy seskočila z motorky, svlékla si koženou bundu a přikryla s ní holčičce hlavu; pak bundou vlasy pevně omotala, aby k nim nemohl kyslík.

Nářek ustal. Daisy bundu zvedla. Holčička vzlykala. Už netrpěla trýznivou bolestí, ale hlavu měla holou.

Daisy se rozhlédla ulicí na obě strany. Přibíhal k nim muž s ocelovou přílbou na hlavě; na rukávu měl pásku s označením příslušníka protiletecké ochrany a nesl kovový kufřík s namalovaným bílým křížem první pomoci.

Dívka pohlédla na Daisy, otevřela ústa a vykřikla: „Máma je tam!“

„Uklidni se, malá,“ řekl muž, „pojď, podíváme se na tebe.“

Daisy nechala děvče s ním a vběhla domovními dveřmi dovnitř. Vypadalo to jako starý dům rozdělený na levné byty. Horní patra hořela, ale Daisy mohla vejít do chodby. Zkusmo se rozběhla dozadu a ocitla se v kuchyni. Tam spatřila na podlaze ležet ženu v bezvědomí a batole v dětské postýlce. Popadla dítě a vyběhla znovu ven.

„To je sestřička!“ vykřikla dívka se spálenými vlasy.

Daisy jí strčila batole do náručí a běžela zpátky.

Žena byla příliš těžká, Daisy ji nedokázala zvednout. Stoupla si za ni, vytáhla ji do sedu, uchopila ji v podpaží a odvlekla ji po podlaze přes kuchyň a chodbu na ulici.

Mezitím přijela sanitka, upravený sedan se zadní částí karosérie nahrazenou plátěnou střechou s otvorem vzadu. Člen protiletecké ochrany pomáhal popálenému děvčátku nastoupit. Šofér se rozběhl Daisy naproti. Spolu pak zvedli matku do sanitky.

„Je uvnitř ještě někdo?“ zeptal se šofér Daisy.

„Já nevím!“

Vběhl do chodby. V tu chvíli se celý dům sesunul. Hořící horní patra se propadla až do přízemí. Šoféra sanitky pohltilo peklo.

Daisy uslyšela svůj vlastní výkřik.

Zakryla si ústa rukou, třeštila pohled do plamenů a snažila se ho zahlédnout, i když by mu nemohla pomoct; pokus o to by se rovnal sebevraždě.

„Bože můj, Alfa to zabilo,“ zaúpěl jeho kolega ze sanitky.

Ozval se další výbuch – bomba dopadla v ulici o sto metrů dál.

„Teď nemám šoféra a nemůžu odjet,“ naříkal. Rozhlédl se po ulici. Před některými domy postávaly hloučky lidí, ale většina patrně zůstávala v krytech.

„Odvezu vám ho,“ nabídla se Daisy. „Kam mám jet?“

„Vy umíte jezdit s autem?“

Většina britských žen řídit neuměla: tady to bylo stále ještě vyhrazeno pro muže. „Neptejte se hloupě,“ odpověděla Daisy. „Kam mám tu sanitku zavézt?“

„Do St Barta. Víte, kde to je?“

„Samozřejmě.“ Nemocnice St Bartholomew byla jedna z největších v Londýně a Daisy tu žila už čtyři roky. „West Sheffield,“ dodala pro jistotu, aby jí uvěřil.

„Urgentní příjem je zezadu.“

„Najdu to.“ Naskočila za volant. Motor stále běžel.

„Jak se jmenujete?“ křikl muž.

„Daisy Fitzherbertová. A vy?“

„Nobby Clarke. Dejte na tu mou sanitku pozor.“

Auto mělo standardní řazení se spojkou. Daisy zařadila jedničku a rozjela se.

Nad hlavou jim stále řvaly letouny a bomby padaly vytrvale. Daisy zoufale toužila dostat zraněné do nemocnice a St Bart byla odtud sotva dva kilometry, ale cesta se ukázala k zbláznění obtížná. Daisy jela po Leadenhall Street, Poultry a Cheapside, ale několikrát narazila na překážku a musela se vrátit a vyhledat jinou cestu. Zdálo se, že v každé ulici je aspoň jeden zničený dům. Všude byl kouř a sutiny, lidé krváceli a plakali.

S pocitem velké úlevy dorazila k nemocnici a pak následovala jinou sanitku ke vchodu na urgentní příjem. Zde vládl horečný ruch, více než deset sanitek předávalo zmrzačené a popálené pacienty do péče spěchajících zřízenců se zakrvácenými zástěrami. Možná jsem zachránila matku těch dětí, pomyslela si Daisy. Nejsem tak úplně bezcenná, i když mě manžel nechce.

Dívka se spálenými vlasy stále držela v náručí maličkou sestru. Daisy jim pomohla vystoupit ze zadní části sanitky.

Přiběhla ošetřovatelka a pomohla Daisy zvednout ženu v bezvědomí a odnést ji dovnitř.

Daisy si však povšimla, že žena přestala dýchat.

„Tohle jsou její děti!“ řekla ošetřovatelce. V hlase zazněl náznak hysterie. „Co bude teď?“

„O to se postarám,“ odpověděla rázně ošetřovatelka. „Vy se musíte vrátit.“

„Musím?“ nechápala Daisy.

„Vzpamatujte se,“ napomenula ji ošetřovatelka. „Než tahle noc skončí, bude mrtvých a zraněných daleko víc.“

„Rozumím,“ přikývla Daisy; sedla znovu za volant a odjela.

{IV}

Jednoho teplého středomořského odpoledne v říjnu dorazil Lloyd Williams do sluncem zalitého francouzského města Perpignan, pouhých pětatřicet kilometrů od španělských hranic.

Září strávil v oblasti Bordeaux, kde pracoval při vinobraní, stejně jako v tom strašlivém roce 1937. Teď měl v kapse peníze na autobusy a tramvaje a nemusel už jíst nezralou zeleninu sebranou na cizích zahrádkách, nebo syrová vejce ukradená v kurnících. Vracel se po cestě, kterou se ubíral před třemi lety po odchodu ze Španělska. Postupoval od Bordeaux na jih přes Toulouse a Béziers, občas se svezl na vagonech nákladních vlaků, většinou si však vyprosil svezení od řidičů náklaďáků.

Teď seděl v kavárně na chodníku hlavní komunikace směřující z Perpignanu na jihovýchod ke španělské hranici. Stále byl oblečený v Mauriceově modré kombinéze a s baretem na hlavě a v ruce nesl malou plátěnou tašku s rezatou zednickou lžící a vodováhou upadanou od malty na důkaz, že je španělský zedník, který se vrací domů. Chraň Bůh, aby mu někdo nabídl práci: neměl ani tušení, jak se staví zeď.

Znepokojovalo ho pomyšlení, jak asi bude hledat cestu přes hory. Před třemi měsíci si v Pikardii lehkomyslně říkal, že dokáže najít trasu přes Pyreneje, kudy ho jeho průvodci vedli do Španělska v roce 1936 a jejíž části prošel znovu zpátky, když o rok později ze země odcházel. Když se však v dáli na obzoru objevily purpurové vrcholky a zelené průsmyky, začal se ho zmocňovat nepokoj. Zpočátku si myslel, že se mu každý krok cesty musel vrýt do paměti, ale když se teď pokusil rozpomenout na konkrétní úseky, můstky a odbočky, zjistil, že vzpomínky jsou nejasné a konkrétní detaily se mu k jeho zlosti z hlavy vytratily.

Dojedl oběd – pikantní rybí polévku – a pak tiše oslovil skupinu šoférů u vedlejšího stolu. „Potřebuju hodit do Cerbère.“ To byla poslední vesnice před španělskou hranicí. „Nejedete tam někdo?“

Nejspíš tím směrem jeli všichni: byl to jediný důvod, proč se nacházeli na této silnici. Přesto váhali. Tohle byla vichystická Francie, technicky vzato nezávislá zóna, v praxi však pod palcem Němců okupujících druhou polovinu země. Nikdo se nehrnul, aby pomohl neznámému člověku s cizím přízvukem.

„Jsem zedník,“ řekl a potěžkal plátěnou tašku. „Vracím se domů do Španělska. Jmenuju se Leandro.“

„Můžu tě vzít na půlku cesty,“ nabídl se tlustý muž v tílku.

„Děkuju.“

„Můžeš hned vyrazit?“

„Samozřejmě.“

Vyšli ven a nasedli do špinavé dodávky Renault se jménem jakési firmy obchodující s elektrotechnikou napsaným na dveřích. Když se rozjeli, šofér se Lloyda zeptal, jestli je ženatý. Následovala série nepříjemně osobních otázek a Lloyd si uvědomil, že toho muže přitahuje sexuální život jiných lidí. Bezpochyby proto souhlasil, že Lloyda vezme: poskytlo mu to příležitost klást dotěrné otázky. Podobně nepříjemný motiv mělo už několik mužů, kteří Lloyda svezli.

„Jsem panic,“ přiznal Lloyd pravdu; to však jen vedlo k výslechu o tom, jak se muchlal se spolužačkami. Lloyd měl z této oblasti značné zkušenosti, ale nehodlal je sdílet. Snažil se nebýt hrubý, ale detaily vyprávět odmítl a řidič nad ním nakonec zlomil hůl. „Tady musím odbočit,“ oznámil a zastavil.

Lloyd mu poděkoval za svezení a dál šel pěšky.

Naučil se nepochodovat jako voják a vypěstoval si cosi, co považoval za poměrně realistickou shrbenou chůzi venkovanů. Nikdy u sebe neměl noviny ani knihu. Vlasy mu naposledy stříhal naprosto neschopný holič v nejchudší čtvrti Toulouse. Holil se asi jednou týdně, a tak si pořád udržoval strniště, což mu překvapivě účinně pomáhalo vypadat jako naprostá nula. Přestal se mýt a páchl tak, že odrazoval lidi od navazování hovoru.

Ve Francii i ve Španělsku mělo hodinky jen málo lidí z dělnické třídy, proto Lloydovy ocelové náramkové se čtvercovým ciferníkem, které mu věnoval Bernie k maturitě, musely pryč. Nemohl je ani dát nikomu z těch mnoha Francouzů, kteří mu pomáhali, protože britské hodinky by i je uvedly do podezření. Nakonec je s velkou lítostí hodil do rybníka.

Jeho největší slabinou bylo, že neměl žádný průkaz totožnosti.

Pokusil se ho koupit od muže, který se mu trochu podobal, a dvěma jiným mužům se ho chystal ukradnout, ale lidé teď byli na takové věci velmi opatrní. Rozhodl se proto vyhýbat situacím, v nichž by mohl být vyzván, aby se identifikoval. Choval se nenápadně, a kdykoli to bylo možné, šel raději přes pole a louky než po silnici a nikdy nejel osobním vlakem, protože na nádražích často probíhaly kontroly. Zatím měl štěstí. Jednou chtěl doklady vidět vesnický četník, a když mu vysvětlil, že mu je ukradli, poté co se v jednom marseilleském baru opil do bezvědomí, muž mu uvěřil a nechal ho jít.

Teď ho však štěstí opustilo.

Procházel chudou zemědělskou oblastí. Ocitl se na úpatí Pyrenejí, blízko Středozemního moře, a půda tu byla písčitá. Prašná silnice vedla mezi drobnými usedlostmi a chudými vesnicemi. Krajina byla řídce obydlená. Vlevo mezi kopci občas zahlédl modré záblesky moře.

Zelený citroen se třemi četníky, který zastavil vedle něj, bylo to poslední, čeho by se tu nadál.

Stalo se to zcela neočekávaně. Zaslechl blížící se auto – jediné, které uslyšel od chvíle, kdy ho tlouštík vysadil. Lloyd se šoural dál jako unavený dělník, který se vrací domů. Po obou stranách silnice se táhly suché louky, jen sem tam porostlé nízkou vegetací. Když auto zastavilo, napadlo ho, že se rozběhne po louce k zakrnělým stromům. Nápad zavrhl, sotva spatřil pistole na opasku dvou četníků, kteří z auta vyskočili. Nejspíš to žádní vynikající střelci nebyli, ale mohli by mít štěstí. Šance vymluvit se z této situace se zdála schůdnější. Tohle byli venkovští četníci, vlídnější než nekompromisní francouzská městská policie.

„Doklady?“ požádal nejbližší četník francouzsky.

Lloyd rozpřáhl ruce v bezmocném gestu. „Monsieur, mám takovou smůlu, doklady mi ukradli v Marseilles. Jsem Leandro, španělský zedník, a vracím se –“

„Nastupte si.“

Lloyd váhal, ale bylo to beznadějné. Pravděpodobnost, že unikne, byla teď ještě menší než předtím.

Četník ho vzal pevně za paži, strčil ho na zadní sedadlo a přisedl si k němu.

Auto se rozjelo a Lloyda se zmocnila sklíčenost.

„Jste Angličan, nebo co?“ zeptal se četník vedle něj.

„Jsem španělský zedník. Jmenuju se –“

Četník mávl rukou. „Nechte toho.“

Lloyd viděl, že si dělal přehnaně velké naděje. Je cizinec bez dokladů a míří ke španělské hranici: prostě ho pokládají za uprchlého britského vojáka. Kdyby měli sebemenší pochybnosti, přikázali by mu, aby se svlékl, a našli by důkaz – identifikační známku na krku. Lloyd ji nezahodil, protože bez ní by byl automaticky zastřelen jako špion.

A teď vězel v autě se třemi ozbrojenými muži a pravděpodobnost, že najde způsob, jak uniknout, se rovnala nule.

Jeli dál ve směru, kterým se Lloyd zatím ubíral, a slunce mezitím zapadlo vpravo za horami. Před hranicemi se už žádné velké město nenacházelo, a tak usoudil, že ho chtějí na noc strčit do vesnického vězení. Třeba by mohl odtamtud uniknout. Jinak ho bezpochyby zítra vezmou zpátky do Perpignanu a předají ho městské policii. Co bude potom? Budou ho vyslýchat? Při pomyšlení na to ho zamrazilo. Francouzská policie ho bude bít, Němci mučit. Pokud to přežije, skončí v zajateckém táboře, kde zůstane do konce války, nebo dokud nezemře na podvýživu. A přitom je pouhých pár kilometrů od hranic!

Vjeli do malého městečka. Nedalo by se utéct při přechodu mezi autem a vězením? Nic plánovat nemohl: neznal terén. Nezbývalo mu než obezřetně vyčkávat a chopit se jakékoli příležitosti.

Auto odbočilo z hlavní ulice do postranní uličky za řadou obchodů. Nechtějí ho tady zastřelit a mrtvolu pohodit?

Zastavili u zadního vchodu do restaurace. Dvůr byl zaneřáděný starými bednami a obrovskými plechovkami. Malým okénkem Lloyd nahlédl do jasně osvětlené kuchyně.

Četník sedící vedle řidiče vystoupil a pak otevřel Lloydovy dveře těsně u budovy. Není to jeho šance? Musel by oběhnout auto a pak utíkat uličkou. Byl soumrak: po prvních pár metrech by nebyl snadným terčem.

Četník se natáhl do auta, popadl Lloyda za paži a držel ho celou dobu, zatímco se soukal z vozu ven. Druhý se okamžitě postavil za Lloyda. Tohle nebyla dobrá příležitost.

Ale proč ho sem přivedli?

Vzali ho do kuchyně. Kuchař šlehal v míse vejce a jakýsi nedospělý mladík myl nádobí ve velkém dřezu. „Máme tady Angličana,“ oznámil jeden z četníků. „Říká si Leandro.“

Kuchař neustal ve své práci, jen zvedl hlavu a křikl: „Tereso! Pojď sem!“

Lloyd si vzpomněl na jinou Teresu, krásnou španělskou anarchistku, která učila vojáky číst a psát.

Kuchyňské dveře se rozlétly a dívka vešla.

Lloyd na ni udiveně vytřeštil oči. Omyl byl vyloučen: ty velké oči a spoustu černých vlasů musel poznat, i když měla bílou bavlněnou čapku a zástěru servírky.

Nepodívala se na něj hned. Na pult vedle dřezu postavila štos talířů, pak se s úsměvem otočila k četníkům a každého políbila na tváře. „Pierre! Micheli! Jak se vede?“ Nato se obrátila k Lloydovi, upřeně se na něj zadívala a španělsky zašeptala: „Ne – to není možné. Lloyde – jste to opravdu vy?“

Dokázal jen beze slova přikývnout.

Objala ho a políbila na obě tváře.

„Tak to bysme měli,“ poznamenal jeden z četníků. „Je to v cajku. Musíme padat. Hodně štěstí!“ Podal Lloydovi jeho plátěnou tašku a pak odešli.

Lloydovi se vrátila řeč. „Co se to děje?“ zeptal se Teresy španělsky. „Myslel jsem, že mě odvádějí do vězení!“

„Nenávidějí nacisty, a tak nám pomáhají,“ odpověděla.

„Komu nám?“

„Vysvětlím vám to později. Pojďte se mnou.“ Otevřela dveře ke schodišti, vedlo do patra, kde se nacházel střídmě zařízený pokoj. „Počkejte tady. Přinesu vám něco k jídlu.“

Lloyd si lehl na postel a přemítal o svém mimořádném štěstí. Před pěti minutami očekával mučení a smrt. Teď čekal, až mu krásná žena přinese večeři.

Mohlo by se to změnit stejně rychle, pomyslel si.

Vrátila se za půl hodiny s omeletou a smaženými bramborami na talíři. „Máme tam rušno, ale brzy zavíráme,“ řekla. „Za pár minut jsem zpátky.“

Rychle všechno snědl.

Padla noc. Naslouchal brebentění odcházejících hostů a řinčení sklízeného nádobí. Pak se Teresa znovu objevila s láhví červeného vína a dvěma sklenicemi.

Lloyd se zeptal, proč odešla ze Španělska.

„Naše lidi tam vraždí po tisících,“ odpověděla. „Pro ty, které nezavraždí, přijali zákon o politické odpovědnosti, který dělá zločince z každého, kdo podporoval vládu. Jestliže jste odporoval Frankovi – třeba jen ‚závažnou pasivitou‘ –, můžete přijít o všechen majetek. Nevinný jste, jen když můžete prokázat, že jste ho podporoval.“

Lloyd si s hořkostí vzpomněl na Chamberlainovo březnové ujišťování v Dolní sněmovně, že Franco ustoupil od politických represálií. Takový lhář!

„Mnoho mých druhů trčí v odporných lágrech.“

„Co se stalo s mým kamarádem seržantem Lennym Griffithsem, nejspíš netušíte.“

Teresa zavrtěla hlavou. „Po Belchite jsem ho už neviděla.“

„A vy…?“

„Unikla jsem Frankovým lidem, přišla jsem sem, získala práci jako servírka… a je tu pro mě ještě další práce.“

„Jaká?“

„Převádím uprchlé válečné zajatce přes hory. Proto vás četníci ke mně dovezli.“

Lloyda to povzbudilo. Plánoval, že půjde sám, a měl obavy, jestli najde cestu. Teď bude mít možná průvodce.

„Čekají na mě ještě dva další,“ pokračovala. „Britský dělostřelec a kanadský pilot. Jsou na jednom statku v kopcích.“

„Kdy plánujete vyrazit?“

„Dneska v noci,“ odpověděla. „Nepijte moc vína.“

Znovu odešla a za půl hodiny se vrátila se starým, potrhaným hnědým pláštěm pro Lloyda. „Tam, co jdeme, je zima,“ vysvětlila mu.

Vyklouzli z kuchyňských dveří a za svitu hvězd se propletli městečkem. Když jim domy zůstaly za zády, vydali se po vyšlapané stezce stoupající do hor. Po hodině dorazili k několika kamenným stavením. Teresa zapískala, pak otevřela dveře stodoly a z ní vyšli dva muži.

„Používáme vždycky falešná jména,“ řekla anglicky. „Já jsem Maria a tihle dva jsou Fred a Tom. Náš nový přítel je Leandro.“ Muži si podali ruce. „Nemluvit, nekouřit,“ pokračovala. „K tomu, kdo zůstane pozadu, se nevracíme. Jsme připraveni?“

Odtud byla stezka příkřejší. Lloyd zjistil, že mu pod nohama přibývá kluzkých kamenů. Tu a tam se zachytával za nedorostlé vřesy a s jejich pomocí se vytahoval nahoru. Drobná Teresa nasadila takové tempo, že muži záhy lapali po dechu. Měla baterku, ale odmítala ji použít, dokud svítí hvězdy; musela šetřit baterii.

Vzduch se ochladil. Přebrodili se přes ledový potok a Lloydovi od té chvíle mrzly nohy.

Po hodině je Teresa upozornila: „Tady se držte uprostřed cesty.“ Lloyd pohlédl dolů a zjistil, že je na hřebenu mezi příkrými srázy. Když viděl, jak hluboko může spadnout, zatočila se mu trochu hlava; rychle zvedl oči a upřel je dopředu na Teresinu rychle se pohybující siluetu. Za normálních okolností by si užíval každou minutu chůze za takovou postavou, ale teď byl tak unavený a prochladlý, že neměl energii házet po někom očima.

Hory nebyly neobydlené. V jednu chvíli zaštěkal v dálce pes, jindy zaslechli cinkání nějakých strašidelných zvonků, které muže vyděsily, dokud jim Teresa nevysvětlila, že pastýři v horách věší ovcím na krk zvonečky, aby lépe našly své stádo.

Lloyd myslel na Daisy. Je pořád v Tŷ Gwyn? Nebo odjela zase za manželem? Lloyd doufal, že se do Londýna nevrátila, protože tam každou noc dopadají bomby, jak se dočetl ve francouzských novinách. Žije, nebo je mrtvá? Uvidí ji ještě někdy? Jestli ano, co k němu bude cítit?

Každé dvě hodiny se zastavovali, aby si odpočinuli, napili se vody a dali si pár hltů z láhve vína, kterou nesla Teresa.

Před svítáním se rozpršelo. Půda pod nohama byla rázem zrádná, všichni klopýtali a klouzali, ale Teresa nezpomalila. „Buďte rádi, že nesněží,“ utěšovala je.

Denní světlo odhalilo krajinu porostlou křovisky, z nichž vystupující vrstvy kamene trčely jako náhrobky. Pršelo dál a studená mlha bránila výhledu do větší dálky.

Po chvíli si Lloyd uvědomil, že sestupují. Při další zastávce na odpočinek Teresa oznámila: „Teď už jsme ve Španělsku.“ Lloydovi se mělo ulevit, ale cítil se jen vyčerpaný.

Krajina se postupně měnila, skály ustupovaly hrubé trávě a zeleným keřům.

Náhle Teresa padla k zemi a přitiskla se k ní.

Muži okamžitě učinili totéž, vybízet nepotřebovali. Lloyd sledoval Teresin pohled a spatřil dva muže v zelených uniformách s podivnými klobouky: patrně španělská pohraniční hlídka. Uvědomil si, že být ve Španělsku pro něj ještě neznamená vyváznout z potíží. Kdyby ho chytili při ilegálním vstupu do země, mohli by ho klidně poslat zpátky. Nebo ještě hůř, mohl by zmizet v některém z Frankových lágrů.

Pohraniční hlídka se ubírala po horské cestě směrem k uprchlíkům. Lloyd se připravoval na střet. Bude muset jednat rychle, aby neměli čas sáhnout po zbrani. Přemýšlel, jak dobří budou v šarvátce druzí dva muži.

Jeho rozechvění však bylo zbytečné. Oba Španělé dorazili k jakési neoznačené hranici a udělali čelem vzad. Teresa se chovala, jako by věděla, že to tak dopadne. Když vojáci zmizeli z dohledu, znovu vstala a všichni čtyři šli dál.

Krátce poté se mlha zvedla. Lloyd spatřil rybářskou vesnici v písečné zátoce. Tady už byl, když přicházel do Španělska v roce 1936. Dokonce si pamatoval, že je tu nádraží.

Došli do vesnice. Bylo to ospalé hnízdo beze známek čehokoli oficiálního: žádná policie, žádná radnice, žádní vojáci, žádná kontrolní stanoviště. Bezpochyby proto Teresa tuhle vesnici vybrala.

Zamířili na nádraží a Teresa koupila jízdenky. S mužem za přepážkou flirtovala, jako by byli staří přátelé.

Lloyd se posadil na lavičku na stinném nástupišti; bolely ho nohy, byl unavený, vděčný a šťastný.

O hodinu později nastoupili do vlaku do Barcelony.

{V}

Daisy do té doby nikdy nechápala, co je to práce.

Nebo únava.

Nebo tragédie.

Seděla ve školní třídě, pila slazený anglický čaj z šálku bez podšálku. Na hlavě měla ocelovou přílbu, na nohou gumáky. Bylo pět hodin odpoledne a ona byla pořád ještě vyčerpaná po předchozí noci.

Působila teď v aldgateském sektoru civilní protiletecké ochrany. Teoreticky její směna trvala osm hodin, po nich následovalo osm hodin pohotovosti a osm hodin volna. V praxi pracovala tak dlouho, dokud nálety pokračovaly a dokud bylo zapotřební odvážet raněné do nemocnice.

V říjnu 1940 bombardovali Londýn každou noc.

Daisy vždycky pracovala s jednou další ženou, pomocnicí šoféra, a čtyřmi muži tvořícími skupinu první pomoci. Štáb se nacházel v budově školy a oni tu teď seděli u dětských stolků a čekali, až začnou přilétat letadla, kvílet sirény a padat bomby.

Sanitka, se kterou jezdila, byl upravený americký buick. Měli také obyčejné osobní auto s řidičem na přepravu toho, čemu říkali sedící případy – zranění lidé, kteří nicméně mohli při transportu do nemocnice bez pomoci zpříma sedět.

Její pomocnice byla Naomi Averyová, atraktivní rodilá Londýňanka, která měla ráda muže, a líbil se jí kamarádský duch jejich týmu. Teď se bavila s vedoucím týmu Nobbym Clarkem, vysloužilým policistou. „Hlavní vedoucí je muž,“ brebentila. „Okresní vedoucí je muž. Vy jste muž.“

„Aspoň doufám,“ přikývl Nobby a ostatní se zahihňali.

„V civilní ochraně je spousta žen,“ pokračovala Naomi. „Jak to, že žádná z nich není vedoucí?“

Muži se rozesmáli. Odpověděl jí plešatý chlapík s velkým nosem zvaný Krasavec George. „A už to tu máme zas, práva žen.“ Zaznělo v tom trochu nevraživosti.

„Přece si nemyslíte, že vy muži jste všichni chytřejší než všechny ženy?“ vmísila se Daisy.

„Pravda je, že v protiletecké ochraně je i pár žen na vedoucích postech,“ poznamenal Nobby.

„V životě jsem žádnou neviděla,“ zavrtěla hlavou Naomi.

„To je přece tradice, ne?“ napadlo Nobbyho. „Ženy se vždycky staraly o domácnost.“

„Jako ruská Katěrina Veliká,“ připomněla sarkasticky Daisy.

„Nebo anglická královna Alžběta,“ dodala Naomi.

„Pilotka Amelia Earhartová.“

„Spisovatelka Jane Austenová.“

„Marie Curie, jediná z vědců, která kdy dostala dvakrát Nobelovu cenu.“

„Katěrina Veliká?“ opakoval Krasavec George. „Nepovídá se nějaká historka o ní a o koni?“

„No tak, no tak, jsou tady dámy,“ prohodil káravě Nobby a pokračoval: „Každopádně můžu na Daisyinu otázku odpovědět.“

Daisy měla chuť se s ním utkat. „Tak do toho,“ vyzvala ho.

„Uznávám, že některé ženy můžou být stejně chytré jako muži,“ pronesl s výrazem člověka, který činí pozoruhodně velkorysý ústupek. „Ale přesto je tu jeden moc dobrý důvod, proč jsou skoro všichni vedoucí v rámci civilní protiletecké ochrany muži.“

„A jakýpak je to důvod, Nobby?“

„Je to úplně prosté. Muži nebudou přijímat příkazy od žen.“ Rozvalil se zády na opěradle s vítězným výrazem, zcela si jistý tím, že spor vyhrál.

Ironií bylo, že když padaly bomby a oni se prohrabávali sutinami, aby zachránili raněné, byli si rovni. V tu chvíli žádná hierarchie neexistovala. Jestliže Daisy zakřičela na Nobbyho, aby zvedl druhý konec střešního trámu, učinil tak bez námitek.

Daisy tyto muže milovala, i George. Dali by za ni život, stejně jako ona za ně.

Zaslechla zvenčí slabé houkání. Postupně zesilovalo, až se proměnilo v otravně známou sirénu protiletecké výstrahy. O pár vteřin později se ozval vzdálený výbuch. Výstraha často přicházela pozdě, někdy zazněla až po dopadu prvních bomb.

Zazvonil telefon a Nobby uchopil sluchátko.

Všichni se zvedli. „To si ty Němčouři nevezmou ani pitomej den volna?“ zavrčel unaveně George.

Nobby odložil sluchátko. „Nutley Street,“ oznámil.

„Vím, kde to je,“ řekla Naomi, když spěchali ven. „Bydlí tam naše členka parlamentu.“

Naskákali do aut. Když Daisy zařadila rychlost a rozjela se, Naomi na sedadle vedle ní prohodila: „Šťastné dny.“

Naomi to samozřejmě myslela ironicky, ale Daisy kupodivu šťastná byla. Je to moc zvláštní, pomyslela si, když vjížděla do zatáčky. Každou noc vidí zkázu, tragická úmrtí blízkých osob a strašlivě znetvořená těla. Existovala reálná možnost, že ona sama dnes v noci zahyne v hořící budově. Přesto se cítila báječně. Pracovala a trpěla pro ušlechtilou věc a paradoxně to bylo lepší, než kdyby se sexuálně uspokojovala. Stala se součástí skupiny, která riskovala všechno, aby pomohla druhým, a tohle byl nejlepší pocit na světě.

Daisy nepociťovala vůči Němcům nenávist za to, že se ji snaží zabít. Tchán hrabě Fitzherbert jí vysvětlil, proč bombardují Londýn. Do srpna prováděla Luftwaffe nálety jen na přístavy a letiště. V nezvykle upřímné chvilce jí Fitz přiznal, že Britové tak skrupulózní nejsou: vláda v květnu odsouhlasila bombardování cílů v německých městech a RAF celý červen a červenec shazovalo bomby na ženy a děti v jejich domovech. Německou veřejnost to rozlítilo a dožadovala se odvety. Výsledkem bylo bombardování britských měst německým letectvem.

Daisy a Klouček udržovali navenek zdání, že je mezi nimi vše v pořádku, ale když byla Daisy doma, zamykala se ve svém pokoji a on nic nenamítal. Jejich manželství byla přetvářka, ale oba měli příliš co dělat, než aby se tím zabývali. Když na to Daisy pomyslela, zmocňoval se jí smutek; ztratila teď Kloučka i Lloyda. Naštěstí skoro neměla čas přemýšlet.

Nutley Street byla v plamenech. Luftwaffe shazovala zápalné bomby zároveň s vysoce výbušnými. Nejvíc škody nadělal oheň, ale výbušniny pomáhaly jeho šíření, protože rozbíjely okna a rozdmýchávaly plameny.

Daisy se skřípotem brzd zastavila a všichni se vrhli do práce.

Lidem s menšími zraněními pomáhali na nejbližší stanoviště první pomoci. Vážněji raněné odváželi do St Bart nebo do nemocnice ve Whitechapel. Daisy se neustále vracela pro další pacienty. Když padla tma, zapnula přední reflektory. Kvůli zatmění byly maskované a propouštěly světlo jen úzkou štěrbinou, třebaže toto opatření bylo zřejmě zbytečné, když celý Londýn plál jako táborák.

Bombardování pokračovalo až do svítání. Za denního světla byly bombardéry příliš zranitelné a mohly je sestřelit stíhačky pilotované Kloučkem a jeho druhy, a nálety tudíž odezněly. Když spoušť zalilo chladné ranní světlo a Daisy s Naomi se vrátily do Nutley Street, zjistily, že už tu nejsou žádné další oběti, které by potřebovaly odvézt do nemocnice.

Unaveně se posadily na zbytky zděné zahradní zídky. Daisy si odložila ocelovou přílbu. Cítila se špinavá a vyčerpaná. Co by si asi o mně teď pomyslely dívky z Buffalského jachtařského klubu, napadlo ji; pak si však uvědomila, že už je jí jedno, co si ty dívky myslí. Doby, kdy jejich souhlas byl tou nejdůležitější věcí na světě, jako by zmizely kdesi daleko v minulosti.

„Nechcete šálek čaje, drahoušku?“ zeptal se jí někdo.

Poznala velšský přízvuk. Zvedla oči a spatřila přitažlivou ženu středních let, která nesla tác. „Panejo, přesně po tom toužím,“ odpověděla a posloužila si. Teď už se naučila mít tenhle nápoj ráda. Byl hořký, ale měl podivuhodně vzpružující účinky.

Žena políbila Naomi a ta Daisy vysvětlila: „Jsme příbuzné. Její dcera Millie si vzala mého bratra Abieho.“

Daisy sledovala, jak žena obchází s tácem houf členů civilní protiletecké ochrany, hasičů a sousedů. Usoudila, že to musí být nějaká významná místní osoba: čišela z ní autorita. Zároveň to očividně byla žena z lidu – s každým si vřele povídala, všichni se hned usmívali. Znala Nobbyho a George a zdravila je jako staré přátele.

Poslední šálek si vzala sama a přišla si přisednout k Daisy. „Podle přízvuku jste zřejmě Američanka,“ prohodila vlídně.

Daisy přikývla. „Jsem vdaná za Angličana.“

„Já bydlím tady v té ulici – ale náš dům včera v noci bombám unikl. Jsem členka parlamentu za Aldgate. Jmenuju se Eth Leckwithová.“

Daisyino srdce poskočilo. Tak tohle je Lloydova slavná matka! Podaly si ruku. „Daisy Fitzherbertová.“

Ethel zdvihla obočí. „No ne!“ podivila se. „Vy jste vikomtka z Aberowenu.“

Daisy se začervenala a přitlumila hlas. „Tady v civilní ochraně to nevědí.“

„Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

„Znala jsem vašeho syna Lloyda,“ řekla váhavě Daisy. Když pomyslela na dobu, kterou spolu strávili v Tŷ Gwyn, a na to, jak se o ni staral, poté co potratila, nedokázala se ubránit slzám. „Zachoval se ke mně moc hezky, když jsem jednou potřebovala pomoc.“

„Děkuju,“ přikývla Ethel. „Ale nemluvte o něm, jako když je mrtvý.“

Výčitka byla mírná, ale Daisy cítila, že se vyjádřila strašně netaktně. „Moc se omlouvám!!“ vyhrkla. „Vím, je hlášen jako nezvěstný v akci. Jsem děsně hloupá.“

„Jenže on už není nezvěstný,“ usmála se Ethel. „Unikl přes Španělsko. Včera dorazil domů.“

„Bože můj!“ Daisy se rozbušilo srdce. „Je v pořádku?“

„Naprosto. Ve skutečnosti vypadá moc dobře – navzdory všemu, čím prošel.“

„Kde…“ Daisy polkla. „Kde je teď?“

„Kde by byl, někde tady.“ Ethel se rozhlédla. „Lloyde?“ zavolala.

Daisy divoce těkala pohledem kolem sebe. Je to vůbec možné?

Otočil se muž v rozpáraném hnědém plášti. „Ano, mami?“

Daisy na něj bez hlesu vytřeštila oči. Měl opálený obličej a byl hubený jako lunt, ale vypadal ještě přitažlivěji než dřív.

„Pojď sem, zlato,“ přivolala ho Ethel.

Lloyd vykročil a spatřil Daisy. Obličej se mu náhle proměnil. Šťastně se usmál. „Ahoj,“ pozdravil.

Daisy vyskočila.

„Lloyde, je tu někdo, na koho se možná pamatuješ –“ upozorňovala ho Ethel.

Daisy se neovládla. Rozběhla se k Lloydovi a vrhla se mu do náruče. Pevně ho objala. Pohlédla do jeho zelených očí, pak ho políbila na opálené tváře, přeražený nos a nakonec na ústa. „Miluju tě, Lloyde,“ zašeptala horečnatě. „Miluju tě, miluju tě, miluju tě.“

„Já tebe taky, Daisy,“ odpověděl.

Za zády uslyšela Daisy Ethelin rozpačitý hlas. „Koukám, že se pamatuješ.“

{VI}

Lloyd zrovna pojídal toast s džemem, když do kuchyně domu v Nutley Street vešla Daisy. Vypadala vyčerpaně; posadila se ke stolu a odložila si přílbu. Obličej měla samou šmouhu a vlasy zašpiněné od popela a prachu, ale Lloyd si pomyslel, že je neodolatelně krásná.

Přicházela skoro každé ráno, když bombardování skončilo a poslední oběť odvezli do nemocnice. Lloydova matka jí řekla, že může přicházet bez pozvání, a Daisy ji vzala za slovo.

Ethel nalila Daisy šálek čaje. „Těžká noc, děvenko?“ zeptala se.

Daisy zasmušile přikývla. „Jedna z nejhorších. Budova Peabody v Orange Street vyhořela do základů.“

„Ne!“ zvolal zděšeně Lloyd. Znal ten dům: přelidněný činžák, plný chudých rodin se spoustou dětí.

„To je velká budova,“ poznamenal Bernie.

„Byla,“ opravila ho Daisy. „Stovky lidí uhořely a bůhví kolik dětí osiřelo. Skoro všichni raněními cestou do nemocnice zemřeli.“

Lloyd se natáhl přes stolek a vzal ji za ruku.

Zvedla oči od čaje. „Na to si nezvykneš. Člověk si myslí, že už otupěl, ale není to tak.“ Zmocnil se jí smutek.

Ethel ji soucitně pohladila po rameni.

„A my děláme totéž rodinám v Německu,“ připomněla Daisy.

„Nejspíš i mým přátelům Maud a Walterovi a jejich dětem,“ dodala Ethel.

„Není to strašné?“ Daisy zoufale zavrtěla hlavou. „Co se to s námi děje?“

„Co se to děje s lidstvem?“ zasmušil se Lloyd.

Bernie uvažoval prakticky jako vždy. „Zajdu pak do Orange Street a dohlédnu na to, aby se dětem dostalo veškeré pomoci.“

„Půjdu s tebou,“ nabídla se okamžitě Ethel.

Bernie a Ethel mysleli a jednali stejně, často se zdálo, že si navzájem čtou myšlenky. Lloyd je od návratu domů opatrně pozoroval s obavou, jestli jejich manželství nebylo narušeno tím šokujícím odhalením, že Ethel nikdy neměla manžela jménem Teddy Williams a že Lloydovým otcem je hrabě Fitzherbert. Obšírně to probíral s Daisy, která teď znala celou pravdu. Jak Bernie přijímá skutečnost, že byl dvacet let obelháván? Lloyd však nezaznamenal nic, co by svědčilo o tom, že by tato skutečnost Bernieho nějak ovlivnila. Bernie svým nesentimentálním způsobem Ethel zbožňoval a podle něj nemohla udělat nic špatného. Byl přesvědčen, že by mu nikdy neublížila, a nemýlil se. Lloyd v tom spatřoval naději, že i on by jednoho dne mohl mít takové manželství.

Daisy si povšimla, že Lloyd si oblékl uniformu. „Kam se hned po ránu chystáš?“

„Dostal jsem předvolání z ministerstva války.“ Pohlédl na hodiny na krbové římse. „Měl bych už jít.“

„Myslela jsem, že si tvé hlášení už vyslechli.“

„Pojď ke mně do pokoje a já ti to vysvětlím, než si uvážu kravatu. Vezmi si čaj s sebou.“

Vyšli po schodech nahoru. Daisy se se zájmem rozhlížela a Lloyd si uvědomil, že v jeho pokoji ještě nebyla. Pohlédl na úzkou postel, skříňku s romány v němčině, francouzštině a španělštině a psací stůl s řadou ořezaných tužek; napadlo ho, co si o tom asi pomyslí.

„To je hezký pokojíček,“ prohodila.

Nebyl to pokojíček. Byl to pokoj stejně velký jako ostatní pokoje v domě. Jenže Daisy měla jiná měřítka.

Uchopila zarámovanou fotografii. Zachycovala rodinu u moře: malý Lloyd v kraťasech, batolící se Millie v plavečkách, mladá Ethel s velkým kloboukem s měkkou krempou, Bernie v šedém obleku a bílé košili s rozhalenkou a s kapesníkem s uzlíky na hlavě.

„To bylo v Southendu,“ vysvětlil jí Lloyd. Vzal jí šálek, odložil ho na toaletní stolek a objal ji. Políbil ji na ústa. Unaveně a něžně polibek opětovala, pohladila Lloyda po tváři a ochable se k němu přitulila.

Po chvilce ji pustil. Byla skutečně příliš unavená, než aby se s ní mazlil, a navíc má schůzku.

Daisy se zula a lehla si na postel.

„Z ministerstva války mě požádali, abych za nimi znovu zašel,“ řekl jí, když si uvazoval kravatu.

„Vždyť posledně jsi tam byl celé hodiny.“

Byla to pravda. Musel z paměti vyhrabat každý detail svého pobytu ve Francii. Chtěli znát hodnost a vojenský útvar každého Němce, se kterým se setkal. Nemohl si samozřejmě pamatovat všechny, ale protože se v kurzu v Tŷ Gwyn pečlivě připravoval, dokázal jim poskytnout spoustu informací.

Byla to standardní výpověď pro potřeby vojenské zpravodajské služby. Dotazovali se ho však i na jeho útěk, na cesty, kudy se ubíral, na lidi, kteří mu pomáhali. Zajímali je dokonce i Maurice a Marcelle a pokárali ho, že nezná jejich příjmení. Velice je nadchla Teresa, která by mohla zřejmě znamenat velký přínos pro budoucí uprchlíky.

„Dneska se setkám s úplně jinými lidmi.“ Letmo pohlédl na vzkaz napsaný na psacím stroji a odložený na toaletním stolku. „V hotelu Metropole na Northumberland Avenue. Pokoj číslo 424.“ Adresa se nacházela nedaleko Trafalgarského náměstí ve čtvrti vládních úřadů. „Zřejmě to je nějaké nové oddělení, které se zabývá britskými válečnými zajatci.“ Nasadil si čepici se štítkem a pohlédl do zrcadla. „Jsem dost elegantní?“

Daisy neodpověděla. Podíval se na postel. Usnula.

Přetáhl přes ni přikrývku, políbil ji na čelo a vyšel ven.

Matce řekl, že Daisy usnula v jeho posteli, a ona ho ujistila, že později ověří, jestli něco nepotřebuje.

Do centra Londýna odjel podzemní dráhou.

Daisy už pověděl, jaký je skutečně jeho rodinný původ, a vyvedl ji z omylu ohledně teorie, že je Maudin syn. Okamžitě mu uvěřila, protože si náhle vzpomněla, jak jí Klouček říkal, že Fitz má někde nemanželské dítě. „Tohle fakt nahání husí kůži,“ pronesla zamyšleně. „Ze dvou Angličanů, do kterých jsem se zamilovala, se vyklubou nevlastní bratři.“ Zkoumavě si Lloyda prohlédla. „Ty jsi zdědil otcův hezký zjev. Klouček jenom jeho sobeckost.“

Lloyd a Daisy se dosud nemilovali. Jedním důvodem bylo, že Daisy nikdy neměla přes noc volno. Když se jim pak jednou podařilo být spolu o samotě, všechno se nějak pokazilo.

Stalo se to minulou neděli v Mayfair, u Daisy doma. Služebnictvo mělo v neděli odpoledne volno a Daisy ho dovedla do své ložnice v prázdném domě. Jenže byla nervózní a celá nesvá. Políbila ho, ale pak odvrátila hlayu. Když jí položil ruce na prsa, odstrčila ho. Lloyda to zmátlo: jestliže od něj neočekává tohle chování, proč jsou v její ložnici?

„Nezlob se,“ omluvila se nakonec. „Miluju tě, ale tohle udělat nemůžu. Nemůžu podvést manžela v jeho vlastním domě.“

„Ale on podvedl tebe.“

„Přinejmenším šel někam jinam.“

„Tak dobře.“

Pohlédla na něj. „Myslíš si, že jsem blázen?“

Pokrčil rameny. „Po všem, čím jsme spolu prošli, mi tohle připadá od tebe příliš přecitlivělé, to ano – ale dobrá, za to, jak se cítíš, nemůžeš. Musel bych být pěknej zmetek, kdybych se tě pokoušel nutit, když na to nejsi ještě připravená.“

Objala ho a pevně ho k sobě přitiskla. „Říkám to dávno,“ usmála se. „Ty jsi dospělý.“

„Nezkazíme si přece celé odpoledne,“ navrhl. „Pojďme do kina.“

Viděli Charlieho Chaplina v „Diktátorovi“ a mohli se uchechtat. Daisy se pak vrátila do služby.

Příjemnými myšlenkami na Daisy se Lloyd zabýval celou cestu metrem až do stanice Embankment. Pak se vydal pěšky po Northumberland Avenue do hotelu Metropole. Z hotelu vystěhovali repliky starožitného nábytku a vybavili ho praktickými stoly a židlemi.

Po pár minutách čekání Lloyda zavedli k vysokému plukovníkovi rázného vystupování. „Četl jsem vaši zprávu, poručíku,“ řekl. „Dobrá práce.“

„Děkuju vám.“

„Očekáváme, že ve vašich stopách budou následovat další lidé, a rádi bychom jim pomohli. Zejména máme zájem o sestřelené piloty. Jejich výcvik je drahý a my je chceme dostat zpátky, aby mohli znovu létat.“

Lloyd si pomyslel, že je to poněkud tvrdé. Jestliže někdo přežil třeba nouzové přistání, mělo by se po něm skutečně chtít, aby riskoval a podstupoval to všechno znovu? Jenže ranění jsou posíláni zpátky na frontu, sotva se zotaví. Taková je válka.

„Budujeme jakousi podzemní dráhu z Německa do Španělska. Vidím, že mluvíte německy, francouzsky a španělsky, ale co je důležitější, znáte to na vlastní kůži. Rádi bychom vás převeleli do naší sekce.“

Tohle Lloyd neočekával a nebyl si jistý, co si o tom má myslet. „Děkuju vám, pane plukovníku. Je to pro mě čest. Ale není to úřednická práce?“

„Vůbec ne. Chceme, abyste se vrátil do Francie.“

Lloydovi se rozbušilo srdce. Vůbec ho nenapadlo, že by měl těm nebezpečím čelit znovu.

Plukovník zahlédl v jeho obličeji úlek. „Víte, jak je to nebezpečné.“

„Ano, pane plukovníku.“

„Jestli chcete, můžete odmítnout,“ upozornil ho plukovník stroze.

Lloyd si připomněl Daisy při bombardování a lidi uhořelé v činžovním domě Peabody; uvědomil si, že odmítnout nechce. „Jestli to považujete za důležité, pane plukovníku, pak se tam samozřejmě velice ochotně vrátím.“

„Jste správný muž,“ přikývl plukovník.

Půl hodiny poté se Lloyd jako v mrákotách ubíral na stanici podzemní dráhy. Patřil teď do sekce zvané MI9. Vrátí se do Francie s falešnými doklady a spoustou peněz v hotovosti. Na okupovaných územích už byly získány desítky Němců, Holanďanů, Belgičanů a Francouzů k plnění smrtelně nebezpečného úkolu pomáhat letcům z Velké Británie a Britského společenství národů při návratu domů. Lloyd bude jedním z četných agentů MI9, kteří tuto síť rozšiřují.

Jestli ho chytí, budou ho mučit.

Třebaže ho to děsilo, byl zároveň nadšený. Poletí do Madridu: poprvé se ocitne v letadle. Přes Pyreneje se vrátí do Francie a naváže kontakt s Teresou. Bude se pohybovat v přestrojení mezi nepřáteli a zachraňovat lidi pod nosem gestapa. Bude zajišťovat, aby muži, kteří půjdou jeho cestou, nebyli sami a bez přátel jako on.

Do Nutley Street se vrátil v jedenáct hodin. Našel vzkaz od matky: „Miss Amerika ani nepípla.“ Po návštěvě vybombardované lokality se Ethel odebrala do Dolní sněmovny a Bernie na místní radnici. Lloyd a Daisy měli dům pro sebe.

Vyšel nahoru do svého pokoje. Daisy stále spala. Koženou bundu a důkladné vlněné kalhoty nechala ledabyle pohozené na podlaze. Byla v jeho posteli a na sobě měla jen spodní prádlo. Tohle se ještě nikdy nestalo.

Odložil si sako a vázanku.

Z postele se ozval ospalý hlas. „A zbytek taky.“

Pohlédl na ni. „Cože?“

„Svlékni se a pojď do postele.“

Dům byl prázdný: nikdo je nebude vyrušovat.

Odložil si boty, kalhoty, košili a ponožky, pak zaváhal.

„Neboj se, nezmrzneš,“ ujistila ho. Zavrtěla se pod přikrývkou a pak na něj hodila hedvábnou košilku s kalhotkami.

Lloyd si představoval, že tohle bude slavnostní okamžik velké vášně, ale Daisy to zřejmě považovala za ohromnou legraci. Rozhodl se, že se nechá vést.

Svlékl si nátělník a spodky a vklouzl do postele k ní. Byla teplá a vláčná. Pocítil nervozitu: nikdy se nedostal k tomu, aby se jí svěřil, že je panic.

Vždycky slýchal, že muži mají převzít iniciativu, ale zdálo se, že to Daisy neví. Líbala ho a hladila a pak mu sevřela penis. „Panejo,“ vzdychla, „doufala jsem, že budeš mít takovýho.“

Potom ho nervozita opustila.

KAPITOLA OSMÁ

1941 (I)

J

edné chladné zimní neděle se Carla von Ulrich se služebnou Adou vydaly navštívit Adina syna Kurta do pečovatelského ústavu, který se nacházel na západním předměstí Berlína u jezera ve Wannsee. Cesta vlakem trvala hodinu. Carla měla ve zvyku oblékat se na tyto návštěvy do uniformy zdravotní sestry, protože zaměstnanci ústavu mluvili s profesní kolegyní o Kurtovi upřímněji.

V létě bývalo u jezera plno rodin s dětmi, které si hrály na břehu a čvachtaly se v mělké vodě, ale dneska se tu procházelo jen pár lidí dobře zachumlaných proti chladu a na břehu čekala jakási úzkostlivá manželka na otužilého plavce.

Ústav se specializoval na péči o závažně postižené děti. Kdysi to bývalo honosné sídlo, teď byly jeho elegantní přijímací sály předěleny příčkami, vymalovány světle zeleně a vybaveny nemocničními postelemi a postýlkami.

Kurtovi bylo už osm roků. Chodil a jedl asi jako dvouletý, stále ještě nemluvil a nosil pleny. Celé roky neprojevil žádné známky zlepšení. Nebylo však pochyb o jeho radosti při spatření Ady. Zářil štěstím, nadšeně si brumlal a natahoval ručičky, aby ho zvedla, objala a políbila.

Poznával i Carlu. Kdykoli ho viděla, připomněla si děsivé drama jeho porodu, kdy mu pomáhala na svět, zatímco bratr Erik utíkal pro doktora Rothmanna.

Hrály si s ním asi hodinu. Měl rád vláčky, autíčka a knížky s hodně barevnými obrázky. Pak se přiblížil čas jeho odpoledního spánku a Ada mu zpívala, dokud neusnul.

Cestou ven oslovila Adu jedna ze sester. „Paní Hempelová, pojďte prosím se mnou do pracovny pana profesora doktora Willricha. Rád by s vámi mluvil.“

Willrich byl ředitel ústavu. Carla se s ním ještě nikdy nesetkala a nebyla si jistá, zda Ada ano.

„Je nějaký problém?“ zeptala se Ada nervózně.

„Jsem si jistá, že pan ředitel s vámi chce jen mluvit o Kurtově vývoji.“

„Slečna von Ulrich půjde se mnou,“ řekla Ada.

Sestře se tenhle nápad nezamlouval. „Profesor Willrich si žádal jenom vás.“

Jenže když bylo třeba, Ada dokázala být neústupná. „Slečna von Ulrich půjde se mnou,“ opakovala pevně.

Sestra pokrčila rameny. „Následujte mě,“ pronesla stroze.

Zavedla je do pěkné pracovny. Tato místnost nebyla předělena žádnou příčkou. Kamna na uhlí příjemně hřála a arkýřové okno poskytovalo výhled na jezero Wannsee. Carla si všimla, že někdo na plachetnici brázdí vlnky v docela ostrém větru. Willrich seděl za psacím stolem s koženou deskou. Na stole měl krabici s tabákem a stojánek s dýmkami různých tvarů. Bylo mu kolem padesáti a měl vysokou, statnou postavu. Všechny jeho rysy vypadaly velké: velký nos, mohutná čelist, obrovské uši a plešatá hlava. Pohlédl na Adu. „Předpokládám, že jste paní Hempelová?“ Ada přikývla. Willrich se obrátil ke Carle. „A vy jste, slečno…?“

„Carla von Ulrich, pane profesore. Jsem Kurtova kmotra.“

Zvedl obočí. „Trochu mladá na kmotru, ne?“

„Pomáhala Kurta porodit!“ ozvala se pobouřeně Ada. „Bylo jí teprve jedenáct, ale byla lepší než doktor, protože doktor u toho žádný nebyl!“

Willrich si jí nevšímal. Nespouštěl pohled z Carly. „A jak vidím, doufá, že se stane zdravotní sestrou,“ dodal pohrdavě.

Carla měla na sobě začátečnickou uniformu, ale považovala se za víc než za člověka, který jen doufá. „Už pracuji jako začínající sestra,“ neodpustila si. Willrich se jí nelíbil.

„Posaďte se, prosím.“ Otevřel tenkou složku. „Kurtovi je osm let, ale dosáhl vývojového stadia pouze dvouletého dítěte.“

Odmlčel se. Žádná z žen nic neřekla.

„To je neuspokojivé,“ pokračoval.

Ada pohlédla na Carlu. Carla nechápala, k čemu Willrich směřuje, a naznačila to pokrčením ramen.

„Pro případy tohoto druhu je k dispozici nová léčba. Vyžadovalo by to však přemístění Kurta do jiné nemocnice.“ Willrich zavřel složku. Pohlédl na Adu a poprvé se usmál. „Jsem si jistý, že byste byla ráda, kdyby Kurt podstoupil terapii, která by mohla zlepšit jeho stav.“

Carle se jeho úsměv nelíbil: šel z něj strach. „Mohl byste nám o té léčbě říct něco víc, pane profesore?“ zeptala se.

„Obávám se, že tomu nemůžete porozumět,“ odpověděl. „I když pracujete jako začínající sestra.“

Carla se nehodlala nechat odbýt. „Jsem si jistá, že paní Hempelová by ráda věděla, jestli to bude zahrnovat například chirurgický výkon, medikaci nebo použití elektrického proudu.“

„Medikaci,“ odpověděl očividně s nechutí.

„Kam by musel jít?“ zeptala se Ada.

„Nemocnice je v Akelbergu v Bavorsku.“

Ada se v zeměpise moc nevyznala a Carla věděla, že nemá tušení, jak je to daleko. „Tři sta padesát kilometrů,“ řekla.

„Ne!“ zvolala Ada. „Jak bych ho navštěvovala?“

„Vlakem,“ navrhl netrpělivě Willrich.

„To by trvalo čtyři nebo pět hodin. Nejspíš by tam musela zůstávat přes noc. A co náklady na dopravu?“ vložila se do hovoru Carla.

„Takovými věcmi se nemůžu zabývat!“ vybuchl Willrich. „Jsem doktor, ne cestovní agent!“

Ada měla slzy na krajíčku. „Jestli to znamená, že se Kurtův stav zlepší, že se naučí pár slov a chodit na záchod… třeba bychom si ho mohli jednoho dne vzít domů.“

„Přesně tak,“ přitakal Willrich. „Byl jsem si jistý, že mu nebudete chtít kvůli vlastním sobeckým důvodům upřít možnost, aby se jeho stav zlepšil.“

„Takhle to tedy máme chápat?“ zeptala se Carla. „Že by Kurt mohl vést normální život?“

„Medicína neposkytuje žádné záruky,“ odpověděl. „To by měla vědět i začínající zdravotní sestra.“

Rodiče Carlu naučili, že se nemá spokojovat s vyhýbavými odpověďmi. „Nežádám žádné záruky,“ namítla břitce. „Žádám vás o prognózu. Musíte ji znát, jinak byste tu léčbu nenavrhoval.“

Zbrunátněl. „Ta léčba je nová. Doufáme, že Kurtův stav zlepší. Takhle to máte chápat.“

„Je to experimentální záležitost?“

„Veškerá medicína je experimentální. Všechny terapie fungují na některých pacientech, ale na jiných nikoli. Musíte poslouchat, co vám říkám: medicína nenabízí žádné záruky.“

Carla mu chtěla oponovat už proto, že je tak arogantní, ale uvědomila si, že to není dobrý základ pro správné rozhodnutí. Kromě toho si nebyla jistá, jestli má Ada vůbec na vybranou. Jestliže je zdraví dítěte v ohrožení, můžou jít lékaři proti přání rodičů: můžou vlastně dělat, co se jim zachce. Willrich nežádá o Adino svolení – on ho ve skutečnosti nepotřebuje. Mluví s ní jen proto, aby se vyhnul sporům.

„Můžete říct paní Hempelové, za jak dlouho přibližně se Kurt vrátí z Akelbergu do Berlína?“

„Dost brzy,“ odpověděl Willrich.

To nebyla žádná odpověď, ale Carla cítila, že kdyby na něj naléhala, zase by se rozlítil.

Ada vypadala bezmocně. Carla s ní soucítila: pro ni samotnou bylo těžké něco říct. Nedostaly dost informací. Carla si už dříve všimla, že takhle se doktoři chovají často: zdálo se, že si své znalosti střeží pro sebe. S oblibou odbývají pacienty otřepanými klišé, a když se někdo vyptává, začínají se bránit.

Ada měla v očích slzy. „Tak jestli existuje možnost, že se jeho stav zlepší…“

„To je správný postoj,“ přikývl Willrich.

Ale Ada ještě neskončila. „Co si myslíš, Carlo?“

Willricha tato žádost o mínění pouhé zdravotní sestry očividně rozzuřila.

„Souhlasím s tebou, Ado,“ řekla Carla. „Tahle příležitost se musí využít – kvůli Kurtovi, i když to pro tebe bude těžké.“

„Velice rozumné,“ řekl Willrich a zvedl se. „Děkuju vám za návštěvu.“ Šel ke dveřím a otevřel je. Carla cítila, že se Willrich nemůže dočkat, až se jich zbaví.

Vyšly z ústavu a vydaly se zpátky na nádraží. Když se jejich skoro prázdný vlak rozjel, Carla sebrala leták, který ležel na sedadle. V záhlaví stálo JAK ČELIT NACISTŮM a vyjmenovávalo se tam deset věcí počínaje zpomalením pracovního tempa, čímž mohou lidé uspíšit konec režimu.

Carla už viděla takové letáky dřív, třebaže ne často. Rozšiřovali je členové nějakého podzemního hnutí odporu.

Ada jí ho vytrhla, zmačkala ho a vyhodila z okna. „Za čtení takových věcí tě můžou zavřít!“ pokárala ji. Bývala Carlinou chůvou a někdy se chovala, jako by Carla ještě nedospěla. Carle její občasné přikazování nevadilo, protože věděla, že to Ada dělá z lásky.

V tomto případě však Ada nijak nepřeháněla. Lidé se mohli dostat do vězení nejen kvůli čtení takových věcí, ale i pokud nenahlásili, že něco podobného našli. Ada mohla mít problém už jen proto, že leták vyhodila z okna. Naštěstí ve vagonu nikdo jiný nebyl, a neviděl tedy, co udělala.

Adu pořád trápilo, co jí řekli v ústavu. „Myslíš, že jsme se rozhodly právně?“ zeptala se Carly.

„To opravdu nevím,“ odpověděla upřímně Carla. „Myslím, že ano.“

„Ty jsi zdravotní sestra, rozumíš takovým věcem líp než já.“

Carlu práce ve zdravotnictví bavila, třebaže se pořád nesmířila s tím, že jí nedovolili stát se lékařkou. Teď, kdy bylo tolik mladých mužů v armádě, se postoj ke studentkám medicíny změnil a na lékařské fakulty se dostávalo víc žen. Carla mohla znovu požádat o stipendium, jenže její rodina byla tak zoufale chudá, že záviseli i na její ubohé mzdě. Otec neměl vůbec žádnou práci, matka dávala lekce hry na piano a Erik posílal domů, kolik jen si mohl z výplaty u armády dovolit. Adu rodina neplatila už celé roky.

Ada měla stoickou povahu a v době, kdy se vrátily domů, už začínala své rozrušení překonávat. Šla do kuchyně, uvázala si zástěru a začala připravovat večeři pro rodinu. Příjemná rutinní práce ji zřejmě uklidnila.

Carla dnes nevečeřela. Na večer měla už jiné plány. Uvědomovala si, že Adu zanechává s jejím smutkem, a cítila se trochu provinile. Pocit viny však nebyl tak velký, aby kvůli němu obětovala večerní zábavu.

Oblékla si tenisové šaty po kolena, které si upravila zkrácením roztřepeného lemu starých matčiných šatů. Nešla hrát tenis, šla tančit a jejím cílem bylo vypadat jako Američanka. Nalíčila se rtěnkou a pudrem a vyčesala si vlasy – navzdory režimní preferenci copů.

V zrcadle uviděla moderní dívku s hezkým obličejem a vzdorným výrazem. Věděla, že její sebejistota a vyrovnanost mnoho chlapců odrazuje. Někdy si přála, aby byla svůdná stejně jako schopná, což byl trik, který vždycky zvládala matka; Carla to však v povaze neměla. Už dávno se vzdala snahy vypadat roztomile – připadala si jen hloupě. Kluci ji musejí přijímat, jaká je.

Některým naháněla strach, ale jiné přitahovala a na večírcích se kolem ní vždycky vytvořil hlouček obdivovatelů. Jí se zase líbili chlapci, když zapomněli dělat ramena a začali mluvit normálně. Jejími oblíbenci byli ti, kteří ji dokázali rozesmát. Zatím žádnou vážnou známost neměla, třebaže se líbala už s nejedním.

Oblečení doplnila proužkovaným sportovním sakem zakoupeným z druhé ruky od pouličního prodejce. Věděla, že rodiče by nesouhlasili s tím, jak vypadá, a snažili by se ji přimět, aby se převlékla – připomínali by, že je nebezpečné vzpírat se nacistickým předsudkům. Potřebovala se proto dostat z domu, aniž se s nimi setká. Mělo by to být snadné. Matka dává lekci hry na piano: Carla slyšela žákovu bolestně váhavou hru. Otec si čte noviny v tomtéž pokoji, protože si nemohli dovolit vytápět víc než jednu místnost v domě. Erik slouží u armády, i když ho teď umístili někam nedaleko Berlína a brzy se měl dostat domů na krátkou dovolenou.

Oblečení skryla pod obyčejným pláštěm do deště a bílé střevíčky strčila do kapsy.

Prošla halou, otevřela domovní dveře, zavolala: „Sbohem, vrátím se brzy!“ a spěchala pryč.

Na stanici podzemní dráhy Friedrichstrasse se setkala s Friedou. Ta měla vlasy rozpuštěné a pod nenápadný hnědý plášť si oblékla podobné proužkované šaty; hlavní rozdíl spočíval v tom, že Friediny šaty byly nové a drahé. Dva kluci ve stejnokroji hitlerjugend na ně civěli s výrazem, ve kterém se mísil nesouhlas s chtíčem.

Z metra vystoupily na severním předměstí Wedding, v dělnické čtvrti, která kdysi bývala levicovou baštou. Mířily do velké haly, kde v minulosti pořádali komunisté své konference. Teď se tu samozřejmě žádná politická činnost nekonala. Budova se nicméně stala střediskem hnutí zvaného Swingaři.

Na ulicích kolem haly se už shromažďovala mládež od patnácti do pětadvaceti roků. Chlapci měli kostkovaná saka a deštník, aby vypadali jako Angličané. Nechávali si narůst dlouhé vlasy, aby vyjádřili opovržení vůči armádě. Dívky byly silně nalíčené a na sobě měly americké sportovní oblečení. Všichni považovali hitlerjugend s jejími lidovkami a společnými tanečky za slabomyslnou a nudnou organizaci.

Carla si uvědomovala, jaká je v tom ironie. Když byla malá, ostatní děti ji škádlily a označovaly ji za cizinku, protože měla matku Angličanku: teď tytéž děti, o něco starší, chtějí vypadat anglicky, protože to považují za módní.

Carla s Friedou vešly do haly. Byl tu obyčejný, nevinný klub mládeže: dívky v plisovaných sukních a chlapci v krátkých kalhotách hráli ping pong a pili lepkavý pomerančový džus. Ovšem ve vedlejších místnostech to vřelo.

Frieda rychle zavedla Carlu do velké skladovací místnosti, kde kolem stěn stály rozestavěné židle. Její bratr Werner zapojil gramofon. Asi padesát až šedesát chlapců a dívek tančilo jive. Carla poznala skladbu: „Ma, He’s Making Eyes at Me.“ Začaly s Friedou tančit.

Džezové gramofonové desky byly zakázané, protože nejlepší hudebníci byli většinou černoši. Nacisti museli znevažovat všechno, co dělali dobře neárijci: ohrožovalo to jejich teorii nadřazenosti. K jejich smůle většina Němců měla ráda džez stejně jako kdokoli jiný. Lidé, kteří cestovali do zahraničí, přiváželi odtamtud desky; ty bylo možné koupit i od amerických námořníků v Hamburku. S gramofonovými deskami se čile obchodovalo na černém trhu.

Werner jich měl samozřejmě spousty. Měl všechno – auto, moderní oblečení, cigarety, peníze. Třebaže se vždycky zajímal o dívky starší než Carla – ve skutečnosti ho zajímaly zralé ženy –, pořád to byl její vysněný chlapec. Všichni soudili, že s nimi také spí. Carla byla panna.

Ihned k nim přispěchal Wernerův dobrý přítel Heinrich von Kessel a začal tančit s Friedou. Měl na sobě černé sako a vestu, což bylo s jeho dlouhými černými vlasy velmi působivé. Očividně byl do Friedy celý pryč. Jí se líbil – ráda se bavila s chytrými muži –, ale nechodila by s ním, protože byl moc starý – bylo mu pětadvacet nebo šestadvacet.

Za chvíli přišel pro Carlu chlapec, kterého neznala, a večer tak začínal dobře.

Oddala se hudbě: neodolatelně sexuálnímu bubnování, sugestivně pobroukávaným textům, vzrušujícím trumpetovým sólům, radostnému rozletu klarinetu. Otáčela se a vyhazovala nohama, nechávala sukni vířit nehorázně vysoko, padala do partnerovy náruče a zase z ní odskakovala.

Když už tančili asi hodinu, pustil Werner pomalou skladbu. Frieda s Heinrichem začali tančit líčko na líčko. Jelikož tu nebyl nikdo, s kým by se Carle líbil pomalý tanec, vyšla ze sálu, aby si dala kolu. Německo nebylo s Amerikou ve válce, sirup firmy Coca-Cola se stále dovážel a nápoj se v Německu lahvoval.

K jejímu překvapení ji Werner následoval ven a pověřil někoho, aby mezitím měnil desky. Zalichotilo jí, že nejatraktivnější z přítomných mužů chce mluvit s ní.

Pověděla mu o přemístění Kurta do Akelbergu a Werner jí sdělil, že totéž se stalo s jeho patnáctiletým bratrem Axelem. Axel se narodil s rozštěpem páteře. „Že by na oba mohla zabrat stejná léčba?“ zamračil se.

„Pochybuju, ale já to opravdu nevím,“ odpověděla Carla.

„Proč doktoři nikdy pořádně nevysvětlí, co dělají?“ zlobil se Werner.

Nevesele se zasmála. „Myslí si, že kdyby obyčejní lidé rozuměli lékařství, už by doktory nezbožňovali.“

„Stejný princip používají kejklíři: mnohem víc zapůsobí, když nevíš, jak se to dělá,“ mračil se Werner. „Doktoři jsou stejní egocentrici jako všichni ostatní.“

„Ještě větší,“ přisvědčila Carla. „Jako sestra to vím.“

Řekla mu o letáku, který četla ve vlaku. „Co sis o tom myslela?“ zeptal se jí.

Carla váhala. Mluvit o takových věcech upřímně bylo nebezpečné. Wernera však zná celý život, vždycky byl levicově zaměřený a navíc je swingař. Jemu věřit může. „Jsem ráda, že se někdo staví proti nacistům. Je to důkaz, že strach neparalyzoval všechny Němce.“

„Proti nacistům můžeš dělat spoustu věcí,“ sdělil jí tiše. „Nejen si namalovat rty.“

Předpokládala, že má na mysli, že by mohla roznášet takové letáky. Je možné, že by se na takové činnosti podílel? Ne, na to je příliš velký playboy. Heinrich je možná jiný: všechno silně prožívá.

„Ne, díky,“ zavrtěla hlavou. „Mám moc velký strach.“

Dopili kolu a vrátili se do skladu. Bylo tu teď tolik lidí, že se skoro nedalo tančit.

Werner ji k jejímu překvapení požádal o poslední tanec. Pustil Binga Crosbyho „Only Forever“. Carla byla v sedmém nebi. Pevně ji svíral a do rytmu pomalé balady se spíš jen pohupovali, než tančili.

Nakonec někdo podle tradice na minutu zhasl, aby se dvojice mohly líbat. Carla byla v rozpacích: s Wernerem se zná od dětství. Ale vždycky ji přitahoval a teď k němu dychtivě obrátila obličej. Jak očekávala, zkušeně ji políbil, a ona polibek s nadšením opětovala. Ke svému potěšení pocítila, jak jí jemně sevřel prs. Povzbudila ho otevřením úst. Pak rozsvítili a bylo po všem.

„No ne,“ vydechla, „to bylo překvapení.“

Věnoval jí okouzlující úsměv. „Třeba bych tě mohl zase někdy překvapit.“

{II}

Cestou do kuchyně na snídani procházela Carla halou, právě když zazvonil telefon. Zvedla sluchátko. „Carla von Ulrich.“

Uslyšela Friedin hlas. „Ach, Carlo, můj bratříček je mrtvý!“

„Cože?“ Carla tomu skoro nemohla uvěřit. „Friedo, to je mi tak líto! Kde se to stalo?“

„V té nemocnici.“ Frieda vzlykala.

Carla si vzpomněla, jak jí Werner říkal, že Axela poslali do téže nemocnice v Akelbergu jako Kurta. „Jak zemřel?“

„Zánět slepého střeva.“

„To je strašné.“ Carle bylo kamarádky líto, ale zároveň jí to bylo podezřelé. Když s nimi před měsícem mluvil profesor Willrich o nové léčbě pro Kurta, měla špatný pocit. Nebylo to víc experimentální, než jim přiznal? Nemohlo to být dokonce nebezpečné? „Víš ještě něco?“

„Právě jsme dostali krátký dopis. Otec je hrozně rozlícený. Telefonoval do nemocnice, ale s žádným zodpovědným pracovníkem ho nespojili.“

„Zajdu k vám. Budu tam za pár minut.“

„Díky.“

Carla zavěsila a vešla do kuchyně. „Axel Franck zemřel v té nemocnici v Akelbergu,“ oznámila.

Její otec Walter si prohlížel ranní poštu. „Ne!“ zvolal. „Chudák Monika.“ Carla si připomněla, že podle rodinné legendy byla Axelova matka Monika Francková kdysi do Waltera zamilovaná. Výraz účasti ve Walterově tváři byl tak bolestný, že Carlu napadlo, jestli navzdory tomu, že miluje Maud, nebyl i on trochu zamilovaný do Moniky. Láska je tak složitá.

„Musí být úplně zničená,“ strachovala se Carlina matka, která teď byla Moničinou nejlepší přítelkyní.

Walter znovu pohlédl na došlou poštu. „Je tady dopis pro Adu,“ řekl překvapeně.

V kuchyni se rozhostilo ticho.

Carla upírala pohled na bílou obálku, kterou si Ada brala od Waltera. Ada nedostávala mnoho dopisů.

Erik byl doma – tohle byl poslední den jeho krátké dovolené –, a tak všichni čtyři sledovali, jak Ada otvírá obálku.

Ada vytáhla dopis napsaný strojem na hlavičkovém papíře. Rychle vzkaz přečetla, zalapala po dechu a vykřikla.

„Ne!“ vydechla Carla. „To není možné!“

Maud vyskočila a Adu objala.

Walter vzal dopis Adě z ruky a přečetl si ho. „Bože můj, to je strašné,“ zaúpěl. „Chudáček Kurt.“ Odložil papír na jídelní stůl.

Ada se rozvzlykala. „Můj chlapeček, milovaný chlapeček, a umřel bez mámy – to je nesnesitelný!“

Carla potlačila slzy. Pociťovala zmatek. „Axel a Kurt?“ podivila se. „Zároveň?“

Sáhla po dopisu. V záhlaví bylo natištěno jméno nemocnice a její akelbergská adresa. V dopise stálo:

Vážená paní Hempelová,

s lítostí Vám sděluji smutnou zprávu o úmrtí Vašeho osmiletého syna Kurta Waltera Hempela. Zesnul 4. dubna v naší nemocnici v důsledku perforace slepého střeva. Veškeré snahy o jeho záchranu byly marné. Přijměte, prosím, výraz mé nejhlubší soustrasti.

Podepsán byl vedoucí lékař.

Carla zvedla oči. Matka seděla vedle vzlykající Ady, jednou paží ji objímala a držela ji za ruku.

Carla byla zdrcená žalem, ale pozornější než Ada. Roztřeseným hlasem oslovila otce. „Něco tu nehraje.“

„Z čeho tak soudíš?“

„Podívej se znovu.“ Podala mu dopis. „Perforace slepého střeva.“

„Co s ním?“

„Kurtovi slepé střevo vzali.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil otec. „Byla to urgentní operace, krátce po jeho šestých narozeninách.“

Carlin smutek se mísil s rozhněvaným podezřením. Nezabili Kurta při nebezpečném experimentu a nesnaží se to teď nemocnice zakrýt? „Proč lžou?“ nechápala.

Erik bouchl pěstí do stolu. „Proč říkáš, že je to lež?“ vykřikl. „Proč pořád obviňuješ státní instituce? Tohle je očividně omyl! Nějaká písařka se při přepisování spletla!“

Carla si tím tak jistá nebyla. „Písařka, která pracuje v nemocnici, nejspíš ví, co je to slepé střevo.“

Erik zuřil. „Ty využiješ i tuhle osobní tragédii k osočování autorit!“

„Buďte zticha, vy dva,“ napomenul je otec.

Pohlédli na něj. V jeho hlase zazněl nový tón. „Možná má Erik pravdu,“ řekl. „Jestli tomu tak je, nemocnice s radostí odpoví na otázky a poskytne podrobnosti o tom, jak Kurt a Axel zemřeli.“

„Samozřejmě že to udělají,“ nepochyboval Erik.

Walter pokračoval. „A jestli má pravdu Carla, budou se snažit od dotazování odradit, nebudou poskytovat informace a naopak budou rodiče mrtvých dětí zastrašovat náznaky, že jejich otázky jsou z jakéhosi důvodu nezákonné.“

S tímhle byl Erik zřejmě už spokojen méně.

Před půl hodinou byl Walter uzavřený muž. Teď se zdálo, že je zase ve své kůži. „Tohle zjistíme, jakmile začneme klást otázky.“

„Jdu za Friedou,“ řekla Carla.

„Nemusíš jít do práce?“ zeptala se matka.

„Mám noční směnu.“

Carla zatelefonovala Friedě, sdělila jí, že Kurt je také mrtvý, a řekla, že si jde o tom popovídat. Vzala si plášť, čepici a rukavice a vytlačila kolo před dům. Jezdila na něm rychle a k vile Franckových v Schönebergu jí to trvalo jen čtvrt hodiny.

Otevřel jí vrchní sluha a řekl jí, že rodina je pořád ještě v jídelně. Sotva vešla dovnitř, Friedin otec Ludwig Franck na ni vykřikl: „Co ti povídali v tom dětském ústavu ve Wannsee?“

Carla neměla Ludwiga moc ráda. Byl to pravičácký hrubián a v počátcích podporoval nacisty. Možná názory změnil – do téhle doby už to udělalo mnoho podnikatelů –, ale skoro nikdo z nich neprojevoval dostatečnou pokoru, která by měla předchozí špatnost následovat.

Neodpověděla hned. Posadila se ke stolu a rozhlédla se po rodině: byl tu Ludwig, Monika, Werner a Frieda a v pozadí postával vrchní sluha. Sbírala myšlenky.

„No tak, děvče, odpověz mi!“ naléhal Ludwig. V ruce držel dopis, který se velmi podobal Adinu dopisu, a rozhněvaně s ním mával.

Monika chlácholivě přidržela jeho paži. „Jen klid, Ludi.“

„Chci to vědět!“ supěl.

Carla se zadívala na jeho růžový obličej s černým knírkem. Viděla, že trpí nesmírným žalem. Za jiných okolností by s takhle hrubým člověkem odmítla mluvit. On však měl pro špatné chování omluvu a Carla se rozhodla, že si toho tedy nebude všímat. „Ředitel profesor Willrich nám řekl, že pro Kurtův zdravotní stav existuje nová léčba.“

„Nám řekl totéž,“ mračil se Ludwig. „Jaká léčba?“

„Zeptala jsem se ho na ni. Odpověděl, že bych tomu nerozuměla. Já se ale nedala odbýt a on řekl, že to zahrnuje podávání léků, ale blíže to už nevysvětlil. Smím se podívat na váš dopis, pane Francku?“

Ludwigův výraz vyjadřoval, že otázky tady má klást on; list papíru však Carle podal.

Byl stejný jako dopis Adě a Carla měla podivný pocit, že písařka jich napsala několik a jenom změnila jména.

„Jak můžou dva chlapci zemřít ve stejnou dobu na protržení slepého střeva?“ nechápal Franck. „To přece není nakažlivá nemoc.“

„Kurt určitě nezemřel na apendicitidu,“ podotkla Carla, „protože apendix neměl. Před dvěma lety mu ho vzali.“

„Dobrá,“ zavrčel Ludwig. „Už dost řečí.“ Vytrhl Carle dopis z ruky.

„Půjdu si o tom promluvit s někým z vlády.“ Vyšel ven.

Monika ho následovala a po ní i sluha.

Carla přistoupila k Friedě a vzala ji za ruku. „Je mi to moc líto,“ zašeptala.

„Děkuju ti,“ odpověděla šeptem i Frieda.

Pak Carla přešla k Wernerovi. Zvedl se a objal ji. Pocítila, jak jí na čelo skanula slza. Zmocnily se jí silné emoce. Srdce měla plné žalu, přesto ji vzrušoval tlak Wernerova těla a jemný dotyk jeho rukou.

Po delší chvíli od ní Werner odstoupil. „Otec do nemocnice dvakrát telefonoval,“ řekl rozzlobeně. „Když volal podruhé, řekli mu, že víc informací nemají, a zavěsili. Ale já zjistím, co se bratrovi stalo, a nenechám se odbýt.“

„I když to zjistíš, stejně nám ho to nevrátí,“ vzlykala Frieda.

„Já to přesto chci vědět. Jestli bude zapotřebí, pojedu do Akelbergu.“

„A nemohl by nám pomoct někdo tady v Berlíně?“ přemýšlela Carla.

„To by musel být někdo z vládních úřadů,“ zachmuřil se Werner.

„Co Heinrichův otec?“ nadhodila Frieda.

Werner luskl prsty. „To je ten pravý člověk. Býval ve Straně středu, ale teď je nacista a má významné postavení na ministerstvu zahraničí.“

„Vezme nás Heinrich k němu?“ zeptala se Carla.

„Když ho Frieda požádá, tak určitě,“ nepochyboval Werner. „Heinrich udělá pro Friedu cokoli.“

Carla tomu věřila. Heinrich dělal vždycky všechno naplno.

„Hned mu zavolám,“ nabídla se Frieda.

Odešla do haly a Carla s Wernerem zůstali sedět vedle sebe. Objal ji kolem ramen a Carla se mu opřela hlavou o rameno. Nevěděla, jestli tyto projevy citů jsou jen průvodním jevem tragédie, nebo něčím víc.

Frieda se vrátila. „Heinrichův otec nás přijme hned teď, když tam zajedeme.“

Všichni nasedli do Wernerova sportovního auta a namačkali se na přední sedadlo. „Nechápu, jak můžeš tohle auto udržovat v provozu,“ prohodila Frieda, když se rozjížděli. „Ani táta nesežene benzin pro soukromé účely.“

„Vysvětlím vždycky šéfovi, že jde o služební záležitost,“ odpověděl. Werner pracoval u významného generála. „Ovšem nevím, jak dlouho mi to bude procházet.“

Rodina von Kesselova bydlela na tomtéž předměstí. Werner tam dojel za pět minut.

Byl to přepychový dům, i když menší než vila Franckových. Otevřel jim Heinrich a zavedl je do obývacího pokoje s knihami vázanými v kůži a starou německou dřevořezbou znázorňující orla.

Frieda ho políbila. „Děkuju, že jsi to zařídil. Asi to nebylo snadné – vím, že s otcem moc dobře nevycházíš.“

Heinrich zářil radostí.

Jeho matka jim přinesla kávu a koláčky. Zdálo se, že je to vřelá, prostá žena. Když je obsloužila, odešla jako služebná.

Do pokoje vešel Heinrichův otec Gottfried. Měl stejně husté rovné vlasy, ne však černé, ale stříbrné.

„Tati, tohle jsou Werner a Frieda Franckovi – jejich otec vyrábí lidová rádia,“ představil je Heinrich.

„Ano, ano,“ přikývl Gottfried. „Viděl jsem vašeho otce v Herrenklubu.“

„A tohle je Carla von Ulrich – myslím, že znáš i jejího otce.“

„Byli jsme kolegové na německém velvyslanectví v Londýně,“ řekl Gottfried opatrně. „To bylo v roce 1914.“ Připomínka, že má něco společného se sociálním demokratem, ho zřejmě tolik nepotěšila. Vzal si koláček a nemotorně ho upustil na koberec; pokusil se posbírat drobky, ale marně, a tak toho nechal a posadil se zpříma.

Čeho se bojí? pomyslela si Carla.

Heinrich přistoupil přímo k důvodu návštěvy. „Tati, předpokládám, že jsi už o Akelbergu slyšel.“

Carla Gottfrieda pozorně sledovala. V jeho obličeji se cosi letmo mihlo, ale rychle nasadil lhostejný výraz. „To je to městečko v Bavorsku?“ zeptal se.

„Je tam nemocnice,“ pokračoval Heinrich. „Pro mentálně postižené.“

„Tohle si neuvědomuju.“

„Myslíme si, že se tam děje něco divného, a napadlo nás, jestli o tom třeba nevíš.“

„To rozhodně ne. Co se tam má dít?“

Vmísil se Werner. „Zemřel tam bratr, zřejmě kvůli slepému střevu. Dítě služebné pana von Ulrich zemřelo v téže době v téže nemocnici na tutéž nemoc.“

„Velice smutné – ale samozřejmě jde o shodu okolností, ne?“

„Dítě naší služebné slepé střevo nemělo,“ doplnila Carla. „Před dvěma lety mu ho odoperovali.“

„Chápu, proč se tolik zajímáte o objasnění skutečnosti,“ souhlasil Gottfried. „Tohle je velice neuspokojivé. Ovšem nejpravděpodobnějším vysvětlením zřejmě bude chyba při přepisu.“

„Pokud tomu tak je, rádi bychom se o tom ujistili,“ řekl Werner.

„Samozřejmě. Do nemocnice jste psali?“

„Napsala jsem a ptala jsem se, kdy naše služebná může syna vidět,“ přisvědčila Carla. „Vůbec mi neodpověděli.“

„Otec do nemocnice dneska ráno volal,“ dodal Werner. „Vedoucí lékař mu praštil s telefonem.“

„Panebože. Taková nevychovanost. Ale jistě chápete, že tohle je stěží záležitost ministerstva zahraničí.“

Werner se předklonil. „Pane von Kessel, je možné, že oba ti chlapci byli zařazeni do nějakého tajného experimentu, který selhal?“

Gottfried si odsedl. „To je naprosto nemožné,“ prohlásil a Carla měla pocit, že říká pravdu. „Tohle se rozhodně neděje.“ Zdálo se, že se mu ulevilo.

Werner vypadal, jako když už nemá další otázky, ale Carle to nestačilo. Přemýšlela, proč byl Gottfried tak spokojený, když jim mohl takhle odpovědět. Nebylo to proto, že skrývá něco horšího?

Napadla ji možnost tak hrůzná, že o ní skoro ani nemohla uvažovat.

„Tak jestli je to všechno…“ promluvil znovu Gottfried.

„Jste si opravdu jistý, že nepřišli o život při experimentální terapii, která nevyšla?“ zeptala se Carla.

„Jsem si opravdu jistý.“

„Když víte jistě, co není pravda, pak musíte mít povědomí o tom, co se v Akelbergu skutečně děje.“

„Nikoli nutně,“ nesouhlasil, ale znovu se objevilo ono napětí a Carla poznala, že vykročila správným směrem.

„Vzpomínám si na jeden nacistický plakát,“ pokračovala. Právě vzpomínka na něj vyvolala ty strašné myšlenky. „Byl na něm obrázek sanitáře a mentálně postiženého muže. Text u toho říkal něco jako: ‚Tato osoba trpící dědičným postižením stojí za svůj život naši společnost šedesát tisíc říšských marek. Soukmenovče, to jsou i tvoje peníze!‘ Myslím, že to byla reklama na nějaký časopis.“

„Nějakou takovou propagandu jsem zahlédl,“ přisvědčil Gottfried, jako by to s ním nemělo nic společného.

Carla se zvedla. „Jste katolík, pane von Kessel, a Heinricha jste vychoval v katolické víře.“

Gottfried si pohrdavě odfrkl. „Heinrich říká, že je teď ateista.“

„Ale vy ne. A věříte, že lidský život je posvátný.“

„Ano.“

„Tvrdíte, že lékaři v Akelbergu netestují na postižených lidech nebezpečné nové terapie, a já vám věřím.“

„Děkuju vám.“

„Nedělají ale něco jiného? Něco horšího?“

„Ne, ne.“

„Není to tak, že postižené záměrně zabíjejí?“

Gottfried mlčky zavrtěl hlavou.

Carla přistoupila ke Gottfriedovi blíž a ztišila hlas, jako by v místnosti byli jen oni dva. „Jako katolík, který věří, že lidský život je posvátný, položíte si ruku na srdce a řeknete mi, že mentálně postižené děti nejsou v Akelbergu vražděny?“

Gottfried se usmál, učinil chlácholivé gesto a otevřel ústa, aby promluvil, ale žádná slova ze sebe nedostal.

Carla si před něj klekla na koberec. „Uděláte to, prosím? Teď hned? Tady ve vašem domě jsou s vámi čtyři mladí Němci, váš syn a tři jeho přátelé. Povězte nám pravdu. Podívejte se mi do očí a řekněte, že vláda nezabíjí postižené děti.“

Ticho v místnosti bylo naprosté. Zdálo se, že se Gottfried chystá promluvit, ale rozmyslel si to. Zavřel oči, ústa zkroutil do grimasy a sklonil hlavu. Čtyři mladí lidé s údivem pozorovali jeho pokřivený obličej.

Nakonec otevřel oči. Pohlédl postupně na každého z nich, naposledy na syna.

Pak se zvedl a odešel z pokoje.

{III}

Příštího dne si Werner postěžoval Carle. „Tohle je strašné. Už čtyřiadvacet hodin mluvíme pořád o tomtéž. Jestli nebudeme dělat něco jiného, zblázníme se. Pojď do kina.“

Šli na Kurfürstendamm, ulici plnou divadel a obchodů, zvanou vždy Ku’damm. Většina dobrých německých filmařů odešla už před lety do Hollywoodu a domácí filmy teď měly druhořadou kvalitu. Zhlédli Tři vojáky; děj se odehrával při obsazování Francie.

Tři vojáci byli drsný nacistický seržant, dále ufňukaný kverulant, který vypadal trochu židovsky, a upřímný mladík. Ten upřímný kladl naivní otázky jako: „Opravdu nám židé škodí?“ a v odpověď dostával dlouhé, přísné seržantovy přednášky. Když se dostali do boje, ufňukánek přiznal, že je komunista, dezertoval a při náletu ho roztrhal výbuch bomby. Upřímný mladík bojoval statečně, byl povýšen na seržanta a stal se z něj obdivovatel Führera. Scénář byl příšerný, ale bojové scény strhující.

Werner držel Carlu celou dobu za ruku. Doufala, že ji ve tmě políbí, ale neudělal to.

Když rozsvítili, Werner se na ni usmál. „Bylo to teda hrozné, ale na pár hodin mě to přivedlo na jiné myšlenky.“

Vyšli ven a zamířili k jeho autu. „Neprojedeme se?“ navrhl. „Možná to je naše poslední šance. Tohle auto jde příští týden na špalky.“

Vyjel směrem ke Grünewaldu. Carliny myšlenky se cestou nevyhnutelně vrátily ke včerejšímu rozhovoru s Gottfriedem von Kessel. Ať to promýšlela sebevíc, nedokázala uniknout strašlivému závěru, ke kterému nakonec všichni čtyři dospěli. Kurt a Axel nebyli náhodnými oběťmi nebezpečného lékařského experimentu, jak se původně domnívala. To Gottfried přesvědčivě odmítl. Nedokázal se však přimět k tomu, aby popřel, že vláda záměrně zabíjí hendikepované a jejich rodinám o tom lže. Bylo těžké tomu uvěřit i v případě lidí tak krutých a brutálních, jako jsou nacisté. Gottfriedova odpověď přesto podávala nejjasnější příklad pocitu viny, který Carla kdy zažila.

Když dorazili k lesu, Werner sjel ze silnice a pokračoval lesní cestou k místu, kde se auto skrylo za křovím. Carla tušila, že sem už vozil jiné dívky.

Vypnul světla a ocitli se v hluboké tmě. „Promluvím o tom s generálem Dornem,“ řekl. Dorn byl jeho šéf, významná postava německého vojenského letectva. „Co ty?“

„Otec tvrdí, že politická opozice už žádná nezůstala, ale církve jsou pořád ještě silné. To, co se děje, nemůže přehlížet žádný upřímně věřící člověk.“

„Ty jsi věřící?“ zeptal se Werner.

„Ani ne. Otec ano. Pro něj je protestantská víra součástí německého odkazu, který miluje. Matka chodí do kostela s ním, ale mám dojem, že její náboženské postoje jsou poněkud neortodoxní. Já věřím v Boha, ale neumím si představit, že mu sejde na tom, jestli jsou lidé protestanti nebo katolíci, muslimové nebo buddhisti. A ráda zpívám náboženské písně.“

Wernerův hlas se ztišil do šepotu. „Já nemůžu věřit v Boha, který dovoluje nacistům vraždit děti.“

„To ti nemám za zlé.“

„Co chce tvůj otec udělat?“

„Promluvit si s naším farářem.“

„To je dobře.“

Chvíli nastalo ticho. Objal ji jednou paží. „Nevadí ti to?“ zeptal se pološeptem.

Byla napjatá očekáváním a zdálo se, že jí selhává hlas. Odpověď zazněla jako zabručení. Zkusila to znovu a podařilo se jí říct: „Jestli to pomůže, abys nebyl tak smutný…“

Pak ji políbil.

Dychtivě mu polibek oplatila. Pohladil jí vlasy, pak prsa. Věděla, že v tuto chvíli hodně dívek couvne. Když prý to neuděláš, ztratíš nad sebou kontrolu.

Carla se to rozhodla risknout.

Zatímco ji líbal, dotkla se jeho tváře. Konečky prstů lehce sjela po jeho hrdle a vnímala příjemně teplou pleť. Pak vklouzla rukou pod sako a zkoumala Wernerovo tělo: lopatky, žebra, páteř.

Když pocítila jeho ruku na stehnu pod sukní, unikl jí vzdech. Sotva se jí dotkl mezi nohama, roztáhla kolena. Dívky říkaly, že ji chlapec pak bude považovat za lehkou, ale nedokázala si pomoct.

Dotýkal se jí přesně na správném místě. Nesnažil se jí strčit ruku pod kalhotky, ale hladil ji lehce přes látku. Slyšela své vlastní hrdelní zvuky, nejprve tiché, pak hlasitější. Nakonec vykřikla rozkoší a zabořila obličej do Wernerova krku, aby zvuk ztlumila. Potom mu musela ruku odstrčit, protože už byla příliš citlivá.

Těžce vzdychala. Když začala popadat dech, políbil ji na krk a pohladil ji po tváři.

„Můžu něco udělat pro tebe?“ zeptala se po chvíli.

„Jenom jestli chceš.“

Chtěla tolik, až se styděla. „Jde jen o to, že jsem nikdy…“

„Já vím,“ přikývl. „Ukážu ti.“

{IV}

Pastor Ochs byl korpulentní spokojený muž, měl velký dům, milou manželku a pět dětí, a Carla se obávala, že s tím nebude chtít mít nic společného. Jenže ho podcenila. Už dříve se mu donesly zvěsti, které znepokojovaly jeho svědomí, a souhlasil, že zajede s Walterem do dětského ústavu ve Wannsee. Profesor Willrich mohl jen stěží odmítnout návštěvu kněze, který o setkání projevil zájem.

Rozhodli se, že s sebou vezmou Carlu, protože byla svědkem rozhovoru s Adou. Pro ředitele by mohlo být obtížnější tvrdit teď něco jiného než předtím.

Ve vlaku Ochs navrhl, že by rozhovor měl vést on. „Ředitel je nejspíš nacista,“ uvažoval. Lidé na vedoucích místech byli teď většinou členové strany. „Na bývalého sociálně demokratického poslance se bude přirozeně dívat jako na nepřítele. Já budu hrát roli nezaujatého arbitra. Myslím si, že takhle se toho můžeme dozvědět víc.“

Carla si tím jistá nebyla. Měla pocit, že otec by byl zkušenější tazatel. Walter však s pastorovým návrhem souhlasil.

Bylo jaro a počasí bylo teplejší než při Carlině poslední návštěvě. Po jezeře pluly loďky. Carla se rozhodla, že požádá Wernera, aby si sem udělali výlet. Chtěla si ho co nejvíc užít, než jí uteče za jinou.

U profesora Willricha se topilo naplno, ale okno bylo otevřené a od vody sem vanul svěží větřík.

Ředitel si potřásl rukou s pastorem Ochsem a s Walterem. Carlu vzal letmo na vědomí a dál už ji ignoroval. Vyzval je, aby se posadili, ale Carla poznala, že za povrchní zdvořilostí se skrývá nepřátelství. Očividně se mu nelíbilo, že ho má někdo zpovídat. Uchopil jednu z dýmek a nervózně si s ní pohrával. Dnes byl méně arogantní, protože proti němu stáli dva zralí muži, nikoli dvojice mladých žen.

Ochs zahájil rozhovor. „Pana von Ulrich a další lidi z naší kongregace znepokojila záhadná úmrtí několika postižených dětí, o kterých se dozvěděli.“

„Tady žádné děti záhadně nezemřely,“ zavrtěl hlavou Willrich. „Ve skutečnosti tady žádné dítě nezemřelo už dva roky.“

Ochs se obrátil k Walterovi. „To je velice uklidňující, nemyslíte, Waltře?“

„To ano,“ přitakal Walter.

Carla si to nemyslela, ale prozatím držela jazyk za zuby.

Ochs pokračoval úlisně. „Jsem si jist, že svým svěřencům poskytujete nejlepší možnou péči.“

„Ano.“ Willrich vypadal trochu méně nervózně.

„Ale posíláte odtud děti i do jiných nemocnic?“

„Samozřejmě, jestliže jiné zařízení může dítěti poskytnout léčbu, která tady není dostupná.“

„A když je nějaké dítě převezeno, předpokládám, že už pak nejste nutně informován o jeho léčbě či zdravotním stavu.“

„Přesně tak!“

„Pokud se to dítě nevrátí.“

Willrich mlčel.

„Vrátilo se nějaké zpátky?“

„Ne.“

Ochs pokrčil rameny. „Pak nelze očekávat, že byste věděl, co se s nimi stalo.“

„Přesně jak říkáte.“

Ochs se opřel zády o opěradlo a roztáhl ruce s gestem otevřenosti. „Nemáte tudíž co skrývat!“

„Vůbec nic.“

„Některé z těch přemístěných dětí zemřely.“

Willrich mlčel.

Ochs jemně naléhal. „To je pravda, že?“

„Nemůžu vám odpovědět s jistotou, pane faráři.“

„Aha!“ řekl Ochs. „Protože i kdyby některé z těch dětí zemřelo, vás by o tom nevyrozuměli.“

„Jak jsme už říkali.“

„Promiňte, že to opakuji, já si jen přeji, aby bylo naprosto nepochybné, že vás nelze žádat, abyste ta úmrtí osvětlil.“

„Zcela nepochybně.“

Ochs se znovu obrátil k Walterovi. „Myslím, že se to báječně objasňuje.“

Walter přikývl.

Carla chtěla vykřiknout: Nic se neobjasňuje!

Jenže Ochs už opět mluvil. „Přibližně kolik dětí jste přemístili, dejme tomu, v posledních dvanácti měsících?“

„Deset,“ odpověděl Willrich. „Přesně.“ Samolibě se usmál. „Přibližné údaje my vědci raději nepoužíváme.“

„Deset pacientů, z kolika…?“

„Dnes tu máme sto sedm dětí.“

„Velmi malé procento!“ pronesl uznale Ochs.

Carla začínala mít vztek. Ochs je očividně na Willrichově straně! Jak mu otec může tohle spolknout?

„A ty děti měly stejné postižení, nebo různá?“ pokračoval Ochs.

„Různá.“ Willrich otevřel složku na psacím stole. „Idiocie, Downův syndrom, mikrocefalie, hydrocefalie, malformace končetin, hlavy a páteře a také ochrnutí.“

„To jsou typy pacientů, které jste měli podle pokynů posílat do Akelbergu.“

Tohle byl skok. Kněz poprvé zmínil Akelberg a poprvé naznačil, že Willrich dostal pokyny z vyšších míst. Možná je Ochs rafinovanější, než se zdá.

Willrich otevřel ústa, aby něco řekl, ale Ochs mu v tom zabránil další otázkou. „Mělo se všem dostat stejné speciální léčby?“

Willrich se usmál. „To je zase totéž, nebyl jsem informován, a tak vám na to nemůžu odpovědět.“

„Vy jste prostě splnil…“

„Pokyny, ano.“

Ochs se usmál. „Jste uvážlivý člověk. Volíte slova pečlivě. Byly to děti různého věku?“

„Ano, zpočátku byl program sice omezen na děti do tří let, ale později byl rozšířen ve prospěch dětí jakéhokoli věku.“

Carla si povšimla zmínky o „programu“. To se zatím nepřipouštělo. Začala si uvědomovat, že Ochs je chytřejší, než se na první pohled mohlo zdát.

Další větu Ochs pronesl, jako by potvrzoval něco, co již bylo řečeno. „A byly do něj zařazeny všechny židovské děti bez ohledu na své specifické postižení.“

Nastala chvíle ticha. Willrich vypadal šokovaně. Carla přemýšlela, jak se asi Ochs dozvěděl o židovských dětech. Možná se nic nedozvěděl: třeba to jen vytušil.

Po odmlce Ochs pokračoval. „Měl jsem říct židovské děti a děti smíšené rasy.“

Willrich nepromluvil, ale lehce přikývl.

„Není to neobvyklé,“ pronesl tázavě Ochs, „že v téhle době mají židovské děti přednost?“

Willrich odvrátil pohled.

Pastor se zvedl, a když promluvil, hlasem mu lomcoval hněv. „Řekl jste mi, že deset dětí trpících různým typem postižení, které tudíž zřejmě nemohly využít téže léčby, jste poslali do speciální nemocnice, ze které se nevrátily; a že židé měli přednost. Co jste si myslel, že se s nimi stalo, pane profesore doktore Willrichu? Ve jménu Božím, co jste si myslel?“

Zdálo se, že se Willrich rozpláče.

„Samozřejmě nemusíte nic říkat,“ pokračoval Ochs tišeji. „Ale jednoho dne se vás na totéž zeptá vyšší autorita, vlastně nejvyšší ze všech.“

Natáhl paži a ukázal odsuzujícím prstem.

„A toho dne, můj synu, se budete zodpovídat.“

S těmito slovy se otočil a vyšel z místnosti.

Carla s Walterem ho následovali.

{V}

Inspektor Thomas Macke se usmíval. Někdy nepřátelé státu udělají práci za něj. Místo aby pracovali v utajení a skrývali se na místech, kde je obtížné je najít, sami se mu identifikovali a velkoryse mu poskytovali nezvratné důkazy o svých zločinech. Podobali se rybám, které nevyžadují návnadu, ale prostě vyskakují z řeky rybáři do náruče a dožadují se usmažení.

Jedním takovým byl pastor Ochs.

Macke si dopis znovu přečetl. Byl adresován ministru spravedlnosti Franzi Gürtnerovi.

Vážený pane ministře,

zabíjí vláda postižené děti? Ptám se Vás otevřeně, protože musím dostat otevřenou odpověď.

To je ale naivka! Kdyby odpověď zněla Ne, tohle by bylo křivé nařčení; kdyby zněla Ano, Ochs by se provinil prozrazením státního tajemství. Copak si to sám nedomyslí?

Když už nebylo možné ignorovat zvěsti, které kolují v mé kongregaci, navštívil jsem dětský pečovatelský ústav ve Wannsee a promluvil si s jeho ředitelem profesorem Willrichem. Jeho odpovědi byly natolik neuspokojivé, že jsem nabyl přesvědčení, že se děje cosi strašného, cosi, co je patrně zločin a nepochybně hřích.

Ten chlap má drzost psát o zločinech! To mu nedošlo, že obviňoval vládní instituce z nezákonných činů je samo o sobě nezákonný čin? Představuje si snad, že žije v degenerované liberální demokracii?

Macke věděl, na co si Ochs stěžuje. Tenhle program se nazýval Aktion T4 podle své adresy na Tiergartenstrasse 4. Agentura nesla oficiálně název Charitativní nadace pro léčbu a ústavní péči, třebaže spadala přímo pod Führerovo kancléřství. Jejím úkolem bylo bezbolestně usmrcovat postižené lidi, kteří by nepřežili bez nákladné péče. V posledních několika letech vykonala skvělou práci a odstranila desítky tisíc neužitečných lidí.

Problém vězel v tom, že německé veřejné mínění ještě nebylo natolik chápavé, aby porozumělo nutnosti takového usmrcování, a proto se program musel udržovat v tajnosti.

Macke patřil k zasvěceným. Byl povýšen na inspektora a konečně ho přijali do elitní bojové složky nacistické strany zvané Schutzstaffel (SS). Když mu byl přidělen případ Ochs, obdržel zároveň informaci o Aktion T4. Pociťoval hrdost: přijali ho mezi skutečné zasvěcence.

Lidé jsou bohužel neopatrní a hrozilo nebezpečí, že se tajemství Aktion T4 dostane na veřejnost.

Macke měl za úkol tomuto úniku zamezit.

Předběžným vyšetřováním se rychle zjistilo, že je zapotřebí umlčet tři osoby: pastora Ochse, Waltera von Ulrich a Wernera Francka.

Franck byl starší syn výrobce rozhlasových přijímačů, který sám býval v počátcích nacistického hnutí jeho významným podporovatelem. Továrník Ludwig Franck se zprvu také zuřivě dožadoval informací o úmrtí postiženého mladšího syna, ale rychle umlkl, když mu pohrozili uzavřením výrobních závodů. Werner, bleskově stoupající mladý důstojník na ministerstvu letectví, kladl nepříjemné otázky vytrvale dál a pokoušel se do toho zatáhnout svého vlivného šéfa generála Dorna.

Ministerstvo letectví, supermoderní a údajně největší kancelářská budova v Evropě, zabíralo celý blok na Wilhelm-Strasse, hned za rohem vedle centrály gestapa na Prinz-Albrecht-Strasse. Macke vešel dovnitř.

V uniformě SS si mohl dovolit ignorovat stráže. Ve vrátnici vyštěkl: „Zaveďte mě ihned k poručíku Werneru Franckovi.“

Recepční ho vyvezl výtahem a pak odvedl po chodbě k otevřeným dveřím malé kanceláře. Mladík u psacího stolu zprvu ani nezvedl oči od pročítaných dokumentů. Macke ho odhadl na dvaadvacet roků. Proč není na frontě, proč nebombarduje Anglii? Tatíček patrně zatahal někde v pozadí za šňůrky, pomyslel si Macke popuzeně. Werner vypadal jako privilegovaný synek: uniforma šitá na míru, zlaté prsteny a přerostlé vlasy, které působily výrazně nevojensky. Macke jím už teď opovrhoval.

Werner napsal tužkou poznámku a pak zvedl hlavu. Přívětivý výraz se rychle vytratil, když spatřil uniformu SS, a Macke se zájmem zaregistroval záblesk strachu. Chlapec se ho okamžitě pokusil zakrýt náznakem bodrosti, uctivě vstal a usmál se, ale Macke se nedal oklamat.

„Dobré odpoledne, inspektore,“ pozdravil Werner. „Posaďte se, prosím.“

„Heil Hitler,“ odpověděl Macke.

„Heil Hitler. Jak vám můžu pomoct?“

„Sedněte si a sklapněte,“ odsekl Macke.

Werner se usilovně snažil zakrýt strach. „Panejo, copak jsem udělal, že jsem na sebe přivolal takový hněv?“

„Neopovažujte se mi klást otázky. Mluvte, jen když jste tázán.“

„Jak si přejete.“

„Od téhle chvíle se už nebudete ptát na svého bratra Axela.“

Macke si s překvapením povšiml, že Wernerovým obličejem přelétl pocit úlevy. To ho zmátlo. Nebál se Werner něčeho hroznějšího, než je pouhý příkaz přestat klást otázky ohledně bratra? Nemůže mít prsty v jiných podvratných aktivitách?

Patrně ne, pomyslel si Macke vzápětí. Nejspíš se mu ulevilo, že není zatčen a odveden do sklepení v Prinz-Albrecht-Strasse.

Werner ještě úplně nezkrotl. Sebral kuráž k další otázce. „Proč bych se neměl ptát, jak zemřel můj bratr?“

„Řekl jsem vám, že mi nemáte klást otázky. Uvědomte si, že se s vámi zachází v rukavičkách jen proto, že váš otec je ceněný přítel nacistické strany. Nebýt toho, byl byste vy v mojí kanceláři.“ Téhle hrozbě rozuměl každý.

„Jsem vděčný za vaši mírnost,“ řekl Werner a snažil se udržet zdání důstojnosti. „Jenže já chci vědět, kdo zabil mého bratra a proč.“

„Nic víc se nedozvíte, i kdybyste dělal psí kusy. Ovšem další pátrání bude považováno za velezradu.“

„Po vaší návštěvě stěží potřebuju provádět další pátrání. Teď je jasné, že moje nejhorší podezření byla oprávněná.“

„Žádám vás, abyste okamžitě zanechal téhle štvavé kampaně.“

Werner na něj upíral vzdorný pohled, ale nic neříkal.

„Jestliže to neuděláte,“ pokračoval Macke, „generál Dorn bude informován, že existujou pochybnosti o vaší loajalitě.“ Werner si byl jist, že to Macke míní vážně. Ztratil by příjemnou práci tady v Berlíně a byl by odeslán do kasárenského baráku u nějaké ranveje v severní Francii.

Werner už nevypadal tak vzdorně, spíš zamyšleně.

Macke se zvedl. Už tady strávil dost času. „Generál Dorn vás zřejmě považuje za schopného a inteligentního asistenta,“ poznamenal. „Když se zachováte správně, můžete v té roli pokračovat.“ Odešel.

Cítil se podrážděný a nespokojený. Nebyl si jistý, jestli se mu podařilo rozdrtit Wernerovu vůli. Základní vzdor zřejmě zůstal nedotčený.

Obrátil však myšlenky k pastoru Ochsovi. V jeho případě bude zapotřebí jiného přístupu. Macke se vrátil do ústředí gestapa a sestavil malý tým, který tvořili Reinhold Wagner, Klaus Richter a Günther Schneider. Vzali si oblíbené auto gestapa, černý Mercedes 260D; bylo nenápadné, protože tento model i barvu používalo mnoho berlínských taxikářů. Na počátku bylo gestapo vybízeno, aby se nechalo vidět, aby veřejnost poznala, jak brutálně zacházejí jeho příslušníci s opozicí. Terorizace německého obyvatelstva však už byla dávno dovršena a otevřené násilí teď nebylo nezbytné. Nyní jednalo gestapo diskrétně, vždy pod pláštíkem zákonnosti.

Dojeli k Ochsovu domu v sousedství velkého protestantského kostela v centrální berlínské čtvrti Mitte. Stejně jako si možná Werner myslel, že je chráněn otcem, i Ochs si patrně představoval, že jemu bezpečí zajišťuje církev. Měl se dozvědět něco jiného.

Macke zazvonil: za starých časů by vykopl dveře, čistě pro efekt.

Služebná otevřela a on vešel do široké, dobře osvětlené haly s naleštěnými parketami a těžkými koberci. Ostatní tři muži ho následovali dovnitř. „Kdepak máte pána?“ zeptal se Macke služebné mile.

Vůbec jí nehrozil, přesto vypadala vystrašená. „V pracovně, pane,“ odpověděla a ukázala na dveře.

„Ženy a děti strčte do sousedního pokoje,“ vyzval Macke Wagnera.

Ochs otevřel dveře pracovny a zamračeně se podíval do haly. „Co se tu u všech všudy děje?“ zeptal se pobouřeně.

Macke vykročil přímo k němu, donutil ho ustoupit zpátky, a dovolit mu tak vejít do místnosti. Byl to útulný, komfortně zařízený pokojík s psacím stolem opatřeným koženou pracovní deskou a s regály plnými biblických komentářů. „Zavřete dveře,“ přikázal Macke.

Ochs neochotně vyhověl. „Měl byste mít moc dobrý důvod pro tohle narušení soukromí,“ ohradil se pak.

„Sedněte si a držte zobák,“ zavrčel Macke.

Ochs byl v šoku. Takhle hrubě s ním snad od klukovských let nikdo nejednal. Kněze normálně neuráželi ani policisté. Jenže nacisté na takové slabošské zvyklosti nedbali.

„To je nehorázné!“ vyrazil ze sebe konečně Ochs. Pak si sedl.

Zvenčí sem zalehl zvýšený hlas protestující ženy: patrně manželka. Když ho Ochs zaslechl, zbledl a zvedl se.

Macke ho zatlačil zpátky. „Zůstaňte na místě.“

Ochs byl korpulentní muž, vyšší než Macke, ale neodporoval.

Macke miloval pohled na tyhle pompézní mužské se sraženým hřebínkem.

„Kdo jste?“ chtěl vědět Ochs.

Macke na takovou otázku nikdy neodpovídal. Samozřejmě to mohli tušit, ale bylo děsivější, když to nevěděli jistě. Později – v nepravděpodobném případě, že by se někdo vyptával – by celá skupina přísahala, že se hned na začátku identifikovali jako policisté a ukázali své průkazy.

Vyšel z pracovny. Jeho muži postrkovali několik dětí do obývacího pokoje. Macke poslal Wagnera do pracovny a zadržoval Ochse uvnitř. Pak zamířil za dětmi do druhého pokoje.

Byly tu závěsy s květinovým vzorem, na krbové římse rodinné fotografie a před krbem pohodlná čalouněná křesla s kostkovaným potahem. Hezký domov a hezká rodina. Proč nemůžou být loajální k Říši a hledět si svého?

Služebná stála u okna s rukou na ústech, jako by chtěla zarazit výkřik. Kolem Ochsovy manželky, nepříliš pohledné, asi pětatřicetileté ženy s mohutným poprsím, se shlukly čtyři děti. Páté, zhruba dvouletou holčičku s plavými vlásky, držela v náručí.

Macke pohladil děvčátko po hlavě. „A jakpak se jmenuje tohle?“ zeptal se.

Paní Ochsová byla vyděšená. „Lieselotte,“ zašeptala. „Co od nás chcete?“

„Pojď ke strejdovi Thomasovi, maličká,“ zabroukal Macke a natáhl paže.

„Ne!“ vykřikla paní Ochsová. Sevřela dítě ještě pevněji a odvrátila se.

Lieselotte se hlasitě rozplakala.

Macke kývl na Klause Richtera.

Richter popadl paní Ochsovou zezadu, stáhl jí paže za záda a donutil ji dítě pustit. Macke Lieselotte zachytil, dřív než spadla. Dítě se mrskalo jako ryba, ale on je jen sevřel pevněji, jako by držel kočku. Naříkalo ještě hlasitěji.

Asi dvanáctiletý chlapec se vrhl na Mackeho a zcela neúčinně do něj bušil pěstičkami. Macke usoudil, že je na čase, aby se kluk naučil respektovat autoritu. Posadil si Lieselotte na levý bok, pak pravou rukou zvedl chlapce za košili a odhodil ho přes pokoj, až dopadl na čalouněné křeslo. Chlapec zaječel strachy a paní Ochsová vykřikla. Křeslo se převrátilo a chlapec se skutálel na podlahu. Nestalo se mu nic, ale rozplakal se.

Macke odnesl Lieselotte do haly. Křičela z plných plic a dožadovala se matky. Macke ji postavil na podlahu. Rozběhla se ke dveřím do obývacího pokoje, bušila do nich a křičela hrůzou. Na kliku ještě nedosáhne, všiml si Macke.

Nechal dítě v hale a vrátil se do pracovny. Wagner hlídal u dveří; Ochs stál uprostřed místnosti, bílý strachy. „Co těm dětem děláte?“ vyhrkl. „Proč Lieselotte křičí?“

„Napíšete dopis,“ poručil mu Macke.

„Ano, ano, cokoli,“ souhlasil Ochs a šel k psacímu stolu.

„Teď ne, později.“

„Dobře.“

Macke si to užíval. Ochs, na rozdíl od Wernera, se totálně sesypal. „Dopis ministru spravedlnosti,“ pokračoval.

„Tak o tohle jde.“

„Napíšete, že si uvědomujete, že v obviněních, která jste učinil v prvním dopise, není ani špetka pravdy. Pomýlili vás utajení komunisti. Ministrovi se omluvíte za nepříjemnosti způsobené vaší neuvážeností a ujistíte ho, že o téhle záležitosti už nikdy s nikým nebudete mluvit.“

„Ano, ano, napíšu. Co dělají manželce?“

„Nic. Rve kvůli tomu, co se jí stane, jestli ten dopis nenapíšete.“

„Chci ji vidět.“

„Když mě budete otravovat pitomými požadavky, bude to pro ni ještě horší.“

„Samozřejmě, omlouvám se, promiňte.“

Oponenti nacismu jsou tak slabí. „Večer dopis napíšete a ráno ho odešlete.“

„Ano. Mám vám poslat kopii?“

„Stejně to přijde ke mně, vy troubo. Myslíte si, že ministr bude číst vaše ptákoviny?“

„Ne, ne, ovšemže ne, rozumím.“

Macke přistoupil ke dveřím. „A držte se dál od lidí, jako je Walter von Ulrich.“

„Budu, slibuji.“

Macke vyšel ven a pokynul Wagnerovi, aby ho následoval. Lieselotte seděla na podlaze a hystericky ječela. Macke otevřel dveře obývacího pokoje a přivolal Richtera a Schneidera.

Odešli z domu.

„Někdy je násilí prostě nutné,“ prohlásil hloubavě Macke.

Wagner se chopil volantu a Macke mu udal adresu domu von Ulrichových.

„A přitom je to někdy to nejjednodušší,“ dodal.

Von Ulrich bydlel v téže čtvrti, v prostorném starém domě, který si zjevně nemohli dovolit udržovat. Malba se odlupovala, zábradlí bylo zrezavělé a rozbité okno zakryté kusem lepenky. Nebylo to nic neobvyklého: úsporná opatření vyvolaná válkou způsobila, že se mnoho domů neudržovalo.

Dveře otevřela služebná. Macke předpokládal, že tohle je žena, jejíž postižené dítě stálo na začátku celého problému – ale zjišťováním se neobtěžoval. Zatýkat dívky nemělo smysl.

Z vedlejšího pokoje vkročil do haly Walter von Ulrich.

Macke si ho pamatoval. Je to bratranec Roberta von Ulrich, jehož restauraci před osmi lety Macke a jeho bratr koupili. Tehdy býval hrdý a arogantní. Teď měl na sobě ošuntělý oblek, ale choval se pořád drze. „Co chcete?“ pronesl hlasem, který se pokoušel vyvolat dojem, jako by stále měl moc dožadovat se vysvětlení.

Macke tady nehodlal ztrácet moc času. „Spoutejte ho,“ přikázal.

Wagner vykročil s pouty.

Objevila se vysoká pohledná žena a stoupla si před von Ulricha. „Řekněte mi, kdo jste a co chcete,“ dožadovala se. Zřejmě manželka. Měla náznak cizího přízvuku. Žádné překvapení.

Wagner jí dal tvrdou facku, až zavrávorala.

„Otočte se a dejte zápěstí k sobě,“ přikázal von Ulrichovi. „Jinak jí vrazím zuby až do chřtánu.“

Von Ulrich uposlechl.

Po schodech sbíhala hezká mladá žena v oblečení zdravotní sestry. „Tati!“ vykřikla. „Co se děje?“

Macke přemýšlel, kolik dalších lidí může v domě být. Pocítil záchvěv úzkosti. Obyčejná rodina nemůže přemoct cvičené policisty, ale dav lidí by mohl vyvolat dost velkou šarvátku, při které by jim von Ulrich mohl vyklouznout.

Avšak muž sám žádnou rvačku nechtěl. „Nech je být!“ oslovil dceru naléhavě. „Zůstaň tam!“

Zdravotnice vypadala vyděšeně a udělala, co jí otec řekl.

„Naložte ho do auta,“ přikázal Macke.

Wagner odvedl von Ulricha ze dveří.

Žena se rozvzlykala.

„Kam ho odvádíte?“ zeptala se zdravotní sestra.

Macke došel ke dveřím. Pohlédl na všechny tři ženy: služebnou, manželku a dceru. „A tohle všechno,“ řekl, „kvůli jednomu osmiletému idiotovi. Já vás, lidi, v životě nepochopím.“

Vyšel ven a nasedl do auta.

Jeli krátkou vzdálenost do Prinz-Albrecht-Strasse. Wagner zaparkoval za budovou ústředí gestapa vedle desítky stejných černých aut. Všichni vystoupili.

Von Ulricha odvedli zadními dveřmi po schodech do sklepení a strčili ho do bíle vykachlíčkované místnosti.

Macke otevřel skříň a vytáhl tři dlouhé těžké dřevěné palice podobné americkým baseballovým pálkám. Každému svému pomocníkovi podal jednu.

„Zmlaťte ho jako koně,“ dodal a nechal je, aby se do toho pustili.

{VI}

Kapitán Voloďa Peškov, šéf berlínské sekce zpravodajské služby Rudé armády, se setkal s Wernerem Franckem na hřbitově invalidů u lodního kanálu Berlin-Spandau.

Bylo to dobře zvolené místo. Když se Voloďa pozorně rozhlédl po hřbitově, mohl si být jistý, že jeho ani Wernera nikdo dovnitř nesledoval. Jediná další přítomná osoba byla stará žena v černém šátku, a ta právě odcházela.

Schůzku měli u hrobky generála von Scharnhorsta; stál tu velký piedestal, na němž spočíval dřímající lev vyrobený z roztavených nepřátelských kanonů. Byl slunný jarní den a oba mladí špioni si při procházce mezi hroby německých hrdinů svlékli sako.

Po paktu Hitler-Stalin uzavřeném skoro před dvěma lety pracovala sovětská špionáž v Německu dál, stejně tak jako pokračovalo sledování pracovníků sovětského velvyslanectví. Všichni považovali smlouvu za dočasnou, třebaže nikdo nevěděl, jak dlouho bude ta dočasnost trvat. Agenti kontrarozvědky tudíž hlídali Voloďu na každém kroku.

Myslel si, že by měli být schopni poznat, kdy odchází na skutečně tajnou zpravodajskou misi, protože tehdy je vždy setřese. Když si šel koupit k obědu párek, nechal je, aby ho sledovali. Nebylo mu však jasné, jestli jsou dost chytří, aby jim to došlo.

„Neviděl jsi poslední dobou Lili Markgrafovou?“ zeptal se Werner.

To byla dívka, se kterou oba v různou dobu v minulosti chodili. Voloďa ji teď získal pro spolupráci a Lili se naučila šifrovat a dešifrovat vzkazy podle kódů zpravodajské služby Rudé armády. Tohle Voloďa samozřejmě Wernerovi neřekl. „Už jsem ji nějakou dobu nepotkal,“ zalhal. „Co ty?“

Werner zavrtěl hlavou. „Moje srdce získala jiná.“ Vypadal ostýchavě. Možná se styděl, že poškozuje svou reputaci playboye. „Ale to je jedno. Proč jsi mě chtěl vidět?“

„Získali jsme fantastickou informaci,“ odpověděl Voloďa. „Zprávu, která změní chod dějin – pokud je pravdivá.“

Werner se tvářil skepticky.

Voloďa pokračoval. „Jeden zdroj nás informoval, že Německo v červnu zaútočí na Sovětský svaz.“ Když to říkal, pocítil znovu nadšení. Tohle byl obrovský triumf výzvědné služby Rudé armády a strašlivá hrozba pro Sovětský svaz.

Werner si odhrnul vlasy z očí gestem, při kterém se dívkám obvykle asi rozbušilo srdce. „Spolehlivý zdroj?“ zeptal se.

Byl to novinář v Tokiu, který měl důvěru tamějšího německého velvyslance, ale ve skutečnosti to byl utajený komunista. Zatím se všechno, co jim sdělil, ukázalo jako pravdivé. Jenže tohle Voloďa Wernerovi říct nemohl. „Spolehlivý,“ přisvědčil.

„Takže tomu věříte?“

Voloďa váhal. Tohle byl problém. Stalin tomu nevěřil. Myslel si, že je to dezinformace Spojenců, která má zasít nedůvěru mezi něj a Hitlera. Stalinova skepse ohledně tohoto skvělého zpravodajského úspěchu ničila Voloďovy nadřízené; jejich nadšení dostalo hořkou pachuť. „Potřebujeme to ověřit,“ odpověděl.

Werner se rozhlédl po zelenajících se stromech na hřbitově. „Z celého srdce doufám, že je to pravda,“ pronesl s náhlou prudkostí. „To bude znamenat konec těch zatracených nácků.“

„Ano,“ přisvědčil Voloďa. „Pokud bude Rudá armáda připravena.“

Wernera to překvapilo. „Vy nejste připraveni?“

Voloďa znovu nemohl prozradit Wernerovi celou pravdu. Stalin věřil, že Němci nezaútočí, dokud neporazí Brity, protože se budou obávat války na dvou frontách. Myslel si, že dokud bude Británie Německu vzdorovat, zůstane Sovětský svaz v bezpečí. A v důsledku toho nebyla Rudá armáda na německý útok vůbec připravena.

„Budeme připraveni,“ odpověděl Voloďa, „jestliže mi plán útoku potvrdíš.“

Na chvilku se neubránil pocitu domýšlivosti. Jeho špeh může být klíčem.

„Bohužel ti pomoct nemůžu,“ překvapil ho Werner.

Voloďa se zachmuřil. „Co tím chceš říct?“

„Nemůžu ti opatřit potvrzení ani vyvrácení téhle informace, nemůžu ti sehnat ani nic jiného. Z ministerstva letectví mě co nevidět vyhodí. Nejspíš poputuju do Francie – nebo mě, pokud je vaše informace pravdivá, pošlou přepadnout Sovětský svaz.“

Voloďa se zděsil. Werner byl jeho nejlepší špion. Právě Wernerovy informace zajistily Voloďovi povýšení do hodnosti kapitána. Skoro nemohl popadnout dech. „Co se sakra stalo?“ zasípal nakonec.

„Bratr zemřel v zařízení pro postižené a totéž se stalo kmotřenci mojí dívky; a my klademe příliš mnoho otázek.“

„Proč by tě měli kvůli tomu vyhodit?“

„Nacisti postižené lidi zabíjejí, ale je to tajný program.“

Voloďa na chvíli zapomněl na své poslání. „Cože? Oni je prostě vraždí?“

„Vypadá to tak. Podrobnosti ještě neznáme. Ale kdyby neměli co skrývat, netrestali by mě – a další – za to, že se ptáme.“

„Jak starý byl bratr?“

„Patnáct roků.“

„Panebože! Ještě dítě!“

„Tohle jim neprojde. Odmítám mlčet.“

Zastavili se u hrobky Manfreda von Richthofena, leteckého esa. Tvořil ji obrovský kus kamene, skoro dva metry vysoký a dvakrát tak široký. Elegantním tiskacím písmem do něj bylo vytesáno jediné slovo: RICHTHOFEN. Voloďovi tahle jednoduchost připadla dojímavá.

Snažil se rychle zase vzpamatovat. Připomněl si, že ostatně i sovětská tajná policie vraždí lidi, zejména podezřelé z neloajálnosti. Šéf NKVD Lavrentij Berija lidi mučil a podle různých zvěstí spočíval jeho oblíbený trik v tom, že posílal své muže, aby mu na ulici sebrali krásné dívky, které večer pro zábavu znásilňoval. Ovšem pomyšlení, že se komunisté můžou chovat stejně bestiálně jako nacisté, mu žádnou útěchu nepřineslo. Řekl si, že jednoho dne se Sověti Beriji a jemu podobných zbaví a pak začnou budovat opravdový komunismus. Zatím byl jejich hlavní úkol porazit nacisty.

Došli ke břehu kanálu, zastavili se tam a sledovali nákladní loď, jak se pomalu sune vodní cestou a chrlí přitom černý kouř páchnoucí naftou. Voloďa přemítal o Wernerově znepokojivém doznání. „Co by se stalo, kdybys přestal pátrat po tom, jak ty postižené děti zemřely?“ zeptal se.

„Ztratil bych svou dívku,“ odpověděl Werner. „Hněvá se kvůli tomu stejně jako já.“

Voloďu ochromilo děsivé pomyšlení, že by Werner mohl své přítelkyni odhalit pravdu. „Rozhodně bys jí nemohl říct skutečný důvod, proč sis to rozmyslel,“ poznamenal důrazně.

Werner vypadal přepadle, ale nepřel se.

Voloďa si uvědomil, že přesvědčováním Wernera, aby toho nechal, by pomáhal nacistům zakrývat jejich zločiny. Nepříjemnou myšlenku pustil z hlavy. „Ale kdybys slíbil, že se na to vykašleš, nechali by tě dál pracovat u generála Dorna?“

„Ano. Přesně toho chtějí dosáhnout. Ale zavraždili mi bratra a já nedopustím, aby to ještě ututlali. Pošlou mě na frontu, ale mlčet nebudu.“

„Co si myslíš, že udělají, až zjistí, jak moc jsi odhodlaný?“

„Zavřou mě do nějakého lágru.“

„A k čemu to bude dobré?“

„Já se na to prostě vykašlat nemůžu.“

Voloďa potřeboval dostat Wernera zpátky na svou stranu, zatím se mu to však nedařilo. Werner měl odpověď na všechno. Byl to bystrý muž. Proto je tak cenný špion.

„A co ti další?“ zeptal se Voloďa.

„Jací další?“

„Postižených dospělých a dětí musejí být tisíce. To je nacisti hodlají všechny povraždit?“

„Patrně.“

„Když budeš zavřený v lágru, určitě jim v tom nebudeš moct zabránit.“

Werner poprvé neměl odpověď.

Voloďa se otočil od vody a obhlédl hřbitov. U malého náhrobku klečel mladý muž v obleku. Není to nasazené očko? Voloďa se na něj pozorně zadíval. Muž se otřásal vzlyky. Vypadlo to upřímně: agenti kontrarozvědky nejsou dobrými herci.

„Koukni na něj,“ vyzval Voloďa Wernera.

„Proč?“

„Truchlí. Stejně jako ty.“

„A co má být?“

„Jen ho sleduj.“

Po chvíli se muž zvedl, otřel si tvář kapesníkem a odešel.

„Teď je spokojený,“ konstatoval Voloďa. „To je smysl truchlení. Ničeho se tím nedosáhne, jen je ti líp.“

„Ty si myslíš, že kladu otázky jen proto, abych se cítil líp.“

Voloďa se otočil a pohlédl mu do očí. „Nekritizuju tě,“ ujistil ho. „Chceš odhalit pravdu a vykřičet ji z plných plic. Ale uvažuj logicky. S tímhle skoncovat lze jedině tak, že se skoncuje s celým režimem. A to se stane, jedině když Rudá armáda nacisty porazí.“

„Možná.“

Werner slábl. Voloďa to zaznamenal s nadějí. „Možná?“ opakoval. „Kdo jiný tu je? Britové jsou na kolenou, zoufale se snaží ubránit Luftwaffe. Američani se o evropské handrkování nezajímají. Všichni ostatní podporují fašisty.“ Položil ruce Wernerovi na ramena. „Rudá armáda je tvoje jediná naděje, příteli. Jestliže prohrajeme, nacisti budou vraždit postižené děti – a židy, komunisty a homosexuály – ještě tisíc dalších krvavých let.“

„Sakra,“ ulevil si Werner. „Máš pravdu.“

{VII}

Carla s matkou šly v neděli do kostela. Maud, rozrušená Walterovým zatčením, se zoufale snažila zjistit, kam ho odvlekli. Gestapo jí samozřejmě odmítalo poskytnout jakoukoli informaci. Ale kostel pastora Ochse byl populární, přicházeli sem obyvatelé bohatších předměstí a mezi věřícími bylo několik vlivných mužů, z nichž by se jeden či dva mohli něco dozvědět.

Carla sklonila hlavu a modlila se, aby otce nebili a nemučili. V modlení ve skutečnosti nevěřila, ale byla tak zoufalá, že zkoušela cokoli.

Potěšilo ji, že v předních řadách zahlédla sedět rodinu Franckových. Pozorně si prohlížela zadní část Wernerovy hlavy. Vlasy na krku se mu maličko vlnily, na rozdíl do většiny mužů, kteří byli nakrátko ostříhaní. Nedávno se jeho krku dotýkala a líbala ho. Každou noc si před spaním znovu vybavila onen večer, kdy jeli do Grünewaldu.

Připomněla si však, že nejsou milenci.

Ještě ne.

Když vešel pastor Ochs, rázem pochopila, že je to zlomený člověk. Ta proměna byla děsivá. Se svěšenou hlavou a pokleslými rameny pomalu došel k pultíku; mezi věřícími zašuměl starostlivý šepot. Pastor bezvýrazným hlasem odrecitoval modlitby a pak přečetl kázání z knihy. Carla pracovala už dva roky jako zdravotní sestra a poznala na něm příznaky deprese. Vytušila, že i jeho navštívilo gestapo.

Povšimla si, že paní Ochsová a jejich pět dětí na obvyklém místě v první řadě chybí.

Když dozpívali poslední píseň, Carla se zařekla, že se nevzdá, třebaže se bojí. Pořád má spojence: Friedu, Wernera a Heinricha. Jenže co ti zmohou?

Přála si získat nezvratný důkaz o tom, co nacisté provádějí. Sama vůbec nepochybovala, že postižené vyhlazují – tenhle brutální zákrok gestapa to potvrdil. Bez konkrétních důkazů však nemůže přesvědčit ostatní.

Jak by si je mohla opařit?

Po bohoslužbě vyšla z kostela s Friedou a Wernerem a odtáhla je od jejich rodičů. „Myslím, že musíme získat důkazy o tom, co se děje,“ řekla.

Frieda okamžitě pochopila, co má na mysli. „Měli bychom zajet do Akelbergu,“ navrhla. „Navštívit tu nemocnici.“

Werner tohle navrhoval hned na začátku, ale rozhodli se, že začnou pátrat tady v Berlíně. Teď se Carla k tomu nápadu vrátila. „K cestě bychom potřebovali povolení.“

„Jak by se to dalo zařídit?“

Carla luskla prsty. „Obě jsme členky cyklistického klubu Mercury. Můžou nám dát povolení k dovolené na bicyklu.“ Přesně tohle viděli nacisti u mladých lidí rádi – zdravé cvičení v přírodě.

„Dostaneme se do té nemocnice?“

„Můžeme to zkusit.“

„Myslím, že byste to měly nechat plavat,“ prohlásil Werner.

Carlu to zarazilo. „Co tím chceš říct?“

„Pastora Ochse už zřejmě vyděsili k smrti. Tohle je moc nebezpečné. Můžou vás zatknout, mučit. A Axela ani Kurta nám to nevrátí.“

Nevěřícně na něj zírala. „Ty chceš, abychom to vzdaly?“

„Musíte to vzdát. Mluvíte, jako by Německo byla svobodná země! Zabijou vás, obě dvě.“

„Musíme riskovat!“ namítla rozhněvaně Carla.

„Mě z toho vynechte,“ požádal. „Já měl taky návštěvu z gestapa.“

Carla si hned dělala starosti. „Ach, Wernere – co se stalo?“

„Zatím jen vyhrožování. Jestli budu dál vznášet dotazy, pošlou mě na frontu.“

„Díky Bohu, že to není nic horšího.“

„Tohle je dost zlé.“

Dívky chvíli mlčely, pak Frieda vyslovila nahlas to, co si Carla myslela. „Tohle je důležitější než tvoje zaměstnání, to musíš vidět.“

„Nevykládej mi, co musím vidět,“ naježil se Werner. Navenek se zlobil, ale Carla poznala, že se ve skutečnosti stydí. „Tvoje kariéra v sázce není,“ pokračoval. „A s gestapem ses zatím nesetkala.“

Carla byla ohromená. Myslela si, že Wernera zná. Byla si jistá, že na to bude nahlížet stejně jako ona. „Já jsem se s nimi už setkala,“ řekla. „Zatkli tátu.“

Frieda se zděsila. „Carlo!“ vykřikla a objala ji kolem ramen.

„Nemůžeme se vůbec dozvědět, kde je,“ dodala Carla.

Werner žádný soucit neprojevil. „Tím spíš by ti mělo být jasné, že se jim nemáš vzpírat!“ prohlásil. „Byli by tě zatkli taky, ale inspektor Macke nepovažuje dívky za nebezpečné.“

Carle bylo do pláče. Už se málem do Wernera zamilovala, a z něj se teď vyklubal zbabělec.

„Chceš tím říct, že nám nepomůžeš?“ zeptala se Frieda.

„Ano.“

„Protože si chceš udržet práci?“

„Je to nesmyslné – nemůžeš nad nimi zvítězit!“

Carlu jeho zbabělost a poraženectví přiváděly k zuřivosti. „Nesmíme prostě dopustit, aby se tohle dělo!“

„Otevřená konfrontace je šílená. Jsou jiné způsoby, jak jim oponovat.“

„Jaké, třeba pracovat pomalu, jak nabádají ty letáky?“ ušklíbla se Carla. „To jim nezabrání ve vraždění postižených dětí!“

„Stavět se proti vládě je sebevražda!“

„Cokoli jiného je zbabělost!“

„Odmítám nechat se soudit dvěma holkama!“ S těmito slovy odkráčel.

Carla zadusila slzy. Nemůže se rozplakat před dvěma sty lidmi stojícími na slunci před kostelem. „Myslela jsem, že je jiný,“ zašeptala.

Frieda byla také nešťastná, ale zároveň zmatená. „On je jiný,“ řekla. „Znám ho celý život. Něco se děje, něco, o čem nám neřekl.“

Přistoupila k nim Carlina matka. Dceřina rozrušení si nevšimla, což u ní bylo neobvyklé. „Nikdo nic neví!“ zoufala si. „Nemůžu zjistit, kde by tvůj otec mohl být.“

„Budeme to zkoušet dál,“ řekla rozhodně Carla. „Neměl přátele na americkém velvyslanectví?“

„Známé. Už jsem je žádala o pomoc, ale zatím se neozvali.“

„Zítra to u nich zkusíme znovu.“

„Panebože, ve stejné situaci jako já je teď nejspíš milion německých manželek.“

Carla přikývla. „Pojďme domů, mami.“

Vracely se pomalu, nemluvily, ale zůstávaly ponořené do svých myšlenek. Carla se hněvala na Wernera o to víc, že tak špatně odhadla jeho charakter. Jak ji mohl zaujmout takový slaboch?

Dorazily do své ulice. „Hned ráno zajdu na americké velvyslanectví,“ rozhodla se Maud, když přicházely k domu. „Budu tam čekat na chodbě třeba celý den, když to bude nutné. Budu je snažně prosit, aby něco podnikli. Když budou opravdu chtít, můžou vznést polooficiální dotazy ohledně švagra britského ministra. Koukni! Proč máme domovní dveře otevřené?“

Carlu nejprve napadlo, že je podruhé navštívilo gestapo. Ale u chodníku žádné černé auto neparkovalo. A v zámku trčel klíč.

Maud vkročila do haly a vykřikla.

Carla spěchala za ní.

Na podlaze ležel zakrvácený muž.

Carle se podařilo zdusit výkřik. „Kdo je to?“ vydechla.

Maud k muži přiklekla. „Waltře,“ zašeptala. „Ach, Waltře, co ti to udělali?“

Pak Carla poznala, že je to otec. Ztloukli ho tak, že byl téměř k nepoznání. Jedno oko opuchlé, ústa oteklá do obrovské podlitiny, vlasy slepené sraženou krví. Jednu paži měl podivně zkroucenou. Sako vpředu bylo potřísněné zvratky.

„Waltře!“ vykřikla Maud. „Mluv se mnou, mluv se mnou!“

Otevřel rozbitá ústa a zasténal.

Carla potlačila hysterii vzdouvající se v jejím nitru a začala se chovat profesionálně. Popadla polštář a podložila mu hlavu. Z kuchyně přinesla hrnek vody a maličko mu navlhčila rty. Polkl a otevřel ústa, aby mu dala napít. Když se zdálo, že má dost, odběhla Carla do jeho pracovny, přinesla láhev pálenky a dala mu pár kapek. Polkl je a zakašlal.

„Jdu pro doktora Rothmanna,“ řekla Carla. „Omyj mu obličej a dej mu ještě vodu. Rozhodně s ním nehýbej.“

„Ano, ano – utíkej!“

Carla vytlačila z domu kolo a odjela. Doktor Rothmann už nemohl provozovat lékařskou praxi – židé nesměli pracovat jako lékaři –, ale neoficiálně pořád léčil chudé lidi.

Carla zuřivě šlapala do pedálů. Jak se otec dostal domů? Vytušila, že ho přivezli autem a jemu se podařilo doklopýtat z chodníku do domu, kde se pak zhroutil.

Dorazila k domu Rothmannových. Stejně jako u von Ulrichových, i tenhle dům byl ve špatném stavu. Většinu oken vytloukli odpůrci židů. Dveře jí otevřela paní Rothmannová. „Tátu zmlátili,“ oznámila; sotva popadala dech. „Gestapo.“

„Manžel tam zajde,“ přikývla paní Rothmannová. Otočila se a zavolala do patra. „Isaaku!“

Doktor sešel dolů.

„Pan von Ulrich,“ řekla pouze manželka.

Doktor sebral plátěnou nákupní tašku, která stála u dveří. Protože mu zakázali pracovat, Carla pochopila, že nemůže nosit nic, co by vypadalo jako lékařský kufřík.

Vyšli z domu. „Pojedu napřed,“ řekla Carla.

Když dorazila domů, našla matku sedět na domovním prahu; plakala.

„Doktor je už na cestě!“ ohlásila.

„Pozdě,“ vzlykla Maud. „Táta je mrtvý.“

{VIII}

V půl třetí odpoledne stál Voloďa před obchodním domem Wertheim, hned u Alexanderplatzu. Několikrát si to tu obešel a pátral po možných policistech v civilu. Byl si jistý, že sem ho nikdo nesledoval, ale mohlo se stát, že by ho poznal kolemjdoucí agent gestapa a přemýšlel by, co tu asi pohledává. Rušné místo se spoustou lidí byla nejlepší kamufláž, ale ne dokonalá.

Je informace o chystaném napadení pravdivá? Pokud ano, Voloďa už v Berlíně dlouho nezůstane. Gerda a Sabine dostanou pusu na rozloučenou. Patrně by se vrátil do ústředí výzvědné služby Rudé armády v Moskvě. Těšil se, že stráví nějaký čas s rodinou. Sestra Aňa má maličká dvojčata, která ještě neviděl. A měl pocit, že by si potřeboval trochu odpočinout. Práce v utajení znamená neustálý stres: setřásání agentů gestapa, tajné schůzky, nábor vlastních agentů a strach z prozrazení. Uvítal by pár let práce v ústředí za předpokladu, že Sovětský Svaz tak dlouho vydrží. Případně by ho mohli poslat jinam do zahraničí. Osobně by dával přednost Washingtonu. Vždycky toužil poznat Ameriku.

Vytáhl z kapsy zmuchlaný hedvábný papír a odhodil ho do odpadkového koše. Minutu před třetí hodinou si zapálil cigaretu, třebaže nekouřil. Hořící zápalku pečlivě upustil do koše tak, aby dopadla na hedvábný papír. Pak odešel.

Pár vteřin poté někdo vykřikl: „Hoří!“

Přesně ve chvíli, kdy všichni v okolí sledovali oheň v koši na odpadky, zastavilo u vchodu do obchodu taxi, obvyklý černý Mercedes 260D. Vystoupil z něj pohledný mladík v uniformě poručíka letectva. Zatímco poručík platil šoférovi, Voloďa skočil na zadní sedadlo a zabouchl dveře.

Na podlaze taxíku, kam šofér neviděl, ležel výtisk nacistického rasistického časopisu Neues Volk. Voloďa ho zvedl, ale nečetl.

„Nějakej idiot zapálil odpadkovej koš,“ zabručel taxikář.

„Hotel Adlon,“ požádal Voloďa a auto se rozjelo.

Prolistoval časopis a ověřil si, že v něm je ukryta světle hnědá obálka.

Toužil ji otevřít, ale vyčkával.

U hotelu z taxíku vystoupil, ale dovnitř nešel. Místo toho se vydal Brandenburskou bránou do parku. Stromy nasazovaly nové svěží listí. Byl teplý jarní den a všude spousta lidí na odpolední procházce.

Časopis Voloďu úplně pálil v ruce. Vyhledal lavičku v ústraní a posadil se.

Rozevřel časopis a za jeho clonou otevřel světle hnědou obálku.

Vytáhl dokument. Byl to průpis pořízený na stroji, trochu slabý, ale čitelný. Nadpis zněl:

Direktiva č. 21: Operace Barbarossa

Friedrich Barbarossa byl německý císař, v roce 1189 vedl třetí křížovou výpravu.

Text začínal: „Německá branná moc musí být připravena ještě před dokončením války s Anglií dobýt v rychlém tažení Rusko.“

Voloďa zalapal po dechu. Tohle byl dynamit. Tokijský špion měl pravdu a Stalin se mýlí. A Sovětský svaz se ocitl ve smrtelném nebezpečí.

S bušícím srdcem Voloďa pohlédl na konec dokumentu. Byl podepsán: „Adolf Hitler.“

Prolistoval stránky, hledal nějaké datum a našel ho. Útok byl naplánován na 15. květen 1941.

Vedle toho byla tužkou napsaná poznámka – podle rukopisu ji pořídil Werner. „Datum změněno na 22. červen.“

„Bože můj, on to dokázal,“ řekl Voloďa nahlas. „Potvrdil invazi.“

Vložil dokument zpátky do obálky a obálku do časopisu.

Tím se všechno mění.

Zvedl se z lavičky a vydal se pěšky na sovětské velvyslanectví, aby informaci předal.

{IX}

V Akelbergu nebylo nádraží, Carla s Friedou proto vystoupily na nejbližší zastávce a zbývajících patnáct kilometrů jely od vlaku na kole.

Měly na sobě šortky, svetry, na nohou obyčejné sandály a vlasy spletené do copů. Vypadaly jako členky Svazu německých dívek (BDM). Takové dívky často trávily prázdniny na kole. Jestli kromě jízdy na kole dělaly ještě něco jiného – zejména za večerů ve spartánských ubytovnách, kde nocovaly –, bylo předmětem mnoha nevybíravých spekulací.

Carla a Frieda chvíli studovaly mapu a pak vyrazily z města směrem na Akelberg.

Carla myslela na otce každou hodinu každého dne. Věděla, že se nikdy nezbaví té hrůzy, jak ho našla surově zmláceného a umírajícího. Celé dny proplakala. Ale vedle žalu pociťovala i vztek. Nehodlala být jen smutná. Byla rozhodnutá s tím něco udělat.

Maud, rozrušená zármutkem, se nejprve pokoušela Carlu přemluvit, aby do Akelbergu nejezdila. „Manžel je mrtvý, syn v armádě. Nechci, aby i dcera dávala život všanc,“ naříkala.

Po pohřbu, když hrůza a hysterie ustoupily klidnějšímu, hlubšímu truchlení, se jí Carla zeptala, co by si asi Walter přál. Maud dlouho přemýšlela. Odpověděla teprve příští den. „Chtěl by, abys pokračovala v boji.“

Pro Maud bylo těžké dát dceři takovou odpověď. Jenže obě věděly, že je to pravda.

Frieda s rodiči žádné takové hovory nevedla. Její matka Monika kdysi Waltera milovala a jeho smrt ji zdrtila; přesto by ji naprosto zděsilo, kdyby věděla, co Frieda dělá. Otec Ludi by ji zamkl ve sklepě. Byli však přesvědčeni, že je na výletě na kole. Nanejvýš mohli mít podezření, že chodí s nevhodným nápadníkem.

Krajina byla kopcovitá, ale obě dívky byly v dobré kondici a o hodinu později už sjížděly do městečka Akelbergu. Carly se zmocnilo zlé tušení: vstupují na nepřátelské území.

Zašly do bufetu. Kokakolu neměli. „Tohle není Berlín,“ odsekla žena za pultem tak pobouřeně, jako by se dožadovaly promenádního koncertu. Carla nechápala, jak může občerstvení vést někdo, kdo nemá rád cizí lidi.

Dostaly sklenice fanty, německého výrobku, a využily příležitosti doplnit si lahve na vodu.

Přesné místo, kde se nemocnice nachází, neznaly. Potřebovaly se na to zeptat, ale Carla nechtěla vzbudit podezření. Když platily, Carla prohodila: „S ostatními lidmi ze skupiny se máme setkat na křižovatce u nemocnice. Kudy se tam dostaneme?“

Žena uhnula pohledem. „Tady žádná nemocnice není.“

„Akelberský zdravotní ústav,“ citovala záhlaví dopisu Carla.

„To musí být jiný Akelberg.“

Carla si pomyslela, že žena lže. „To je divné,“ předstírala dál. „Doufám, že nejsme na špatném místě.“

Projížděly po hlavní ulici. Nedá se nic dělat, pomyslela si Carla: musí se zeptat.

Na lavici před hospodou vysedával neškodně vypadající stařík a užíval si odpoledního sluníčka. „Kde je nemocnice?“ zeptala se Carla zakrývající úzkost přehnaně veselým výrazem.

„Jeďte skrz město a je to na kopci po levé straně,“ odpověděl. „Dovnitř ale nechoďte – moc lidí odtud nevyjde!“ Uchichtl se, jako by udělal vtip.

Směr udal sice trochu nejasně, ale možná to bude stačit, pomyslela si Carla. Rozhodla se, že dalšími dotazy nebude dál upoutávat pozornost.

Jakási žena se šátkem na hlavě vzala staříka za paži. „Nevšímejte si ho – neví, co plácá,“ prohodila se starostlivým výrazem. Trhnutím ho postavila na nohy a postrčila na chodník. „Drž zobák, starý blázne,“ zamumlala.

Zdálo se, že tihle lidé tuší, co se v jejich sousedství děje. Naštěstí většinou reagují jen nevrle a dál se o nic nezajímají. Snad nepoběží na policii nebo k nacistům, aby je informovali.

Carla s Friedou jely dál a objevily mládežnickou ubytovnu. V Německu existovaly takových ubytoven tisíce; byly určené pro přesně ten druh lidí, k jakým obě dívky zdánlivě patřily: sportovní mládež trávící aktivní dovolenou na zdravém vzduchu. Zapsaly se. Zařízení bylo prosté, měli tu tříposchoďové palandy, ale bylo to laciné.

Pozdě odpoledne vyjely ven z města. Asi po jednom až dvou kilometrech se objevila levotočivá zatáčka. Nebylo tu žádné označení, ale cesta vedla do kopce, a tak se po ní pustily.

Carliny obavy zesílily. Čím se ocitaly blíž, tím těžší by bylo předstírat nevinnost, pokud by někdo začal zjišťovat, co tu pohledávají.

O necelé dva kilometry dál spatřily velký dům v parku. Žádné oplocení tu nebylo a cesta vedla až ke dveřím. Ani tady žádné označení nenašly.

Carla podvědomě očekávala nějaký zámek z hrozivého šedého kamene kdesi vysoko na kopci, zamřížovaná okna a dubové dveře pobité železem. Tohle byl však bavorský venkovský dům s příkrou převislou střechou, dřevěnými balkony a malou zvonicí. Tady se přece nemůže dít nic tak strašného, jako je vraždění dětí! Na nemocnici to také vypadalo malé. Pak si všimla, že k jedné straně byla dobudována moderní přístavba s vysokým komínem.

Sesedly z kol a opřely je o zeď budovy. Když stoupaly po schodech ke vchodu, Carle bušilo srdce až v krku. Jak to, že tu nejsou žádné stráže? Protože nikdo by nebyl takový blázen, aby se to tu pokoušel prozkoumat?

U dveří neměli zvonek ani klepadlo, když však Carla do dveří strčila, otevřely se. Vkročila dovnitř a Frieda ji následovala. Ocitly se v chladné hale, ale všechny dveře tu byly zavřené. Po širokém schodišti sestupovala žena středního věku s brýlemi na očích. Na sobě měla elegantní šedé šaty. „Ano?“ pronesla tázavě.

„Dobrý den,“ pozdravila Frieda nenuceně.

„Co tu děláte? Sem nemůžete.“

Frieda s Carlou si připravily historku. „Jenom jsem chtěla navštívit místo, kde zemřel bratr,“ vysvětlovala jí Frieda. „Bylo mu patnáct –“

„Tohle není žádné veřejné zařízení!“ přerušila ji pobouřeně žena.

„Ale ano, je.“ Frieda vyrostla v bohaté rodině a nějaká nízko postavená úřednice ji nemohla zastrašit.

Z postranních dveří vyšla asi devatenáctiletá zdravotní sestra a upřeně se na ně zahleděla. Žena v šedých šatech ji oslovila. „Sestro Königová, sežeňte okamžitě pana Römera.“

Sestra se rychle vzdálila.

„Měly jste napsat předem,“ řekla žena.

„Copak vy jste nedostali můj dopis?“ podivila se Frieda. „Psala jsem vedoucímu lékaři.“ Nebyla to pravda: Frieda improvizovala.

„Žádný takový dopis sem nedošel!“ Žena očividně cítila, že Friedin pobuřující dopis by nemohl zůstat nepovšimnut.

Carla naslouchala. V domě vládlo podivné ticho. Sama už pracovala s tělesně i mentálně postiženými a ti příliš často nemlčeli. I přes tyhle zavřené dveře by měla slyšet křik, smích, pláč, protestující hlasy či nesouvislé blábolení. Jenže tady se neozývalo nic. Jako v márnici.

Frieda to zkusila jinak. „Třeba byste mi mohla říct, kde je bratrův hrob. Ráda bych ho navštívila.“

„Tady hroby nejsou. Máme spalovací pec.“ Okamžitě se opravila. „Kremační zařízení.“

„Všimla jsem si toho komínu,“ poznamenala Carla.

„Co se stalo s bratrovým popelem?“ chtěla vědět Frieda.

„V náležitý čas vám bude zaslán.“

„Nesmíchejte ho prosím s popelem někoho jiného, ano?“

Žena na krku zrudla a Carla vytušila, že popel nejspíš skutečně míchají dohromady a myslí si, že to nikdo nepozná.

Objevila se znovu sestra Königová, následovaná hřmotným mužem v bílé ošetřovatelské uniformě. „Römere, vyprovoďte prosím ty dívky odtud,“ požádala žena.

„Jen okamžik,“ namítla Frieda. „Jste si zcela jistá, že děláte dobře? Chtěla jsem jen navštívit místo, kde bratr zemřel.“

„Naprosto jistá.“

„Pak vám nebude vadit, když vás požádám o vaše jméno.“

Na vteřinu zaváhala. „Schmidtová. A teď prosím odejděte.“

Römer k nim výhružně vykročil.

„Už jdeme,“ řekla mrazivě Frieda. „Nemáme v úmyslu poskytovat panu Römerovi výmluvu, aby nás mohl obtěžovat.“

Muž změnil směr a otevřel jim dveře.

Vyšly, nasedly na kola a vydaly se po příjezdové cestě dolů. „Myslíš, že nám uvěřila?“ zapochybovala Frieda.

„Absolutně,“ odpověděla Carla. „Kdyby měla podezření, přivolala by hned policii.“

„Ale moc jsme se toho nedozvěděly. Viděly jsme komín. Ovšem žádný důkaz jsme nenašly.“

Carla byla poněkud sklíčená. Získat důkazy zřejmě není tak snadné, jak se zdálo.

Vrátily se do ubytovny. Umyly se, převlékly a šly se podívat, kde by se mohly najíst. Jediný bufet byl ten s nerudnou majitelkou. Daly si bramboráky s uzeninou. Potom zašly do místní hospody. Objednaly si pivo a vesele oslovily ostatní hosty, ale nikdo s nimi nechtěl mluvit. To bylo už samo o sobě podezřelé. Na neznámé lidi si dávali pozor všude, protože kdokoli mohl být nacistický práskač, ale Carle přesto vrtalo hlavou, v kolika jiných městech by asi mohly dvě dívky strávit hodinu v hospodě, aniž se s nimi někdo pokusí aspoň flirtovat.

Brzy se vrátily do ubytovny. Carlu nenapadlo nic jiného, co by mohly dělat. Zítra se vrátí domů s prázdnýma rukama. Připadalo jí neuvěřitelné, že ví o těch strašných vraždách, a přesto jim nedokáže zabránit. Cítila se tak frustrovaná, že se jí chtělo křičet.

Napadlo ji, že paní Schmidtová – pokud se tak skutečně jmenuje – by mohla o návštěvnicích ještě dál přemýšlet. Na začátku brala Carlu s Friedou jako ty, za které se vydávaly, ale později mohla pojmout podezření a pro jistotu zavolat policii. V ubytovně dnes večer nocovalo jen pět lidí a ony dvě byly jediné dívky. Se strachem očekávala neblahé zaklepání na dveře.

Kdyby je vyslýchali, řekly by část pravdy, a sice že Friedin bratr a Carlin kmotřenec v Akelbergu zemřeli a ony chtěli navštívit jejich hroby nebo aspoň vidět místo, kde zemřeli, a strávit pár minut uctěním jejich památky. Místní policie by jim to mohla spolknout. Kdyby si to však policisté ověřili v Berlíně, rychle by přišli na spojitost s Walterem von Ulrich a Wernerem Franckem, které kvůli neloajálním otázkám ohledně Akelbergu vyšetřovalo gestapo. Pak by se Carla s Friedou ocitly ve velkém maléru.

Když se chystaly ulehnout na nepohodlné palandy, ozvalo se zaklepání na dveře.

Carle se zastavilo srdce. Vzpomněla si na to, co gestapo udělalo otci. Věděla, že by mučení nevydržela. Ve dvou minutách by vyklopila jména všech Swingařů, které zná.

Frieda takovou představivost neměla. „Netvař se tak vyděšeně!“ napomenula Carlu a otevřela dveře.

Nebylo to gestapo, ale drobné, hezké blonďaté děvče. Carle chviličku trvalo, než v ní poznala zdravotní sestru Königovou v normálním oblečení.

„Musím s vámi mluvit,“ vyhrkla dívka. Byla rozrušená, uplakaná a sotva popadala dech.

Frieda ji pozvala dál. Dívka se posadila na palandu a otřela si slzy do rukávu šatů. „Už to v sobě nemůžu dýl držet,“ vzlykla.

Carla letmo pohlédla na Friedu. Obě myslely na totéž. „Držet v sobě co, sestro Königová?“ zeptala se Carla.

„Jmenuju se Ilse.“

„Já jsem Carla a tohle je Frieda. Co máte na mysli, Ilse?“

Promluvila tak tiše, že ji skoro neslyšely. „My je zabíjíme.“

Carla stěží dýchala. Pak se zmohla na otázku. „V nemocnici?“

Ilse přikývla. „Ty ubožáky, které sem vozí šedými autobusy. Děti, i miminka, a staré lidi, babičky. Všichni jsou víceméně bezmocní. Někdy jsou strašní – pomočení, podělaní, ale nemůžou za to – a jiní jsou opravdu rozkošní a nevinní. Ale je to jedno – zabíjíme všechny.“

„Jak to děláte?“

„Injekcí, kombinací morfia a skopolaminu.“

Carla přikývla. Bylo to běžné anestetikum, při předávkování smrtelné. „A co ta speciální léčba, které se jim mělo dostat?“

Ilse zavrtěla hlavou. „Žádná speciální léčba se tu neposkytuje.“

„Ilse, objasněte mi to, prosím,“ požádala Carla. „Oni zabíjejí každého pacienta, který sem přijde?“

„Každého.“

„Hned po příjezdu?“

„Do jednoho, maximálně dvou dnů.“

Carla chovala podezření, ale tvrdá realita byla přesto tak děsivá, že se jí udělalo slabo.

„Jsou tam teď nějací pacienti?“ zeptala se po chvíli.

„Živí ne. Odpoledne jsme dávali injekce. Proto byla paní Schmidtová tak vystrašená, když jste vešly dovnitř.“

„Proč neudělají nějaká opatření, aby se do budovy nedostali cizí lidé tak snadno?“

„Myslí si, že stráže a ostnatý drát kolem nemocnice by dávaly moc najevo, že se tu děje něco zlověstného. Ostatně, před vámi se o návštěvu ještě nikdo nepokusil.“

„Kolik lidí dneska zemřelo?“

„Padesát dva.“

Carle naskočila husí kůže. „Oni přibližně v době, kdy jsme byly v nemocnici, tam zabili dvaapadesát lidí?“

„Ano.“

„Všichni jsou tedy teď mrtví?“

Ilse přikývla.

Carle klíčil v hlavě jistý záměr a teď se rozhodla, že ho uskuteční. „Chci to vidět,“ řekla.

Ilse se polekala. „Jak to myslíte?“

„Chci se jít podívat na ty mrtvoly v nemocnici.“

„Ale oni je už spalujou.“

„V tom případě chci vidět tohle. Můžete nás tam tajně dostat?“

„Dneska v noci?“

„Teď hned.“

„Ach, Bože.“

„Nemusíte dělat nic,“ uklidňovala ji Carla. „Už jste prokázala statečnost tím, že jste nám to řekla. Pokud už nic víc udělat nechcete, je to v pořádku. Ale jestliže to tady máme zarazit, potřebujeme důkaz.“

„Důkaz.“

„Ano. Koukněte, vláda se za tenhle projekt stydí – proto je tajný. Nacisti vědí, že obyčejní Němci by nestrpěli, kdyby se vraždily děti. Jenže lidi raději věří tomu, že se to neděje, a lehce odmítnou jen nějaké zvěsti, zvlášť když je slyší od pouhé dívky. Proto jim to musíme prokázat.“

„Rozumím.“ V jejím hezkém obličeji se objevil výraz chmurného odhodlání. „Tak dobře. Vezmu vás tam.“

Carla se zvedla. „Jak se tam normálně dopravujete?“

„Na kole. Mám ho venku.“

„V tom případě pojedeme na kole všechny.“

Vyšly ven. Mezitím padla tma. Obloha byla částečně zatažená a hvězdy svítily jen slabě. Cestou z města nahoru do kopce musely dívky zapnout světla. Když dojely na dohled od nemocnice, světla zhasly; pokračovaly pěšky a kola vedly. Ilse je vzala lesní cestou, která je dovedla přímo k zadní části budovy.

Carla ucítila nepříjemný pach, něco jako výfukové zplodiny. Odfrkla si.

„Spalovací pec,“ zašeptala Ilse.

„Ne!“

Kola schovaly v křoví a tiše došly k zadním dveřím. Byly odemčené. Vstoupily dovnitř.

Na chodbách se svítilo. Žádné tmavé kouty tu nebyly: svítilo se tu jako v nemocnici, za kterou se toto zařízení vydávalo. Kdyby se tu někdo objevil, viděl by je zcela jasně. Jejich oblečení by je okamžitě prozradilo jako vetřelce. Co by pak dělaly? Nejspíš by utíkaly.

Ilse rychle kráčela chodbou, zabočila za roh a otevřela dveře. „Tudy,“ špitla.

Vešly dovnitř.

Frieda vykřikla hrůzou a zakryla si ústa.

„Bože můj,“ hlesla Carla.

Ve velké chladné místnosti bylo asi třicet nahých mrtvol, všechny ležely na zádech na stolech. Některé byly tlusté, jiné hubené, některé staré a sešlé, jiné byly dětské včetně jednoho asi ročního nemluvněte. Pár jich bylo zkřivených a pokroucených, ale většina se zdála tělesně v pořádku.

Každá mrtvola měla na levém nadloktí vpich injekční jehly přelepený náplastí.

Carla zaslechla, jak Frieda tiše pláče.

Sebrala kuráž. „Kde jsou ostatní?“ zeptala se šeptem.

„Už šli do pece,“ odpověděla Ilse.

Zaslechly hlasy za dvoukřídlými dveřmi na opačné straně místnosti.

„Musíme pryč!“ přikázala Ilse.

Vrátily se na chodbu. Carla přivřela dveře až na maličkou škvíru, kterou nahlížela dovnitř. Spatřila Römera a dalšího muže vstupující do místnosti s pojízdným lůžkem.

Carliným směrem se vůbec nepodívali. Přeli se o fotbale. Zaslechla Römera, jak vykládá: „Je to jen devět roků, co jsme vyhráli celostátní mistrovství. Porazili jsme Eintracht Frankfurt dva-nula.“

„To jo, ale polovinu mančaftu tvořili židi, a ti jsou všichni fuč.“

Carla poznala, že se baví o mužstvu Bayern Mnichov.

„Staré časy se vrátí,“ nepochyboval Römer, „stačí správná taktika.“

Muži se nepřestávali přít, ale dotlačili přitom lůžko ke stolu, kde ležela mrtvá tlustá žena. Popadli ji pod rameny a pod koleny a bez dlouhých cavyků ji s funěním hodili na pojízdné lůžko.

Pak popojeli s lůžkem k dalšímu stolu a na mrtvou ženu hodili ještě jednu mrtvolu.

Když naložili tři, vytlačili lůžko ven.

„Půjdu za nimi,“ rozhodla se Carla.

Prošla márnicí ke dvoukřídlým dveřím a Frieda s Ilse ji následovaly. Ocitly se v místech, která vypadala spíš jako fabrika než jako nemocnice: stěny nabarvené nahnědo, podlaha betonová, podél stěn skladovací regály a police na nářadí.

Nakoukly za roh.

Spatřily rozlehlou místnost podobnou garáži, kde bylo pronikavé světlo a hluboké stíny. Pocítily teplo a slabý pach jako v kuchyni. Uprostřed prostoru stála ocelová budka, do které by se vešlo auto. Z horní části budky stoupala kovová kupole procházející stropem. Carla si uvědomila, že se dívá na spalovací pec.

Muži zvedli z pojízdného lůžka první mrtvolu a přeložili ji na ocelový dopravníkový pás. Römer stiskl knoflík na stěně. Pás se dal do pohybu, otevřela se dvířka a mrtvola vjela do pece.

Pak naložili na pás další mrtvolu.

Carla už viděla dost.

Otočila se a pokynula ostatním, aby se vrátily. Frieda vrazila do Ilse a ta bezděčně vykřikla. Dívky ztuhly.

Zaslechly Römera. „Co to bylo?“

„Duch,“ odpověděl druhý muž.

Römer měl rozechvělý hlas. „O takových věcech nežertuj!“

„Tak popadneš ji za nohy, nebo ne?“

„No jo, už jdu.“

Dívky spěchaly zpátky do márnice. Při pohledu na zbývající mrtvoly zaplavila Carlu vlna žalu nad Adiným Kurtem. Tady ležel, s náplastí na paži, pak ho hodili na pás a zlikvidovali jako pytel odpadků. My ale na tebe nezapomínáme, Kurte, pomyslela si.

Vyšly na chodbu. Když se vracely k zadním dveřím, zaslechly kroky a hlas paní Schmidtové. „Co tam ti chlapi tak dlouho dělají?“

Pospíšily si chodbou a dveřmi ven. Měsíc svítil a v parku bylo jasné světlo. Carla viděla přes trávník až o dvě stě metrů dál, do míst, kde si v křoví schovaly kola.

Poslední vyšla z budovy Frieda a ve spěchu nechala dveře bouchnout.

Carla rychle uvažovala. Paní Schmidtová bude tohle bouchnutí nejspíš zkoumat. Dřív než otevře dveře, ony se do křoví nedostanou. Musejí se skrýt. „Pss, tudy!“ sykla Carla a zaběhla za roh budovy. Ostatní ji následovaly.

Přitiskly se ke zdi. Carla slyšela, jak se dveře otevírají. Zatajila dech.

Následovalo dlouhé ticho. Pak paní Schmidtová cosi nesrozumitelně zamumlala a dveře znovu bouchly.

Carla vykoukla za roh. Paní Schmidtová byla pryč.

Dívky se rozběhly přes trávník a vytáhly z křoví svá kola.

Vytlačily je po lesní cestě až na silnici. Tam zapnuly světla, nasedly a ujížděly pryč. Carla pocítila euforii. Dokázaly to!

Jak se přibližovaly k městu, pocit vítězství začal ustupovat praktičtějším úvahám. Čeho jsme vlastně dosáhly? Co dál?

Musejí někomu říct, co viděly. Nebyla si jistá komu. Každopádně musejí někoho přesvědčit. Budou jim ti lidé věřit? Čím víc o tom přemýšlela, tím méně si byla jistá.

Když dorazily k ubytovně a sestoupily z kol, Ilse si oddechla: „Díky Bohu, že je to za námi. Takhle vyděšená jsem v životě nebyla.“

„Ještě to neskončilo,“ upozornila ji Carla.

„Jak to myslíte?“

„Neskončí to, dokud tuhle nemocnici nezavřou, a s ní všechny podobné.“

„Jak to chcete udělat?“

„Potřebujeme vás,“ odpověděla Carla. „Vy jste důkaz.“

„Bála jsem se, že to řeknete.“

„Pojedete s námi, až se zítra budeme vracet do Berlína?“

Nastala dlouhá odmlka; teprve pak Ilse promluvila. „Ano, pojedu.“

{X}

Voloďa Peškov byl rád, že je doma. V Moskvě vládlo překrásné letní počasí, slunečno a teplo. V pondělí 30. června se vrátil do ústředí zpravodajské služby Rudé armády u letiště Chodynka.

Tokijský špion i Werner Franck měli pravdu: 22. června napadlo Německo Sovětský svaz. Voloďa a veškerý personál sovětského velvyslanectví v Berlíně se lodí a vlakem vrátili do Moskvy. Voloďa dostal přednost a dostal se domů rychleji než většina: někteří byli pořád ještě na cestě.

Teď si Voloďa uvědomoval, jak silně ho Berlín deprimoval. Nacisté byli ve své bohorovnosti a vítězoslavném chování nudní. Chovali se jako členové vítězného týmu na pozápasovém večírku, kteří jsou stále opilejší a odmítají jít domů. Měl jich po krk.

Někteří lidé by mohli tvrdit, že Sovětský svaz se svou tajnou policií, rigidní ortodoxností a puritánským postojem k takovým požitkům, jako je abstraktní malířství a móda, se Německu podobá. Mýlili se. Komunismus představoval nedokončené dílo s chybami, které se dělaly na cestě ke spravedlivé společnosti. NKVD se svými mučírnami byla anomálie, rakovina v těle komunismu. Jednoho dne bude chirurgicky odstraněna. Ovšem v době války asi ne.

Voloďa vypuknutí války předvídal, a tak už dávno vybavil své berlínské špiony tajnými vysílačkami a šifrovacími knihami. Teď bylo ještě nezbytnější než kdykoli předtím, aby hrstka statečných antinacistů nadále předávala Sovětskému svazu informace. Před odchodem zničil veškeré záznamy s jejich jmény a adresami, teď už existovaly jen v jeho hlavě.

Oba rodiče našel zdravé a v pořádku, třebaže otec vypadal vyčerpaně: měl za úkol připravit Moskvu na letecké nálety. Voloďa šel navštívit sestru Aňu, jejího manžela Ilju Dvorkina a teď už osmnáctiměsíční dvojčata: Dmitrije zvaného Dimka a Taťánu, které říkali Táňa. Jejich otec bohužel připadal Voloďovi nadále jako opovrženíhodná krysa.

Strávil doma příjemný den, dobře se vyspal ve svém starém pokoji a byl připraven začít znovu pracovat.

Prošel detektorem kovů ve vchodu do budovy zpravodajské služby. Důvěrně známé chodby a schodiště, třebaže čistě funkční a bezvýrazné, v něm vyvolaly nostalgii. Když procházel budovou, skoro očekával, že k němu budou lidé přicházet a gratulovat mu: mnozí z nich museli vědět, že právě on potvrdil plán Barbarossa. Jenže neudělal to nikdo: možná se chovali diskrétně.

Vešel do rozlehlé písárny s mnoha písařkami a dalšími administrativními pracovníky a pozdravil recepční, ženu ve středních letech. „Dobrý den, Niko – pořád jste tu?“

„Dobré ráno, kapitáne Peškove,“ odpověděla, nikoli tak vřele, jak možná doufal. „Plukovník Lemitov by vás rád hned viděl.“

Lemitov, podobně jako Voloďův otec, nebyl natolik významný, aby ho koncem třicátých let postihly čistky, a teď ho povýšili, aby převzal místo po nešťastném bývalém nadřízeném. Voloďa o čistkách moc nevěděl, ale připadalo mu těžké uvěřit, že tolik vyšších důstojníků bylo natolik neloajálních, aby si zasloužili takový trest. Ne že by Voloďa věděl přesně, co takový trest obnášel. Mohli být ve vyhnanství na Sibiři, někde ve vězení či mrtví. Věděl jen, že zmizeli.

„Má teď velkou kancelář na konci hlavní chodby,“ dodala Nika.

Voloďa prošel rozlehlou písárnou, kývl a usmál se na několik známých, ale znovu se ho zmocnil pocit, že není takovým hrdinou, jak očekával. Zaklepal na Lemitovovy dveře a doufal, že mu to nadřízený třeba nějak osvětlí.

„Vstupte.“

Voloďa vešel, zasalutoval a zavřel za sebou dveře.

„Vítejte zpátky, kapitáne.“ Lemitov obešel psací stůl. „Jen mezi námi, v Berlíně jste vykonal velkou práci. Děkuju vám.“

„Je mi ctí, soudruhu plukovníku,“ odpověděl Voloďa. „Ale proč to má být jen mezi námi?“

„Protože jste byl v rozporu se Stalinem.“ Zvedl ruku, aby předešel protestu. „Stalin samozřejmě neví, že jste to byl vy. Ale všichni tady jsou nervózní, když se po těch čistkách mají stýkat s někým, kdo zaujímá špatnou linii.“

„Co jsem měl udělat?“ zeptal se nevěřícně Voloďa. „Zfalšovat zpravodajskou informaci?“

Lemitov důrazně zavrtěl hlavou. „Rozumějte mi dobře, zachoval jste se naprosto správně. A já vás chráním. Ale neočekávejte, že vás tady lidi budou brát jako mistra světa.“

„Dobrá,“ přikývl Voloďa. Bylo to horší, než si představoval.

„Máte teď aspoň svou vlastní kancelář – třetí dveře vlevo. Za pár dní se dostanete do obrazu.“

Voloďa pochopil, že rozhovor skončil. „Ano, soudruhu plukovníku,“ přikývl. Zasalutoval a odešel.

Jeho kancelář přepychová zrovna nebyla – malá místnost bez koberce –, ale měl ji jen pro sebe. Jak se v minulých dnech snažil co nejrychleji vrátit domů, ztratil přehled o postupu německé invaze. Teď pustil zklamání z hlavy a začal pročítat hlášení velitelů z bojiště za první týden války.

Při čtení byl stále sklíčenější.

Invaze Rudou armádu překvapila.

Zdálo se to nemožné, ale důkazy o tom pokrývaly celý jeho psací stůl.

Když 22. června Němci zaútočili, mnoho předsunutých jednotek Rudé armády nemělo vůbec žádnou munici.

To nebylo vše. Letadla stála úhledně vyrovnaná na přistávacích dráhách bez maskování a Luftwaffe v prvních několika hodinách války zničila tisíc dvě stě sovětských letadel. Jednotky Rudé armády byly vrženy proti postupujícím Němcům bez přiměřené výzbroje, navíc neměly letecké krytí ani zprávy výzvědné služby o postavení nepřítele; v důsledku toho byly rozdrceny.

Nejhorší však byl Stalinův trvalý rozkaz Rudé armádě, že ústup je zakázán. Každá jednotka musela bojovat do posledního muže a od důstojníků se očekávalo, že se zastřelí, aby se vyhnuli zajetí. Vojska se nesměla přeskupit na žádnou novou, silnější obrannou pozici. To znamenalo, že každá porážka se proměnila v masakr.

V důsledku toho Rudá armáda vyčerpávala své lidské i materiální zdroje.

Varování tokijského špiona i jeho potvrzení od Wernera Francka nevzal Stalin na vědomí. I když už útok začal, Stalin zpočátku trval na tom, že je to omezená provokace uskutečněná německými důstojníky bez vědomí Hitlera, který ji zarazí, jakmile to zjistí.

V době, kdy se ukázalo jako nesporné, že to není provokace, ale největší invaze v dějinách válčení, Němci už překonali předsunuté pozice Sovětů. Po týdnu pronikli pět set kilometrů do hloubi sovětského území.

Byla to katastrofa – ale Voloďovi se chtělo hlasitě křičet, protože k tomu vůbec nemuselo dojít…

Nebylo pochyb, o čí chybu šlo. Sovětský svaz je samovláda. Rozhoduje pouze jediná osoba: Josef Stalin. Tvrdohlavě, hloupě, katastrofálně se mýlí. A nyní se jeho země ocitla ve smrtelném nebezpečí.

Až do této doby si Voloďa myslel, že sovětský komunismus je správná ideologie, kterou kazí jen excesy tajné policie NKVD. Teď viděl, že k selhání došlo přímo na vrcholu. Překážkou na cestě k opravdovému komunismu je Stalin.

Když toho dne pozdě odpoledne Voloďa hleděl z okna na sluncem zalitou ranvej a přemítal o tom, co se dozvěděl, navštívil ho Kamen. Před čtyřmi lety oba jako mladí poručíci – čerství absolventi vojenské zpravodajské akademie – bydleli spolu v jednom pokoji s dalšími dvěma mladými důstojníky. Kamen tehdy býval vtipálek, dělal si legraci z kdekoho a odvážně se posmíval sovětské zaslepené ortodoxnosti. Teď přibral na váze a zřejmě zvážněl. Nechal si narůst malý černý knírek, jako měl ministr zahraničí Molotov – patrně aby si dodal zralejšího vzezření.

Kamen za sebou zavřel dveře a posadil se. Z kapsy vytáhl dětskou hračku, plechového vojáčka na klíček. Natáhl pero a položil hračku na Voloďův psací stůl. Vojáček máchal rukama, jako když pochoduje, a plechový mechanismus při odvíjení pera hlasitě rachotil.

„Po Stalinovi není dva dny ani vidu, ani slechu,“ pronesl tlumeným hlasem Kamen.

Voloďa pochopil, že vojáček na stole má přehlušit jakékoli odposlouchávací zařízení, které může být v jeho kanceláři ukryto.

„Co tím chceš říct, že po něm není ani vidu, ani slechu?“ nechápal Voloďa.

„Nepřišel do Kremlu a nezvedá telefon.“

Voloďovi to nešlo na rozum. Vůdce národa nemůže jen tak zmizet. „Co dělá?“

„Nikdo nemá tušení.“ Vojáček dopochodoval. Kamen znovu natáhl pero a hračku spustil. „Když se v sobotu v noci dozvěděl, že Němci obklíčili sovětské západní armádní uskupení, řekl: ‚Všechno je ztracené. Vzdávám to. Lenin náš stát založil a my jsme ho prosrali.‘ Pak odjel do Kunceva.“ Stalin měl venkovské sídlo u města Kunceva na moskevském předměstí. „Včera se ve svou obvyklou dobu kolem poledne v Kremlu neukázal. Když mu telefonovali do Kunceva, nikdo to nezvedl. Dneska totéž.“

Voloďa se předklonil. „Nedošlo u něj…“ ztišil hlas do šepotu, „… k nervovému zhroucení?“

Kamen udělal bezmocné gesto. „Nebylo by to nic překvapujícího. Navzdory všem důkazům trval na tom, že nás Německo letos nenapadne, a koukej teď.“

Voloďa přikývl. Dávalo to smysl. Stalin se nechával oficiálně nazývat Otcem, Učitelem, Velkým vůdcem, Přetvořitelem přírody, Velkým kormidelníkem, Géniem lidstva, Největším géniem všech dob a národů. Jenže teď se ukázalo, a viděl to i on sám, že se mýlil a všichni ostatní měli pravdu. Za takových okolností páchají lidé sebevraždu.

Krize byla ještě horší, než si Voloďa myslel. Sovětský svaz nejenže byl napaden a prohrával. Navíc neměl vůdce. Tohle je určitě nejnebezpečnější okamžik od revoluce.

Nenabízela se tu však zároveň příležitost? Možnost zbavit se Stalina?

Stalin byl naposledy zranitelný snad v roce 1924, kdy z Leninovy závěti vyplynulo, že ho Lenin nepovažoval za způsobilého, aby ve svých rukou držel veškerou moc. Od doby, kdy Stalin přežil tuto krizi, se zdálo, že jeho moc je neotřesitelná, i když jeho rozhodnutí – jak teď Voloďa jasně viděl – byla na hranici šílenství: čistky, hrubé chyby ve Španělsku, jmenování sadisty Beriji do čela tajné policie, pakt s Hitlerem. Nepřináší tato mimořádná situace konečně příležitost k jeho odstavení?

Voloďa skryl své vzrušení před Kamenem i všemi ostatními. Myšlenky si nechal pro sebe, ale přemítal dál i v měkkém světle letního večera, když se vracel autobusem domů. Cestou je zdržel pomalu se pohybující konvoj nákladních vozidel, která táhla protiletadlová děla – patrně je rozmísťoval jeho otec, odpovědný za protileteckou ochranu Moskvy.

Bylo by možné Stalina sesadit?

Napadlo ho, že tuhle otázku si určitě klade víc lidí, kteří vidí do zákulisí Kremlu.

Vešel do desetiposchoďového vládního domu na opačné straně řeky Moskvy proti Kremlu, kde bydleli rodiče. Nebyli teď doma, ale zastihl tam Voloďovu sestru s dvojčaty Dimkou a Táňou. Dimka měl černé vlasy a tmavé oči. Třímal červenou tužku a čmáral s ní po starých novinách. Holčička měla stejně pronikavé modré oči jako Grigorij – a prý jako Voloďa. Ihned Voloďovi ukázala svou oblíbenou panenku.

Byla tu také Zoja Voroncovová, oslnivě krásná fyzička, kterou Voloďa naposledy viděl před čtyřmi lety, těsně před odchodem do Španělska. Zoja a Aňa zjistily, že mají společný zájem – ruskou lidovou hudbu. Chodily spolu na koncerty a Zoja hrála na gudok, tradiční smyčcový nástroj se třemi strunami. Ani jedna z nich si nemohla dovolit koupi gramofonu, ale Grigorij ho měl, a ony teď poslouchaly nahrávku balalajkového orchestru. Grigorij nebyl velký milovník hudby, tahle deska se mu však líbila.

Zoja měla na sobě letní šaty s krátkým rukávem, bleděmodré jako její oči. Když jí Voloďa položil obvyklou otázku, jak se jí vede, odpověděla břitce: „Jsem hrozně naštvaná.“

V této době existovala spousta důvodů, aby se mohli Rusové hněvat. „Pročpak?“ zeptal se Voloďa.

„Můj výzkum v oblasti jaderné fyziky byl zrušen. Všichni vědečtí pracovníci, se kterými spolupracuju, dostali nové úkoly. Já sama pracuju na zlepšení bombardovacích zaměřovačů.“

To Voloďovi připadalo velice rozumné. „Jsme přece ve válce.“

„Nechápeš,“ zavrtěla hlavou. „Poslouchej. Když uran prochází procesem, kterému se říká štěpení, uvolňuje se obrovské množství energie. Říkám obrovské. Tohle víme a vědí to i západní vědci – čteme jejich referáty ve vědeckých časopisech.“

„Otázka bombardovacích zaměřovačů mi přesto připadá naléhavější.“

„Tenhle proces,“ rozčílila se Zoja, „tohle štěpení se může použít na výrobu bomb, které budou stokrát silnější než cokoli, co je dneska na světě k dispozici. Jediný jaderný výbuch by srovnal Moskvu se zemí. Co když Němci takovou bombu vyrobí a my ji nebudeme mít? To bude, jako kdyby měli pušky a my jen meče!“

„Máme snad důvod domnívat se, že vědci v jiných zemích pracují na výrobě nějaké štěpné bomby?“ zapochyboval Voloďa.

„Víme to jistě. Pojem štěpení vede automaticky k myšlence na bombu. My jsme tak uvažovali – proč by tak neuvažovali oni? Ale je tu ještě jiný důvod. Všechny své rané výsledky publikovali v časopisech – a pak, asi před rokem, náhle přestali. Od té doby se žádné nové studie o štěpení neobjevily.“

„A ty si myslíš, že politici a generálové na západě si uvědomili vojenský potenciál toho výzkumu a začali ho utajovat?“

„Jiný důvod mě nenapadá. A my tady v Sovětském svazu jsme ještě nezačali ani pátrat po nalezištích uranové rudy.“

„Hmm.“ Voloďa předstíral, že má pochybnosti, ale popravdě mu to všechno připadalo velmi přesvědčivé. Dokonce i Stalinovi největší obdivovatelé – skupina, která zahrnovala i Voloďova otce Grigorije – netvrdili, že Stalin rozumí vědě. A pro samovládce je až příliš snadné ignorovat cokoli, co mu je nepříjemné.

„Řekla jsem to tvému otci,“ pokračovala Zoja. „On mi naslouchá, ale jemu nenaslouchá nikdo.“

„Tak co budeš dělat?“

„Co asi? Vytvořím sakra dobré bombardovací zaměřovače pro naše letce a budu doufat jen v to nejlepší.“

Voloďa přikývl. Tenhle postoj se mu líbil. Líbila se mu tahle dívka. Byla bystrá a kurážná a byla radost na ni pohledět. Přemýšlel, jestli by s ním nešla do kina.

Rozhovor o fyzicích mu připomněl Williho Frunzeho, se kterým se kamarádil na berlínské chlapecké akademii. Podle Wernera Francka byl Willi skvělý fyzik a teď studoval v Anglii. Třeba ví něco o té štěpné bombě, která leží Zoje v hlavě. A jestli je Willi pořád ještě komunista, mohl by být ochoten říct, co ví. Voloďa si udělal v duchu poznámku, aby poslal telegram pracovníkům armádní výzvědné služby na sovětském velvyslanectví v Londýně.

Vrátili se rodiče. Otec byl ve slavnostní uniformě, matka měla na sobě plášť a klobouk. Zúčastnili se jedné z mnoha nekonečných oslav, které armáda přímo miluje: Stalin trval na tom, aby tyto rituály pokračovaly navzdory německé invazi, protože pomáhají pozvednout morálku.

Pár minut se rozplývali nad dvojčaty, ale otec vypadal roztržitě. Zamumlal cosi o telefonickém hovoru a hned se odebral do pracovny. Matka začala připravovat večeři.

Voloďa si povídal se ženami v kuchyni, ale zoufale si přál mluvit s otcem. Myslel si, že tuší, co je předmětem otcova naléhavého telefonátu: právě teď, a patrně právě v této budově, se plánuje buď Stalinovo svržení, nebo způsob, jak tomuto svržení zabránit.

Po několika minutách se rozhodl riskovat otcův hněv a vyrušit ho. Omluvil se a zamířil do pracovny. Otec však právě vycházel. „Musím jet do Kunceva,“ oznámil.

Voloďa toužil vědět, co se děje. „Proč?“ zeptal se.

Grigorij jeho otázku nechal bez odpovědi. „Volal jsem dolů pro auto, ale můj šofér už šel domů. Můžeš mě odvézt ty.“

Voloďu to nadchlo. Na Stalinově dače nikdy nebyl. Teď tam pojede ve chvíli hluboké krize.

„Pojď,“ vyzval ho otec netrpělivě.

Z předsíně křikli pozdravy na rozloučenou a vyšli ven.

Grigorij měl k dispozici černý ZIS 101-A, sovětskou kopii amerického packarda s třístupňovou automatickou převodovkou a nejvyšší rychlostí kolem stopětatřiceti kilometrů za hodinu. Voloďa usedl za volant a rozjel se.

Zamířil přes Arbat, moskevskou čtvrť, kde sídlí zruční řemeslníci a intelektuálové, na možajskou silnici směřující na západ. „Soudruh Stalin si tě povolal?“ zeptal se otce.

„Ne. Stalin už dva dny s nikým nekomunikuje.“

„To jsem slyšel.“

„Tys to slyšel? Má to být tajné.“

„Něco takového neutajíš. Co se teď děje?“

„Několik nás ho teď jede do Kunceva navštívit.“

Voloďa položil klíčovou otázku. „S jakým záměrem?“

„Především zjistit, jestli je živý, nebo mrtvý.“

Voloďa přemýšlel, zda by skutečně už mohl být mrtvý, aniž o tom někdo ví. Připadalo mu to nepravděpodobné. „A jestli je živý?“

„Nevím. Ale ať už se stane cokoli, radši bych byl tam a viděl to na vlastní oči, než abych se to dozvídal později.“

Odposlouchávací zařízení v automobilech nefungovala a Voloďa to věděl – mikrofon zachytával jen hluk motoru; byl si jistý, že je nikdo nemůže poslouchat. Přesto pociťoval strach, když vyslovoval nemyslitelné. „Je možné Stalina svrhnout?“

„Řekl jsem ti, že nevím,“ odbyl ho podrážděně otec.

Voloďu to uchvátilo. Taková otázka vyžadovala přesvědčivé popření. Cokoli jiného znamenalo Ano. Otec připustil možnost, že Stalin může skončit.

Voloďovy naděje strmě stouply. „Pomysli, jaké by to mohlo být!“ zvolal radostně. „Už žádné čistky! Pracovní lágry se zavřou. Tajná policie už nebude unášet dívky z ulic a znásilňovat je.“ Napůl očekával, že ho otec přeruší, ale Grigorij jen naslouchal s přivřenýma očima. Voloďa pokračoval. „Ta pitomá fráze ‚trockisticko-fašistický špion‘ zmizí z našeho jazyka. Vojenské jednotky, které se ocitnou pod početní nebo palebnou přesilou nepřítele, budou moct ustoupit a nebudou se muset nesmyslně obětovat. Rozhodovat se bude racionálně, skupiny inteligentních lidí budou navrhovat to, co je pro všechny nejlepší. To je komunismus, o kterém jsi snil před třiceti lety!“

„Ty mladej hlupáku,“ setřel ho otec pohrdavě. „Ztratit vůdce je v tuto chvíli to poslední, co bychom potřebovali. Jsme ve válce a ustupujeme! Naším jediným cílem musí být bránit revoluci – za každou cenu. Teď potřebujeme Stalina víc než kdykoli dřív.“

Voloďa měl pocit, že dostal facku. Hlupáku mu otec neřekl už hodně dlouho.

Má otec pravdu? Skutečně potřebuje Sovětský svaz Stalina? Vůdce už učinil tolik katastrofálních rozhodnutí, že Voloďa nechápal, jak by na tom mohla být země hůř s někým jiným v čele.

Dorazili k cíli. Stalinovu domovu se běžně říkalo dača, ale žádný venkovský dům to nebyl. Dlouhá nízká budova s pěti vysokými okny po každé straně velkolepého vchodu stála v borovicovém lese a měla nevýrazně zelenou fasádu, která ji patrně měla lépe skrýt. Bránu a dvojité oplocení z ostnatého drátu střežily stovky vojáků. Grigorij ukázal na baterii protiletadlových děl zčásti zakrytou maskovacími sítěmi. „Ty jsem tady rozmístil já,“ poznamenal.

Stráž u brány Grigorije poznala, ale přesto je požádala o průkazy totožnosti. I když Grigorij byl generál a Voloďa kapitán zpravodajské služby, oba je prošacovali, jestli nemají zbraň.

Voloďa dojel k domovním dveřím. Jiná auta před budovou nestála. „Počkáme na ostatní,“ řekl otec.

Za chvíli přijely další tři limuzíny ZIS. Voloďa si připomněl, že ZIS znamená Zavod imeni Stalina. Nepřijeli kati v autech pojmenovaných po jejich oběti?

Všichni vystoupili, osm mužů středního věku v oblecích a s kloboukem na hlavě; v jejich rukou spočívala budoucnost vlasti. Voloďa mezi nimi poznal ministra zahraničí Molotova a šéfa tajné policie Beriju.

„Jdeme,“ vyzval otec Voloďu.

Voloďu to ohromilo. „Já tam půjdu s tebou?“

Grigorij sáhl pod sedadlo a podal Voloďovi pistoli Tokarev TT-33. „Strč si ji do kapsy,“ řekl. „Jestli se mě ta svině Berija pokusí zatknout, zastřel ho.“

Voloďa ji opatrně převzal: TT-33 neměla pojistku. Strčil pistoli do kapsy saka – byla asi dvacet centimetrů dlouhá – a oba vystoupili z auta. Pamatoval si, že v zásobníku je osm nábojů.

Všichni vešli do domu. Voloďa se obával, že ho znovu prohledají a objeví zbraň, ale žádná další kontrola se nekonala.

Dům měl tmavě vymalované stěny a slabé osvětlení. Službu konající důstojník zavedl skupinu do jakési malé jídelny. Stalin tam seděl v křesle.

Nejmocnější muž na východní polokouli vypadal k smrti unaveně a sklíčeně. Pohlédl na skupinu vstupující do místnosti a zeptal se: „Proč přicházíte?“

Voloďa zalapal po dechu. Stalin si očividně myslí, že jsou tu proto, aby ho zatkli nebo popravili.

Rozhostilo se dlouhé ticho a Voloďa si uvědomil, že skupina neměla promyšlené, co budou dělat. Jak by ostatně mohla, když ani nevěděli, jestli je Stalin naživu?

Co ale teď udělají? Zastřelí ho? Další šance se už třeba nikdy nenaskytne.

Nakonec ze skupiny vykročil Molotov. „Žádáme vás, abyste se vrátil k práci,“ řekl.

Voloďa musel potlačit nutkání protestovat.

Jenže Stalin zavrtěl hlavou. „Můžu splnit naděje lidí? Můžu vést zemi k vítězství?“

Voloďu to ohromilo. Skutečně odmítne?

„Možná jsou lepší kandidáti,“ dodal Stalin.

Dává jim druhou šanci, aby ho sesadili!

Promluvil další člen skupiny a Voloďa poznal, že je to maršál Vorošilov. „Nikdo vhodnější pro tento úkol není,“ prohlásil.

K čemu tohle? Teď je stěží čas pro nepokryté patolízalství.

„To je pravda,“ připojil se pak jeho otec.

Oni nenechají Stalina odejít? Jak můžou být tak hloupí?

Molotov byl první, kdo řekl něco rozumného. „Navrhujeme vytvořit válečný kabinet nazvaný Státní výbor obrany. Tento mimořádný řídící orgán bude mít velmi málo členů a bude vybaven nejvyššími pravomocemi.“

„Kdo bude stát v jeho čele?“ vpadl mu do řeči Stalin.

„Vy, soudruhu Staline!“

Voloďovi se chtělo vykřiknout hlasité „Ne!“

Nastala další dlouhá odmlka.

Nakonec promluvil Stalin. „Dobrá,“ přikývl. „Kdo dál bude v tom výboru?“

Berija postoupil dopředu a začal navrhovat členy.

Je po všem, uvědomil si Voloďa a z frustrace a zklamání se mu udělalo slabo. Ztratili šanci. Mohli sesadit tyrana, ale neměli k tomu odvahu. Báli se, jako se děti bojí násilnického otce, že se bez něj neobejdou.

S rostoucí malomyslností začalo Voloďovi docházet, že je to ve skutečnosti ještě horší. Možná se Stalin skutečně zhroutil – rozhodně to tak vypadalo –, ale zároveň učinil brilantní politický tah. Všichni muži, kteří ho mohli nahradit, se nacházejí v této místnosti. Ve chvíli, kdy byl jeho katastrofálně špatný úsudek vystaven očím všech lidí, přinutil své rivaly, aby za ním přišli a doprošovali se, ať se znovu stane jejich vůdcem. Za svou úděsnou chybou udělal tlustou čáru a poskytl si nový začátek.

Stalin nejenže byl zpátky.

Byl silnější než kdykoli předtím.

{XI}

Kdo by měl odvahu veřejně protestovat proti tomu, co se děje v Akelbergu? Carla s Friedou to viděly na vlastní oči a měly Ilse Königovou jako svědka, ale teď potřebovaly zastánce. Žádní volení zástupci už neexistovali: všichni poslanci Reichstagu byli nacisté. Nebyli ani žádní skuteční novináři; jen podlézaví škrabalové. Všechny soudce ustanovovali nacisté, aby posluhovali vládě. Carla si v minulosti nikdy neuvědomovala, jak moc ji chránili politici, novináři a právníci. Bez nich, jak teď viděla, si může vláda dělat, co se jí zlíbí, dokonce i zabíjet lidi.

Na koho by se mohly obrátit? Friedin obdivovatel Heinrich von Kessel měl přítele, katolického kněze. „Peter byl nejchytřejší kluk v naší třídě,“ řekl jim. „Nejoblíbenější ale ne. Trošku hrdý a neústupný, ale myslím, že nás přesto vyslechne.“

Carla si myslela, že to stojí za zkoušku. Její protestantský farář s nimi sympatizoval, dokud ho gestapo nezastrašilo natolik, že umlkl. Třeba se znovu stane totéž. Nevěděla však co jiného dělat.

Jedné červencové neděle časně ráno vzal Heinrich Carlu, Friedu a Ilse do Peterova kostela v Schönebergu. Heinrichovi to v černém obleku slušelo; děvčata si jako symbol důvěryhodnosti oblékla uniformy zdravotních sester. Vešli do kostela postranním vchodem a zamířili k malé zaprášené místnosti, kde stálo pár starých židlí a velký šatník. Pátera Petera tu našli, jak se o samotě modlí. Určitě je slyšel přicházet, ale zůstal ještě minutu klečet. Pak se zvedl a otočil se, aby je pozdravil.

Peter byl vysoký a hubený, měl pravidelné rysy a krátce sestřižené vlasy. Jestliže byl Heinrichův spolužák, je mu sedmadvacet, spočítala si Carla. Zamračil se na ně a nesnažil se zakrýt podráždění, že ho vyrušili. „Připravuju se na mši,“ řekl přísně. „Rád tě vidím v kostele, Heinrichu, ale teď mě musíte opustit. Uvidíme se později.“

„Tohle je naléhavá duchovní záležitost, Petře,“ nedal se odradit Heinrich. „Posaď se, musíme ti říct něco důležitého.“

„Stěží to může být důležitější než mše.“

„Může, Petře, věř mi. Do pěti minut budeš souhlasit.“

„Tak dobrá.“

„Tohle je moje dívka, Frieda Francková.“

Carlu to překvapilo. Frieda je už jeho dívka?

„Měla jsem mladšího bratra, který se narodil s rozštěpem páteře,“ začala Frieda. „Před časem ho převezli na speciální léčbu do nemocnice v bavorském Akelbergu. Krátce poté jsme dostali dopis se sdělením, že zemřel na apendicitidu.“

Otočila se na Carlu a ta pokračovala. „Naše služebná měla syna, který se narodil s poškozením mozku. I jeho převezli do Akelbergu. Služebná dostala ve stejný den totožný dopis.“

Peter roztáhl ruce s gestem vyjadřujícím: co se dá dělat. „O takových věcech jsem už slyšel. Je to protivládní propaganda. Církev se do politiky nevměšuje.“

Co to je za nesmysl, prolétlo Carle hlavou. Církev je v politice až po krk. Ale nechala to být. „Syn naší služebné neměl slepé střevo,“ pokračovala. „Odebrali mu ho před dvěma lety.“

„Prosím,“ řekl Peter. „Co to dokazuje?“

Carla pocítila znechucení. Peter je očividně proti nim.

„Počkej, Petře,“ vmísil se Heinrich. „Ještě jsi neslyšel všechno. Tady Ilse v té nemocnici v Akelbergu pracovala.“

Peter na ni netrpělivě pohlédl.

„Rodiče mě vychovali v katolické víře, otče,“ řekla Ilse.

Tohle Carla nevěděla.

„Nejsem dobrá katolička,“ pokračovala Ilse.

„Dobrý je Bůh, nikoli my, mé dítě,“ pronesl zbožně Peter.

„Jenže já věděla, že to, co dělám, je hřích,“ vyznala se Ilse. „Přesto jsem to dělala, protože mi to přikázali a já měla strach.“ Rozplakala se.

„Co jste dělala?“

„Zabíjela jsem lidi. Ach, otče, odpustí mi Bůh?“

Kněz na mladou zdravotní sestru vytřeštil oči. Tohle nemohl odbýt mávnutím ruky jako propagandu: viděl duši trpící v mukách. Zbledl.

Ostatní mlčeli. Carla zatajila dech.

„Postižené přivážejí do nemocnice šedými autobusy,“ vzlykala Ilse. „Žádnou speciální léčbu nedostávají. Dáváme jim injekci a oni zemřou. Pak je spálíme v peci.“ Zvedla k Peterovi oči. „Dostane se mi někdy odpuštění za to, co jsem dělala?“

Otevřel ústa, chtěl promluvit. Slova se mu zadrhla v hrdle a on se rozkašlal. Nakonec se tiše zeptal: „Kolik?“

„Obvykle čtyři. Mám na mysli autobusy. V každém je asi dvacet pět pacientů.“

„Sto lidí?“

„Ano. Každý týden.“

Peterovo hrdé vzezření bylo totam. Obličej měl popelavý, ústa pootevřená. „Sto hendikepovaných lidí týdně?“

„Ano, otče.“

„Jaký druh postižení?“

„Všechny možné, mentální i tělesné. Senilní staří lidé, nemluvňata s vrozenými malformacemi, chromí nebo retardovaní či jen bezmocní muži i ženy.“

Peter si to tiše opakoval. „A zaměstnanci nemocnice je všechny zabíjejí?“

Ilse vzlykala. „Je mi to tak líto, tak líto, věděla jsem, že je to špatnost.“

Carla pozorovala Petera. Jeho povýšené vzezření zmizelo. Byla to pozoruhodná proměna. Po letech, kdy naslouchal prosperujícím katolíkům z tohoto zalesněného předměstí, kteří se vyznávali ze svých malých hříšků, byl náhle konfrontován s čirým zlem. A byl otřesen do morku kostí.

Co však udělá?

Peter se zvedl. Uchopil Ilse za ruce a zvedl ji ze židle. „Vraťte se k církvi,“ vyzval ji. „Vyznejte se svému knězi. Bůh vám odpustí. To vím.“

„Děkuju vám,“ zašeptala.

Pustil jí ruce a pohlédl na Heinricha. „Pro nás ostatní to asi tak jednoduché nebude,“ řekl.

Pak se k nim otočil zády a znovu poklekl k modlitbě.

Carla se podívala na Heinricha, ten pokrčil rameny. Vstali a odešli z místnůstky. Carla objala paží plačící Ilse.

„Zůstaneme tu na bohoslužbu,“ navrhla Carla. „Třeba si pak s námi ještě promluví.“

Všichni čtyři vešli do chrámové lodi. Ilse přestala plakat a trochu se uklidnila. Frieda se opřela o Heinrichovu paži. Posadili se mezi shromažďující se věřící – zámožné muže, kypré ženy a neposedné děti ve svátečním oblečení. Takoví lidé by postižené nikdy nezabíjeli, pomyslela si Carla. A přesto to za ně dělá jejich vláda. Jak se tohle mohlo stát?

Nevěděla, co může od otce Petera očekávat. Nakonec očividně uvěřil všemu, co mu řekli. Nejprve je chtěl odmítnout jako politicky motivované, ale Ilseina upřímnost ho přesvědčila. Zděsilo ho to. Nic však neslíbil, pouze to, že Bůh Ilse odpustí.

Carla se rozhlédla po kostele. Výzdoba byla barvitější, než na jakou byla zvyklá z protestantských svatostánků. Bylo tu víc soch a obrazů, víc mramoru a pozlátka, víc svící. Připomněla si, že protestanti a katolíci kvůli takovým triviálnostem sváděli války. Jak podivně to vypadá, že ve světě, kde můžou být vražděny děti, se někdo může starat o svíčky.

Bohoslužba začala. Vešli kněží v rouchu, otec Peter nejvyšší mezi nimi. Z výrazu jeho tváře nedokázala Carla vyčíst nic než přísnou zbožnost.

Zatímco se zpívaly náboženské písně a odříkávaly modlitby, Carla netečně seděla. Modlila se tehdy za otce a o dvě hodiny později ho našla krutě zbitého a umírajícího doma na podlaze. Postrádala ho každý den, někdy každou hodinu. Modlitby ho nezachránily, stejně jako nezachránily lidi považované vládou za neužitečné. Bude zapotřebí činů, nikoli slov.

Při úvahách o otci jí přišel na mysl i bratr Erik. Je kdesi v Rusku. Napsal domů dopis, ve kterém rozjásaně oslavoval rychlý postup invaze a rozhněvaně odmítal uvěřit, že Waltera zavraždilo gestapo. Ujišťoval je, že gestapo určitě otce propustilo bez jakékoli újmy, ale že ho pak na ulici přepadli zločinci, komunisti nebo židi. Erik žije ve falešných představách, kam rozum nedosáhne.

Neplatí totéž o otci Peterovi?

Peter vystoupil na kazatelnu. Carla nevěděla, že má mít kázání. Přemýšlela, co asi řekne. Nenajde inspiraci v tom, co ráno vyslechl? Budě mluvit o něčem nepodstatném – o tom, jakou ctností je skromnost či jakým hříchem je závist? Nebo zavře oči a zbožně poděkuje Bohu za pokračující vítězství německé armády v Rusku?

Vysoká postava na kazatelně se rozhlédla po kostele pohledem, který mohl být arogantní, možná hrdý, možná vzdorný.

„Páté přikázání říká: Nezabiješ.“

Carla zachytila Heinrichův pohled. Co se chystá Peter říct?

Jeho zvučný hlas se odrazil ozvěnou od kamenné klenby chrámové lodi. „V bavorském Akelbergu je místo, kde naše vláda porušuje toto přikázání stokrát týdně!“

Carla zalapala po dechu. On je vyslyšel – pronáší kázání proti tomu programu! Tím se může všechno změnit.

„Nezáleží na tom, že oběťmi jsou tělesně či mentálně postižení, neschopní sami se najíst nebo chromí.“ Peter dával najevo svůj hněv. „Bezmocná nemluvňata i senilní staří lidé jsou dítka Boží a jejich život je stejně posvátný jako váš a můj.“ Jeho hlas nabral na síle. „Zabíjet tyto lidi je smrtelný hřích!“ Zvedl pravou ruku a sevřel ji do pěsti, hlas se mu chvěl pohnutím. „Pravím vám, jestliže s tím nic neuděláme, zhřešíme stejně jako lékaři a zdravotní sestry, kteří dávají smrtelné injekce. Jestliže budeme mlčet…“ nadechl se, „jestliže budeme mlčet, jsme vrahy i my!“

{XII}

Komisař Macke zuřil. V očích policejního náčelníka Kringeleina a ostatních nadřízených z něj udělali pitomce. Ujišťoval všechny, že únik informací zarazil. Prohlašoval, že tajemství Akelbergu a dalších nemocnic stejného typu v ostatních částech země je v bezpečí. Vystopoval tři potížisty – Wernera Francka, pátera Ochse a Waltera von Ulrich – a různými způsoby je všechny umlčel.

A přesto vyšlo tajemství najevo.

Odpovědnost za to nese arogantní mladý kněz jménem Peter.

Otec Peter byl teď před Mackem, nahý a připoutaný za zápěstí a kotníky ke speciálně zkonstruované židli. Krvácel z uší, nosu a úst a po celé hrudi měl zvratky. Ke rtům, bradavkám a penisu byly připevněné elektrody. Pás kolem čela zabraňoval, aby si srazil vaz, když se zmítal v křečích.

Lékař sedící vedle kněze mu zkontroloval stetoskopem srdce a zatvářil se pochybovačně. „Už moc nevydrží,“ konstatoval věcně.

Na štvavé kázání otce Petera navázali i jinde. Mnohem významnější duchovní biskup z Münsteru pronesl podobné kázání a pranýřoval v něm program T4. Biskup apeloval na Hitlera, aby zachránil lidi před gestapem; chytře naznačoval, že Führer nemůže o programu vědět, a tak Hitlerovi nabízel příhodné alibi.

Jeho kázání se opisovalo, rozmnožovalo a předávalo z ruky do ruky po celém Německu.

Gestapo zatklo každého, u koho se opis našel, ale nepomohlo to. Byl to jediný případ v dějinách třetí říše, kdy došlo k veřejnému projevu nevole s tím, co vláda dělá.

Policie proti tomu zasáhla brutálně, ale marně: opisy kázání se dál šířily, další kněží se modlili za hendikepované a v Akelbergu se dokonce uskutečnil protestní pochod. Vymklo se to z kontroly.

A vina dopadala na Mackeho.

Naklonil se nad Petera. Kněz měl zavřené oči, mělce dýchal, ale byl při vědomí. Macke mu zařval do ucha: „Kdo ti řekl o Akelbergu?“

Žádná odpověď.

Peter byl Mackeho jediné vodítko. Vyšetřování v Akelbergu nepřineslo nic podstatného. Reinhold Wagner se dozvěděl o dvou dívkách na kole, které navštívily nemocnici, ale nikdo nevěděl, kdo to byl; slyšeli o nemocniční sestře, která náhle ukončila pracovní poměr – napsala dopis, že se ve spěchu vdává, ale o manželovi nesdělila ani slovo. Ani jedna stopa nikam nevedla. Macke si byl každopádně jistý, že tahle katastrofa nemůže být dílem nějaké holčičí party.

Pokynul technikovi, který obsluhoval přístroj. Muž otočil spínač.

Peter vykřikl v bolestných mukách; elektrický proud mu probíhal tělem a mučil každý nerv. Třásl se jako v křečovitém záchvatu a vlasy na hlavě se mu zježily.

Technik vypnul proud.

„Řekni mi jeho jméno!“ vykřikl Macke.

Peter konečně otevřel ústa.

Macke se naklonil blíž.

„Žádný muž,“ zašeptal Peter.

„Tak tedy ženská! Řekni, jak se jmenuje!“

„Byl to anděl.“

„K čertu s tebou!“ Macke otočil spínač. „Tohle bude pokračovat, dokud mi to neřekneš!“ zařval, zatímco Peter se otřásl v křeči a vykřikl.

Otevřely se dveře. Dovnitř nahlédl mladý detektiv, zbledl a pokynul Mackemu.

Technik vypnul proud a křik ustal. Lékař se předklonil, aby zkontroloval Peterovo srdce.

„Promiňte, pane komisaři,“ omluvil se detektiv, „ale chce s vámi mluvit náčelník Kringelein.“

„Teď?“ podivil se podrážděně Macke.

„Říkal, že ihned, pane komisaři.“

Macke pohlédl na doktora, ten pokrčil rameny. „Je mladý,“ řekl lékař. „Než se vrátíte, vydrží.“

Macke vyšel z místnosti a vydal se s detektivem po schodech nahoru. Kringeleinova kancelář se nacházela v prvním patře. Macke zaklepal a vešel dovnitř. „Ten flanďák ještě nepromluvil,“ oznámil bez okolků. „Potřebuju víc času.“

Kringelein byl subtilní muž s brýlemi, chytrý, ale měl slabou vůli. K nacismu se přiklonil pozdě, a tak nebyl členem elitních SS. Postrádal zápal takových nadšenců, jako je Macke. „S tím knězem se už neobtěžujte,“ řekl. „Žádný z těch velebníčků nás už nezajímá. Šoupněte je do lágru a vykašlete se na ně.“

Macke nemohl uvěřit vlastním uším. „Ale vždyť se spikli proti Führerovi!“

„A podařilo se jim to,“ řekl Kringelein. „Zatímco vy jste neuspěl.“

Macke měl podezření, že to Kringeleina ve skrytu duše těší.

„Nahoře přijali rozhodnutí,“ pokračoval policejní náčelník. „Program Aktion T4 byl zrušen.“

Mackeho to šokovalo. Nacisté nikdy nedovolili, aby jejich rozhodování ovlivňovaly pochybnosti nezasvěcených ignorantů. „Hrbením hřbetů před veřejným míněním bychom se nikam nedostali!“

„Tentokrát to udělat musíme.“

„Proč?“

„Führer mi to opomenul osobně vysvětlit,“ odpověděl jízlivě Kringelein. „Ale tuším proč. Program vyvolal velice rozhněvané protesty obvykle pasivní veřejnosti. Kdybychom v něm pokračovali, riskovali bychom otevřený střet se všemi církvemi. To by bylo zlé. My nesmíme oslabovat jednotu a odhodlanost německého lidu – zejména teď, kdy jsme ve válce se Sovětským svazem, naším dosud nejsilnějším nepřítelem. Proto byl program zrušen.“

„Rozumím, pane náčelníku,“ přikývl Macke a snažil se potlačit hněv. „Ještě něco?“

„Odchod,“ nařídil Kringelein.

Macke vykročil ke dveřím.

„Macke!“

Otočil se. „Ano, pane náčelníku.“

„Převlékněte si košili.“

„Košili?“

„Máte na ní krev.“

„Ano. Omlouvám se, pane náčelníku.“

Macke s dupotem seběhl po schodech; vřel vzteky. Vrátil se do sklepní místnosti. Otec Peter ještě žil.

„Kdo ti řekl o Akelbergu?“ zařval znovu vztekle.

Žádná odpověď.

Macke otočil spínač na maximum.

Otec Peter dlouho křičel; potom konečně navždy utichl.

{XIII}

Vila rodiny Franckových se nacházela v malém parku. Na pozvolném svahu dvě stě metrů od domu stál altánek s lavičkami otevřený do všech stran. Carla s Friedou jako malé holčičky předstíraly, že je to jejich venkovský dům, a celé hodiny si hrály na pořadatelky velkolepých zahradních slavností, při nichž se o jejich oslnivé hosty starají houfy služebnictva. Později se altánek stal jejich oblíbeným místem, kde si mohly sednout a v klidu si popovídat, aniž je někdo slyšel.

„Když jsem poprvé seděla na téhle lavičce, nedosáhla jsem nohama na zem,“ vzpomínala Carla.

„Kéž bychom se mohly vrátit do těch časů,“ povzdechla si Frieda.

Bylo dusné odpoledne, pod mrakem a vlhko, a obě měly na sobě letní šaty bez rukávů. Byly zasmušilé. Otec Peter je mrtvý: jak uvedla policie, v depresi kvůli svým zločinům spáchal ve vazbě sebevraždu. Carla přemýšlela, jestli ho také tloukli jako jejího otce. Zdálo se strašně pravděpodobné, že ano.

V policejních celách po celém Německu byly desítky dalších lidí. Někteří z nich veřejně protestovali proti zabíjení postižených, jiní se provinili jen tím, že šířili opisy kázání biskupa von Galena. Přemýšlela, jestli je nebudou všechny mučit. Přemýšlela, jak dlouho bude takovému osudu unikat ona sama.

Z domu vyšel Werner s tácem. Přinášel ho přes trávník k altánku. „Co takhle citronádu, děvčata?“ zeptal se zvesela.

Carla se odvrátila. „Ne, díky,“ odpověděla chladně. Nechápala, jak může Werner po té projevené zbabělosti předstírat, že je její přítel.

„Já nechci,“ zavrtěla hlavou Frieda.

„Doufám, že se na mě nezlobíš.“ Werner upřel na Carlu tázavý pohled.

Jak může říct něco takového? Ovšemže se na něj zlobí. „Otec Peter je mrtvý, Wernere,“ řekla Frieda.

„Patrně ho umučilo gestapo, protože odmítl akceptovat vraždění takových lidí, jako byl tvůj bratr,“ dodala Carla. „Můj otec je taky mrtvý, z téhož důvodu. Spousty dalších lidí jsou ve vězení nebo v lágrech. Ty sis ale udržel svoje teplé místečko, takže je to v pořádku.“

Zdálo se, že to Wernera ranilo. To Carlu překvapilo. Očekávala vzdor nebo aspoň pokus o nonšalantní nezájem. Jenže on vypadal opravdu rozrušeně. „Nemyslíš, že každý máme svůj vlastní způsob, jak udělat, co je v našich silách?“ namítl.

Tohle bylo slabé. „Tys neudělal nic!“ neudržela se Carla.

„Možná,“ připustil smutně. „Takže citronádu nechce nikdo?“

Ani jedna neodpověděla a Werner se vydal zpátky k domu.

Carla byla pobouřená a rozhněvaná, ale neubránila se ani lítosti. Než zjistila, že Werner je zbabělec, začínala si s ním milostný románek. Moc se jí líbil, desetkrát víc než kterýkoli jiný chlapec, se kterým se líbala. Srdce jí sice nepukalo, ale byla hluboce zklamaná.

Frieda měla větší štěstí. Tahle myšlenka ji napadla při pohledu na Heinricha vycházejícího z domu. Frieda je půvabná a miluje legraci, Heinrich zadumaný a plně soustředěný, ale nějak jim to spolu klape.

„Jsi do něj zamilovaná?“ zeptala se Carla, když byl ještě mimo doslech.

„Zatím nevím,“ odpověděla Frieda. „Ale je strašně fajn. Tak trochu ho zbožňuju.“

Tohle možná není láska, pomyslela si Carla, ale nemá to k ní daleko.

Heinrich hořel nedočkavostí. „Musel jsem vám to jít hned říct,“ vyhrkl. „Otec mi to oznámil po obědě.“

„Co?“ chtěla vědět Frieda.

„Vláda zrušila ten projekt. Nazýval se Aktion T4. Zabíjení postižených lidí. Zastavují to.“

„Chceš říct, že jsme vyhráli?“ zeptala se Carla.

Heinrich mohutně přikyvoval. „Otce to hrozně udivilo. Říká, že neví o jiném případu, kdy by Führer ustoupil veřejnému mínění.“

„A my ho k tomu donutili!“ zvolala Frieda.

„Díky Bohu, že to nikdo neví,“ dodal nadšeně Heinrich.

Carlu cosi napadlo. „Oni prostě ty nemocnice zavřou a celý program skončí?“

„Ne tak přesně.“

„Co tím myslíš?“

„Otec říkal, že všechny lékaře a zdravotní sestry přesouvají.“ Carla se zamračila. „Kam?“

„Do Ruska,“ odpověděl Heinrich.

KAPITOLA DEVÁTÁ

1941 (II)

J

ednoho horkého červencového dopoledne zazvonil na stole Grega Peškova telefon. Greg dokončil předposlední rok na Harvardu a teď přes léto nastoupil zase na stáž do tiskového odboru ministerstva zahraničních věcí. Byl dobrý ve fyzice a matematice a zkoušky skládal lehce, ale stát se vědeckým pracovníkem ho nelákalo. Jeho vzrušovala politika. Zvedl sluchátko. „Greg Peškov.“

„Dobrý ráno, pane Peškove. Tady je Tom Cranmer.“

Gregovi se trochu rozbušilo srdce. „Díky, že se ozýváte na ten nepřijatý hovor. Zřejmě se na mě pamatujete.“

„Hotel Ritz-Carlton 1935. Nikdy jindy jsem neměl v novinách svou fotku.“

„Pořád pracujete jako hotelový detektiv?“

„Momentálně jsem se přesunul do maloobchodu. Dohlížím na to, aby zákazníci nekradli.“

„A něco bokem občas neděláte?“

„Jistě. Co máte na mysli?“

„Jsem teď v kanceláři. Rád bych s vámi mluvil mezi čtyřma očima.“

„Pracujete ve starý kancelářský budově naproti Bílýmu domu.“

„Jak to víte?“

„Jsem detektiv.“

„Ovšem.“

„Já sedím kousek vedle, v kavárně Aroma na rohu F Street a Devatenactý.“

„Teď přijít nemůžu.“ Greg pohlédl na hodinky. „Musím dokonce už zavěsit.“

„Počkám.“

„Dejte mi hodinku.“

Greg spěchal po schodech dolů. K hlavnímu vchodu dorazil právě ve chvíli, kdy venku nehlučně zastavil rolls-royce. Z auta vylezl neohrabaně tlustý šofér a otevřel zadní dveře. Cestující, který se vynořil, byl vysoký, štíhlý a pohledný muž s hlavou plnou stříbrných vlasů. Na sobě měl perfektně ušitý dvouřadový oblek z perlově šedého flanelu, který mu padl tak, že mohl pocházet jen z rukou londýnských krejčí. Stoupal po žulových schodech a tlustý šofér za ním spěchal s jeho aktovkou.

Byl to Sumner Welles, náměstek ministra zahraničí, druhý nejvýznamnější muž na tomto úřadě a osobní přítel prezidenta Roosevelta.

Šofér se chystal předat aktovku čekajícímu dveřníkovi, ale Greg byl hbitější. „Dobrý den, pane náměstku,“ pozdravil, od šoféra převzal aktovku a přidržel otevřené dveře. Pak následoval Wellese do budovy.

Grega přijali na stáž do tiskového odboru díky konkrétním dobře napsaným článkům, které mu otiskl Harvard Crimson. Skončit jako tiskový atašé však nechtěl. Měl vyšší ambice.

Greg Sumnera Wellese obdivoval – připomínal mu otce. Byl pohledný, dobře se oblékal a za osobním kouzlem se skrýval bezohledný manipulátor. Welles měl v plánu přebrat postavení svému šéfovi ministru zahraničí Cordellu Hullovi a nikdy neváhal jít za jeho zády za prezidentem a mluvit s ním přímo, což Hulla přivádělo k zuřivosti. Grega vzrušovalo, že se může pohybovat tak blízko člověka, který má moc a nebojí se ji používat. Toužil být také takový.

Welles si ho oblíbil. Lidé si Grega oblíbili často, zejména když si to přál on sám; v případě Wellese tu hrálo roli ještě něco jiného. Třebaže byl ženatý – zřejmě šťastně, s bohatou dědičkou –, měl slabost pro atraktivní mladé muže.

Greg byl jednoznačný heterosexuál. V Harvardu měl stálou známost, studentku z Radcliffe jménem Emily Hardcastleová, která slíbila, že si do září opatří prostředek proti početí, a tady ve Washingtonu chodil s Ritou, dcerou texaského kongresmana Lawrence. S Wellesem balancoval na hraně. Vyhýbal se tělesnému kontaktu, ale choval se natolik mile, že si uchovával jeho přízeň. Držel se od něj také dál při koktejlových večírcích, kdy starší muž poněkud ztrácel zábrany a jeho ruce začínaly všelijak bloudit.

Když se teď vedoucí pracovníci sešli o desáté hodině na poradu, Welles prohodil: „Můžete tu zůstat, chlapče. Bude to dobré pro vaše poučení.“ Grega to vzrušilo. Přemýšlel, jestli mu schůzka neposkytne šanci, aby se nějak blýskl. Chtěl, aby si ho lidé všímali a aby na ně zapůsobil.

Pár minut poté dorazil senátor Dewar se synem Woodym. Otec i syn byli vysocí a hubení, oba měli velkou hlavu a na sobě jednořadový tmavomodrý letní oblek. Woody se však od otce lišil svými uměleckými sklony: jeho fotografie pro Harvard Crimson získávaly ocenění. Woody kývl hlavou na pozdrav Wellesovu asistentovi Bexforthu Rossovi – určitě se setkali už dřív. Bexforth byl nadmíru samolibý mladík a Grega kvůli jeho ruskému příjmení nazýval „Ruskij“.

Welles zahájil schůzku. „Musím vám všem podat vysoce důvěrnou informaci, která se nesmí dostat za zdi této místnosti. Prezident se chystá začátkem příštího měsíce na setkání s britským premiérem.“

Greg jen taktak zadržel udivený výkřik No teda!

„To je dobře!“ přikývl Gus Dewar. „Kde?“

„Plánuje se schůzka na lodi někde v Atlantiku – kvůli bezpečnosti, a aby se zkrátil čas, který stráví Churchill na cestě. Prezident chce, abych se setkání zúčastnil, zatímco ministr Hull zůstane ve Washingtonu a bude dohlížet na chod věcí tady. Vás tam prezident chce mít také, Gusi.“

„Je mi ctí,“ řekl Gus. „Co bude na programu?“

„Zdá se, že Britové pro tuto chvíli odrazili hrozbu invaze, ale jsou příliš slabí, než aby mohli zaútočit na Němce na evropském kontinentu – pokud jim nepomůžeme. Churchill bude tudíž žádat, abychom vyhlásili Německu válku. My samozřejmě odmítneme. Až se ocitneme za tímto bodem, prezident chce přijmout společné prohlášení o cílech.“

„Nikoli o válečných cílech,“ poznamenal Gus.

„Ne, protože Spojené státy ve válce nejsou a nehodlají do ní vstupovat. S Brity však máme spojenectví, které se netýká války, a zásobujeme je na neomezený úvěr téměř vším, co potřebují. Očekáváme, že až nastane mír, budeme mít aspoň nějaké slovo v poválečném uspořádání světa.“

„Bude to zahrnovat posílenou Společnost národů?“ zeptal se Gus. Greg věděl, že je touhle myšlenkou posedlý; stejně nadšený pro ni byl i Welles.

„Proto jsem chtěl s vámi mluvit, Gusi. Jestliže chceme náš plán uskutečnit, musíme být připraveni. Musíme přimět Roosevelta a Churchilla, aby se k tomu v jednom z bodů společného prohlášení zavázali.“

„Oba víme, že prezident je teoreticky pro, ale zneklidňuje ho pomyšlení na veřejné mínění,“ připomněl Gus.

Do místnosti vešel mladý asistent a podal Bexforthovi list papíru. Ten si záznam přečetl a zakroutil hlavou. „Panejo.“

„Co je to?“ zeptal se podrážděně Welles.

„Jak víte, minulý týden zasedala japonská císařská rada,“ odpověděl Bexforth. „Máme jisté zpravodajské informace o jejich rokování.“

O zdroji informací se zmínil jen mlhavě, ale Greg ho znal. Jednotka rádiového zpravodajství americké armády dokáže zachycovat a dekódovat informace přenášené bezdrátovým systémem z ministerstva zahraničí v Tokiu japonským velvyslanectvím v zahraničí. Tyto dešifrované údaje dostaly krycí název MAGIC. Greg o tom věděl, třebaže neměl mít ani tušení – ve skutečnosti by kolem toho vzniklo pěkné dusno, kdyby armáda zjistila, že je do téhle utajované záležitosti zasvěcený.

„Japonci jednali o rozšíření impéria,“ pokračoval Bexforth. Greg věděl, že už anektovali obrovskou oblast Mandžuska a přesunuli vojska do značné části zbytku Číny. „Nepodporují myšlenku expanze západním směrem na Sibiř, což by znamenalo válku se Sovětským svazem.“

„To je dobře!“ poznamenal Welles. „To znamená, že se Rusové můžou soustředit na boj s Němci.“

„Ano, pane náměstku. Jenže Japonci místo toho plánují expanzi na jihovýchod – chtějí plně ovládnout Indočínu a pak Holandskou východní Indii.“

Grega to šokovalo. Tohle byla žhavá novinka – a on je mezi prvními, kdo ji slyší.

Wellese to pobouřilo. „Tohle ale není nic jiného než imperialistická válka!“

„Technicky vzato, Sumnere, tohle není válka,“ vmísil se Gus. „Japonci už mají v Indočíně nějaká vojska s formálním souhlasem momentálně vládnoucí koloniální mocnosti – Francie, jak ji reprezentuje vichystická vláda.“

„Loutky v rukách nacistů!“

„Říkal jsem ‚technicky vzato‘. A Holandské východní Indii teoreticky vládne Nizozemsko, které teď okupují Němci; ti budou s velkou radostí sledovat, jak jejich japonští spojenci přebírají holandskou kolonii.“

„To je slovíčkaření.“

„Je to slovíčkaření, které na nás uplatní někdo jiný – například japonský velvyslanec.“

„Máte pravdu, Gusi, a díky za varování.“

Greg pozorně vyhlížel příležitost, kdy by mohl přispět do diskuse. Hlavně toužil zapůsobit na výše postavené muže kolem sebe. Jenže všichni měli daleko větší znalosti než on.

„O co ale Japoncům vlastně jde?“ nadhodil Welles.

„O ropu, kaučuk a cín,“ odpověděl Gus. „Zajišťují si přístup ke zdrojům surovin. To je stěží překvapivé, když jim narušujeme zásobování.“ Spojené státy vydaly embargo na vývoz takových surovin, jako je ropa a odpadové železo, do Japonska – v neúspěšné snaze zabránit Japoncům v zabírání stále větších oblastí Asie.

„Naše embarga se moc efektivně neuplatňují,“ poznamenal podrážděně Welles.

„Ne, ale samotná hrozba zřejmě stačí, aby Japonci zpanikařili. Skoro žádné vlastní surovinové zdroje nemají.“

„Pak je jasné, že potřebujeme uplatňovat efektivnější opatření,“ odsekl Welles. „Japonci mají spoustu peněz v amerických bankách. Nemůžeme jejich vklady zmrazit?“

Přítomní se tvářili nesouhlasně. Tohle byla radikální myšlenka. Po chvíli se ozval Bexforth. „Myslím, že bychom to udělat mohli. Bylo by to účinnější než jakékoli embargo. Nemohli by tady ve Státech nakupovat ropu ani jiné suroviny, protože by za to nemohli zaplatit.“

„Ministr zahraničí si bude jako obvykle dělat starosti, protože se chce vyhnout jakýmkoli krokům, které by mohly vést k válce,“ upozornil Gus Dewar.

Měl pravdu. Cordell Hull byl opatrný, až to hraničilo s bázlivostí, a často se dostával do sporu se svým bojovnějším náměstkem Wellesem.

„Pan Hull se vždy drží tohoto kurzu, a velmi moudře,“ poznamenal Welles. Všichni věděli, že je to neupřímné, ale etiketa to vyžadovala. „Ovšem Spojené státy se na mezinárodní scéně musejí chovat sebevědomě. Jsme obezřetní, ale nikoli zbabělí. Návrh na zmrazení vkladů prezidentovi předložím.“

Greg užasle přihlížel. Takhle vypadá moc. Welles může v mžiku oka navrhnout něco, co otřese celým národem.

Gus Dewar se zamračil. „Bez dovezené ropy se japonské hospodářství postupně zastaví a jejich armáda bude bezmocná.“

„Což je dobré!“ přisadil si Welles.

„Skutečně? Co si představujete, že japonská militaristická vláda udělá, když bude čelit takové katastrofě?“

Welles neměl moc rád, když někdo jeho názory zpochybňoval. „Co kdybyste mi to řekl, pane senátore?“

„Já nevím. Myslím si ale, že bychom měli znát nějakou odpověď dřív, než přistoupíme k akci. Zoufalí lidé jsou nebezpeční. A dobře vím, že Spojené státy nemohou hned vstoupit s Japonskem do války. Naše vojenské námořnictvo není připravené a naše letectvo není připravené.“

Greg spatřil svou šanci a chopil se jí. „Pane náměstku, možná by vám pomohlo, kdybyste věděl, že veřejné mínění je v poměru dva ku jedné spíš pro válku s Japonskem než pro politiku ústupků.“

„Dobrá poznámka, Gregu, děkuju vám. Američané nechtějí, aby Japonsku prošlo jejich vraždění.“

„Američané si ve skutečnosti nepřejí ani válku,“ poznamenal Gus. „Bez ohledu na to, co říkají průzkumy.“

Welles zavřel složku ležící na stole. „Dobrá, pane senátore, jsme zajedno v otázce Spojených národů, rozcházíme se v názoru na Japonsko.“

Gus se zvedl. „A rozhodnutí v obou případech učiní prezident.“

„Děkuju vám, že jste za mnou přišel.“

Schůzka skončila.

Greg odcházel ve skvělé náladě. Přizvali ho k poradě, dozvěděl se alarmující novinky a pronesl poznámku, za kterou mu Welles poděkoval. Byl to vynikající start dne.

Vyklouzl z budovy a zamířil ke kavárně Aroma.

Soukromého detektiva si ještě nikdy nenajal. Připadalo mu to málem nezákonné. Ale Cranmer je vážený občan. A na snaze dostat se do kontaktu se starou přítelkyní nic zločinného není.

V kavárně Aroma seděly dvě dívky, které vypadaly jako sekretářky dopřávající si přestávku v práci, dále starší dvojice, jež si zřejmě vyrazila na nákupy, a Cranmer, širokoplecí muž v pomačkaném proužkovaném obleku, potahující z cigarety. Greg vklouzl do boxu a požádal servírku o kávu.

„Pokouším se znovu spojit s Jacky Jakesovou,“ řekl Cranmerovi.

„Myslíte tu černou dívenku?“

Tehdy to byla dívenka, pomyslel si nostalgicky Greg; sladkých šestnáct, třebaže předstírala, že je starší. „Bylo to před šesti lety,“ připomněl Cranmerovi. „Dneska to už žádná dívenka nebude.“

„Na to divadýlko ji najal váš otec, já ne.“

„Nechci se s tím obracet na něj. Ale vy ji dokážete najít, ne?“

„To předpokládám.“ Cranmer vytáhl zápisníček a tužku. „Jacky Jakesová je nejspíš falešný jméno, je to tak?“

„Její skutečné jméno je Mabel Jakesová.“

„Herečka, je to tak?“

„Rádoby. Nevím, jestli se jí to podařilo.“ Byla hezká a okouzlující ažaž, ale pro černošské herečky moc rolí nebylo.

„V telefonním seznamu očividně není, to byste mě nepotřeboval.“

„Možná není uvedená, ale pravděpodobnější je, že si telefon nemůže dovolit.“

„Viděl jste ji od toho roku 1935?“

„Dvakrát. Poprvé před dvěma lety, nedaleko odtud na E Street. Podruhé před dvěma týdny dva bloky odtud.“

„No, v týhle přepychový čtvrti nabeton nežije, tudíž musí někde poblíž pracovat. Nemáte nějakou fotku?“

„Ne.“

„Matně si ji pamatuju. Hezká holka, tmavá pleť, úsměv od ucha k uchu.“

Greg přikývl, ten tisíciwattový úsměv nezapomněl. „Chci jen její adresu, abych jí mohl napsat dopis.“

„Nepotřebuju vědět, k čemu vám ta informace bude.“

„To mi vyhovuje.“ Je to opravdu takhle snadné? podivil se v duchu Greg.

„Počítám si deset dolarů denně, minimum jsou dva dny, plus výdaje.“

Bylo to méně, než Greg očekával. Vytáhl peněženku a podal Cranmerovi dvacetidolarovku.

„Díky,“ přikývl detektiv.

„Hodně štěstí,“ rozloučil se Greg.

{II}

V sobotu bylo vedro, a tak se Woody se svým bratrem Chuckem vydal na pláž.

Celá rodina Dewarových pobývala ve Washingtonu. Měli devítipokojový byt nedaleko hotelu Ritz-Carlton. Chuck, který sloužil u vojenského námořnictva, dostal dovolenou, otec pracoval dvanáct hodin denně na přípravě summitu, o němž hovořil jako o atlantické konferenci, a maminka psala novou knihu o manželkách prezidentů.

Woody s Chuckem si oblékli trička s krátkým rukávem, popadli ručníky a sluneční brýle a skočili do vlaku směrem na pláž Rehoboth na delawarském pobřeží. Cesta trvala pár hodin, ale bylo to jediné místo, kam se dalo o letní sobotě vyrazit. Táhl se tu široký pás písku a z Atlantického oceánu vanul svěží větřík. A rojilo se tu nepočítané děvčat v plavkách.

Bratři se od sebe hodně lišili. Chuck byl menší a měl podsaditou sportovní postavu. Po matce zdědil přitažlivou tvář a úsměv, kterým si každého získával. Ve škole prospíval nevalně, ale zároveň projevoval matčinu svéráznou inteligenci; vždycky zaujímal nekonvenční přístup k životu. Předstihl bratra ve všech sportech kromě běhu, kde Woodymu pomáhaly k rychlosti dlouhé nohy, a boxu, v němž Woodyho dlouhé paže téměř znemožňovaly, aby ho mohl soupeř zasáhnout.

Doma toho Chuck o námořnictvu moc nenapovídal, bezpochyby proto, že mu měli rodiče pořád ještě za zlé, že nešel na Harvard. Jakmile však byl jen s Woodym, trochu se otevřel. „Havaj je senzační, ale mě fakt otrávilo, že mi přidělili práci na souši,“ postěžoval si. „Šel jsem k námořnictvu, abych byl na moři.“

„Co přesně děláš?“

„Patřím k jednotce rádiovýho zpravodajství. Odposloucháváme rádiový depeše, hlavně japonskýho válečnýho námořnictva.“

„Nejsou kódovaný?“

„Jsou, ale spoustu věcí se dozvíš, i když kódy nerozluštíš. Říká se tomu frekvenční analýza. Když se zničehonic zvýší počet depeší, tak to naznačuje, že je na spadnutí nějaká akce. A ty se naučíš rozeznávat vzorce tyhle frekvence. Například vyloďovací operace má specifickou konfiguraci signálů.“

„To je fantastický. Vsadím se, že tobě tahle práce jde jako po másle.“

Chuck pokrčil rameny. „Jsem jen ouřada, dělám záznamy a archivuju přepisy. Ale základní věci se naučíš i tak.“

„Co společenskej život na Havaji?“

„Senzace. V námořnickejch putykách to fakt hučí. Nejlepší je to U černý kočky. Mám prima kámoše, jmenuje se Eddie Parry, kdykoli máme možnost, vyrážíme surfovat na pláž Waikiki. Je to tam fajn. Ale radši bych byl na lodi.“

Koupali se v chladném Atlantiku, k obědu si dali párky v rohlíku, navzájem se fotografovali Woodyho fotoaparátem a pozorně studovali postavy v plavkách, dokud nezačalo slunce klesat k obzoru. Když odcházeli a proplétali se mezi spoustou ležících lidí, Woody zahlédl Joanne Rouzrokhovou.

Nepotřeboval se podívat dvakrát. Taková jako ona nebyla na pláži, dokonce ani v celém Delaware, žádná jiná. Ty vysoké lícní kosti, zahnutý nos, bujné černé vlasy, pleť barvy a hladkosti café au lait nebylo možné zaměnit.

Bez váhání vykročil přímo k ní.

Vypadala naprosto skvěle. Jednodílné černé plavky měla uvázané tenkými šňůrkami, které dávaly vyniknout elegantním kostem jejích ramen; sahaly jí po horní část stehen, takže její dlouhé opálené nohy odhalovaly skoro celé.

Stěží mohl uvěřit, že tuhle nádhernou ženu držel kdysi v náručí a vášnivě ji líbal, jako by to byl poslední den jeho života.

Vzhlédla k němu a zastínila si oči před sluncem. „Woody Dewar! Nevěděla jsem, že jsi ve Washingtonu!“

Větší pobídku nepotřeboval. Klekl si do písku vedle ní. Již pouhá její blízkost způsobila, že ztrácel dech. „Ahoj, Joanne.“ Letmo pohlédl na buclatou hnědookou dívku po jejím boku. „Kde máš manžela?“

Vyprskla smíchy. „Co tě vede k tomu, že jsem vdaná?“

Byl zmatený. „Přišel jsem k tobě domů na večírek, už je to pár roků.“

„Tys tam přišel?“

Vmísila se Joanneina kamarádka. „Pamatuju se na něj. Ptala jsem se, jak se jmenuješ, ale tys mi neodpověděl.“

Woody si na ni vůbec nevzpomínal. „Omlouvám se, že jsem se choval jako křupan,“ vykoktal ze sebe. „Já jsem Woody Dewar a tohle je můj bráška Chuck.“

Hnědooká dívka si s nimi potřásla rukou a představila se. „Já jsem Diana Tavernerová.“ Chuck přisedl na písek k ní, což ji zřejmě potěšilo: Chuck byl hezký, mnohem pohlednější než Woody.

„Šel jsem do kuchyně,“ pokračoval Woody, „hledal jsem tě a jistej Bexforth Ross se mi představil jako tvůj snoubenec. Předpokládal jsem, že teď už budeš vdaná. Nevleče se to zasnoubení nějak dlouho?“

„Nebuď pakoň,“ sjela ho poněkud podrážděně a Woody si připomněl, že Joanne na škádlení moc dobře nereagovala. „Bexforth kdekomu vykládal, že jsme zasnoubení, protože v našem bytě prakticky bydlel.“

Woodyho to vyděsilo. Znamená to, že tam Bexforth spal? S Joanne? Samozřejmě to nebylo nijak neobvyklé, ale připouštěla to jen málokterá dívka.

„O manželství mluvil jen on,“ pokračovala. „Já s tím nikdy nesouhlasila.“

Je tedy svobodná. Woodymu by neudělalo větší radost, kdyby vyhrál v loterii.

Třeba má nějakého přítele, varoval se v duchu. Bude to muset zjistit. Ovšem přítel v žádném případě není totéž co manžel.

„Před pár dny jsem se s Bexforthem setkal,“ prohodil Woody. „Je teď velký zvíře na ministerstvu zahraničí.“

„Ten to dotáhne daleko a najde si jinou, která bude vhodnější než já na to, aby se stala manželkou velkého zvířete na ministerstvu zahraničí.“

Z jejího tónu se zdálo, že k bývalému milenci příliš vřelé city nechová. Woody si uvědomil, že ho to potěšilo, aniž mohl říct proč.

Opřel se o loket. Písek pálil. Byl si jistý, že pokud má Joanne vážnou známost, určitě najde zakrátko důvod, aby se o ní zmínila. Proto tímto směrem nepátral. „Když už mluvíme o ministerstvu zahraničí, pracuješ tam ještě?“

„Ano, dělám asistentku náměstkovi ministra pro evropské záležitosti.“

„To je senzační.“

„Teď tedy rozhodně.“

Woody se díval na rýhu, kde jí plavky obemykaly stehna, a napadlo ho, že ať má dívka na sobě cokoli, muž vždycky myslí na ty její části, které jsou skryté. Začínal mít erekci, a tak se převalil na břicho, aby ji utajil.

Joanne si všimla jeho pohledu. „Líbí se ti moje plavky?“ zeptala se. Vždycky byla upřímná. Byla to jedna z věcí, které ho na ní přitahovaly.

Rozhodl se, že bude stejně otevřený. „Líbíš se mi ty, Joanne. Vždycky ses mi líbila.“

Rozesmála se. „Ty nechodíš kolem horký kaše, Woody – rovnou všechno vybalíš!“

Všichni kolem si už sbírali věci. „Měli bychom jít,“ navrhla Diana.

„My jsme byli na odchodu,“ souhlasil Woody. „Nepojedeme společně?“

Tohle byl okamžik, kdy ho může zdvořile odmítnout. Lehce by mohla prohodit Ach, ne, díky, jen běžte napřed. Místo toho řekla něco jiného. „Jistě, proč ne?“

Dívky si oblékly šaty přes plavky, ostatní věci nastrkaly do tašek a všichni se vydali podél pláže.

Vlak byl plný výletníků, opálených, hladových a žíznivých. Woody na nádraží koupil čtyři kokakoly, a když se vlak rozjel, nabídl je ostatním. „Jednou jsi mi v Buffalu koupil kolu, když bylo vedro, pamatuješ?“ usmála se Joanne.

„Na tý demonstraci. Ovšemže se pamatuju.“

„Byli jsme ještě děti.“

„Nabízet kokakolu je metoda, kterou uplatňuju na krásný ženy.“

Rozesmála se. „S úspěchem?“

„V životě mi nepomohla ani k jedný puse.“

Pozvedla láhev k přípitku. „Tak jen se snaž dál!“

Považoval to za povzbuzení. „Až se vrátíme do města, co kdybychom zašli na hamburgera nebo tak? Nebo třeba do bijáku?“

Tohle byl další okamžik, kdy může odmítnout. Ne, díky, mám rande s přítelem.

Rychle se vmísila Diana. „Já jsem pro. Co ty, Joanne?“

„Jistě,“ přikývla Joanne.

Žádný přítel – a rande! Woody se snažil skrýt nadšení. „Můžeme se jít podívat na jednu novou romantickou komedii,“ navrhl. „Název si nepamatuju, ale má to bejt docela sranda.“

„Kdo v tom hraje?“ zeptala se Joanne.

„James Cagney a Bette Davisová.“

„To bych viděla ráda.“

„Já taky,“ připojila se Diana.

„Tak dohodnuto,“ uzavřel Woody.

Ozval se Chuck. „A co ty, Chucku? Taky bys to chtěl vidět? Jistě, strašně rád, to bude paráda, ale fajn, jsi hodnej, že se ptáš, velký bratře.“

Moc legrační to nebylo, ale Diana se uznale zahihňala.

Krátce poté Joanne usnula s hlavou na Woodyho rameni.

Její černé vlasy ho šimraly na krku; na kůži pod lemem krátkého rukávu košile ho hřál její teplý dech. Pociťoval blaženou spokojenost.

Na Union Station se rozešli, odebrali se domů převléknout a znovu se setkali v čínské restauraci v centru.

Nad smaženými nudlemi a pivem si povídali o Japonsku. O Japonsku se mluvilo všude. „Ty lidi je třeba zarazit,“ soudil Chuck. „Jsou to fašisti.“

„Možná,“ připustil Woody.

„Chovají se militaristicky a agresivně. A s Číňany zacházejí jako rasisti. Co jinýho by museli dělat, aby byli fašisty?“

„Na to ti odpovím,“ řekla Joanne. „Rozdíl je v jejich vizi budoucnosti. Opravdoví fašisti chtějí pozabíjet všechny své nepřátele a pak vytvořit radikálně nový typ společnosti. Japonci dělají totéž na obranu tradičních mocenských skupin, vojenské kasty a císaře. Španělsko není skutečně fašistické ze stejného důvodu: Franco vraždí lidi v zájmu katolické církve a staré aristokracie, nikoli proto, aby vytvořil nový svět.“

„Každopádně je třeba Japončíky zarazit,“ soudila Diana.

„Já to vidím jinak,“ ozval se Woody.

„Dobrá, tak jak to vidíš, ty, Woody?“ zeptala se Joanne.

Věděl, že Joanne o politice hluboce přemýšlí a dokáže ocenit uvážlivou odpověď. „Japonsko je země, která obchoduje, ale nemá surovinový zdroje: nemá ropu, železo, jen něco lesů. Uživí je jedině obchodování. Dovážejí například surovou bavlnu, zpracují ji a prodají do Indie a na Filipíny. Jenže v období deprese dvě hospodářský velmoci – Británie a Spojený státy – zvedly cla, aby ochránily svůj vlastní průmysl. To znamenalo pro Japonce konec obchodování s britským impériem včetně Indie a americkou zónou, do který patří i Filipíny. Pro Japonce to byla tvrdá rána.“

„Dává jim to právo dobývat svět?“ namítla Diana.

„Ne, ale vede je to k úvahám, že jediný způsob, jak si zajistit ekonomický bezpečí, je vytvořit vlastní impérium, jako mají Britové, nebo aspoň ovládat svou hemisféru, jako to dělají Spojený státy. Pak vám nikdo nemůže obchodování zarazit. Proto chtějí, aby se Dálný východ stal jejich zázemím.“

Joanne souhlasila. „A slabostí naší politiky je, že kdykoli uvalíme ekonomické sankce, abychom Japonce potrestali za agresi, jenom to posílí jejich pocit, že musejí být soběstační.“

„Možná,“ připustil Chuck. „Ale stejně je třeba Japončíky zarazit.“

Woody pokrčil rameny. Na tohle odpověď neměl.

Po večeři šli do kina. Film byl skvělý. Potom Woody s Chuckem doprovodili dívky k jejich bytu. Cestou vzal Woody Joanne za ruku. Usmála se na něj, ruku mu stiskla a on to přijal jako povzbuzení.

Před domem, kde bydlely, ji sevřel v náručí. Koutkem oka zahlédl, že Chuck dělá s Dianou totéž.

Joanne krátce, málem cudně, políbila Woodyho na rty. „Tradiční polibek na dobrou noc,“ řekla pak.

„Když jsem tě líbal naposledy, nic tradičního na tom nebylo.“ Sklonil hlavu, aby ji políbil znovu.

Položila mu ukazováček na bradu a odstrčila ho.

Tahle maličká pusa přece nemůže být vše, co dostanu, pomyslel si.

„Tenkrát večer jsem byla opilá,“ vysvětlila mu.

„Já vím.“ Pochopil, v čem je problém. Měla strach, že si o ní bude myslet, že je lehce k mání. „Když jsi střízlivá, jsi ještě svůdnější,“ prohodil.

Chvíli vypadala zamyšleně. „Tohle nemá chybu,“ přikývla uznale. „Vyhrál jsi.“ Pak ho políbila znovu, jemně, dlouze, nikoli s vášnivou naléhavostí, ale soustředěně, s něhou.

Nečekaně brzy uslyšel Chucka. „Dobrou noc, Diano!“

Joanne se odtrhla od Woodyho rtů.

„Brácha to vzal trochu hopem,“ uvědomil si ke své hrůze Woody.

Tiše se zasmála. „Dobrou noc, Woody,“ rozloučila se. Pak se otočila a vykročila k domu.

Diana už stála u dveří a vypadala velmi zklamaně.

„Můžeme se někdy vidět?“ vyhrkl Woody. Znělo mu to samotnému hloupě a proklínal svůj spěch.

Jenže Joanne to zřejmě nevadilo. „Zavolej mi,“ odpověděla a vešla dovnitř.

Woody sledoval, jak dívky mizí v domě, pak se obořil na bratra. „Proč jsi nelíbal Dianu dýl?“ mračil se. „Vždyť vypadá prima.“

„Není to můj typ,“ odpověděl Chuck.

„Cože?“ Woody byl spíš zmatený než otrávený. „Krásný prsa, hezounkej ksichtík – co ti chybí? Kdyby tu nebyla Joanne, líbal bych se s ní hned.“

„Každej jsme jinej.“

Vydali se zpátky k bytu rodičů. „Tak mi teda pověz, kdo je tvůj typ?“ vyzval Woody bratra.

„Asi bych ti měl něco vysvětlit, než začneš plánovat další rande ve čtyřech.“

„Co máš na mysli?“

Chuck se zastavil a přiměl k tomu i Woodyho. „Musíš přísahat, že to mámě a tátovi nikdy neřekneš.“

„Přísahám.“ Woody se ve žlutém světle pouliční lampy na bratra zkoumavě zadíval. „Co je to za velký tajemství?“

„Nelíbej se mi holky.“

„To je sice otrava, souhlasím, ale co chceš dělat?“

„Hele, já se s nima nerad objímám a líbám.“

„Cože? Neplácej nesmysly.“

„Každej člověk je trochu jinej, Woody.“

„Jo, ale to bys musel bejt něco jako přihřátej.“

„Jo.“

„Jo, co?“

„Jo, jsem něco jako přihřátej.“

„Děláš si srandu.“

„Nedělám, Woody, myslím to smrtelně vážně.“

„Ty jsi teplouš?“

„Přesně tohle jsem. Já si to nevybral. Když jsme byli malí a začali si honit péro, ty jsi přitom myslel na macatý kozy a chlupatý číči. Nikdy jsem ti neřekl, že já jsem si představoval velký tvrdý bimbasy.“

„Chucku, to je nechutný!“

„Ani náhodou. Takhle prostě jsou některý mužský udělaný. A je jich víc, než si myslíš – a zvlášť u námořnictva.“

„U námořnictva jsou buzíci?“

Chuck mohutně přikývl. „Spousta.“

„Hele… jak to víš?“

„My se obyčejně navzájem poznáme. Jako židi vždycky poznají, kdo je žid. Například ten číšník v čínský restauraci.“

„Teplouš?“

„Tys neslyšel, jak říkal, že se mu líbí moje sako?“

„Slyšel, ale nic jsem z toho nevyvozoval.“

„Tak vidíš.“

„Ty ses mu líbil?“

„Nejspíš.“

„Proč?“

„Asi ze stejnýho důvodu, proč jsem se líbil Dianě. Vždyť jsem doprčic hezčí než ty.“

„To je ujetý.“

„Pojď, jdem domů.“

Pokračovali v cestě. Woody byl stále v šoku. „Chceš říct, že jsou takový i Číňani?“

Chuck se rozesmál. „To si piš!“

„Já nevím, člověk o Číňanech nikdy takhle neuvažuje.“

„Pamatuj, nikomu ani slovo, a už vůbec ne rodičům. Bůhví, co by tomu táta řekl.“

Po chvíli Woody objal Chucka jednou paží kolem ramen. „A co má sakra bejt,“ odfrkl si. „Hlavně že nejsi republikán.“

{III}

Greg Peškov se plavil se Sumnerem Wellesem a prezidentem Rooseveltem na těžkém křižníku Augusta do zátoky Placentia u newfoundlandského pobřeží. V konvoji byla také bitevní loď Arkansas, křižník Tuscaloosa a sedmnáct torpédoborců.

Zakotvili ve dvou dlouhých řadách s širokým pásem moře uprostřed. Za jasného slunečného počasí v sobotu 9. srpna v devět hodin dopoledne nastoupily posádky všech dvaceti plavidel ve slavnostních uniformách na palubu, zatímco širokým pásem mezi nimi v doprovodu tří torpédoborců připlouvala britská bitevní loď Prince of Wales s premiérem Churchillem.

Byla to nejpůsobivější ukázka síly, jakou Greg v životě viděl; potěšilo ho, že je její součástí.

Také měl starosti. Doufal, že Němci o téhle schůzce nevědí. Kdyby to zjistili, jediná ponorka by mohla zabít dva zbylé vůdce západní civilizace – a Grega Peškova.

Před odjezdem z Washingtonu se Greg znovu sešel s Tomem Cranmerem. Detektiv mu předal adresu domu v laciné čtvrti na opačné straně nádraží Union Station. „Pracuje jako servírka v Dámském univerzitním klubu nedaleko hotelu Ritz-Carlton – proto jste ji tam poblíž dvakrát viděl,“ dodal a zinkasoval zbytek honoráře. „Mám dojem, že s tím herectvím jí to nevyšlo – ale pořád si říká Jacky Jakesová.“

Greg jí napsal dopis.

Milá Jacky,

jenom chci vědět, proč ses na mě před šesti lety vykašlala. Myslel jsem, že jsme spolu šťastní, ale musel jsem se plést. Pořád se tím užírám, tak proto Ti píšu.

Když jsi mě potkala, chovala ses vyděšeně, ale není čeho se bát. Já se nezlobím, jenom jsem zvědavý. Nikdy bych neudělal nic, co by Ti ublížilo. Byla jsi první holka, kterou jsem kdy miloval.

Nemohli bychom se sejít, jen na kafe nebo něco takového, a promluvit si?

S pozdravem

Greg Peškov

Připsal ještě své telefonní číslo a vzkaz odeslal v den, kdy odjížděl na Newfoundland.

Prezident měl velký zájem, aby konference vyústila ve společné prohlášení. Gregův šéf Sumner Welles sepsal návrh, ale Roosevelt ho odmítl použít s tím, že bude lepší, když první verzi předloží Churchill.

Greg si okamžitě uvědomil, že Roosevelt je prozíravý vyjednavač. Ten, kdo předloží první návrh, bude muset – aby byl spravedlivý – připojit ke svým požadavkům i něco, co chce druhá strana. Přání druhé strany, která se do dokumentu takto zařadí, se stanou neredukovatelným minimem, zatímco všechny jeho vlastní požadavky zůstávají otevřené dalšímu jednání. Předkladatelé návrhů tudíž vždy začínají v nevýhodném postavení. Greg se zařekl, že nikdy nesepíše první návrh.

V sobotu se prezident a premiér sešli při přátelském obědě na palubě Augusty. V neděli navštívili bohoslužbu na palubě Prince of Wales, přičemž americká a britská státní vlajka svými červenými, bílými a modrými barvami zdobily oltář. Když se v pondělí ráno oba muži dostali k jádru věci, byli už dobrými přáteli.

Churchill předložil pětibodový plán, který Sumnera Wellese i Guse Dewara potěšil, protože se dožadoval efektivní mezinárodní organizace, která by zajistila bezpečnost všech států – jinými slovy směřoval k posílené Společnosti národů. Zklamalo je však, že pro Roosevelta to bylo příliš. Byl pro, ale obával se izolacionistů, kteří stále věřili, že se Amerika nemusí zaplétat do problémů ostatního světa. Vnímal mimořádně citlivě názory veřejnosti a neustále se snažil, aby neprovokoval opozici.

Welles s Dewarem se nevzdali, stejně jako Britové. Sedli si spolu a hledali kompromis, který by byl přijatelný pro oba vůdce. Greg zapisoval poznámky pro Wellese. Skupina vypracovala klauzuli, která vyzývala k odzbrojení „v závislosti na vytvoření širšího a trvalejšího systému všeobecné bezpečnosti“.

Předložili návrh oběma významným mužům a ti ho přijali.

Welles a Dewar jásali.

Greg nechápal proč. „Připadá mi to tak málo,“ vrtěl hlavou. „Všechna ta námaha – vůdci dvou velmocí urazí tisíce mil, aby se sešli, s nimi desítky spolupracovníků, čtyřiadvacet lodí, tři dny rozhovorů – a to všechno pro pár slov, která ani úplně nevyjadřují, co chceme.“

„Pohybujeme se po centimetrech, nikoli po mílích,“ vysvětlil mu s úsměvem Gus Dewar. „Politika je už taková.“

{IV}

Woody a Joanne se pravidelně vídali už pět týdnů.

Woody by s ní nejraději chodil někam každý večer, ale ovládl se. Přesto ji v posledním týdnu viděl čtyřikrát. V neděli šli na pláž, ve středu na večeři, v pátek do kina a dneska v sobotu spolu trávili celý den.

Povídání s ní ho nikdy neunavilo. Byla zábavná, inteligentní a měla ostrý jazyk. Miloval její zcela jasný názor na všechno. Celé hodiny tlachali o věcech, které měli rádi, i o těch, které nesnášeli.

Zprávy přicházející z Evropy byly zlé. Němci stále drtili Rudou armádu. Východně od Smolenska zlikvidovali ruskou Šestnáctou a Dvacátou armádu a získali tři sta tisíc zajatců; mezi Němci a Moskvou teď už zbývalo jen málo sovětských vojsk. Zprávy zdáli však nemohly zchladit Woodyho nadšení.

Joanne do něj patrně nebyla poblázněná tak jako on do ní. Ale ráda ho měla, to poznal. Vždycky si dávali pusu na dobrou noc a jí se to zřejmě líbilo, třebaže neprojevovala takovou vášeň, jaké je schopná – jak Woody věděl. Možná proto, že se vždycky museli políbit na veřejných místech, třeba před kinem nebo na ulici u dveří do jejího domu. Když byli v jejím bytě, pokaždé se v obývacím pokoji ochomýtala aspoň jedna z jejích dvou spolubydlících a Joanne ho do své ložnice nepozvala.

Chuckovi skončila dovolená už před dvěma týdny a teď byl zpátky na Havaji. Woody stále ještě nevěděl, co si má myslet o tom, s čím se mu Chuck svěřil. Někdy měl pocit, jako by se svět obrátil vzhůru nohama; jindy si kladl otázku, co na tom vlastně sejde. Ovšem slib, že to nikomu, ani Joanne, nepoví, dodržoval.

Pak Woodyho otec odcestoval s prezidentem a matka odjela do Buffala strávit pár dní se svými rodiči. Woody tak měl washingtonský byt – všech devět místností – na několik dní jen pro sebe. Rozhodl se, že bude hledat příležitost jak sem Joanne Rouzrokhovou pozvat; doufal, že dostane pořádnou pusu.

Byli spolu na obědě a pak šli na výstavu nazvanou „Černošské umění“, kterou konzervativní pisálci napadli s tím, že žádné černošské umění neexistuje – navzdory nesporně mimořádnému talentu takových lidí, jako byl malíř Jacob Lawrence či sochařka Elizabeth Catlettová.

Při odchodu z výstavy se Woody zamyslel. „Nedala by sis aperitiv, než se rozhodneme, kam jít na večeři?“ zeptal se.

„Ne, díky,“ odpověděla kategoricky jako obvykle. „Mám chuť na šálek čaje.“

„Šálek čaje?“ Nebyl si jistý, kde lze ve Washingtonu dostat dobrý čaj. Náhle dostal nápad. „Moje matka má anglický čaj,“ řekl. „Mohli bychom zajít k nám.“

„Fajn.“

Dům se nacházel o několik bloků dál na Dvaadvacáté, nedaleko L Street. Když z letního vedra vešli do klimatizované haly, dýchalo se jim lépe. Zřízenec obsluhující výtah je vyvezl nahoru.

„Tvého tátu vídám ve Washingtonu každou chvíli,“ řekla Joanne, když vcházeli do bytu, „ale s maminkou jsem nemluvila už celé roky. Musím jí pogratulovat k bestselleru.“

„Ona tady momentálně není,“ odpověděl Woody. „Pojď do kuchyně.“

Naplnil konvici vodou z kohoutku a postavil ji na sporák. Potom Joanne objal. „Konečně sami.“

„Kde jsou rodiče?“

„Oba z Washingtonu odjeli.“

„A Chuck je na Havaji.“

„Ano.“

Odtáhla se od něj. „Woody, jak jsi mi to mohl udělat?“

„Udělat co? Dělám ti čaj!“

„Tys mě sem dostal pod falešnou záminkou! Myslela jsem, že jsou rodiče doma.“

„To jsem neříkal.“

„Proč jsi mi neřekl, že jsou pryč?“

„Neptala ses!“ odsekl pobouřeně, i když na její stížnosti bylo zrnko pravdy. Nelhal jí, ale doufal, že ji nebude muset předem upozornit, že v bytě nikdo není.

„Tys mě sem dostal, abys po mně vyjel! Myslíš si, že jsem coura.“

„Nemyslím! Jde jen o to, že nikdy nemáme opravdový soukromí. Doufal jsem, že dostanu pusu, nic víc.“

„Na koho to hraješ?“

Teď už byla opravdu nespravedlivá. Ano, doufal, že s ní jednoho dne půjde do postele, ale dneska to neočekával, dneska ne. „Půjdeme pryč,“ navrhl. „Dáme si čaj někde jinde. Ritz-Carlton je jen kousek odtud, všichni Britové se tam ubytovávají, určitě tam mají čaj.“

„Nebuď moula, nemusíme odcházet. Já se tě nebojím, ubránila bych se ti. Jenom mám na tebe vztek. Nechci mužskýho, který se mnou někam jde, protože si myslí, že mě snadno dostane.“

„Snadno?“ zvýšil hlas. „Do háje! Čekám šest let, aby ses uráčila se mnou chodit. Dokonce i teď od tebe nechci nic než pusu. Jestli tohle je snadný, nechtěl bych milovat holku, se kterou je to těžký!“

K jeho údivu se rozchechtala.

„Co je zas tohle?“ zeptal se podrážděně.

„Omlouvám se, máš pravdu,“ přikývla. „Kdybys chtěl dívku, kterou dostaneš snadno, nechal bys mě už dávno.“

„Přesně tak!“

„Když jsem tě tenkrát políbila, byla jsem opilá. Myslela jsem si, že o mně musíš mít špatné mínění. Předpokládala jsem, že mě uháníš, protože mě považuješ za snadnou kořist. Tohle mi dělalo starost i v uplynulých týdnech. Pletla jsem se v tobě. Omlouvám se.“

Rychlé proměny její nálady ho mátly, ale domyslel si, že tahle poslední fáze znamená zlepšení. „Byl jsem do tebe blázen už před tou pusou,“ přiznal se. „Toho sis nejspíš nevšimla.“

„Já jsem si stěží všimla tebe.“

„Jsem dost vysokej.“

„To je taky jediné, co je na tobě přitažlivé. Po tělesné stránce.“

Usmál se. „Povídání s tebou mě tedy určitě nedožene k tomu, že bych měl nafoukaností puknout, co?“

„Pokud tomu můžu napomoct, tak ne.“

Voda na sporáku vřela. Nasypal čaj do porcelánové konvice a zalil ho vodou.

Joanne vypadala zamyšleně. „Před chvilkou jsi něco řekl.“

„Co?“

„Řekl jsi: ‚Nechtěl bych milovat holku, se kterou je to těžký.‘ Myslel jsi to vážně?“

„Co jsem měl myslet?“

„To o tom milování.“

„Jo tohle! To jsem říct nechtěl.“ Odhodil veškerou opatrnost. „Ale, k čertu, ano, když chceš znát pravdu, já tě miluju, myslím, že tě miluju už léta. Zbožňuju tě. Chci –“

Objala ho kolem krku a políbila ho.

Tentokrát to bylo opravdové, dychtivě k němu přitiskla ústa, špičkou jazyka se dotýkala jeho rtů a přimkla se k němu celým tělem. Bylo to jako v roce 1935, ale její polibek nechutnal po whisky. Tohle je dívka, kterou miluju, skutečná Joanne, pomyslel si jako u vytržení: žena silných vášní. A byla v jeho náručí a líbala ho jako o život.

Vklouzla rukama pod jeho letní sportovní košili, hladila mu hruď, tiskla prsty do žeber a dlaně na bradavky a svírala mu ramena, jako by do nich chtěla hluboko zabořit ruce. Uvědomil si, že i ona je plná frustrované touhy, která se z ní teď neovladatelně valí jako voda z protržené přehrady. Dělal jí totéž, hladil jí boky a svíral prsa a pociťoval přitom šťastné osvobození jako dítě, puštěné ze školy na nečekané prázdniny.

Když vsunul dychtivou ruku mezi její stehna, odtáhla se.

Ale to, co řekla, ho překvapilo. „Máš nějakou ochranu proti početí?“

„Ne! Bohužel –“

„Nic se neděje. Vlastně to je dobře. Dokazuje to, že jsi mě neplánoval svést.“

„Kéž bych byl!“

„Nevadí. Znám jednu doktorku, která mi to v pondělí zařídí. Zatím budeme improvizovat. Dej mi ještě pusu.“

Když to udělal, pocítil, že mu rozepíná kalhoty.

„Ach,“ vzdychla po chvíli. „To je fajn.“

„Přesně to si myslím taky,“ zašeptal.

„Možná ale budu potřebovat obě ruce.“

„Cože?“

„Nejspíš to je proto, že jsi tak vysoký.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Tak já zmlknu a budu tě líbat.“

„Kapesník,“ řekla po pár minutách.

Naštěstí ho měl.

Chvilku před koncem otevřel oči a viděl, že se na něho dívá. V jejím výrazu četl touhu a vzrušení a ještě cosi, o čem si pomyslel, že by to mohla být dokonce láska.

Když bylo po všem, pociťoval blažený klid. Miluju ji, pomyslel si, a jsem šťastný. Jak báječný je život! „Byla to nádhera,“ zašeptal. „Rád bych ti to oplatil.“

„Udělal bys to?“ zeptala se. „Opravdu?“

„Na to můžeš vzít jed.“

Pořád stáli v kuchyni, opírali se o dveře chladničky, ale ani jeden z nich se nechtěl pohnout. Vzala mu ruku a zavedla ji pod své letní šaty a do kalhotek. Vnímal teplou pokožku, kudrlinky ochlupení a vlhkou štěrbinku. Pokusil se do ní strčit prst, ale zarazila ho. „Ne.“ Sevřela mu špičku prstu a zavedla ji mezi hebké kožní záhyby. Těsně pod kůží pocítil něco malého a tvrdého velikosti hrášku. Pohybovala jeho prstem v kroužku. „Ano,“ řekla a zavřela oči. „Takhle.“ Zamilovaně pozoroval její obličej, zatímco se poddávala pocitům. Za pár minut maličko vykřikla a dvakrát či třikrát to zopakovala. Pak mu odtáhla ruku a stulila se mu do náruče.

„Vychladne ti čaj,“ upozornil ji po chvíli.

Rozesmála se. „Miluju tě, Woody.“

„Opravdu?“

„Doufám, že tě moje slova nevyděsila.“

„Ne.“ Usmál se. „Udělala ze mě moc šťastnýho člověka.“

„Vím, že dívky to nemají vybalit takhle na rovinu. Ale já nedokážu předstírat, že se nemůžu rozhoupat. Když se jednou rozhodnu, tak se s tím nedá nic dělat.“

„Jo,“ přikývl Woody. „Všiml jsem si.“

{V}

Greg Peškov přebýval v otcově stálém apartmá v Ritz-Carltonu. Lev přicházel a odcházel, zastavoval se tu na pár dní mezi Buffalem a Los Angeles. V současné době měl Greg byt jenom pro sebe – až na to, že tu přes noc zůstala dobře vyvinutá kongresmanova dcera Rita Lawrenceová; teď měla na sobě červený pánský župan a vypadala roztomile rozčepýřená.

Číšník jim přinesl snídani, noviny a obálku se vzkazem.

Rooseveltovo a Churchillovo společné prohlášení vyvolalo větší rozruch, než Greg očekával. Ještě po týdnu to byla stále hlavní zpráva. Tisk ho nazýval Atlantická charta. Gregovi dokument připadal jako snůška opatrných frází a vágních závazků, ale svět to viděl jinak. Prohlášení bylo vítáno jako volání po svobodě, demokracii a světovém obchodu. Hitler údajně zuřil a prohlašoval, že se to rovná vyhlášení války Spojených států Německu.

Chartu chtěly podepsat i země, které se konference nezúčastnily, a Bexforth Ross navrhl, že signatáři by se měli nazývat Spojené národy.

Mezitím Němci drtili Sovětský svaz. Na severu se stahovali kolem Leningradu. Na jihu ustupující Rusové vyhodili do povětří přehradu na Dněpru, svou pýchu, největší hydroelektrárenský komplex na světě. Udělali to, aby postupujícím Němcům nenechali v rukou energii této obrovské elektrárny; byla to srdcervoucí oběť. „Rudá armáda invazi trochu zpomaluje,“ četl Greg Ritě z listu Washington Post. „Ale Němci přesto postupují skoro o deset kilometrů denně. A prohlašují, že zabili tři a půl milionu sovětských vojáků. Je to možné?“

„Máš v Rusku nějaké příbuzné?“

„Popravdě mám. Otec mi řekl, když byl jednou trošku pod párou, že tam při odchodu nechal nějakou těhotnou dívku.“ Rita se zatvářila nesouhlasně.

„Obávám se, že tohle je celý on,“ pokračoval Greg. „Je to velký člověk a velcí lidé se neřídí pravidly.“

Nic sice neříkala, ale vše mohl vyčíst z jejího výrazu. S jeho názorem nesouhlasila, ale neměla chuť se kvůli tomu hádat.

„Každopádně mám ruského nevlastního bratra, levobočka, jako jsem já,“ pokračoval Greg. „Jmenuje se Vladimir, ale nic víc o něm nevím. Možná je už mrtvý. Je přesně ve věku, aby ho poslali na frontu. Možná je jedním z těch tří a půl milionu.“ Obrátil stránku.

Když prolistoval noviny, přečetl si vzkaz, který mu číšník přinesl.

Byl od Jacky Jakesové. Uváděl telefonní číslo a jen několik slov Ne mezi jednou a třetí.

Greg se náhle nemohl dočkat, až se zbaví Rity. „V kolik tě čekají doma?“ zeptal se bez obalu.

Pohlédla na hodinky. „Sakryš, měla bych tam být dřív, než mě matka začne hledat.“ Rodičům řekla, že zůstane přes noc u kamarádky.

Oblékli se a odjeli dvěma taxíky.

Greg si domyslel, že telefonní číslo musí být k Jacky do zaměstnání i že mezi jednou a třetí bude mít Jacky plno práce. Zavolá jí během dopoledne.

Přemýšlel, proč je tak vzrušený. Koneckonců je jen zvědavý. Rita Lawrenceová vypadá skvěle a je velice sexy, ale ani s ní, ani s několika dalšími už nikdy znovu neprožil ono vzrušení první lásky jako s Jacky. Bezpochyby proto, že mu nemůže být znovu patnáct.

Dorazil do kanceláře a začal pracovat na svém hlavním úkolu pro tento den – na návrhu tiskové zprávy s radami Američanům žijícím v severní Africe, kde Britové, Italové a Němci bojovali se střídavými úspěchy na pobřežním pásu tři a půl tisíce kilometrů dlouhém a sedmdesát kilometrů širokém.

V půl jedenácté zatelefonoval na číslo uvedené ve vzkazu.

Ozval se ženský hlas. „Dámský univerzitní klub.“ Greg tam ještě nikdy nebyl, muži do klubu přicházeli pouze jako hosté členek.

„Je tam Jacky Jakesová?“ zeptal se.

„Ano, čeká hovor. Nezavěšujte, prosím.“ Napadlo ho, že asi musela dostat zvláštní svolení, aby směla v práci přijmout telefonát.

Chvilku poté ji uslyšel. „Tady je Jacky, kdo volá?“

„Greg Peškov.“

„Myslela jsem si to. Jak sis opatřil moji adresu?“

„Najal jsem soukromý očko. Můžeme se sejít?“

„Nejspíš musíme. Ale mám jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Musíš přísahat při všem, co je ti svatý, že to neřekneš otci. Nikdy v životě.“

„Proč?“

„To ti vysvětlím později.“

Pokrčil rameny. „Tak jo.“

„Přísaháš?“

„Jasně.“

Naléhala dál. „Řekni to.“

„Přísahám, stačí?“

„Dobrá. Můžeš mě pozvat na oběd.“

Greg se zachmuřil. „Jsou tady kolem nějaký restaurace, kde obslouží bělocha s černoškou?“

„Vím jen o jediný – Electric Diner.“

„Ten podnik jsem zahlédl.“

Všiml si názvu, ale dovnitř nikdy nevkročil: byla to laciná jídelna, kam chodili domovníci a poslíčkové. „V kolik?“

„V půl dvanáctý.“

„Tak brzy?“

„V kolik myslíš, že servírky obědvají – v jednu?“

Zasmál se. „Jsi stejně oprsklá jako dřív.“

Zavěsila.

Greg dopsal tiskovou zprávu a text napsaný na stroji odnesl do šéfovy kanceláře. Když pokládal návrh do přihrádky na nevyřízené dokumenty, zeptal se: „Nevadilo by, Miku, kdybych si zašel na oběd trošku dřív? Kolem půl dvanáctý?“

Mike pročítal rubriku s názory čtenářů v New York Times. „Jo, jasně,“ přitakal, aniž zvedl oči.

Greg prošel kolem sluncem zalitého Bílého domu a v půl dvanácté dorazil do jídelny. Bylo tu prázdno až na pár lidí, kteří měli dopolední přestávku. Usedl do boxu a objednal si kávu.

Přemýšlel, co mu Jacky asi řekne. Těšil se na vyřešení záhady, která mu už šest let nešla do hlavy.

Přišla pět minut po půl dvanácté v černých šatech a botách bez podpatku. Usoudil, že je to její uniforma servírky – bez zástěry. Černá barva jí slušela a Greg si živě připomněl, s jakým nefalšovaným potěšením se na ni vždycky díval, na její ústa ve tvaru luku a na ty velké hnědé oči. Posadila se proti němu a objednala si salát a kolu. Greg si dal ještě jednu kávu: byl příliš napjatý, než aby mohl jíst.

Její obličej ztratil dětskou baculatost, na kterou se pamatoval. Když se seznámili, bylo jí šestnáct, teď jí tedy je dvaadvacet. Tehdy byli malí a hráli si na dospělé; teď už skutečně dospělí jsou. V jejím obličeji četl cosi, co tam před šesti lety nebylo: zklamání, utrpení a strádání.

„Pracuju na denní směny,“ sdělila mu. „Přicházím v devět, prostřu, uklidím lokál. Při obědě obsluhuju, sklízím nádobí a odcházím v pět.“

„Většina servírek pracuje večer.“

„Mám ráda večery a víkendy volný.“

„Pořád vymetáš večírky!“

„Ne, většinou zůstávám doma a poslouchám rádio.“

„Nejspíš máš spoustu kluků.“

„Mám, co chci.“

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že to může znamenat cokoli.

Přinesli jí oběd. Pila kolu a ďobala do salátu.

„Tak proč jsi mě v tom pětatřicátým poslala k vodě?“

Povzdechla si. „Nechce se mi to říkat, protože se ti to nebude líbit.“

„Musím to vědět.“

„Navštívil mě tvůj otec.“

Greg přikývl. „Myslel jsem si, že v tom musí mít prsty.“

„Měl s sebou jednoho gaunera – Joe něco.“

„Joe Brekhunov. Je to zločinec.“ Greg začal pociťovat vztek. „Udělal ti něco?“

„Nemusel, Gregu. Stačilo, abych se na něj podívala, a vyděsil mě k smrti. Byla jsem ochotná udělat cokoli, oč tvůj otec žádal.“

Greg potlačil zuřivost. „Co chtěl?“

„Řekl, že musím okamžitě odejít. Dovolil mi, abych ti napsala vzkaz, ale vyhradil si, že si ho přečte. Musela jsem se vrátit sem do Washingtonu. Byla jsem tak smutná, že tě opouštím.“

Greg si připomněl svou vlastní úzkost. „Já taky,“ řekl. Byl v pokušení natáhnout se přes stůl a vzít ji za ruku, ale nebyl si jistý, jestli by o to stála.

„Říkal,“ pokračovala, „že mi bude dávat týdenní apanáž, ovšem jen když se budu držet daleko od tebe. Vyplácí mi ji pořád. Je to jen pár babek, ale na činži to stačí. Slíbila jsem mu to – ale nějak se mi podařilo sebrat kuráž a stanovit si jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Že si na mě nikdy nic nedovolí. Kdyby to udělal, všechno bych ti řekla.“

„A on souhlasil?“

„Ano.“

„S vyhrožováním si na něj moc lidí nepřijde.“

Odstrčila talíř. „Pak mi řekl, že jestli slib nedodržím, Joe mi rozřeže obličej. A Joe mi ukázal břitvu.“

Všechno do sebe zapadalo. „Proto jsi pořád tak vyděšená.“

Její tmavá pleť byla strachy bez krve. „Na to můžeš vzít jed.“

Gregův hlas se ztišil do šepotu. „Jacky, je mi to tak líto.“

Přinutila se k úsměvu. „Víš jistě, že udělal něco špatně? Bylo ti patnáct. To není zrovna vhodná doba na ženění.“

„Kdyby mi to řekl, mohlo být všechno jinak. Jenže on vždycky rozhodne, jak to bude, a taky to prostě udělá, jako by nikdo jiný nemohl mít vlastní názor.“

„Stejně jsme zažili krásný časy.“

„To si piš.“

„Byla jsem tvůj dárek.“

Rozesmál se. „Lepší jsem nikdy nedostal.“

„Tak co děláš teď?“

„Pracuju přes léto v tiskovým odboru na ministerstvu zahraničí.“

Protáhla obličej. „To zní jako pěkná nuda.“

„Naopak! Je vzrušující sledovat mocný muže, jak od stolu přijímají rozhodnutí, který otřásají celým světem! Oni určují chod světa!“

Vypadala skepticky, ale přikývla. „Hm, nejspíš je to lepší než dělat servírku.“

Začínal vidět, jak moc se od sebe vzdálili. „V září se vracím na poslední rok do Harvardu.“

„Vsadím se, že jsi pro studentky fakt dáreček.“

„Je tam spousta kluků a málo holek.“

„Ale ty si určitě vedeš dobře, co?“

„Tobě lhát nemůžu.“ Hlavou se mu mihlo, jestli Emily Hardcastleová dodržela slib a opatřila si antikoncepci.

„S jednou z nich se oženíš, budeš mít krásný děti a dům u jezera.“

„Rád bych to někam dotáhl v politice, třeba na ministra zahraničí nebo na senátora, jako je otec Woodyho Dewara.“

Odvrátila hlavu.

Greg myslel na ten dům u jezera. Musel to být její sen. Bylo mu jí líto.

„Ty to dokážeš,“ řekla. „Vím to. Je to na tobě vidět. A vždycky bylo – už v patnácti. Jsi jako tvůj otec.“

„Cože? Ale jdi!“

Pokrčila rameny. „Mysli hlavou, Gregu. Věděl jsi, že tě nechci vidět. Ale nasadíš na mě soukromýho detektiva. Vždycky rozhodne, jak to bude, a taky to prostě udělá, jako by nikdo jiný nemohl mít vlastní názor. Tohle jsi o něm řekl před chviličkou.“

Greg se zděsil. „Doufám, že nejsem úplně jako on.“

Pohlédla na něj, jako by ho vyhodnocovala. „Porota se ještě neusnesla.“

Servírka jí odnesla talíř. „Nějaký dezert?“ zeptala se. „Broskvový koláč by vás nezklamal.“

Dezert nechtěli, a tak servírka podala Gregovi účet.

„Doufám, že jsi svoji zvědavost uspokojil,“ řekla Jacky.

„Děkuju ti, cením si toho.“

„Až mě příště uvidíš na ulici, prostě jdi dál.“

„Když si to přeješ.“

Zvedla se. „Odejdeme každý zvlášť. Bude mi to příjemnější.“

„Cokoli řekneš.“

„Hodně štěstí, Gregu.“

„Hodně štěstí tobě.“

„Dej servírce dýško,“ řekla a odešla.

KAPITOLA DESÁTÁ

1941 (III)

V

říjnu napadl sníh, roztál a na moskevských ulicích bylo chladno a mokro. Voloďa hledal v komoře válenky, které Moskvanům v zimě tradičně zahřívají nohy, a užasl, když spatřil šest kartonů vodky.

Rodiče žádní velcí pijani nebyli. Jen zřídka si dali víc než jednu malou sklenku. Otec se tu a tam zúčastnil Stalinových dlouhých opileckých večeří se starými soudruhy a pak k ránu vklopýtal do dveří zlitý jako slíva. Ale tady doma láhev vodky vydržela měsíc i déle.

Voloďa vešel do kuchyně. Rodiče snídali – konzervované sardinky, černý chléb a čaj. „Tati,“ zeptal se, „proč máme v komoře zásobu vodky na šest roků?“

Otec vypadal překvapeně.

Oba muži pohlédli na Katěrinu, a ta se zarděla. Pak zapnula rádio a nechala ho tlumeně promlouvat do místnosti. Nemá podezření, že jim do bytu namontovali odposlouchávací zařízení? podivil se Voloďa.

Ozvala se tiše, ale rozhněvaně. „K čemu vám budou peníze, až tady budou Němci?“ obořila se na ně. „To už nebudeme patřit k privilegované elitě. Když si nedokážeme koupit jídlo na černém trhu, budeme hladovět. Já už jsem sakra stará na to, abych prodávala svoje tělo. Vodka bude lepší než zlato.“

Voloďu matčina slova šokovala.

„Sem se Němci nedostanou,“ prohlásil otec.

Voloďa si tím tolik jistý nebyl. Němci znovu postupují, svírají Moskvu do kleští. Dobyli Kalinin na severu a Kalugu na jihu – dvě města sotva dvě stě kilometrů odtud. Sovětské ztráty byly nepředstavitelně vysoké. Před měsícem stálo na frontové linii osm set tisíc vojáků Rudé armády, ale podle odhadů, které dorazily Voloďovi na stůl, jich zbylo jen devadesát tisíc. „Kdo je k čertu zastaví?“ namítl Voloďa.

„Jejich protažené zásobovací linie fungují na doraz. Nejsou připravení na naše zimní počasí. Až zeslábnou, provedeme protiútok.“

„Tak proč stěhujete vládu z Moskvy?“

Vládní úřady se právě přemísťovaly tři a půl tisíce kilometrů na východ do města Kujbyševa. Obyvatele hlavního města deptal pohled na státní úředníky, jak vynášejí z kancelářských budov bedny se spisy a vrší je na nákladní vozy.

„To je jen preventivní opatření,“ vysvětloval Grigorij. „Stalin je pořád ve městě.“

„Řešení existuje,“ zlobil se Voloďa. „Na Sibiři máme statisíce mužů. Potřebujeme je tady jako posily.“

Grigorij zavrtěl hlavou. „Nemůžeme nechat východ nechráněný, Japonsko stále představuje hrozbu.“

„Japonsko nás nenapadne – víme to!“ Voloďa letmo pohlédl na matku. Věděl, že by před ní neměl mluvit o tajných informacích, ale stejně to dělal. „Tokijský zdroj, který nás správně varoval, že se Němci chystají zaútočit, nám teď sdělil, že Japonci to neudělají. Přece mu nebudeme znovu nevěřit!“

„Vyhodnocení zpravodajských informací není nikdy snadné.“

„Nemáme na vybranou!“ namítl rozhněvaně Voloďa. „Máme v záloze dvanáct armád – milion mužů. Jestliže je nasadíme, Moskva může přežít. Jestliže to neuděláme, jsme vyřízení.“

Grigorij vypadal znepokojeně. „Takhle nemluv, ani v soukromí.“

„Proč ne? Stejně budu nejspíš brzy mrtvý.“

Matka se rozplakala.

„Koukej, co děláš,“ pokáral ho otec.

Voloďa odešel z kuchyně. Když si obouval boty, ptal se sám sebe, proč vlastně na otce křičel a matku rozplakal. Uvědomil si, že to je proto, že teď uvěřil, že Německo Sovětský svaz porazí. Matčina zásoba vodky, která se má použít místo peněz při německé okupaci, ho přinutila postavit se tváří v tvář realitě. Prohrajeme, řekl si v duchu. Konec ruské revoluce je na dohled.

Oblékl si kabát a čepici. Pak se vrátil do kuchyně. Políbil matku a objal otce.

„Co to znamená?“ podivil se otec. „Vždyť jdeš jen do práce.“

„To pro případ, že se už neuvidíme,“ odpověděl Voloďa. Pak vyšel ven.

Když přecházel most do centra města, zjistil, že veškerá hromadná doprava se zastavila. Metro bylo zavřené, na ulicích žádné autobusy ani tramvaje.

Zdálo se, že přicházejí jen samé špatné zprávy.

Ranní zprávy Sovinformbyra vysílané rozhlasem a přenášené ampliony na černých sloupech na nárožích byly netypicky otevřené. „V noci ze 14. na 15. října se postavení na západní frontě zhoršilo,“ uvádělo se v nich. „Velký počet německých tanků pronikl naší obranou.“ Všichni věděli, že Sovinformbyro vždycky lže, a tak soudili, že situace je ve skutečnosti ještě horší.

Střed města byl ucpaný uprchlíky. Proudili sem od západu s veškerým majetkem na ručních vozících, hnali před sebou ulicemi stáda vychrtlých krav, špinavá prasata a zmoklé ovce a zoufale se snažili dostat co nejdál od postupujících Němců.

Voloďa se pokusil stopnout si auto. V této době se mnoho soukromých aut po Moskvě nepohybovalo. Palivo se šetřilo pro nekonečné vojenské konvoje objíždějící město po okružní dálnici. Zastavil mu nový džíp GAZ-64.

Z otevřeného vozu viděl důsledky bombardování. Diplomaté, kteří se vrátili z Anglie, tvrdili, že se to vůbec nedá srovnat s tím, co způsobily německé nálety Londýnu, ale Moskvanům tohle vrchovatě stačilo. Voloďa projel kolem několika rozbořených budov a desítek vypálených dřevěných domů.

Grigorij, odpovědný za protivzdušnou obranu, umístil na střechy nejvyšších budov protiletadlové zbraně a pod sněhové mraky vypustil barážové balony. Jeho nejbizarnějším rozhodnutím byl příkaz přemalovat zlaté cibulové kopule chrámů maskovací zelenou a hnědou barvou. V rozhovoru s Voloďou připustil, že na přesnost či nepřesnost bombardování to žádný vliv mít nebude, ale obyvatelům to podle něj dá pocit, že jsou chráněni.

Jestliže Němci zvítězí a v Moskvě budou vládnout nacisté, pak Voloďův synovec a neteř – dvojčata jeho sestry Aňi – nebudou vychováváni jako vlastenečtí komunisté, ale jako otročtí nacisté poklonkující Hitlerovi. Rusko bude porobená země jako Francie, možná zčásti spravovaná poslušnou profašistickou vládou, která sežene dohromady všechny židy a pošle je do koncentračních táborů. Voloďa toužil po budoucnosti, v níž se Sovětský svaz osvobodí od zhoubné Stalinovy vlády a od brutality tajné policie a začne budovat opravdový komunismus.

Když Voloďa dorazil k hlavní budově na letišti Chodynka, všiml si, že vzduch je plný šedých vloček; nebyl to sníh, ale popel. Tajná služba Rudé armády pálila své záznamy, aby nepadly do rukou nepřátel.

Krátce po příchodu se ve dveřích jeho kanceláře objevil plukovník Lemitov. „Poslal jste interní sdělení do Londýna ohledně německého fyzika jménem Wilhelm Frunze. Byl to velmi prozíravý krok. Ukázalo se, že to byla skvělá iniciativa. Dobrá práce.“

A co na tom sejde? pomyslel si Voloďa. Německé tanky jsou pouhých dvě stě kilometrů odtud. Teď už je na pomoc špionů pozdě. Ale přinutil se soustředit. „Frunze, ano. Chodil jsem s ním v Berlíně do školy.“

„Londýn ho kontaktoval a on je ochoten mluvit. Sešli se v konspiračním bytě.“ Lemitov si při hovoru pohrával s hodinkami. Bylo nezvyklé vidět, jak projevuje nervozitu. Očividně byl napjatý. Každý byl napjatý.

Voloďa mlčel. Zřejmě z té schůzky vzešla nějaká informace, jinak by o tom Lemitov nemluvil.

„Londýn říká, že zpočátku byl Frunze opatrný a našeho muže podezíral, že je od britské tajné policie,“ usmál se Lemitov. „Po té první schůzce se dokonce sebral, šel do Kensington Gardens, zaklepal na dveře naší ambasády a dožadoval se potvrzení, že je to skutečně náš muž!“

Voloďa se usmál. „Opravdový amatér.“

„Přesně tak,“ přikývl Lemitov. „Dezinformační volavka by žádnou lakovou pitomost neudělala.“

Sovětský svaz ještě neskončil, úplně ještě ne; Voloďa tudíž musí pokračovat, jako by na Willim Frunzem záleželo. „Co nám poskytl, soudruhu plukovníku?“

„Prý on a další vědci spolupracují s Američany na výrobě superbomby.“

Voloďa si s trhnutím připomněl, co mu říkala Zoja Voroncovová. Tohle potvrzovalo její nejhorší obavy.

„Ta informace má háček,“ pokračoval Lemitov.

„Jaký?“

„Přeložili jsme ji, ale stejně nerozumíme ani slovu.“ Lemitov podal Voloďovi štůsek papírů se strojopisným textem.

Voloďa přečetl nahlas nadpis. „Separace izotopů pomocí plynové difuze.“

„Vidíte, co mám na mysli.“

„Studoval jsem na vysoké jazyky, ne fyziku.“

„Ale kdysi jste se zmiňoval o nějaké fyzičce, kterou znáte.“ Lemitov se usmál. „Nádherná blondýna, co s vámi odmítla jít do kina, pokud se dobře pamatuju.“

Voloďa se začervenal. O Zoje říkal Kamenovi a Kamen to musel jako drb předat dál. Když má člověk za šéfa špiona, musí počítat s tím, že se jeho nadřízený dozví všechno. „Je to rodinná přítelkyně. Vykládala mi o výbušném procesu, který se nazývá štěpení. Chcete, abych se jí zeptal?“

„Neoficiálně a neformálně. Nechci z toho dělat velkou věc, dokud tomu neporozumím. Frunze může být magor a pak bychom vypadali jako troubové. Zjistěte, o čem tyhle informace jsou, a jestli mají z vědeckého hlediska hlavu a patu. A pokud ano, můžou Britové a Američani skutečně vyrobit nějakou superbombu? A Němci taky?“

„Neviděl jsem Zoju už dva nebo tři měsíce.“

Lemitov pokrčil rameny. Na tom, jak dobře Voloďa Zoju zná, vlastně vůbec nezáleží. Odpovídat na otázky kladené nadřízenými nebylo v Sovětském svazu nikdy nepovinnou možností.

„Najdu ji.“

Lemitov přikývl. „Udělejte to ještě dnes.“ Vyšel z kanceláře.

Voloďa se zachmuřeně zamyslel. Zoja si byla jistá, že Američané pracují na superbombě, a působila natolik přesvědčivě, že dokázala přimět Grigorije, aby se o tom zmínil Stalinovi. Jenže Stalin se o té myšlence vyjádřil opovržlivě. Teď špion v Anglii říká totéž co Zoja. Zdá se, že měla pravdu. A Stalin se mýlil – znovu.

Vůdci Sovětského svazu měli nebezpečný sklon popírat pravdivost špatných zpráv. Minulý týden letecký průzkum zaznamenal pohyb německých obrněných vozidel pouhých sto padesát kilometrů od Moskvy. Generální štáb tomu odmítal uvěřit, dokud to nebude dvakrát potvrzeno. Pak přikázali, aby NKVD leteckého důstojníka, který podal hlášení, za „provokaci“ zatkl a mučil.

Bylo obtížné myslet dlouhodobě, když se Němci nacházeli tak blízko, ale možnost výroby bomby, která by dokázala srovnat Moskvu se zemí, nešlo ignorovat ani v tuto chvíli nesmírného nebezpečí. Jestliže Sověti zvítězí nad Němci, mohly by je potom napadnout Británie a Amerika: něco podobného se stalo po světové válce v letech 1914-1918. Nebude Sovětský svaz bezmocný proti kapitalisticko-imperialistické superbombě?

Voloďa pověřil svého asistenta poručíka Bělovova, aby zjistil, kde Zoja je.

Zatímco čekal na adresu, pečlivě pročítal Frunzeho zprávy v anglickém originálu i v překladu a ukládal si do paměti to, co vypadalo jako klíčové výrazy, protože dokumenty vynést z budovy nemůže. Po hodině toho věděl dost, aby dokázal klást další otázky.

Bělov zjistil, že Zoja není na univerzitě ani v nedalekém činžovním domě pro vědecké pracovníky. Správce domu mu však sdělil, že všichni mladší obyvatelé byli požádáni, aby pomohli s budováním nových obranných opatření uvnitř města, a udal mu místo, kde Zoja pracuje.

Voloďa si oblékl kabát a vydal se ven.

Pociťoval vzrušení, ale nebyl si jistý, jestli je to kvůli Zoje nebo kvůli superbombě. Možná za to může obojí.

Dostal k dispozici armádní ZIS se šoférem.

Když míjel Kazaňské nádraží, odkud vyjíždějí vlaky na východ, spatřil něco, co vypadalo jako rozsáhlé pouliční nepokoje. Zdálo se, že se lidé nemůžou dostat na nádraží, natož nastoupit do vlaků. Zámožní muži a ženy se snažili s dětmi, domácími mazlíčky a kufry probojovat ke dveřím. Voloďa otřeseně sledoval, jak se někteří rvou s ostatními, nestoudně je tlučou a kopají do nich. Pár policistů bezmocně přihlíželo: k nastolení pořádku by bylo zapotřebí vojska.

Vojenští šoféři většinou nemluvili, ale tohoto se zmocnil tak velký vztek, že to neponechal bez komentáře. „Zkurvený zbabělci,“ odplivl si. „Utíkají a nás tu nechají bojovat s nacistama. Jen se na ně podívejte, na ty jejich zkurvený kožichy.“

Voloďu to překvapilo. Kritika vládnoucí elity byla nebezpečná. Takové poznámky mohly způsobit, že člověka někdo udá. Pak by strávil pár týdnů ve sklepě velitelství NKVD na náměstí Lubjanka. Odtamtud by mohl vyjít nadosmrti zmrzačený.

Voloďa měl znepokojující pocit, že zkostnatělý systém hierarchie a respektu, který byl oporou sovětského komunismu, začíná slábnout a rozkládat se.

Skupinu budující zátarasy našli přesně tam, kam je správce budovy poslal. Voloďa vystoupil z auta, vyzval šoféra, aby počkal, a zahleděl se na vykonané dílo.

Hlavní silnice byla poseta protitankovými „ježky“. Ježek se skládal ze tří kusů metr dlouhých ocelových kolejnic, uprostřed navzájem svařených; vytvářely tak hvězdici, která stála na třech končetinách, zatímco další tři trčely vzhůru. Zřejmě působí velké škody pásovým vozidlům.

Za pásmem ježků se s pomocí krumpáčů a rýčů vykopával protitankový příkop a za ním se zvedala hradba z pytlů s pískem; mezi pytli zůstávaly malé otvory, jimiž by mohli obránci střílet. Mezi překážkami se klikatila cesta, aby Moskvané mohli silnici používat, dokud se Němci neobjeví.

Na výkopech i stavbách pracovaly skoro samé ženy.

Voloďa zastihl Zoju u hromady písku, kde lopatou plnila pytle. Chvíli ji pozoroval z dálky. Měla na sobě špinavý kabát, vlněné palčáky a plstěné boty. Plavé vlasy měla stažené dozadu a schované pod vyšisovaným hadrem uvázaným pod bradou. Obličej měla umazaný od bláta, ale pořád vypadala sexy. Oháněla se lopatou v pravidelném rytmu, pracovala efektivně. Pak vedoucí skupiny zapískala a práce se zastavila.

Zoja se posadila na pytle s pískem a z kapsy vytáhla cosi zabaleného v novinách. Voloďa usedl vedle ní. „Mohla bys být tyhle práce zproštěná,“ prohodil.

„Tohle je moje město,“ odpověděla. „Proč bych ho nepomáhala bránit?“

„Takže ty neprchneš na východ.“

„Před svinskými nacisty utíkat nebudu.“

Její úpornost ho překvapila. „Spousta lidí utíká.“

„Já vím. Myslela jsem, že jsi už dávno pryč.“

„Máš o mně špatné mínění. Myslíš si, že patřím k sobecké elitě.“

Pokrčila rameny. „Ti, co se můžou zachránit, to obyčejně taky dělají.“

„Teď se ale mýlíš. Celá moje rodina je pořád tady v Moskvě.“

„Asi jsem se v tobě spletla. Nechceš placku?“ Otevřela balíček a nabídla mu čtyři bledé placičky zabalené v zelných listech. „Ochutnej.“

Vzal si a okusil sousto. Moc chutné to nebylo. „Co je to?“

„Slupky z brambor. Na dvorku za jídelnou pro partajní funkcionáře nebo za důstojnickou kantýnou ti jich dají třeba celý kyblík. Doma je rozemeleš, uvaříš do měkka, smícháš s trochou mouky a mléka, osolíš, když máš čím, a osmažíš na sádle.“

„Nevěděl jsem, že jsi na tom tak špatně,“ zastyděl se. „Kdykoli chceš, můžeš se najíst u nás doma.“

„Děkuju. Co tě sem přivádí?“

„Otázka. Co je to separace izotopů pomocí plynové difúze?“

Vytřeštila na něj oči. „Panebože – co se stalo?“

„Nic se nestalo. Prostě se pokouším vyhodnotit neověřenou informaci.“

„My konečně pracujeme na štěpné bombě?“

Její reakce mu napověděla, že informace od Frunzeho je patrně spolehlivá. Okamžitě pochopila význam toho, co řekl. „Prosím, odpověz mi,“ požádal ji Voloďa stroze. „I když jsme kamarádi, tohle je úřední záležitost.“

„Dobře. Víš, co je to izotop?“

„Ne.“

„Některé prvky se vyskytují v poněkud odlišných formách. Například atomy uhlíku mají vždycky šest protonů, ale některé mají šest neutronů, zatímco jiné jich mají sedm nebo osm. Tyhle odlišné typy jsou izotopy: nazývají se uhlík-12, uhlík-13 a uhlík-14.“

„Docela jednoduché, dokonce i pro studenta jazyků,“ přikývl Voloďa. „Proč je to tak důležité?“

„Uran má dva izotopy, 235U a 238U. Přírodní uran obsahuje oba. Ale jen 235U je výbušný.“

„Proto je potřebujeme od sebe oddělit.“

„Teoreticky by jednou z možností byla plynová difuze. Když se plyn protlačuje membránou, lehčí molekuly procházejí rychleji, a tak je vycházející plyn obohacený nižším izotopem. Nikdy jsem to samozřejmě neviděla.“

Frunzeho informace uváděla, že Britové budují na západě Spojeného království ve Walesu závod, který má využívat plynovou difúzi. Američané staví také jeden. „Může mít takový závod ještě nějaký jiný účel?“

„Žádný jiný důvod pro separaci izotopů neznám.“ Zavrtěla hlavou. „Uvaž, jaká tu existuje pravděpodobnost,“ dodala. „Ten, kdo si v době války klade za prioritu tenhle proces, je buď blázen, nebo pracuje na vývoji nové zbraně.“

Voloďa spatřil auto, které se přiblížilo k zátarasům a začalo mezi nimi kličkovat. Byl to KIM-10, malý dvoudveřový vůz určený pro zámožné rodiny. Dosahoval rychlosti sto kilometrů za hodinu, ale tenhle byl tak přetížený nákladem, že by dokázal jet sotva šedesátkou.

Za volantem seděl šedesátník v plášti západního střihu a s kloboukem na hlavě. Vedle něj byla mladá žena s kožešinovým kloboukem. Na zadním sedadle spočívala hromada kartónových krabic. Na střeše měli riskantně přivázané malé pianino.

Byl to očividně významný příslušník vládnoucí elity, který se pokouší dostat z města s manželkou či milenkou a tolika cennostmi, kolik jich jen může pobrat; takový člověk, za jakého považovala Zoja i Voloďu – možná to byl důvod, proč s ním odmítla jít na schůzku. Napadlo ho, jestli si třeba mínění o něm neopraví.

Jedna z dobrovolnic u barikády postrčila ježka před KIM-10 a Voloďa pochopil, že bude malér.

Auto pomalu dojelo tak blízko, až se nárazníkem dotklo ježka. Možná si řidič myslel, že ho může z cesty odstrčit. Několik dalších žen přistoupilo blíž. Kovová konstrukce byla navržena tak, aby odolala odtlačení. Její nohy se zapřely do země a pevně držely. Ozval se zvuk ohýbaného plechu, přední nárazník auta se zdeformoval. Řidič zařadil zpátečku a couvl.

Vystrčil hlavu z okna. „Okamžitě to odstrčte!“ zařval. Znělo to, jako by byl zvyklý rozkazovat.

Dobrovolnice, zavalitá žena středního věku s kostkovanou mužskou čepicí, si založila ruce. „Odstrč si to sám – dezertére!“

Řidič vystoupil, brunátný vzteky; překvapený Voloďa si uvědomil, že je to plukovník Bobrov, s nímž se setkal ve Španělsku. Bobrov byl proslulý tím, že střílel své vlastní muže do týla, jestliže ustoupili. „Se zbabělci žádné slitování!“ bývalo jeho heslo. U Belchite Voloďa na vlastní oči viděl, jak zastřelil tři příslušníky interbrigád, kteří ustoupili, když jim došla munice. Teď byl Bobrov v civilu. Voloďu napadlo, jestli nezastřelí ženu, která se mu postavila do cesty.

Bobrov došel před auto a vzal za překážku. Byla těžší, než očekával, ale s námahou ji dokázal odtáhnout stranou.

Když se vracel k autu, žena s čepicí vrátila ježka před auto.

Ostatní dobrovolnice se shlukly kolem, sledovaly jejich konfrontaci, ušklíbaly se a žertovaly.

Bobrov došel k ženě a vytáhl z kapsy nějaký průkaz. „Jsem generál Bobrov!“ řekl. Po návratu ze Španělska musel povýšit. „Nechte mě projet!“

„Ty si říkáš voják?“ usmála se pohrdavě žena. „Proč nebojuješ?“

Bobrov se začervenal. Věděl, že její opovržení je oprávněné. Voloďa přemýšlel, jestli krutého starého vojáka nepřemluvila k útěku mladší manželka.

„Já říkám, že jsi zrádce,“ vmetla mu do tváře dobrovolnice s čepicí. „Snažíš se utéct s pianem a mladou courou.“ Pak mu srazila klobouk.

Voloďovi to vyrazilo dech. Takové vzepření se autoritě v Sovětském svazu ještě nikdy nezažil. V Berlíně před příchodem nacistů k moci ho udivoval pohled na obyčejně Němce, kteří se nebojácně hádali s policisty; tady se však něco takového nikdy nedělo.

Houf žen zajásal.

Bobrov měl pořád krátce sestřižené bílé vlasy. Ohlédl se za kloboukem, který se kutálel po mokré silnici. Vykročil za ním, ale pak si to rozmyslel.

Voloďu ani nenapadlo, aby zasáhl. S tímhle davem by stejně nic nesvedl a k Bobrovovi ostatně žádné sympatie nechoval. Zdálo se spravedlivé, že Bobrov má pocítit na vlastní kůži brutalitu, kterou vždy projevoval vůči druhým.

Další dobrovolnice, starší žena zahalená do špinavé deky, otevřela zavazadlový prostor auta. „Koukněte se na to!“ zvolala. Bylo tam plno kožených kufrů. Vytáhla jeden a s cvaknutím otevřela zámek. Víko se odklopilo a obsah kufru se vysypal: krajkové spodní prádlo, spodničky a noční košile, hedvábné punčochy a košilky, všechno očividně vyrobené na západě a kvalitnější než cokoli, co obyčejné Rusky mohly v životě vidět, natož si koupit. Průsvitné části oděvu padaly do špinavé čvachtanice na ulici a připomínaly okvětní lístky na hromadě hnoje.

Některé ženy je začaly sbírat. Jiné se vrhly na další kufry. Bobrov se rozběhl k zadní části auta a zkoušel ženy odstrkávat. Voloďa si uvědomil, že to začíná být ošklivé. Bobrov má nejspíš pistoli a každým okamžikem ji vytáhne. Jenže pak žena zahalená v dece zvedla rýč a tvrdě udeřila Bobrova do hlavy. Žena, která dokáže vykopávat příkop, není žádné nedochůdče a při dopadu rýče se ozvalo nechutně hlasité zadunění. Generál padl na zem a žena do něj kopla.

Mladá milenka vystoupila z auta.

„Jdeš nám pomoct kopat příkop?“ křikla žena s čepicí a ostatní se rozchechtaly.

Generálova přítelkyně vypadala asi na třicet; svěsila hlavu a vydala se po silnici zpátky, odkud přijeli. Dobrovolnice s kostkovanou čepicí ji odstrčila, ale mladá žena se propletla mezi ježky a rozběhla se. Dobrovolnice vyrazila za ní. Milenka měla hnědé semišové střevíčky s vysokým podpatkem a v čvachtanici uklouzla a upadla. Kožešinový klobouk odlétl. Namáhavě se zvedla a znovu se rozběhla. Dobrovolnice se pustila za kloboukem a milenku nechala být.

Všechny kufry teď ležely otevřené kolem opuštěného auta. Dělnice vytahaly krabice ze zadního sedadla, obrátily je vzhůru nohama a obsah vyklopily na silnici. Vysypaly se příbory, tříštilo se porcelánové a skleněné nádobí. V břečce se ocitlo vyšívané ložní povlečení i bílé ručníky. Po asfaltu se válelo deset párů krásných bot.

Bobrov si klekl a snažil se vstát. Žena v dece ho znovu udeřila rýčem. Bobrov se zhroutil na zem. Rozepnula Bobrovův pěkný vlněný plášť a pokusila se mu ho svléknout. Bobrov s ní zápasil, vzdoroval. Žena se rozzuřila a začala ho mlátit rýčem tak dlouho, dokud nezůstal nehybně ležet; ostříhanou bílou hlavu měl celou zakrvácenou. Pak žena odhodila svou špinavou starou deku a oblékla si Bobrovův plášť.

Voloďa došel k Bobrovovu nehybnému tělu. Oči zíraly jako bez života. Voloďa přiklekl a pátral po dechu, tlukotu srdce nebo pulzu. Nic. Muž byl mrtvý.

„Se zbabělci žádné slitování,“ řekl Voloďa; ale oči Bobrovovi zavřel.

Několik žen odvázalo pianino. Nástroj sklouzl ze střechy auta a s nelibozvučným žuchnutím dopadl na zem. Škodolibě ho začaly rozbíjet krumpáči a lopatami. Ostatní se hašteřily nad rozházenými cennostmi, sbíraly příbory a lůžkoviny, a jak se vzájemně přetahovaly o jemné spodní prádlo, rvaly ho na kusy. Vypukla pranice. Vzduchem prolétla porcelánová čajová konvice a těsně minula Zojinu hlavu.

Voloďa se k Zoje rychle vrátil. „Tady se nejspíš ještě něco semele,“ usoudil. „Mám vojenské auto se šoférem. Odvezu tě odsud.“

Váhala jen okamžik. „Díky,“ přikývla. Rozběhli se k autu, naskočili do něj a odjeli.

{II}

Napadení Sovětského svazu potvrdilo správnost víry Erika von Ulricha ve Führera. Zatímco se německé armády hnaly rozlehlými oblastmi Ruska a drtily Rudou armádu, Erik jásal nad genialitou vůdce, jemuž přísahal věrnost.

Snadné to však nebylo. Během deštivého října se krajina proměnila v bahnitou koupel: Rusové to nazývali raspútica, čas nesjízdných silnic. Erikova sanitka se prodírala bažinou. Před vozem narůstala vlna bahna, která ho postupně zpomalila, až museli s Hermannem vystoupit a odstranit ho lopatou a teprve potom mohli pokračovat v cestě. Platilo to pro celou německou armádu a rychlý postup na Moskvu se zpomalil; teď se jen ploužili. A co víc, kvůli rozbahněným cestám je zásobovací nákladní auta nemohla dostihnout. Vojsku docházela munice, palivo a jídlo a Erikova jednotka trpěla vážným nedostatkem léků a jiných zdravotnických nezbytností.

Takže Erik se zprvu zaradoval, když se počátkem listopadu ohlásil mráz. Zdálo se to jako požehnání, silnice znovu zpevnily, a sanitka se tudíž mohla pohybovat normální rychlostí. Jenže Erik se ve svém letním sáčku a bavlněném spodním prádle třásl – zimní uniformy dosud z Německa nedorazily. Nedorazila ani maziva odolná proti nízkým teplotám, která byla zapotřebí, aby se motor sanitky udržel v chodu – stejně jako motory všech armádních náklaďáků, tanků a dělostřeleckých vozidel. Když se přesouvali, vstával Erik v noci každé dvě hodiny, nastartoval motor a nechal ho pět minut běžet – byl to jediný způsob, jak zabránit ztuhnutí nafty a zmrznutí chladicí kapaliny. I tak každé ráno hodinu před výjezdem opatrně rozdělával pod vozem oheň.

Stovky vozidel se porouchaly a byly odstaveny u cesty. Letouny Luftwaffe ponechané přes noc venku na provizorních letištích zamrzly a odmítaly nastartovat; vzdušné krytí pro pozemní vojska se prostě vytratilo.

Navzdory tomu všemu Rusové ustupovali. Bojovali tvrdě, ale pokaždé byli zatlačeni. Erikova jednotka se neustále zastavovala a odklízela mrtvoly ruských vojáků; hromady zmrzlých těl u silnic tvořily hrůzostrašnou kulisu. Německá armáda se vytrvale, nemilosrdně blížila k Moskvě.

Erik si byl jistý, že zanedlouho uvidí, jak se německé tanky majestátně valí přes Rudé náměstí a vlajky s hákovým křížem se vítězně třepotají nad Kremlem.

Teplota mezitím poklesla na deset stupňů pod nulou a klesala dál.

Erikův polní lazaret se ocitl v malém městečku u zamrzlé řeky uprostřed smrkových lesů. Jeho jméno Erik neznal. Rusové při ústupu často všechno ničili, ale tohle městečko přežilo víceméně bez poškození. Byla tu moderní nemocnice, kterou Němci zabrali. Doktor Weiss úsečně přikázal místním lékařům, aby všechny své pacienty poslali domů, bez ohledu na jejich zdravotní stav.

Teď Erik prohlížel pacienta s omrzlinami, chlapce asi osmnáctiletého. Obličej měl potažený voskově žlutou kůží, na dotek úplně zmrzlou. Když s Hermannem odstříhali tenkou letní uniformu, spatřili paže a nohy pokryté fialovými puchýři. Roztrhané a rozpadající se boty byly vycpané novinami v žalostné snaze ochránit nohy před mrazem. Když je Erik chlapci vyzul, ucítil charakteristický hnilobný zápach gangrény.

Přesto si myslel, že by mohli chlapce zachránit před amputací.

Věděli, co mají dělat. Ošetřovali víc mužů s omrzlinami než se zraněními z boje.

Napustil vanu a pak s Hermannem Braunem ponořili pacienta do teplé vody.

Erik pozorně sledoval, jak tělo rozmrzá. Na jedné noze a na prstech druhé nohy viděl černou barvu gangrény.

Když voda začala vychládat, vytáhli chlapce ven, osušili ho, uložili na lůžko a přikryli dekami. Pak kolem něj naskládali horké kameny zabalené v ručnících.

Pacient byl při vědomí a bdělý. „Přijdu o nohu?“ zeptal se.

„To závisí na doktorovi,“ odpověděl automaticky Erik. „My jsme jen sanitáři.“

„Ale viděli jste spoustu pacientů,“ naléhal. „Jak se vám to jeví?“

„Myslím, že to může dopadnout dobře,“ řekl Erik. Jestli ne, věděl, co se stane. Na noze, která není tak zle postižená, bude Weiss amputovat prsty, odstřihne je velkými nůžkami podobajícími se štípacím kleštím. Druhou nohu bude amputovat pod kolenem.

Weiss přišel pár minut poté a prohlédl si chlapcovy nohy. „Připravte pacienta na amputaci,“ přikázal stroze.

Erik byl zoufalý. Další silný mladý muž stráví život jako mrzák. Taková škoda!

Pacient to však viděl jinak. „Díky Bohu,“ řekl. „Už nebudu muset bojovat.“

Když chlapce připravovali na operaci, Erik si uvědomil, že tento pacient je jedním z mnoha, kteří setrvávají v poraženecké náladě – patří k nim i jeho rodina. Hodně přemýšlel o zesnulém otci a mísil se v něm hluboký vztek se zármutkem a pocitem ztráty. Otec by se nepřipojil k většině a neoslavoval by vítězství třetí říše, pomyslel si hořce. Pořád by si na něco stěžoval, zpochybňoval by Führerův úsudek a podkopával by morálku ozbrojených sil. Proč musel být takový rebel? Proč tolik lpěl na přežité ideologii demokracie? Svoboda neudělala pro Německo nic, zatímco fašismus zemi zachránil!

Hněval se na otce, ale přesto mu stouply slzy do očí, když pomyslel na to, jak zemřel. Erik zpočátku popíral, že ho zabilo gestapo, ale brzy si uvědomil, že to bude asi pravda. Příslušníci gestapa nejsou učitelé z nedělní školy náboženství: bijí lidi, kteří vykládají ohavné lži o vládě. Otec se vytrvale vyptával, jestli vláda vraždí postižené děti. Byl natolik pošetilý, že naslouchal anglické manželce a přecitlivělé dceři. Erik je miloval, o to bolestnější pro něj byla jejich tak velká pomýlenost a zatvrzelost.

Když byl Erik na dovolené v Berlíně, navštívil Hermannova otce, který mu jako první odhalil vzrušující nacistickou filozofii už v době, kdy byli s Hermannem ještě malí. Pan Braun byl teď v SS. Erik se mu zmínil, že se v hospodě setkal s mužem, který tvrdil, že vláda ve zvláštních nemocnicích zabíjí zdravotně postižené. „Je pravda, že hendikepovaní jsou nákladnou zátěží na pochodu k novému Německu,“ připustil pan Braun. „Rasa se musí očistit potlačením židů a dalších degenerovaných jedinců a zamezením smíšených manželství, která produkují míšence. Ale eutanázie nikdy nebyla nacistickou politikou. To je komunistická lež.“

Otcova obvinění byla nespravedlivá. Přesto Erik občas plakal.

Naštěstí měl pořád nesmírně napilno. Každé ráno je čekala záplava pacientů, převážně mužů zraněných předchozího dne. Pak nastalo krátké období klidu, než dorazili první noví ranění. Když Weiss odoperoval chlapce s omrzlinami, dopřáli si společně s Erikem a Hermannem dopolední přestávku ve stísněném prostoru lékařského pokoje.

Hermann zvedl oči od novin. „V Berlíně říkají, že jsme už zvítězili!“ zvolal. „Měli by se sem přijít podívat.“

Doktor Weiss promluvil cynicky jako vždy. „Führer pronesl vysoce zajímavý projev ve sportovním paláci,“ poznamenal. „Mluvil o zvířecké méněcennosti Rusů. To mě uklidnilo, měl jsem dojem, že Rusové jsou nejhouževnatější bojovníci, na jaké jsme zatím narazili. Bojují déle a urputněji než Poláci, Belgičani, Holanďani, Francouzi i Britové. I když jsou špatně vyzbrojení, mají mizerné velení a trpí hladem, přesto se vrhají proti našim kulometům a mávají zastaralými puškami, jako by jim bylo jedno, jestli zemřou nebo budou žít. Rád se dozvídám, že je to jen známka jejich zvířeckosti. Už jsem se začínal obávat, že by mohli být odvážní a vlastenečtí.“

Weiss jako vždycky předstíral, že s Führerem souhlasí, zatímco mínil pravý opak. Hermann vypadal jen zmateně, ale Erik to chápal a zuřil. „Ať jsou Rusové takoví nebo makoví, stejně prohrávají,“ řekl. „Jsme sedmdesát kilometrů od Moskvy. Prokazuje se, že Führer má pravdu.“

„A je mnohem chytřejší než Napoleon,“ dodal doktor Weiss.

„Za Napoleonových časů se nic nepohybovalo rychleji než kůň,“ pokračoval Erik. „Dnes máme motorová vozidla a bezdrátový telegraf. Moderní komunikace nám umožňují zvítězit tam, kde Napoleon prohrál.“

„Nebo nám to umožní, až obsadíme Moskvu.“

„Což uděláme za pár dní, pokud ne hodin. O tom můžete stěží pochybovat!“

„Opravdu? Myslím, že někteří naši vlastní generálové navrhují, abychom se zastavili, kde jsme, a vybudovali obrannou linii. Mohli bychom zajistit své pozice, přes zimu doplnit zásoby a ofenzivu znovu zahájit, až přijde jaro.“

„To mi připadá jako věrolomná zbabělost!“ prohlásil Erik rozvášněně.

„Máte pravdu – musíte ji mít, protože jak jsem slyšel, přesně tohle řekl Berlín těm generálům. Lidi v ústředí mají očividně lepší perspektivu než muži na frontě.“

„Rudou armádu jsme už skoro zlikvidovali!“

„Ale zdá se, že Stalin dovede zničehonic vykouzlit další armády jako nějaký mág. Na začátku tohoto tažení jsme si mysleli, že má dvě stě divizí. Teď si myslíme, že jich má víc než tři sta. Kde našel dalších sto divizí?“

„Führerův úsudek se prokáže jako správný – znovu.“

„Samozřejmě, Eriku.“

„Ještě nikdy se nezmýlil!“

„Jeden chlapík si myslel, že umí létat, a tak skočil ze střechy desetipatrového domu. Když padal kolem pátého poschodí a bezmocně plácal pažemi, bylo slyšet, jak říká: ‚Zatím dobrý.‘“

Do lékařského pokoje vrazil voják. „Stala se nehoda,“ oznámil. „U lomu severně od města. Srážka tří vozidel. Zranilo se několik důstojníků SS.“

SS neboli Schutzstaffel, původně Hitlerova osobní stráž, se teď přetvořila v mocnou elitu. Erik obdivoval jejich mimořádnou kázeň, vysoce elegantní uniformy a obzvlášť blízké vztahy s Hitlerem.

„Pošleme tam sanitku,“ rozhodl Weiss.

„Je to Einsatzgruppe, zvláštní oddíl,“ upozornil voják.

Erik už o zvláštních oddílech matně slyšel. Následovaly armádu do dobytého území a pochytávaly problémové osoby a potenciální sabotéry, jako jsou komunisti. Za městem se patrně zřizoval zajatecký tábor.

„Kolik je raněných?“ zeptal se Weiss.

„Šest nebo sedm. Pořád je ještě vyprošťují.“

„Dobrá. Braun a von Ulrich, odchod.“

Erika to potěšilo. Rád se setká s Führerovými nejhorlivějšími stoupenci, a ještě větší radost mu udělá, když jim bude nápomocný.

Voják mu podal vzkaz s pokyny.

Erik s Hermannem dopili čaj, zamáčkli cigarety a vyšli z pokoje. Erik si oblékl kožich, který vzal mrtvému ruskému důstojníkovi, ale nechal ho rozhalený, aby bylo vidět uniformu. Spěchali dolů do garáže a Hermann vyjel se sanitkou na ulici. Erik přečetl nahlas pokyny k trase a pak upřel pohled do padajícího sněhu.

Silnice se za městem v lesích začala klikatit. Potkali se s několika autobusy a nákladními vozy přijíždějícími z opačné strany. Sníh na silnici byl uježděný a Hermann na jeho hladkém povrchu nemohl jet rychle. Erik si snadno dokázal představit, jak k nehodě došlo.

Bylo odpoledne krátkého dne. V tuto roční dobu se rozednívalo v deset hodin a stmívalo v pět odpoledne. Mezi sněhovými mraky se prodíralo šedé světlo. Vysoké borovice po obou stranách silnice přispívaly k ještě větší tmě. Erik měl pocit, jako by se ocitl v některé z pohádek bratří Grimmů a teď míří do hloubi lesa, kde číhá zlo.

Vyhlíželi odbočku doleva a našli ji hlídanou vojákem, který jim ukázal směr. Kodrcali se po ošidné cestě mezi stromy, dokud je mávnutím nezastavila další hlídka. „Jeďte nejvýš krokem. Klouže to. Proto došlo k té havárce,“ varovala je.

Chvíli poté dorazili k místu nehody. Poškozená vozidla vypadala jako svařená dohromady: autobus, džíp a limuzína Mercedes se sněhovými řetězy na pneumatikách. Erik s Hermannem vyskočili ze sanitky.

Autobus byl prázdný. Na zemi leželi tři muži, patrně osádka džípu. Kolem auta slisovaného mezi dvěma dalšími vozidly se pohybovalo několik vojáků; zřejmě se pokoušeli vyprostit cestující.

Erik zaslechl salvu z pušek a na okamžik přemýšlel, kdo to může střílet, ale vzápětí to pustil z hlavy a soustředil se na svou práci.

Spolu s Hermannem postupovali od jednoho muže k druhému a vyhodnocovali závažnost zranění. Ze tří mužů ležících na zemi byl jeden mrtvý, další měl zlomenou ruku a třetí zřejmě utrpěl jen drobné odřeniny. Mezi muži zaklíněnými v autě jeden vykrvácel, další byl v bezvědomí a třetí křičel bolestí.

Erik dal křičícímu injekci morfia. Když silné analgetikum zabralo, vytáhli s Hermannem pacienta z auta a přenesli ho do sanitky. Jakmile muže odklidili z cesty, vojáci začali vyprošťovat muže v bezvědomí, který uvízl v deformovaném mercedesu. Ten má takové poranění hlavy, že ho to tak jako tak zabije, pomyslel si Erik, ale nevyslovil to. Věnoval pozornost mužům z džípu. Hermann zpevnil zlomenou ruku dlahou a Erik dovedl muže s odřeninami k sanitce a posadil ho do ní.

Vrátil se k mercedesu. „Do pěti minut ho vyprostíme,“ řekl mu kapitán. „Vydržte.“

„Dobře,“ přikývl Erik.

Znovu uslyšel střelbu a vydal se kousek hlouběji do lesa, protože byl zvědavý, co tam zvláštní oddíl může dělat. Sníh na zemi mezi stromy byl udusaný a poházený nedopalky cigaret, ohryzky jablek, starými novinami a dalšími odpadky, jako by tudy prošli účastníci podnikového výletu.

Vyšel na mýtinu, kde parkovaly autobusy a nákladní automobily. Svezli sem spousty lidí. Některé autobusy odjížděly a vyhýbaly se přitom místu nehody. Když tudy Erik procházel, přijížděly další. Za parkovištěm narazil na asi stovku Rusů, mladých i starých, zřejmě zajatců, třebaže mnozí nesli kufry, krabice a pytle, které pevně svírali, jako by střežili drahocenný majetek. Jeden muž měl v ruce housle. Erik zahlédl holčičku s panenkou a zlou předtuchou se mu sevřel žaludek.

Zajatce hlídali místní policisté s obušky. Zvláštní oddíl měl očividně k tomu, co dělal – ať už to bylo cokoli – místní spolupracovníky. Policisté na něj pohlédli, pod rozepnutým kabátem spatřili německou vojenskou uniformu a nic neřekli.

Jak Erik procházel kolem nich, dobře oblečený ruský zajatec ho německy oslovil. „Pane, jsem ředitel továrny na pneumatiky v tomhle městě. Nikdy jsem v komunismus nevěřil, poskytoval jsem mu jen podporu planými řečmi, stejně jak to musejí dělat všichni ředitelé. Můžu vám pomoct – vím, kde všechno je. Prosím vás, dostaňte mě odtud.“

Erik si ho nevšímal a šel dál směrem, odkud se ozývala střelba.

Došel k lomu. Byla to velká, nepravidelná jáma, jejíž okraje lemovaly vysoké smrky jako stráže v tmavozelených uniformách obtěžkaných sněhem. Na jedné straně vedl do jámy dlouhý svah. Zatímco se rozhlížel, dvanáct zajatců vykročilo ve dvojicích pod dozorem vojáků k temnému dolíku.

Erik si povšiml, že jsou mezi nimi tři ženy a asi jedenáctiletý chlapec. Není někde v tom lomu zajatecký tábor? Ale zavazadla už nenesli. Na nepokryté hlavy se jim snášel sníh jako požehnání.

Erik promluvil na opodál stojícího seržanta SS. „Kdo jsou ti zajatci, seržante?“

„Komunisti,“ odpověděl muž. „Z města. Politický komisaři a tak podobně.“

„Cože? I ten malý kluk?“

„Taky židi,“ dodal seržant.

„Dobře, co tedy jsou, komunisti, nebo židi?“

„Jakej v tom má bejt rozdíl?“

„To není totéž.“

„Kecy. Většina komunistů jsou židi. Většina židů jsou komunisti. Není to jasný?“

Erik si pomyslel, že ředitel továrny, který ho oslovil, nevypadal ani na komunistu, ani na žida.

Zajatci došli na kamenité dno lomu. Až do této chvíle se vlekli jako houf ovcí, nemluvili, ani se nerozhlíželi kolem, ale teď se rozrušili a ukazovali na cosi před sebou na zemi. Erik upřel pohled do padajícího sněhu a zahlédl něco, co vypadalo jako mrtvoly roztroušené mezi kamením; sníh jim poprašoval oblečení.

Teprve teď si Erik všiml dvanácti mužů s puškami stojících mezi stromy na kraji rokle. Dvanáct zajatců, dvanáct střelců: uvědomil si, co se tu děje, a jako žluč v něm vzkypěla nevěřícnost smíšená s hrůzou.

Zvedli pušky a zamířili na zajatce.

„Ne,“ řekl Erik. „Ne, to nemůžete.“ Nikdo ho neslyšel.

Jedna z žen vykřikla. Erik viděl, jak popadla malého chlapce a přitiskla ho k sobě, jako by ho její náruč mohla ochránit před kulkami. Zřejmě to byla jeho matka.

Ozval se hlas důstojníka. „Pal!“

Třeskly výstřely. Zajatci zavrávorali a padli. Zvuková vlna uvolnila na stromech trochu sněhu, jehož čistě bílé vločky se snesly na muže s puškami.

Erik zahlédl, jak chlapec s matkou klesli, stále sevřeni v objetí. „To ne,“ opakoval. „Ach, to ne!“

Seržant na něj pohlédl. „Co je s váma?“ zavrčel podrážděně. „Kdo vůbec jste?“

„Sanitář,“ odpověděl Erik, aniž zvedl oči od strašlivého výjevu v jámě. „Co tu děláte?“

„Přijel jsem se sanitkou pro důstojníky, co se zranili při té srážce.“ Erik viděl, že po svahu odvádějí do lomu dalších dvanáct zajatců. „Bože můj, táta měl pravdu,“ zaúpěl. „My vraždíme.“

„Přestaňte kňourat a padejte k sanitce.“

„Provedu, seržante,“ zasípal Erik.

{III}

Koncem listopadu si Voloďa zažádal o přeložení k bojové jednotce. Jeho zpravodajská práce se už nezdála být důležitá: Rudá armáda nepotřebovala špiony v Berlíně, aby odhalovali záměry německé armády, která se už nacházela na okraji Moskvy. A on chtěl za své město bojovat.

Jeho pochybnosti o vládě začaly vypadat nicotně. Stalinova hloupost, brutalita tajné policie, skutečnost, že v Sovětském svazu nic nefunguje, jak má – to vše se vytratilo. Necítil nic jiného než touhu odrazit vetřelce, kteří přinášejí zločiny, znásilňování, hlad a smrt a ohrožují jeho matku, sestru, dvojčata Dimku a Táňu i Zoju.

Jasně si uvědomoval, že kdyby takhle uvažoval každý, pak by on sám neměl žádné špiony. Jeho němečtí informátoři byli lidé, kteří usoudili, že strašlivé zlo nacistů převažuje nad vlastenectvím a loajalitou. Byl vděčný za jejich odvahu a pevnou morálku, které je vedly. On to však cítil jinak.

Podobně smýšlelo víc mladých mužů ze zpravodajské služby Rudé armády a celá skupina jich začátkem prosince nastoupila k jednomu pěšímu praporu. Voloďa políbil rodiče, napsal Zoje, že doufá, že přežije, aby se s ní mohl znovu setkat, a odešel do kasáren.

Stalin konečně přivedl k Moskvě posily z východu. Proti přibližujícím se Němcům bylo nasazeno třináct sibiřských divizí. Cestou na frontu se některé jednotky zastavily krátce v Moskvě a Moskvané na ulicích zírali, jak kolem nich s lyžemi a lyžařskými brýlemi procházejí muži v bílých vatovaných pláštích a teplých botách z ovčí kůže a vedou s sebou houževnaté stepní koně. Dorazili včas na ruský protiútok.

Tohle byla pro Rudou armádu poslední šance. V posledních pěti měsících vrhal Sovětský svaz proti vetřelcům znovu a znovu stovky tisíc mužů. Němci se pokaždé zastavili, poradili si s ruským útokem a pokračovali ve vytrvalém postupu. Kdyby však selhal tento pokus, žádný další by se už nekonal. Němci by dobyli Moskvu; a jakmile by měli Moskvu, měli by celý Sovětský svaz. A pak by matka směňovala na černém trhu vodku za mléko pro Dimku a Táňu.

Dne 4. prosince vyrazila sovětská vojska z města na sever, západ a jih a zaujala pozice, aby naposled vynaložila veškeré úsilí. Jednotky se přemísťovaly potmě, aby na sebe nepřítele neupozornily. Vojáci nesměli rozdělávat ohně, ani kouřit.

Večer navštívili frontu agenti NKVD. Voloďa svého švagra s krysím obličejem Ilju Dvorkina nezahlédl, i když ten mezi nimi určitě byl. Dvojice mužů, které Voloďa neznal, přišla i do zemljanky, kde jeho družstvo čistilo zbraně. Neslyšeli jste někoho kritizovat vládu? zeptali se. Co se říká o soudruhu Stalinovi? Kdo z vojáků zpochybňuje moudrost armádní strategie a taktiky?

Voloďa nechtěl věřit svým uším. Co na tom v tuhle chvíli záleží? V příštích několika dnech bude Moskva zachráněna, nebo ztracena. Koho zajímá, jestli vojáci nadávají na důstojníky? Dotazování rezolutně utnul se slovy, že on i jeho muži jsou vázáni mlčenlivostí a že má příkaz zastřelit každého, kdo by ho porušil, ale – dodal hazardérsky – tajné policisty nechá odejít, pokud tak učiní okamžitě.

Zabralo to, ale Voloďa nepochyboval, že NKVD podrývá morálku vojáků po celé linii.

V pátek 5. prosince večer se ruské dělostřelectvo rozburácelo. Příštího dne za úsvitu Voloďův prapor vyrazil ve sněhové bouři ze zákopů. Měli rozkaz dobýt městečko na opačné straně vodního kanálu.

Voloďa ignoroval rozkazy útočit na německou obranu frontálně – to byla zastaralá ruská taktika a teď nebyla chvíle, aby se úporně lpělo na pomýlených teoriích. Se stovkou mužů své roty se vydal proti proudu a překročil zamrzlý kanál severně od městečka; pak zamířili ke křídlu nepřítele. Po levé straně slyšel hluk boje, takže věděl, že je za nepřátelskou přední linií.

Sněhová bouře Voloďu téměř oslepovala. Výstřely z děl občas na chvíli osvítily mraky, ale při zemi byla viditelnost jen na pár metrů. Optimisticky si pomyslel, že tohle pomůže Rusům připlížit se k Němcům a překvapit je.

Byla krutá zima, místy teplota klesla na pětatřicet stupňů pod nulou; to bylo sice špatné pro obě strany, ale pro Němce, kteří postrádali zimní oblečení, to bylo horší.

Voloďu poněkud překvapilo, když zjistil, že obvykle zdatní Němci svou linii nezpevnili. Nebyly tu žádné zákopy, žádné protitankové příkopy, žádné bunkry. Jejich frontovou linii tvořila jen řada opěrných bodů. Bylo snadné proklouznout mezerami mezi nimi do města a vyhledat citlivé cíle, jako jsou kasárna, vojenské kantýny a muniční sklady.

Jeho muži zastřelili tři stráže a obsadili fotbalové hřiště, kde parkovalo padesát tanků. Voloďa nechápal, že to může být tak snadné. Nejsou ta vojska, která dobyla půlku Ruska, už zdecimovaná a vyčerpaná?

Těla sovětských vojáků zabitých při předchozích střetech a ponechaná na místě, kde zmrzla na kost, byla bez bot a kabátů; ty jim patrně sebrali mrznoucí Němci.

Ulice městečka byly posety opuštěnými vozidly – prázdnými náklaďáky s otevřenými dveřmi, zasněženými tanky se studenými motory a džípy se zvednutou kapotou, které jako by chtěly ukázat, že se je mechanici snažili opravit, ale vzdali to jako beznadějné.

Když Voloďa přecházel hlavní silnici, zaslechl motor automobilu a ve sněhové vánici zahlédl reflektory blížící se zleva. Zprvu předpokládal, že je to sovětské vozidlo, které prorazilo německými liniemi. Jenže pak se i se svou skupinou dostal pod palbu, a tak vykřikl, aby se kryli. Ukázalo se, že vozidlo je Kubelwagen, džíp automobilky Volkswagen, s náhradním kolem na přední kapotě. Vůz měl vzduchem chlazený motor, proto nezamrzl. Prokodrcal se kolem nich nejvyšší rychlostí, přičemž Němci pálili ze sedaček.

Voloďu to natolik překvapilo, že zapomněl střelbu opětovat. Proč vůz plný ozbrojených Němců odjíždí z boje?

Odvedl svou rotu přes silnici. Očekával, že teď budou bojovat od domu k domu, ale nesetkali se skoro se žádným odporem. Domy okupovaného města byly zamčené, měly zavřené okenice a byla v nich tma. Pokud uvnitř zůstali nějací Rusové a měli jen trochu rozumu, pak teď leželi pod postelemi.

Po silnici přijížděla další auta a Voloďa usoudil, že to musejí být důstojníci prchající z bojiště. Určil družstvo s lehkým kulometem Děktarev DP-28, které zaujalo postavení v kavárně a mělo za úkol na ně střílet. Nechtěl, aby přežili a zítra zabíjeli Rusy.

Těsně u hlavní silnice spatřil nízkou cihlovou budovu, v níž za chatrnými záclonami prosvítalo zářivé světlo. Proplížil se kolem hlídky, která ve sněhové vánici daleko neviděla, nakoukl dovnitř a rozeznal důstojníky. Vytušil, že se dívá na štáb praporu.

Septem udělil pokyny seržantům. Vystříleli okna a pak dovnitř naházeli granáty. Ze dveří vyšlo několik Němců s rukama za hlavou. Chvilku poté se Voloďa zmocnil celé budovy.

Zaslechl nový hluk. Zachmuřil se a zmateně naslouchal. Nejvíc ze všeho to připomínalo dav na fotbalovém stadionu. Vyšel před budovu štábu. Zvuk přicházel od frontové linie a stále sílil.

Pak se o sto metrů dál na hlavní silnici ozval rachot kulometu, přijíždějící náklaďák dostal smyk, vyletěl ze silnice do cihlové zdi a vzplanul – patrně dostal zásah z kulometu DP-28, který tam Voloďa umístil. Bezprostředně za nákladním automobilem přijížděla dvě další vozidla, ta unikla.

Voloďa se rozběhl ke kavárně. Kulomet stál na jídelním stole a opíral se o dvojnožku. Podle kotoučového zásobníku na hlavni, připomínajícího gramofonovou desku, se tomuto modelu přezdívalo gramofon. Muži se docela bavili. „Je to jako střílet holuby na dvoře!“ pochvaloval si střelec z kulometu. „Paráda!“ Jeden z mužů prozkoumal kuchyň a objevil velkou bandasku se zmrzlinou; jako zázrakem se jí nic nestalo a teď se střídali v jejím hltání.

Voloďa se podíval roztříštěným oknem kavárny ven. Spatřil přijíždět další vozidlo, patrně džíp, a za ním běžící muže. Když se přiblížili, uviděl německé uniformy. A za nimi následovaly další desítky, možná stovky vojáků. To oni vydávali hluk připomínající fotbalový stadion.

Kulometčík otočil hlaveň na přijíždějící vozidlo, ale Voloďa mu položil ruku na rameno. „Počkej,“ vyzval ho.

Upíral pohled do sněhové vánice, až ho začaly pálit oči. Viděl jen další vozidla a další utíkající muže a pár koní.

Jeden z vojáků zvedl pušku. „Nestřílet,“ přikázal Voloďa. Dav se přiblížil. „Takový počet nezastavíme – v minutě by nás převálcovali,“ řekl. „Necháme je projít. Skryjte se.“ Muži si lehli. Kulometčík sundal DP-28 ze stolu. Voloďa si sedl na podlahu a vykukoval přes okenní parapet.

Hluk zesílil do dunivého rachotu. První muži se dostali na úroveň kavárny a pokračovali dál. Utíkali, klopýtali, kulhali. Někteří měli pušky, většina zřejmě zbraně ztratila; někteří měli kabáty a čepice, jiní jen sako uniformy. Mnozí byli ranění. Voloďa viděl, jak muž s ovázanou hlavou upadl, pár metrů se plížil a pak zkolaboval. Nikdo si ho nevšímal, jezdec na koni podupal pěšáka a nevšímavě se hnal tryskem dál. Džípy a štábní vozidla se nebezpečně proplétaly davem, sklouzávaly na ledu, zběsile troubily a rozháněly muže do obou stran.

Tohle je útěk, uvědomil si Voloďa. Prchaly jich tisíce. Byl to splašený úprk.

Konečně Němci ustupovali.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

1941 (IV)

W

oody Dewar a Joanne Rouzrokhová letěli z Oaklandu v Kalifornii hydroplánem Boeing B-314 do Honolulu. Let společnosti Pan Am trval čtrnáct hodin. Těsně před přistáním se pořádně pohádali.

Možná za to mohla dlouhá doba strávená na tak malém prostoru. Tento hydroplán byl jedním z největších letadel na světě, ale cestující seděli v šesti malých kabinách, přičemž v každé byly proti sobě dvě řady po čtyřech sedadlech. „Radši jezdím vlakem,“ zabručel Woody a neohrabaně překřížil dlouhé nohy. Joanne měla dostatek slušnosti a nepoukázala na skutečnost, že na Havaj se vlakem nikdo nedostane.

Výlet vymysleli Woodyho rodiče. Rozhodli se strávit dovolenou na Havaji, aby se mohli setkat s Woodyho mladším bratrem Chuckem, kterého tam armáda umístila. Pak pozvali Woodyho s Joanne, aby se k nim na druhý týden dovolené připojili.

Woody a Joanne se zasnoubili. Woody ji požádal o ruku koncem léta, po čtyřech týdnech horkého počasí a vášnivého milování ve Washingtonu. Joanne si myslela, že je to moc brzy, ale Woody poukázal na skutečnost, že ji miluje už šest let, a zeptal se, jak dlouhá doba by měla postačovat. Vzdala to. Vezmou se příští rok v červnu, jakmile Woody dostuduje na Harvardu. Jejich stav snoubenců jim mezitím umožňoval jezdit společně na rodinné dovolené.

Říkala mu Woodsi, on ji oslovoval Jo.

Blížili se k hlavnímu ostrovu Oahu a letadlo začalo klesat. Zahlédli zalesněné hory, sem tam nějakou vesnici v nížině, pás písku a příboj. „Koupila jsem si nové plavky,“ oznámila Joanne. Seděli vedle sebe a řev čtyř čtrnáctiválcových motorů Wright Twin Cyclone byl příliš hlasitý, než aby ji mohl zaslechnout někdo jiný.

Woody četl Hrozny hněvu, ale ochotně knihu odložil. „Už se nemůžu dočkat, až tě v nich uvidím.“ Myslel to vážně. Joanne byla snem každého výrobce plavek, protože všechny jejich produkty na ní vypadaly skvěle.

Letmo na něj pohlédla přimhouřenýma očima. „Jestlipak nám rodiče rezervovali v hotelu sousední pokoje?“ Zdálo se, že v jejích tmavohnědých očích cosi doutná.

Status snoubenců jim nepovoloval, aby spolu spali, aspoň ne oficiálně; ovšem Woodyho matce skoro nic neunikne, a tak asi tuší, že jsou milenci.

„Najdu si tě, ať budeš kdekoli.“

„To si piš, že bys měl.“

„Nemluv tak. Stačí mi už to, že musím dřepět na tomhle příšerným sedadle.“

Spokojeně se usmála.

Pod sebou spatřili americkou námořní základnu. Laguna ve tvaru palmového listu vytvářela velký přirozený přístav. Nacházela se tu polovina tichomořské flotily, asi stovka lodí. Rady obřích cisteren s palivem připomínaly figurky na šachovnici.

Uprostřed laguny ležel ostrůvek s ranvejí. Na jeho západní straně spatřil Woody na vodě více než deset plovákových letounů.

Hned u laguny se rozkládala letecká základna Hickham. Na betonové ploše tu s vojenskou precizností parkovalo několik stovek letadel, křídlo vedle křídla.

Letoun se naklonil k přistávacímu manévru, přeletěl nad pláží s palmami a vesele proužkovanými slunečníky – podle Woodyho to muselo být Waikiki – a pak nad malým městem, což nemohlo být nic jiného než metropole Honolulu.

Joanne měla na ministerstvu ještě nějakou nevybranou dovolenou, ale Woody musel kvůli pobytu na Havaji vynechat týden přednášek. „Trošku mě překvapuje tvůj otec,“ prohodila Joanne. „Obyčejně se staví proti všemu, co tě vytrhává ze studia.“

„To je pravda,“ přikývl Woody. „Jenže víš, jaký je hlavní důvod téhle cesty, Jo? Myslí si, že to může být naposledy, co vidíme Chucka živého.“

„Proboha, opravdu?“

„Myslí si, že bude válka, a Chuck je u válečného námořnictva.“

„Řekla bych, že má pravdu. Válka bude.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“

„Celý svět se chová ke svobodě nepřátelsky.“ Ukázala na knihu na svém klíně, bestseller nazvaný Berlínský deník, jehož autorem byl rozhlasový zpravodaj William Shirer. „Nacisti ovládli Evropu,“ řekla. „Bolševici ovládli Rusko. A teď Japonci začínají ovládat Dálný východ. Nechápu, jak by Amerika mohla v takovém světě přežít. Musíme přece s někým obchodovat!“

„Táta říká skoro totéž. Myslí si, že příští rok určitě půjdeme do války s Japonskem.“ Woody se zamyšleně zachmuřil. „Co se děje v Rusku?“

„Zdá se, že Němci nejsou schopni dobýt Moskvu. Těsně předtím, než jsem odešla, se začalo proslýchat cosi o mohutné ruské protiofenzivě.“

„To jsou dobré zprávy!“

Woody vykoukl ven. Už viděl honolulské letiště. Předpokládal, že přistanou na vodě v chráněné zátoce vedle ranveje.

„Doufám, že se v době mojí nepřítomnosti nic významného nestane,“ poznamenala Joanne.

„Proč?“

„Chci povýšit, Woodsi – takže bych nerada, aby někdo bystrý a nadějný zazářil, až tam nebudu.“

„Povýšit? O tom jsi mi nic neříkala.“

„Ještě to není nic konkrétního, ale chtěla bych se stát analytičkou.“

Usmál se. „A jak vysoko to chceš dotáhnout?“

„Ráda bych byla velvyslankyní na nějakém fascinujícím a komplikovaném místě, jako je Nanking nebo Addis Abeba.“

„Skutečně?“

„Netvař se tak skepticky. Frances Perkinsová je první ministryní práce – a je sakra dobrá.“

Woody přikývl. Perkinsová vedla ministerstvo práce od začátku Rooseveltova prezidentského období před osmi lety a získala podporu odborů pro Nový úděl. Výjimečná žena může dneska aspirovat skoro na cokoli. A Joanne opravdu výjimečná byla. Jenže nějak jím otřáslo, že je tak ambiciózní. „Ale velvyslanec přece musí žít v zámoří,“ namítl.

„Nebylo by to skvělé? Cizí kultura, zvláštní počasí, exotické zvyky.“

„Ale… jak to jde dohromady s manželstvím?“

„Promiň?“ pronesla příkře.

Pokrčil rameny. „To je snad přirozená otázka, nemyslíš?“

Její výraz se nezměnil, pouze nosní dírky se jí roztáhly – znamení, jak věděl, že se začíná hněvat. „Položila jsem snad tu otázku já tobě?“ zeptala se.

„Ne, ale…“

„Takže?“

„Jen přemýšlím, Jo – očekáváš, že budu žít tam, kam tě tvoje kariéra zavede?“

„Budu se to snažit uvést do souladu s tvými potřebami a myslím, že ty by ses měl snažit najít soulad s mými.“

„Ale to není totéž.“

„Že není?“ Teď už se nepokrytě zlobila. „To je mi novinka.“

Nechápal, jak se mohl rozhovor tak rychle a tolik vyostřit. S jistým úsilím se přiměl promluvit, aby jeho hlas zněl rozumně a laskavě. „Mluvili jsme přece o tom, že budeme mít děti, ne?“

„Budeš je mít, stejně jako mě.“

„Ne tak úplně stejně.“

„Jestliže ze mě v tomhle manželství mají děti udělat občana druhého řádu, pak žádné mít nebudeme.“

„Takhle to nemyslím!“

„Tak jak to sakra myslíš?“

„Pakliže tě jmenujou velvyslankyní v nějaké zemi, očekáváš, že já se vším praštím a půjdu s tebou?“

„Očekávám, že řekneš: ‚Miláčku, tohle je pro tebe úžasná příležitost a já ti rozhodně nebudu stát v cestě.‘ Je to nerozumné?“

„Je!“ Woodymu to nešlo na rozum a naštval se. „Jaký smysl má, abychom se brali, když nebudeme spolu?“

„Jestli vypukne válka, přihlásíš se do armády?“

„Nejspíš ano.“

„A armáda tě může poslat kamkoli, kde tě bude zapotřebí – do Evropy, na Dálný východ.“

„Jistě, ano.“

„Tak tedy půjdeš tam, kam tě povinnost povolá, a mě necháš doma.“

„Když budu muset.“

„Ovšem já to udělat nemůžu.“

„To není totéž! Proč to tvrdíš?“

„Je to sice divné, ale moje kariéra a moje služba vlasti mi připadá důležitá – stejně důležitá jako tvoje připadá tobě.“

„To je ale zvrácenost!“

„Hm, Woodsi, je mi fakt líto, že si to myslíš, protože já mluvím velmi vážně o naší společné budoucnosti. Teď si musím položit otázku, jestli vůbec nějakou společnou budoucnost máme.“

„Ovšemže máme!“

Woodymu se chtělo křičet z pocitu marnosti. „Jak se tohle stalo? Jak jsme se mohli k tomuhle dostat?“

Letadlo se zhouplo a přistálo na Havaji.

{II}

Chuck Dewar se hrozil, že rodiče odhalí jeho tajemství.

Doma v Buffalu nikdy žádný opravdový milostný vztah nezažil, jen trochu uspěchaného muchlání v temných uličkách s kluky, které skoro neznal. Jeho rozhodnutí odejít k námořnictvu bylo z padesáti procent ovlivněno přáním dostat se někam, kde by mohl být sám sebou, aniž se to rodiče dozvědí.

Od chvíle, kdy přišel na Havaj, se všechno změnilo. Tady se stal součástí nekonvenční komunity podobných lidí. Navštěvoval bary a restaurace, kde nemusel předstírat, že je heterosexuál. Zažil několik románků a pak se zamiloval. Jeho tajemství znala spousta lidí.

A teď přijeli rodiče.

Otce pozvali na návštěvu rádiové zpravodajské jednotky na námořní základně známé coby stanice HYPO. Jako člen zahraničního výboru Senátu byl senátor Dewar zasvěcen do mnoha vojenských tajemství a již dříve ho ve Washingtonu seznámili s činností hlavního štábu rádiového zpravodajství zvaného Op-20-G.

Chuck ho vyzvedl v honolulském hotelu limuzínou Packard LeBaron, služebním vozem námořnictva. Táta měl bílý slamák. Když projížděli kolem přístavu, otec hvízdl. „Tichomořská flotila,“ pronesl s obdivem. „Krásný pohled.“

Chuck souhlasil. „To je, co?“ Lodě jsou vždycky krásné, ale lodě amerického válečného námořnictva obzvlášť; pořád jim opravují lak, drhnou je a pulírují. Chuck považoval námořnictvo za skvělé.

„Všechny ty bitevní lodě v dokonalé linii,“ obdivoval se Gus.

„Říkáme tomu Ulice bitevních lodí. U ostrova kotví Maryland, Tennessee, Arizona, Nevada, Oklahoma a West Virginia.“ Bitevní lodě nesly jména jednotlivých států. „V přístavu máme taky Californii a Pennsylvanii, ale odtud je neuvidíš.“

U hlavní brány do objektu příslušník námořní pěchoty, který měl strážní službu, poznal úřední vozidlo a mávnutím je nechal projet do areálu. Pokračovali k ponorkové základně a zastavili na parkovišti za štábem, který sídlil ve staré administrativní budově. Chuck odvedl otce do nedávno otevřeného nového křídla.

Tam na ně čekal kapitán Vandermeier.

Vandermeier působil Chuckovi největší starosti. Neměl Chucka v oblibě a vytušil jeho tajemství. Vždycky Chucka nazýval labutěnka nebo baba. Kdyby mohl, všechno by vyžvanil.

Kapitán byl malý podsaditý muž s chraplavým hlasem a páchnoucím dechem. Gusovi zasalutoval a potřásl si s ním rukou. „Vítejte, pane senátore. Bude mi ctí seznámit vás s rádiovou zpravodajskou jednotkou čtrnáctého námořního okrsku.“ Tohle byl záměrně vágní název útvaru, který se zabýval odposlechy rádiového vysílání japonského válečného námořnictva.

„Děkuju, kapitáne,“ odpověděl Gus.

„Napřed malé upozornění. Naše jednotka je dost neformální. Tuhle práci často vykonávají výstřední lidé a ne vždy nosí uniformu, jak si patří. Velící důstojník fregatní kapitán Rochefort chodí v červené sametové vestě.“ Vandermeier udělal opovržlivou grimasu, jako při zasvěceném rozhovoru muže s mužem. „Člověk by si pomyslel, že vypadá jak zatracenej teplouš.“

Chuck sebou málem škubl.

„Víc vám zatím nepovím, dokud nebudeme v zajištěné zóně.“

„Dobrá,“ přikývl Gus.

Sestoupili po schodech do suterénu a cestou prošli dvojími zamčenými dveřmi.

Stanice HYPO byla zářivkami osvícená sklepní místnost bez oken, kde pracovalo třicet mužů. Kromě obvyklých psacích stolů a židlí tu stály obrovské tabule s mapami, regály plné exotických tiskáren IBM, třídiček a děrných štítků a dvě polní lůžka, na kterých si kryptoanalytici při dešifrovacích maratonech dopřávali šlofíka. Někteří muži byli v bezvadných uniformách, ale jiní, jak Vandermeier varoval, měli na sobě ošuntělé civilní oblečení, byli neoholení a – podle zápachu – nemytí.

„Podobně jako všechny námořní síly i Japonci mají spoustu různých kódů; pro méně utajovaná sdělení, jako jsou zprávy o počasí, používají ty nejjednodušší a složité si ponechávají pro nejtajnější depeše,“ informoval Guse Vandermeier. „Například identifikační volací znak odesilatele depeše a jeho destinace jsou v primitivní šifře, třebaže text samotný je šifrován vysoce kvalitně. Nedávno změnili kód pro identifikační volací znaky, ale my jsme ten nový rozluštili za pár dní.“

„Pozoruhodný výkon,“ poznamenal uznale Gus.

„Pomocí triangulace dokážeme také určit, odkud signál pochází. Když máme lokace a identifikační volací znaky, můžeme si udělat dost dobrý obraz o tom, kde se většina lodí japonského válečného námořnictva nachází, i když nedokážeme jejich depeše rozluštit.“

„Víme tedy, kde jsou a jakým směrem se pohybují, ale nevíme, jaké mají rozkazy,“ konstatoval Gus.

„Často je to tak.“

„Kdyby se ale před námi chtěli skrýt, stačilo by nastolit rádiové ticho.“

„To je pravda,“ připustil Vandermeier. „Jestliže ztichnou, celá tahle operace není k ničemu a my se můžeme jít klouzat.“

Přistoupil k nim muž ve smokinkovém saku a pantoflích a Vandermeier představil velitele útvaru. „Fregatní kapitán Rochefort mluví plynně japonsky a zároveň je skvělý kryptoanalytik,“ dodal Vandermeier.

„Ještě před pár dny jsme pokračovali v luštění hlavní japonské šifry velice dobře,“ řekl Rochefort. „Pak ji ti parchanti změnili a celá naše práce šla k čertu.“

„Kapitán Vandermeier mě informoval, že se dokážete dozvědět hodně, i když depeše nerozluštíte,“ nadhodil Gus.

„To ano.“ Rochefort přistoupil k nástěnné mapě. „Právě teď většina japonské flotily vyplula z domácích vod a směřuje na jih.“

„To nevěstí nic dobrého.“

„To rozhodně ne. Ale povězte mi, pane senátore, jak si vykládáte japonské záměry vy?“

„Jsem přesvědčen, že vyhlásí Spojeným státům válku. Naše embargo na ropu na ně těžce doléhá. Britové a Holanďani je zásobovat odmítají a Japonci se právě snaží dovézt ropu z jižní Ameriky. Takhle přežívat donekonečna nemůžou.“

„Čeho by ale dosáhli, kdyby nás napadli?“ nechápal Vandermeier. „Malá země jako Japonsko nemůže podniknout invazi do Spojených států!“

„Velká Británie je malá země,“ připomněl Gus, „ale získala dominantní postavení ve světě jen tím, že ovládla moře. Japonci nemusí dobýt Ameriku, stačí jim porazit nás v námořní válce, aby získali kontrolu nad Tichomořím a nikdo jim nebránil v obchodování.“

„Co tedy podle vašeho názoru asi dělají, když směřují na jih?“

„Jejich nejpravděpodobnějším cílem jsou určitě Filipíny.“

Rochefort souhlasně přikývl. „Naši tamější základnu jsme už posílili. Ale jedna věc mě znepokojuje: velitel japonské flotily letadlových lodí už několik dní nedostává žádné depeše.“

Gus se zachmuřil. „Rádiové ticho. Stalo se to už někdy?“

„Ano. Letadlové lodě utichnou, když se vracejí do domácích vod. Předpokládáme, že si to tak můžeme vysvětlit i tentokrát.“

Gus přikývl. „Zní to rozumně.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Rochefort. „Jen bych si tím rád byl jistý.“

{III}

Na Fort Street v Honolulu zářila vánoční světla. Byl sobotní večer 6. prosince a ulice se hemžily námořníky v bílých tropických uniformách; každý měl kulatou bílou čapku a černý šátek, všichni si vyrazili za zábavou.

Rodina Dewarových se procházela a vychutnávala si atmosféru, Rosa zavěšená do Chucka a Joanne mezi Gusem a Woodym.

Woody hádku se snoubenkou vyžehlil. Omluvil se za chybné závěry o tom, co Joanne v jejich manželství očekává. Joanne připustila, že ztratila nervy. Nic se ve skutečnosti nevyřešilo, ale postačovalo to k takovému usmíření, aby ze sebe strhali oblečení a skočili do postele.

Potom jim hádka už nepřipadala tak důležitá a ve skutečnosti nezáleželo na ničem než na tom, jak moc se milují. Nakonec si slíbili, že v budoucnu budou o takových věcech mluvit s láskou a tolerancí. Když se oblékali, Woody pociťoval, že překonali předěl. Vypukla mezi nimi rozhořčená hádka vyvolaná závažnými názorovými postoji, ale přežili ji. Dokonce by to mohlo být dobré znamení.

Teď se ubírali na večeři a Woody cestou pořizoval svým fotoaparátem momentky. Po chvíli se Chuck zastavil a představil rodině jednoho námořníka. „Tohle je můj kamarád Eddie Parry. Eddie, tohle je senátor Dewar, paní Dewarová, můj bratr Woody a jeho snoubenka slečna Joanne Rouzrokhová.“

„Těší mě, že vás poznávám, Eddie,“ usmála se Rosa. „Chuck se o vás v dopisech domů několikrát zmiňoval. Nechcete jít s námi na večeři? Jdeme ovšem jenom na činu.“

Woodyho to překvapilo. Pozvat cizího člověka na rodinnou večeři – to se jí vůbec nepodobalo.

„Děkuju vám, madam. Bude mi ctí.“ Měl jižanský přízvuk.

Zašli do restaurace Nebeské potěšení a posadili se ke stolu pro šest. Eddie se choval velmi korektně, Guse oslovoval „pane“ a ženy „madam“, ale vypadal uvolněně. Když si objednali, oslovil všechny u stolu. „Slyšel jsem toho o vaší rodině už tolik, že mám pocit, jako bych vás všechny znal.“ Měl pihovatý obličej a široký úsměv a Woody nepochyboval, že se všem zamlouvá.

Eddie se zeptal Rosy, jak se jí líbí Honolulu. „Abych řekla pravdu, jsem trochu zklamaná,“ přiznala. „Honolulu je jen jako jakékoli malé americké město. Čekala jsem, že bude působit víc asijsky.“

„Souhlasím,“ přitakal Eddie. „Samé snack-bary, motely a jazzové kapely.“

Zeptal se Guse, jestli bude válka. Tuhle otázku kladl Gusovi kdekdo. „Snažíme se ze všech sil najít s Japonskem modus vivendi,“ odpověděl Gus. Woodyho napadlo, jestli Eddie ví, co je to modus vivendi. „Ministr zahraničí Hull měl řadu rozhovorů s velvyslancem Nomurou, které trvaly celé léto. Ale zřejmě se nemůžeme dohodnout.“

„V čem je problém?“ chtěl vědět Eddie.

„Americká ekonomika potřebuje na Dálném východě zónu volného obchodu. Japonsko říká oukej, dobrá, my milujeme volný obchod, tak ho mějme na celém světě, nejen na našem dvorku. Tenhle požadavek Spojené státy nemůžou splnit, i kdyby chtěly. A tak Japonsko říká, dokud jiné země mají své hospodářské zóny, my ji potřebujeme také.“

„Přesto nechápu, proč museli napadnout Čínu.“

Rosa se vždycky snažila chápat druhou stranu. „Japonci potřebují vojska v Číně, Indočíně a Holandské východní Indii, aby chránila jejich zájmy, stejně jako my Američani máme vojáky na Filipínách, Britové v Indii, Francouzi v Alžírsku a tak dál.“

„Když se na to podíváte takhle, tak japonské požadavky nevypadají moc nerozumně!“

„Nejsou nerozumné, ale jsou špatné,“ řekla pevně Joanne. „Dobývat cizí říše je řešení z devatenáctého století. Svět se mění. Opouštíme říše a uzavřené hospodářské zóny. Dát Japoncům, co chtějí, to by byl krok zpátky.“

Přinesli jim jídlo. „Než zapomenu,“ oznámil Gus, „zítra ráno snídáme na palubě Arizony. Přesně v osm.“

„Já pozvaný nejsem,“ oznámil jim Chuck, „ale určili mě, abych vás tam dopravil. Vyzvednu vás v sedm třicet a pojedeme do přístavu. Odtamtud vás odvezu člunem.“

„Prima.“

Woody se pustil do smažené rýže. „Báječné,“ pochvaloval si. „Na svatební hostině bychom měli mít činu.“

Gus se zasmál. „To si nemyslím.“

„Proč ne? Je to laciné a skvěle to chutná.“

„Svatba je víc než jídlo, to je událost. Když už o tom mluvíme, Joanne, musím zatelefonovat vaší matce.“

Joanne se zachmuřila. „Kvůli svatbě?“

„Kvůli seznamu hostů.“

Joanne odložila jídelní hůlky. „Je tu nějaký problém?“ Woody viděl, jak roztahuje nosní dírky, a věděl, že nastanou nepříjemnosti.

„Problém ani ne,“ odpověděl Gus. „Mám dost velký počet přátel a spojenců ve Washingtonu, které by urazilo, kdyby nedostali pozvání na svatbu mého syna. Navrhnu vaší matce, že se s ní o náklady rozdělím.“

Táta je ohleduplný, pomyslel si Woody. Joannein otec Dave před smrtí prodal svůj podnik za babku, a tak její matka asi nemá moc peněz, které by mohla vydat na nóbl svatbu. Jenže Joanne se nelíbila představa, jak rodiče připravují svatbu bez jejího vědomí.

„Kdo jsou ti přátelé a spojenci, o kterých mluvíte?“ zeptala se Joanne chladně.

„Většinou senátoři a kongresmani. Musíme pozvat prezidenta, ale ten nepřijde.“

„Kteří senátoři a kongresmani?“ chtěla vědět Joanne.

Woody viděl, jak matka potlačuje úsměv. Joanneino naléhání ji pobavilo. Málokdo má odvahu tlačit takhle Guse ke zdi.

Gus začal odříkávat jména.

Joanne ho přerušila. „Říkal jste kongresman Cobb?“

„Ano.“

„Odmítl hlasovat pro zákon proti lynčování!“

„Peter Cobb je dobrý člověk. Jenže je to mississippský politik. Žijeme v demokratickém státě, Joanne: musíme zastupovat své voliče. Jižané nechtějí podpořit zákon proti lynčování.“ Pohlédl na Chuckova přítele. „Doufám, že se to tady nikoho nedotýká, Eddie.“

„Kvůli mně si neberte servítky, pane,“ odpověděl Eddie. „Jsem z Texasu, ale když pomyslím na jižanskou politiku, je mi z ní stydno stejně jako vám. Nesnáším předsudky. Člověk je člověk, ať má jakoukoli barvu pleti.“

Woody letmo pohlédl na Chucka. Zdálo se, že je na Eddieho tak pyšný, že málem pukne.

V tu chvíli si Woody uvědomil, že Eddie je víc než jen Chuckův kamarád.

To je ujetý.

U stolu seděly tři zamilované dvojice: táta a maminka, Woody a Joanne, a Chuck a Eddie.

Upřel pohled na Eddieho. Chuckův milenec, pomyslel si.

To je sakra ujetý.

Eddie zachytil jeho upřený pohled a přívětivě se usmál.

Woody od něj odtrhl oči. Táta s maminkou si to bohudíky nedomysleli, napadlo ho.

Ledaže by maminka právě proto pozvala Eddieho na rodinnou večeři. Ona to ví? Dokonce s tím souhlasí? Ne, to je za hranicemi možného.

„Cobb ostatně nemá na vybranou,“ pokračoval táta. „Ale ve všem ostatním je liberál.“

„Na tom nic demokratického není,“ namítla ostře Joanne. „Cobb lidi z jihu nereprezentuje. Volit tam smějí jen běloši.“

„Nic v tomhle životě není dokonalé,“ připomněl jí Gus. „Cobb podpořil Rooseveltův Nový úděl.“

„To ale neznamená, že ho musím pozvat na svou svatbu.“

Vmísil se Woody. „Tati, já ho tam taky nechci. Na jeho rukou je krev.“

„To není fér.“

„My to tak cítíme.“

„Jenže rozhodnutí není jen na tobě. Hostinu bude pořádat Joanneina matka, a jestli mi dovolí, podělím se s ní o náklady. Řekl bych, že nás to přinejmenším opravňuje promlouvat do seznamu hostů.“

Woody se pohodlně opřel zády o opěradlo. „Je to sakra naše svatba.“

Joanne pohlédla na Woodyho. „Třeba bychom mohli mít tichou svatbu na radnici za účasti jen několika přátel.“

Woody pokrčil rameny. „To mi vyhovuje.“

„To by mohlo vyvést z míry spoustu lidí,“ poznamenal přísně Gus.

„Nás ale ne,“ řekl Woody. „Nejdůležitější osoba dne je nevěsta. Já chci, aby vše proběhlo tak, jak si přeje ona.“

„Všichni mě poslouchejte,“ promluvila Rosa. „Ať to nepřeženeme. Gusi, miláčku, třeba si můžeš vzít Petera Cobba stranou a jemně mu vysvětlit, že máš to štěstí mít idealistického syna, který se žení s báječnou a stejně idealistickou dívkou, a že oba tvrdošíjně odmítají tvou úpěnlivou žádost, aby na svatbu pozvali kongresmana Cobba. Je ti to líto, ale v téhle záležitosti se nemůžeš zachovat, jak bys chtěl, stejně jako to Peter nemůže udělat při hlasování o návrhu zákonů proti lynčování. On se usměje a ujistí tě, že to chápe a že tě měl vždycky rád, protože jsi naprosto upřímný.“

Gus dlouho váhal; pak se rozhodl přívětivě vzdát. „Řekl bych, že máš pravdu, drahá,“ přikývl. Usmál se na Joanne. „Každopádně bych byl blázen, kdybych se přel se svou kouzelnou snachou kvůli Peteovi Cobbovi.“

„Děkuju vám…“ řekla Joanne. „Neměla bych vám začít říkat tati?“

Woody málem zalapal po dechu. Tohle bylo perfektní. Je tak zatraceně pohotová.

„To bych byl opravdu rád,“ přisvědčil Gus.

Woody měl pocit, že se v otcově oku zaleskla slza.

„Tak děkuju, tati.“

No ne, pomyslel si Woody. Postavila se mu – a vyhrála.

To je holka!

{IV}

Eddie chtěl v neděli ráno jít s Chuckem do hotelu vyzvednout rodinu.

„Já ti nevím, brouku,“ zapochyboval Chuck. „My dva máme být v jejich očích kámoši, ne nerozlučná dvojice.“

Leželi za svítání v posteli v motelu. Do kasáren museli proklouznout, dřív než se rozední.

„Ty se za mě stydíš,“ zlobil se Eddie.

„Jak to můžeš říct! Vzal jsem tě na večeři s rodinou!“

„To byl maminčin nápad, ne tvůj. Ale tátovi jsem se líbil, ne?“

„Všichni tě zbožňujou. Kdo by taky ne? Jenže oni nevědí, že jsi špinavej teplouš.“

„Nejsem špinavej teplouš. Jsem moc čistej teplouš.“

„To je fakt.“

„Prosím, vezmi mě s sebou. Chci je poznat líp. Pro mě to je děsně důležitý.“

Chuck si povzdechl. „Tak jo.“

„Děkuju.“ Eddie ho políbil. „Nemáme ještě čas…“

Chuck se zakřenil. „Když sebou hodíme.“

O dvě hodiny později seděli ve služebním packardu námořnictva před hotelem. Jejich čtyři pasažéři se objevili v sedm třicet. Rosa a Joanne měly klobouky a rukavičky, Gus a Woody bílé letní obleky. Woody si nesl fotoaparát.

Woody a Joanne se drželi za ruce. „Koukni na bráchu,“ pošeptal Chuck Eddiemu. „Jen září.“

„Je to krásná holka.“

Přidrželi otevřené dveře a Dewarovi nastoupili do zadní části limuzíny. Woody a Joanne se posadili na sklápěcí sedadla. Chuck se rozjel a zamířil k námořní základně.

Bylo krásné ráno. Z autorádia se na hlavní havajské stanici KGMB ozývaly náboženské písně. Lagunu ozařovalo slunce a jeho paprsky se odrážely od skla kulatých okének a naleštěného mosazného zábradlí stovky lodí. „Že je to krásný pohled?“ prohodil Chuck.

Vjeli na základnu a pokračovali k loděnici, kde se nacházelo asi deset lodí v plovoucích i suchých docích a čekalo na opravu, údržbu či doplnění paliva. Chuck zastavil u důstojnického mola. Všichni vystoupili a zahleděli se přes lagunu na mohutné bitevní lodě, rýsující se majestátně v ranním světle. Woody udělal snímek.

Bylo pár minut před osmou. Chuck zaslechl odbíjení kostelních zvonů v nedalekém Pearl City. Na lodích se pískáním svolávalo k snídani a stráže se připravovaly přesně v osm vztyčit vlajky. Kapela na palubě Nevady spustila americkou státní hymnu.

Odebrali se na přístavní hráz, kde měli připravený člun. Byl dostatečně velký pro přepravu až dvanácti cestujících a pod příklopem na zádi měl zabudovaný motor. Eddie ho nastartoval a Chuck pomáhal hostům nastoupit. Malý motor spokojeně broukal. Chuck se postavil na příď, zatímco Eddie odvázal člun a nasměroval ho k bitevním lodím. Jak člun nabral rychlost, příď se zvedla a začala odhazovat dva oblouky pěny, které připomínaly křídla racka.

Chuck zaslechl letadlo a zvedl hlavu. Blížilo se od západu a bylo tak nízko, že se zdálo, že se snad zřítí. Usoudil, že se chystá přistát na námořní ranveji na Ford Islandu.

Woody sedící na přídi poblíž Chucka se zamračil. „Co je to za letadlo?“ zeptal se.

Chuck znal všechna vojenská letadla armády i námořnictva, ale s určením tohoto měl problém. „Vypadá to skoro jako Type 97,“ odpověděl. To byl torpédový bombardér startující z letadlových lodí japonského válečného námořnictva.

Woody na něj zamířil fotoaparát.

Jak se letadlo přiblížilo, Chuck spatřil velká červená slunce namalovaná na křídlech. „To je japonský letadlo!“ vykřikl.

Eddie kormidlující člun na zádi ho slyšel. „To museli napodobit v rámci cvičení,“ usoudil. „Chtějí spustit poplach, aby všem zkazili nedělní dopoledne.“

„Vypadá to tak,“ přikývl Chuck.

Pak za prvním letadlem spatřil druhé.

A další.

Zaslechl, jak se zneklidněný otec diví. „Co se to sakra děje?“

Letadla se naklonila nad loděnicemi a přeletěla nízko nad člunem; řev jejich motorů by přehlušil Niagarské vodopády. Chuck viděl, že je jich asi deset; ne, dvacet; ne, víc.

Mířili přímo k Ulici bitevních lodí.

Woody přestal fotografovat. „Přece to nemůže být skutečný útok!“ V hlase mu zněl strach i pochyby.

„Jak by to mohli být Japonci?“ kroutil hlavou nevěřícně Chuck. „Japonsko je skoro čtyři tisíce mil odtud! Takovou vzdálenost žádný letadlo neuletí.“

Pak si vzpomněl, že letadlové lodě japonského válečného námořnictva přešly do rádiového ticha. Odposlechový útvar předpokládal, že se vrátily do domácích vod, ale nemohl to potvrdit.

Zachytil otcův pohled a vytušil, že si vzpomněl na tentýž rozhovor.

Všechno se náhle ozřejmilo a nevěřícnost se změnila ve strach.

Vedoucí letadlo proletělo nízko nad Nevadou, která byla výrazným objektem v Ulici bitevních lodí. Ozvala se palba z kanónů. Námořníci na palubě se rozprchli a kapela umlkla za kakofonického slábnutí nedohraných tónů.

Rosa na člunu vykřikla.

Eddie pochopil. „Bože můj, to je nálet.“

Chuckovi se prudce rozbušilo srdce. Japonci bombardují Pearl Harbor a on je na malém člunu uprostřed laguny. Pohlédl na vyděšené obličeje ostatních – rodičů, bratra a Eddieho – a uvědomil si, že tady s ním jsou všichni, které miluje.

Ze spodní části letadel začala do klidných vod laguny padat torpéda ve tvaru střel.

„Otoč to, Eddie!“ křikl Chuck. Eddie však již člun otáčel a mířil v ostrém oblouku zpátky.

Když se otočili, Chuck spatřil nad leteckou základnou Hickham další letku letadel s velkými červenými kotouči na křídlech. Tohle byly střemhlavé bombardéry a řítily se jako dravci dolů na řady amerických letadel dokonale vyrovnaných na ranvejích.

Kolik tu těch parchantů sakra je? Zdálo se, že na obloze nad Pearl Harborem je polovina japonského válečného letectva.

Woody pořád fotografoval.

Chuck zaslechl hlubokou ránu připomínající podzemní výbuch a vzápětí další. Prudce se otočil. Z paluby Arizony vyšlehly plameny a z lodě začal stoupat kouř.

Eddie přidal plyn a záď člunu se vnořila hlouběji do vody. „Dělej, dělej!“ nabádal ho Chuck zbytečně.

Z jedné z lodí se začalo ozývat vytrvalé rytmické houkání svolávající posádku do nejvyšší bojové pohotovosti a Chuck si uvědomil, že tohle je boj a že jeho rodina se ocitla uprostřed něj. Chvíli poté začala na Ford Islandu tiše kvílet protiletecká siréna; její tón se rychle zvyšoval, až dosáhl zběsilého vrcholu.

Od Ulice bitevních lodí zaznívala dlouhá série explozí, jak torpéda nacházela cíl. „Koukni na Wee Vee!“ vykřikl Eddie. Takhle označovali West Virginii. „Naklání se na levobok!“

Chuck viděl, že má pravdu. Loď byla proražená na straně, odkud nalétávala útočící letadla. Aby se tak obrovské plavidlo naklonilo na bok, musely do něj během pár vteřin natéct miliony tun vody.

Stejný osud postihl Oklahomu vedle ní a Chuck ke své hrůze sledoval, jak námořníci sklouzávají po nakloněné palubě a padají přes zábradlí od vody.

Člun rozhoupaly vlny od explozí. Všichni se usilovně drželi, aby nevypadli.

Chuck pozoroval, jak bomby prší na hydroplánovou základnu na konci Ford Islandu. Plovákové letouny kotvily těsně u sebe a jejich křehké konstrukce se tříštily na kusy a úlomky křídel a trupů poletovaly ve vzduchu jako listí při hurikánu.

Chuckův zpravodajsky trénovaný mozek se snažil určit typy letadel; teď mezi japonskými útočníky zahlédl třetí model, smrtelně nebezpečný Mitsubishi „Zero“, nejlepší stíhačku na světě, která startuje z letadlových lodí. Nesla jen dvě malé bomby, ale byla vyzbrojena kulometným dvojčetem a dvěma dvacetimilimetrovými kanony. Jeho úlohou při tomto útoku musí být doprovod bombardérů, jejich ochrana před americkými stíhačkami – ale všechny americké stíhačky zůstávaly stále na zemi, kde už mnoho z nich bylo zničeno. To poskytovalo zerům volnou ruku k útokům na budovy, zařízení a pozemní personál.

Nebo, pomyslel si Chuck s obavou, k ostřelování rodiny, která přeplouvá přes lagunu a zoufale se snaží dostat na břeh.

Americká strana konečně začala odpovídat střelbou. Na Ford Islandu a na palubách zatím nezasažených lodí se probraly k životu kulomety a protiletadlová děla a připojily svůj rachot ke kakofonii smrtelného rámusu. Jako rozkvétající černé květy se na obloze rozprskávaly protiletadlové granáty. Téměř okamžitě se kulometu na ostrově podařilo dát přímý zásah střemhlavému bombardéru. Z kokpitu vyšlehly plameny a letadlo s mohutným šplouchnutím narazilo na hladinu. Chuck divoce jásal a mával pěstmi.

West Virginia se přestala naklánět a začala se vracet do vertikální polohy, ale dál klesala. Chuck si uvědomil, že velitel musel otevřít zaplavovací ventily na pravoboku, čímž zajistil, že při potápění zůstane loď narovnaná a posádka bude mít větší šanci na přežití. Ovšem Oklahoma takové štěstí neměla a všichni s úděsem sledovali, jak se slavná loď začíná obracet. „Bože, koukněte se na posádku!“ zvolala Joanne. Námořníci se zběsile škrábali po prudce nakloněné palubě a snažili se dostat přes zábradlí na pravoboku v zoufalé snaze o záchranu. To jsou však ti šťastní, uvědomil si Chuck, když se mohutná loď nakonec se strašlivým praskotem převrátila dnem nahoru a začala klesat, protože kolik stovek mužů zůstalo uvězněných v podpalubí?

„Držte se!“ vykřikl Chuck. Blížila se obrovská vlna způsobená překocením Oklahomy. Táta popadl maminku a Woody pevně sevřel Joanne. Vlna je zasáhla a zvedla člun neuvěřitelně vysoko. Chuck se zapotácel, ale nepustil se zábradlí. Člun se nepřevrhl. Následovaly menší vlny, rozhoupávaly je, ale všichni to přečkali bez úhony.

Stále byli ještě dlouhých skoro pět set metrů od břehu, jak si s úděsem uvědomil Chuck.

Nevada, ostřelovaná hned na začátku, se překvapivě dala do pohybu. Někdo musel duchapřítomně vyslat všem lodím signál, aby vypluly. Kdyby se dostaly z přístavu, mohly by se rozptýlit a neposkytovaly by tak snadný cíl.

Pak se z Ulice bitevních lodí ozvala rána desetkrát větší než cokoli, co zaznělo do této chvíle. Výbuch byl tak silný, že ho Chuck pocítil jako úder do hrudi, třebaže byl teď skoro o kilometr dál. Z dělové věže číslo 2 na Arizoně vytryskl gejzír ohně. Zlomek vteřiny poté se zdálo, že se roztrhla přední polovina lodě. Do vzduchu vylétly trosky; pokroucené ocelové traverzy a zprohýbané plechy pluly kouřem jako cáry ohořelého papíru nad táborákem, zvolna, děsivě jako ve zlém snu. Přední část lodě zahalily plameny a kouř. Impozantní stožár se opile naklonil.

„Co bylo tohle?“ nechápal Woody.

„Musel vybuchnout lodní sklad munice,“ odpověděl Chuck a s bolestným smutkem si uvědomil, že ta obrovská detonace určitě připravila o život stovky námořníků.

Do vzduchu stoupal sloupec temně rudého kouře připomínající pohřební hranici.

Ozval se třesk a člun se prudce naklonil, jako by ho něco zasáhlo. Všichni se přikrčili. Chuck padl na kolena a pomyslel si, že je to určitě bomba. Vzápětí si uvědomil, že to není možné, protože je pořád naživu. Když se vzpamatoval, spatřil asi metrový kus těžkého kovu, který prorazil palubu nad motorem. Jako zázrakem nikoho nezasáhl.

Motor však zhasl.

Člun zpomalil a po chvíli se úplně zastavil. Pohupoval se na zvlněné hladině, zatímco japonská letadla rozpoutala nad lagunou pekelnou střelbu.

„Chucku, musíme okamžitě odtud,“ řekl striktně Gus.

„Já vím.“ Chuck a Eddie pozorně zjišťovali rozsah poškození. Popadli zaseknuté železo a pokusili se ho z týkové paluby vytrhnout, ale vězelo v ní pevně.

„Na tohle nemáme čas!“ nezdržel se Gus.

„Motor je stejně kaput, Chucku,“ dodal Woody.

Pořád ještě se nacházeli skoro čtyři sta metrů od břehu. Plavidlo však bylo pro takové mimořádné případy vybaveno. Chuck vyklopil z boku člunu dvě vesla. Jednoho se chopil sám, druhého Eddie. Člun byl na veslování velký, a tak se ke břehu přibližovali pomalu.

Naštěstí v útoku nastala pauza. Obloha už nebyla plná letadel. Z poškozených lodí stoupala obrovská mračna kouře včetně tři sta metrů vysokého sloupce ze smrtelně raněné Arizony, ale žádné nové výbuchy se neozývaly. Obdivuhodně kurážná Nevada mířila k ústí přístavu.

Ve vodě kolem lodí bylo plno nafukovacích záchranných i motorových příbřežních člunů a plavajících námořníků; mnozí se přidržovali plovoucích trosek. Neobávali se jen utopení: z proděravělých lodí unikala nafta a na hladině začala hořet. Volání těch, kdo neuměli plavat, se děsivě prolínalo s křikem popálených.

Chuck letmo pohlédl na hodinky. Myslel si, že letecký útok trval celé hodiny, ale kupodivu uběhlo jen třicet minut.

Právě když o tom uvažoval, přišla druhá vlna.

Tentokrát se letadla blížila z východu. Některá začala pronásledovat unikající Nevadu, ostatní se zaměřila na loděnice, kde Dewarovi předtím nastoupili na člun. V plovoucím doku téměř okamžitě explodoval torpédoborec Shaw, zahalily ho chuchvalce plamenů a mračna kouře. Na hladině se rozlila nafta a začala hořet. Pak v největším suchém doku dostala zásah bitevní loď Pennsylvania. V tomtéž doku vylétly do povětří dva torpédoborce, jimž se vznítily muniční sklady.

Chuck s Eddiem veslovali s vypětím všech sil a potili se jako závodní koně.

V loděnici se objevili příslušníci námořní pěchoty – patrně z nedalekých kasáren – a vytáhli hasičské stříkačky.

Konečně člun dorazil k důstojnickému molu. Chuck vyskočil na břeh a rychle ho uvázal; Eddie mezitím pomáhal cestujícím vystoupit. Všichni se rozběhli k autu.

Chuck skočil za volant a nastartoval motor. Automaticky se zapnulo rádio a ozval se hlasatel KGMB: „Všem příslušníkům ozbrojených sil: okamžitě se dostavte do služby.“ Chuck neměl šanci někam se dostavit, ale byl si jistý, že by dostal za úkol především zajistit bezpečnost čtyř civilistů, které má na starosti, zvlášť když jsou mezi nimi dvě ženy a jeden senátor.

Jakmile všichni nasedli, auto se rozjelo.

Zdálo se, že druhá vlna náletu končí. Většina japonských letadel směřovala od přístavu. Chuck přesto jel rychle: mohla by přijít třetí vlna.

Hlavní brána byla otevřená. Kdyby byla zavřená, Chuck by měl velkou chuť ji prorazit.

Žádná jiná vozidla neviděli.

Chuck vyrazil od přístavu po silnici Krále Kamehamehy. Soudil, že čím dál se dostanou od Pearl Harboru, tím bude rodina ve větším bezpečí.

Pak zahlédl osamělý zero; blížil se k nim.

Letěl nízko nad silnicí a Chuck si po chvíli uvědomil, že letoun zaměřuje auto.

Kanony byly na křídlech a existovala značná šance, že úzký cíl představovaný autem minou; kulomety se však nacházely blízko u sebe – po stranách kapotáže motoru. Jestli je pilot chytrý, použije kulomety.

Chuck se horečně rozhlížel na obě strany silnice. Žádný úkryt tu nebyl, jen lány kukuřice.

Začal kličkovat. Přibližující se pilot se ho pochopitelně nepokoušel sledovat. Silnice nebyla široká, a kdyby Chuck sjel do pole, auto by zpomalilo tak, že by jelo sotva krokem. Sešlápl pedál plynu; uvědomil si, že čím rychleji pojede, tím bude větší naděje, že auto nebude zasaženo.

Na další přemýšlení bylo pozdě. Letadlo se přiblížilo natolik, že Chuck viděl na křídlech černé otvory, jimiž střílejí kanony. Jenže jak tušil, pilot zahájil palbu z kulometů a kulky zvedly prach z cesty před nimi.

Chuck zajel doleva ke středu vozovky, dál však v tomto směru nepokračoval, ale strhl volant doprava. Pilot poopravil zaměření. Kulky zasáhly kapotu. Čelní sklo se roztříštilo. Eddie zařval bolestí a vzadu vykřikla jedna z žen.

A pak byl zero pryč.

Auto začalo samo od sebe kličkovat. Jedno přední kolo muselo být poškozeno. Chuck zápolil s volantem, snažil se udržet na silnici. Vůz dostal smyk, sjel z asfaltu a s žuchnutím se zastavil.

Z motoru vyšlehly plameny a Chuck ucítil benzin.

„Všichni ven!“ vykřikl. „Než vybuchne nádrž!“ Otevřel dveře a vyskočil. Trhnutím otevřel i zadní dveře, z nich se vysoukal otec a vytáhl s sebou matku. Chuck viděl, že ostatní vystupují na opačné straně. „Utíkejte!“ křikl, ale nebylo to zapotřebí. Eddie už mířil do kukuřičného pole; kulhal, jako by byl zraněný. Woody napůl táhl, napůl nesl Joanne – i ta byla zřejmě zasažena. Rodiče utíkali k poli, zdálo se, že jsou v pořádku. Přidal se k nim. Uběhli asi sto metrů a pak se vrhli k zemi.

Chvíli se nic nehýbalo. Zvuky letadel se proměnily ve vzdálený bzukot. Chuck zvedl hlavu a spatřil olejnatý kouř stoupající tři sta metrů do výšky. Nad ním poslední hloubkové bombardéry směřovaly k severu.

Pak se ozvala rána, která ho ohlušila. I se zavřenýma očima viděl jasný záblesk explodujícího benzinu; přeběhla přes něj vlna horka.

Znovu zvedl hlavu a ohlédl se dozadu. Auto bylo v plamenech.

Rychle se postavil. „Mami! Nestalo se ti nic?“

„Jako zázrakem nezraněná,“ odpověděla klidně, zatímco jí otec pomáhal na nohy.

Chuck se rozhlížel po poli a hledal ostatní. Rozběhl se k Eddiemu; ten seděl a svíral si stehno. „On tě zasáhl!“

„Bolí to jako svině,“ přiznal Eddie. „Ale nekrvácí to moc.“ Podařilo se mu ušklíbnout. „Je to horní část stehna, ale životně důležitý orgány zůstaly v cajku.“

„Dopravíme tě do nemocnice.“

V tu chvíli Chuck uslyšel strašlivý zvuk.

Bratr plakal.

Woody nebrečel jako miminko, ale jako ztracené dítě: byly to hlasité vzlyky, naprosté zoufalství.

Chuck okamžitě věděl, že je to hlas puklého srdce.

Rozběhl se k bratrovi. Woody klečel, hruď se mu třásla, ústa měl otevřená a z očí se mu řinuly slzy. Bílý letní oblek měl celý od krve, ale zranění žádné. „Ne, ne,“ naříkal mezi vzlyky.

Joanne ležela na zádech před ním.

Chuck na první pohled poznal, že je mrtvá. Tělo bylo nehybné a otevřené oči zíraly do prázdna. Přední část vesele proužkovaných bavlněných šatů byla prosáklá jasně červenou arteriální krví, která se už začínala srážet v tmavých skvrnách. Zranění vidět nebylo, ale Chuck tušil, že ji střela zasáhla do ramena a přeťala podpažní tepnu. Joanne v pár minutách vykrvácela.

Nevěděl co říct.

Došli i ostatní a zůstali stát vedle Chucka: maminka, táta i Eddie. Maminka přiklekla k Woodymu a objala ho. „Chlapečku ubohý,“ zašeptala, jako by byl dítě.

Eddie taktně objal Woodyho jednou rukou kolem ramen.

Táta poklekl vedle mrtvé Joanne. Natáhl se a vzal Woodyho za ruku.

Woodyho vzlyky se maličko utišily.

„Zavři jí oči, Woody,“ vyzval ho táta.

Woodymu se třásla ruka. S námahou ji zklidnil.

Natáhl konečky prstů k Joanneiným víčkům.

Pak jí nesmírně něžně oči zavřel.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

1942 (I)

P

rvního dne roku 1942 dostala Daisy dopis od svého bývalého snoubence Charlieho Farquharsona.

Když ho otvírala, seděla u snídaně v domě v Mayfair; byla tu sama až na starého majordoma, který jí nalil kávu, a patnáctiletou služku, jež jí přinesla z kuchyně teplý toast.

Charlie jí nepsal z Buffala, ale z letecké základny RAF Duxford ve východní Anglii. Daisy o základně už slyšela: nacházela se nedaleko Cambridge, kde poznala svého manžela Kloučka Fitzherberta i muže, kterého miluje, Lloyda Williamse.

Potěšilo ji, že se Charlie ozval. Samozřejmě, kdysi ji pustil k vodě a ona ho za to nenáviděla, ale to už bylo dávno. Cítila se teď jako jiný člověk. V roce 1935 byla slečna Peškovová, bohatá americká dědička; dnes je vikomtka z Aberowenu, anglická aristokratka. Přesto ji těšilo, že stále zůstává v Charlieho mysli. Žena je vždycky raději, když se na ni vzpomíná, než když se na ni zapomíná.

Charlie jí psal silným černým perem. Rukopis měl neúpravný, písmena velká a neúhledná. Daisy četla:

Především se musím samozřejmě omluvit za to, jak jsem se k Tobě v Buffalu zachoval. Je mi hanba, kdykoli na to pomyslím.

Bože můj, on snad dospěl, pomyslela si Daisy.

Jací jsme to byli snobové, a jaký já byl slaboch, že jsem dovolil – teď už zesnulé – matce, aby mě dohnala k něčemu tak ničemnému.

Hleďme, pomyslela si, zesnulé matce. Tak ta stará mrcha je po smrti. Tím by se ta změna dala vysvětlit.

Nastoupil jsem k 133. peruti Eagle. Létáme na hurricanech, ale teď už každým dnem máme dostat spitfiry.

V RAF byly tři perutě Eagle, jejichž osádky tvořili američtí dobrovolníci. Daisy to překvapilo: nečekala by, že Charlie půjde dobrovolně do války. Když ho poznala, nezajímal se o nic jiného než o psy a koně. Skutečně dospěl.

Jestli mi dokážeš v srdci odpustit nebo aspoň nechat minulost za zády, moc rád bych Tě viděl a seznámil se s Tvým manželem.

Zmínka o manželovi je taktním vyjádřením skutečnosti, že Charlie nemá žádné milostné záměry, vytušila Daisy.

Příští týden budu v Londýně na dovolené. Směl bych Vás oba pozvat na večeři? Řekni prosím, že ano.

S vřelými pozdravy

Charles H. B. Farquharson

Klouček o víkendu domů nepřijel, ale Daisy přijala pozvání sama. Hladověla po mužské společnosti jako mnoho žen ve válečném Londýně. Lloyd odešel do Španělska a zmizel. Řekl jí, že bude pracovat jako vojenský atašé na britském velvyslanectví v Madridu. Daisy si přála, aby byla pravda, že má tak bezpečné místo, ale nevěřila tomu. Když se zeptala, proč vláda posílá zdatného mladého důstojníka vykonávat úřednickou práci do neutrální země, vysvětloval jí, jak důležité je zabránit Španělsku, aby se připojilo k válce na fašistické straně. Říkal to však s posmutnělým úsměvem, který ji důrazně varoval, aby se nedala oklamat. Obávala se, že se ve skutečnosti chystá proklouznout přes hranice a spolupracovat s francouzským hnutím odporu, a měla děsivé noční můry, jak Lloyda chytili a mučili.

Neviděla ho už víc než rok. Jeho nepřítomnost byla jako amputace: pociťovala ji celý den, každou hodinu. Byla však ráda, že se jí naskytla příležitost strávit večer mimo domov s mužem, i když to byl neohrabaný, nikterak oslnivý a spíš obtloustlý Charlie Farquharson.

Charlie rezervoval stůl v grillové restauraci hotelu Savoy.

Když jí v hotelové hale pomáhal číšník z norkového kožichu, přistoupil k ní vysoký muž v dobře ušitém smokinku; připadl jí nejasně povědomý. Natáhl ruku a plaše pozdravil. „Ahoj, Daisy. Jsem rád, že tě po tolika letech zase vidím.“

Sotva zaslechla ten hlas, došlo jí, že je to Charlie. „Bože můj!“ zvolala. „Ty ses ale změnil!“

„Trošku jsem zhubnul,“ připustil.

„To tedy určitě.“ Odhadovala to na dvacet až pětadvacet kilogramů. Vypadal teď lépe. Obličej měl spíš ostře řezaný než nehezký.

„Ovšem ty ses nezměnila vůbec,“ prohlásil a prohlédl si ji od hlavy až k patě.

Daisy si dala práci s oblečením. Vzhledem k válečným úsporným opatřením si už léta nic nového nekoupila, ale pro dnešní večer vyhrabala safírově modré hedvábné šaty se spadlými rameny, které si koupila u Lanvina při poslední předválečné návštěvě Paříže. „Za pár měsíců mi bude šestadvacet,“ odpověděla. „Nemůžu věřit, že vypadám stejně jako v osmnácti.“

Letmo jí pohlédl do výstřihu a začervenal se. „Věř mi, že vypadáš.“

Vešli do restaurace a posadili se. „Bál jsem se, že nepřijdeš,“ přiznal.

„Zastavily se mi hodinky. Omlouvám se, že jdu pozdě.“

„Jen o dvacet minut, čekal bych hodinu.“

Číšník se zeptal, jestli chtějí aperitiv. „Tohle je jeden z mála podniků v Anglii, kde dostaneš slušné martini,“ poznamenala Daisy.

„Dvakrát, prosím,“ objednal Charlie.

„Mám ho ráda s olivou.“

„Já taky.“

Pozorně si ho prohlížela, zaujalo ji, jak moc se změnil. Někdejší neohrabanost se zjemnila do půvabné plachosti. Přesto bylo stále těžké představit si ho jako pilota stíhačky sestřelujícího německá letadla. Nálety na Londýn každopádně před půl rokem skončily a na obloze nad jižní Anglií se už žádné letecké boje neodehrávaly. „Jaké lety provádíš?“ zeptala se.

„Hlavně denní operace Circus nad severní Francií.“

„Co jsou to operace Circus?“

„Nálet bombardérů s mohutným doprovodem stíhaček – hlavním smyslem je vlákat nepřátelská letadla do boje, kde musejí čelit početní převaze.“

„Nenávidím bombardovací letadla,“ řekla. „Prožila jsem tu celou dobu německého bombardování.“

Její slova ho překvapila. „Myslel bych si, že budeš chtít dát Němcům ochutnat jejich vlastní medicínu.“

„Vůbec ne.“ O tomhle Daisy už hodně přemýšlela. „Můžu oplakávat všechny ty nevinné ženy a děti, které v Londýně uhořely nebo byly zmrzačeny – ale vědomí, že německé ženy a děti trpí stejně, ničemu nepomůže.“

„Takhle jsem se na to nikdy nedíval.“

Objednali si večeři. Válečné předpisy ji omezovaly na tři chody a jídlo nemohlo stát víc než pět šilinků. Na jídelním lístku měli speciální úsporné pokrmy jako falešnou kachnu z vepřových párků nebo Wooltonovu paštiku, která neobsahovala vůbec žádné maso.

„Ani ti nedokážu povědět, jak je to fajn slyšet nějakou dívku mluvit opravdu americky. Mně se Angličanky líbí, dokonce jsem s jednou chodil, ale stýská se mi po amerických hlasech.“

„Mně taky,“ přitakala. „Tohle je teď můj domov a do Ameriky se stěží vrátím, ale vím, jak se cítíš.“

„Je mi líto, že se míjím s vikomtem z Aberowenu.“

„Je u letectva, stejně jako ty. Dělá leteckého instruktora. Občas se dostane domů, tenhle týden ale ne.“

Daisy s Kloučkem při jeho řídkých návštěvách doma zase spala. Poté co ho přistihla s těmi strašnými ženskými v Aldgate, zařekla se, že už to nikdy neudělá. On však na ni učinil nátlak. Říkal, že když se muži vrátí z boje domů, potřebují útěchu, a sliboval, že k prostitutkám už nikdy nepůjde. Jeho slibům sice nevěřila, ale podvolila se mu, i když jí to nebylo po chuti. Koneckonců jsem si ho vzala, abych s ním snášela dobré i zlé, říkala si.

Bohužel ze sexu s ním už žádné potěšení neměla. Mohla jít s Kloučkem do postele, ale znovu ho milovat nedokázala. Musela používat lubrikační krém. Snažila se znovu přivolat vřelé city, jež k němu chovala v dobách, kdy jí připadal jako vzrušující mladý aristokrat, kterému leží u nohou celý svět, zábavný muž schopný plně si užívat života. Teď si uvědomovala, že tak vzrušující vlastně nebyl: byl to jen sobecký a dost omezený muž s titulem. Když na ní ležel, myslela jen na to, že ji může nakazit nějakou nechutnou nemocí.

„Povídat si o rodině Rouzrokhových určitě nijak moc nechceš…“ nadhodil opatrně Charlie.

„Ne.“

„… ale slyšela jsi, že Joanne zemřela?“

„Ne!“ Daisy to otřáslo. „Jak?“

„V Pearl Harboru. Byla zasnoubená s Woodym Dewarem a šla s ním navštívit jeho bratra Chucka, on tam slouží u námořnictva. Jeli v autě a jeden zero – to je japonská stíhačka – je ostřeloval. Joanne to koupila.“

„To je mi moc líto. Ubohá Joanne. Chudák Woody.“

Přinesli jim jídlo a láhev vína. Chvíli mlčky jedli. Daisy zjistila, že falešná kachna moc jako kachna nechutná.

„Joanne byla jednou z dvou tisíc čtyř set lidí, co přišli v Pearl Harboru o život. Ztratili jsme tam osm bitevních lodí a deset dalších plavidel. Zatracený záludný Japonci!“

„Tady se lidi potají radují, protože Spojené státy jsou teď ve válce. Jen pámbu ví, proč byl Hitler tak hloupý, že vyhlásil Americe válku. Britové si ale myslí, že s Rusy a námi na své straně mají konečně šanci zvítězit.“

„Američani jsou kvůli Pearl Harboru hrozně rozezlení.“

„Lidi tady nechápou proč.“

„Japonci vyjednávali až do poslední minuty – dlouho poté, co už určitě učinili rozhodnutí. To je nečestné!“

Daisy se zamračila. „Mně to připadá rozumné. Pokud by se na poslední chvíli dosáhlo dohody, útok by mohli odvolat.“

„Jenže oni válku nevyhlásili!“

„Změnilo by se tím něco? Čekali jsme, že zaútočí na Filipíny. Pearl Harbor by pro nás znamenal překvapení i po vyhlášení války.“

Charlie rozhodil ruce s gestem naznačujícím zmatení. „Proč nás vůbec museli napadnout?“

„Ukradli jsme jim peníze.“

„Zmrazili jsme jim aktiva.“

„Oni v tom nevidí rozdíl. A odřízli jsme je od ropy. Přitlačili jsme je ke zdi. Hrozil jim zmar. Co měli dělat?“

„Měli se podvolit a stáhnout se z Číny.“

„Ano, to měli. Ale kdyby nějaká země takhle komandovala Ameriku a říkala jí, co má dělat, chtěl bys, abychom se podvolili?“

„Asi ne.“ Zakřenil se. „Říkal jsem, že ses nezměnila. Chtěl bych to odvolat.“

„Proč?“

„Takhle jsi nikdy nemluvila. Za starých časů ses o politice odmítala bavit.“

„Když se nezajímáš, pak si můžeš za to, co se stane.“

„O tom jsme se už asi poučili všichni.“

Požádali o zákusek. „Co se stane s tímhle světem, Charlie?“ posteskla si Daisy. „Celá Evropa je fašistická. Němci dobyli velkou část Ruska. Spojené státy připomínají orla se zlomeným křídlem. Někdy jsem ráda, že nemám děti.“

„Nepodceňuj Ameriku. Jsme ranění, ale ne rozdrcení. Japonsko se teď naparuje, ale přijde den, kdy budou Japonci kvůli Pearl Harboru prolévat hořké slzy lítosti.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„A Němcům se už nedaří prosazovat všechno, co se jim zamane. Nedokázali dobýt Moskvu a jsou na ústupu. Uvědomuješ si, že bitva o Moskvu byla Hitlerovou první opravdovou porážkou?“

„Je to porážka, nebo jen dílčí prohra?“

„Každopádně je to nejhorší vojenský výsledek, jakého kdy dosáhl. Bolševici dali nacistům za vyučenou.“

Charlie v Anglii objevil vynikající portské, oblíbený britský drink. V Londýně ho muži pili, poté co se dámy po večeři vzdálily od stolu; protivný zvyk, který se Daisy ve svém domě snažila zrušit, leč bez úspěchu. Dali si sklenku. Po martini a vínu se teď Daisy cítila lehce opilá a spokojená.

Vzpomínali na léta dospívání v Buffalu a smáli se bláznivinám, které i s ostatními prováděli. „Řekla jsi nám, že odcházíš do Londýna zatančit si s králem,“ připomněl jí Charlie. „A taky sis zatančila!“

„Doufám, že holky žárlily.“

„A jak! Dot Renshawová málem dostala psotník.“

Daisy se spokojeně rozesmála.

„Jsem rád, že jsme zase v kontaktu,“ řekl Charlie. „Je mi s tebou moc fajn.“

„Já jsem taky ráda.“

Vyšli z restaurace a vzali si kabáty. Portýr jim přivolal taxi. „Odvezu tě domů,“ nabídl Charlie.

Když jeli po Strandu, objal ji jednou paží. Chtěla protestovat, ale pak si pomyslela: Čert to vem. Přitulila se k němu.

„Byl jsem to ale trouba,“ povzdechl si. „Kéž bych si tě býval vzal, když jsem měl šanci.“

„Byl bys lepší manžel než Klouček Fitzherbert,“ uznala. Jenže pak by se nikdy nesetkala s Lloydem.

Uvědomila si, že Charliemu neřekla ani slovo o Lloydovi.

Když odbočili do její ulice, Charlie ji políbil.

Bylo příjemné nechat se sevřít do náručí a líbat se s ním, ale věděla, že jí to tak připadá díky alkoholu a že ve skutečnosti jediný muž, s nímž by se chtěla líbat, je Lloyd. Přesto ho od sebe neodstrčila, dokud taxík nezastavil.

„Co takhle skleničku před spaním?“ zeptal se.

Na okamžik byla v pokušení. Už dlouho se nedotýkala pevného mužského těla. Jenže Charlieho ve skutečnosti nechtěla. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Je mi líto, Charlie, ale miluju někoho jiného.“

„Nemusíme spolu do postele,“ zašeptal. „Ale kdybychom se mohli, rozumíš, chvilku jen objímat…“

Otevřela dveře a vystoupila. Cítila se jako podrazák. On pro ni den co den riskuje život a ona mu neposkytne ani falešné vzrušení. „Dobrou noc, Charlie, a hodně štěstí,“ rozloučila se. Dřív než si to mohla rozmyslet, přibouchla dveře auta a vešla do domu.

Vyšla rovnou po schodech nahoru. O pár minut později ležela v posteli, sama, a cítila se nešťastná. Zradila dva muže: Lloyda, protože líbala Charlieho, a Charlieho, protože ho poslala pryč zklamaného.

Větší část neděle strávila v posteli s kocovinou.

V pondělí večer jí zazvonil telefon. „Tady je Hank Bartlett,“ ozval se mladý americký hlas. „Přítel Charlieho Farquharsona z Duxfordu. Povídal mi o vás a já jsem v jeho notýsku našel vaše číslo.“

Srdce se jí zastavilo. „Proč mi voláte?“

„Obávám se, že mám špatnou zprávu,“ odpověděl. „Charlie dneska zemřel, sestřelili ho nad Abbeville.“

„Ne!“

„Byl to jeho první let v novém spitfiru.“

„Říkal mi o tom,“ zamumlala jako ve snách.

„Myslel jsem, že byste to chtěla vědět.“

„Děkuju vám, ano,“ zašeptala.

„Považoval vás prostě za úžasnou.“

„Skutečně?“

„Měla byste ho slyšet, když spustil o tom, jaká jste fantastická.“

„Je mi to líto,“ zašeptala. „Je mi to tak líto.“ Pak už nemohla mluvit a zavěsila.

{II}

Chuck Dewar nakukoval přes rameno poručíka Boba Stronga, jednoho z kryptoanalytiků. Někteří z nich byli bordeláři, ale Strong patřil k těm pořádkumilovným. Na psacím stole měl pouze list papíru, na který napsal:

YO-LO-KU-TA-WA-NA

„Nemůžu na to přijít,“ stěžoval si frustrovaně Strong. „Jestli je ta depeše správně dešifrovaná, pak sděluje, že zasáhli yolokutawana. Ale to nic neznamená. Takové slovo neexistuje.“

Chuck zíral na šest japonských slabik. Byl si jistý, že mu něco říkají, i když má jen útržkovité znalosti tohoto jazyka. Ale nedokázal to rozlousknout, a tak se vrátil ke své práci.

Atmosféra ve staré administrativní budově byla chmurná.

Celé týdny po náletu vídali Chuck s Eddiem nafouklé mrtvoly, které vyplavaly z potopených lodí na olejnatou hladinu. Zpravodajské informace, jež jim procházely rukama, zároveň hlásily další ničivé útoky Japonců. Pouhé tři dny po náletu na Pearl Harbor napadla japonská letadla americkou základnu na Luzonu na Filipínách a zničila veškeré sklady torpéd tichomořské flotily. Téhož dne potopili v Jihočínském moři dvě britské bitevní lodě Repulse a Prince of Wales; Britové zůstali na Dálném východě bezmocní.

Zdálo se, že Japonce nic nemůže zastavit. Stále přicházely špatné zprávy. V prvních několika měsících nového roku porazili Japonci americká vojska na Filipínách a Brity v Hongkongu, Singapuru a hlavním městě Barmy Rangúnu.

Mnohá místní jména neznali ani námořníci jako Chuck a Eddie. Americké veřejnosti zněla jako vzdálené planety z nějaké sci-fi: Guam, Wake, Bataan. Každý však rozuměl významu slov, jako je ustoupit, podrobit se, kapitulovat.

Chuck byl zmatený. Nemohlo by Japonsko skutečně Ameriku porazit? Tomu se dalo sotva uvěřit.

V květnu už měli Japonci všechno, co chtěli: celou říši, která jim poskytovala kaučuk, cín a – hlavně – ropu. Unikající informace naznačovaly, že svému impériu vládnou s brutalitou, jaká by vyvolala ruměnec i u Stalina.

Měli však v kožichu nepříjemnou veš, a sice americké válečné námořnictvo. Pomyšlení na to naplňovalo Chucka hrdostí. Japonci doufali, že zcela zničí Pearl Harbor a získají kontrolu nad Tichým oceánem; to se jim však nepodařilo. Na vodách stále pluly americké letadlové lodě a těžké křižníky. Ze zpravodajských informací vyplývalo, že japonští velitelé zřejmě zuří, že Američané odmítají všechno vzdát a zemřít. Po ztrátách v Pearl Harboru byli Američané v početní nevýhodě a měli menší palebnou sílu, ale neprchali a neskrývali se. Místo toho podnikali bleskové útoky na japonské lodě; způsobovali sice jen menší škody, ale zvyšovali svou bojovou morálku a vyvolávali v Japoncích nevyvratitelný pocit, že ještě nevyhráli. A pak 25. dubna odstartovala letadla z paluby letadlové lodi a bombardovala centrum Tokia, což způsobilo strašlivou ránu hrdosti japonských ozbrojených sil. Oslavy na Havaji byly bouřlivé. Chuck s Eddiem se toho večera opili.

Schylovalo se však k rozhodujícímu boji. Každý, s kým Chuck ve staré administrativní budově mluvil, byl přesvědčen, že začátkem léta podniknou Japonci obří útok, aby vylákali značný počet amerických lodí k závěrečné bitvě. Japonci doufali, že rozhodující bude větší síla jejich námořnictva a že americkou tichomořskou flotilu sprovodí ze světa. Američané by mohli zvítězit, jedině kdyby byli lépe připraveni, měli lepší zpravodajské informace, pohybovali se rychleji a byli chytřejší.

Během těch měsíců stanice HYPO pracovala ve dne v noci na rozluštění nové šifry japonského válečného námořnictva JN-25b. V květnu učinili jistý pokrok.

Americké námořnictvo mělo odposlouchávací stanice kolem celého Tichého oceánu od Seattlu až po Austrálii. V nich seděli muži se sluchátky a radiopřijímači a odposlouchávali japonské rádiové komunikace; podle skupiny kryptografii a radistů pracujících na střeše budovy ministerstva námořnictví ve Washingtonu se jim říkalo „Parta ze střechy“. Pozorně procházeli radiové vlny, a co slyšeli, zapisovali do poznámkových bloků.

Depeše byly v Morseově abecedě, ale tečky a čárky námořních depeší se převáděly do pětimístných číselných skupin, z nichž každá představovala v seznamu kódů určité písmeno, slovo nebo slovní spojení. Zdánlivě nahodilá čísla se přenášela zabezpečeným kabelem do dálnopisů v suterénu staré administrativní budovy. Pak začala obtížná část: luštění kódu.

Vždycky začínali drobnostmi. Posledním slovem každé depeše bývalo často OWARI, což znamenalo konec. Kryptoanalytik hledal další výskyt této číselné skupiny v téže depeši a nad každou objevenou napsal „KONEC?“.

Japonci jim hodně pomohli, když udělali nezvykle neopatrnou chybu.

Dodání seznamu kódů pro JN-25b některým vzdáleným jednotkám se zdrželo. Japonské nejvyšší velení proto po několik osudných týdnů odesílalo některé depeše v obou kódech. Protože Američani už dřív rozluštili hodně z původního JN-25, dokázali přeložit depeši ve starém kódu, položit dešifrovaný text vedle depeše v novém kódu a domyslet si význam pětimístných číselných skupin nového kódu. Nějakou dobu takhle postupovali velkými skoky.

Původních osm kryptoanalytiků doplnilo po Pearl Harboru několik členů kapely potopené bitevní lodě California. Z neznámých důvodů byli hudebníci dobří na dešifrování.

Každá depeše se uchovávala a každý dešifrovaný text se zakládal do šanonu. Porovnávání mělo pro práci klíčový význam. Analytik si mohl vyžádat všechny depeše z určitého dne, všechny depeše určité lodi či všechny depeše zmiňující Havaj. Chuck a ostatní administrativní pracovníci vytvářeli stále složitější systémy křížových odkazů, aby jim pomohly vyhledat vše, co analytici potřebují.

Útvar předvídal, že Japonci zaútočí v prvním květnovém týdnu na Port Moresby, spojeneckou základnu na Papui. Měli pravdu a americké námořnictvo zadrželo invazní flotilu v Korálovém moři. Obě strany prohlašovaly, že zvítězily, ale Port Moresby Japonci nedobyli. A vrchní velitel v Tichomoří admirál Nimitz začal věřit svým luštitelům kódů.

Japonci při rádiové komunikaci neoznačovali lokace v Tichém oceánu normálními místními jmény. Každé důležité místo mělo označení složené ze dvou písmen – vlastně dvou kan, japonských abeced, třebaže luštitelé kódů obvykle používali ekvivalenty latinky od A do Z. Muži v suterénu se snažili rozluštit význam každé této znakové dvojice. Postupovali pomalu: MO byl Port Moresby, AH byl Oahu, ale zůstávalo mnoho neznámých.

V květnu přibývalo důkazů, že se chystá velký japonský útok na místo, které nazývali AF.

Chuckův útvar tušil, že to nejspíš znamená Midway, atol na západním konci dva a půl tisíce kilometrů dlouhého řetězu ostrovů, který začíná na Havaji. Midway se nachází na půl cesty mezi Los Angeles a Tokiem.

Tušit samozřejmě nestačilo. Vzhledem k početní převaze japonského námořnictva to admirál Nimitz musel vědět.

Den za dnem skládali muži, s nimiž Chuck spolupracoval, zlověstný obraz japonských bojových příprav. Na letadlové lodě byla dopravena nová letadla. Nalodili se „okupační síly“: Japonci hodlali dobyté území udržet.

Vypadalo to na onu rozhodující bitvu. Kam však bude útok směřovat?

Muži v suterénu byli obzvlášť hrdina to, že se jim podařilo dešifrovat depeši z japonské flotily naléhající na Tokio: „Urychlete dodání palivových hadic.“ Zčásti je to těšilo proto, že šlo o specializovaný jazyk, ale hlavně proto, že depeše prokázala, že kdesi uprostřed oceánu bezprostředně hrozí vojenská operace s dlouhým dosahem.

Americké vrchní velení se však domnívalo, že útok by mohl směřovat na Havaj, a armáda se obávala invaze na západním pobřeží Spojených států. Dokonce i tým v Pearl Harboru choval nepříjemné podezření, že by to mohl být Johnston Island, přistávací a startovací dráha vzdálená přes tisíc pět set kilometrů na jih od Midwaye.

Nutně potřebovali získat stoprocentní jistotu.

Chuck měl představu, jak by se to dalo udělat, ale váhal cokoli říct. Kryptoanalytici jsou tak chytří, on však ne. Ve škole nikdy žádné eso nebyl. Ve třetí třídě mu jeden spolužák začal říkat Chucky Trumbera. Chuck se rozplakal a v důsledku toho se přezdívka udržela. Za Chuckyho Trumberu se sám považoval dodnes.

V době oběda si s Eddiem vzali v kantýně sendviče a kávu a posadili se do doků přímo u vody, takže měli vyhlídku na celý přístav. Vše se tu pomalu vracelo k normálu. Většina nafty byla pryč a některé vraky už vytáhli z vody.

Zatímco jedli, za výběžkem se objevila poškozená letadlová loď a pomalu plula do přístavu; vlekla za sebou naftovou skvrnu, která se táhla daleko na moře. Chuck plavidlo poznal, byl to Yorktown. Trup měla loď začernalý od sazí a ve vzletové palubě se otvírala obrovská díra, patrně způsobená japonskou bombou při bitvě v Korálovém moři. Když se loď přiblížila k loděnicím, sirény a klaxony spustily blahopřejnou fanfáru a kolem lodi se shromáždily vlečné čluny, aby ji dostrkaly do otevřené brány suchého doku číslo jedna.

„Prý potřebuje tři měsíce oprav,“ poznamenal Eddie. Pracoval v téže budově jako Chuck, ale v kanceláři námořní zpravodajské služby v horním patře, takže měl příležitost častěji zaslechnout různé zvěsti. „Jenže oni ji vrátí na moře do tří dnů.“

„Jak to chtějí udělat?“

„Už začali. Šéf lodních opravářů jí letěl naproti – už je na palubě i se svým týmem. A podívej se na suchý dok.“

Chuck viděl, že prázdný dok se hemží dělníky a zaplňuje se nářadím: svářecích přístrojů, které čekaly na přístavní hrázi, se nebylo možné dopočítat.

„Stejně ji ale jen zalátají,“ pokračoval Eddie. „Opraví palubu a jen to nejnutnější, aby mohla na moře. Všechno ostatní bude muset počkat.“

Chucka dráždilo cosi na jménu lodě. Nemohl se toho vtíravého pocitu zbavit. Co mu to jméno připomíná? Obléhání Yorktownu byla poslední velká bitva války za nezávislost. Nemělo to nějaký význam?

Kolem procházel kapitán Vandermeier. „Padejte zpátky do práce, slečinky,“ křikl na ně.

„Jednou mu dám do držky,“ zamručel Eddie.

„Po válce, Eddie,“ doporučil Chuck.

Když se Chuck vrátil do suterénu a spatřil u psacího stolu Boba Stronga, uvědomil si, že Strongův problém vyřešil.

Znovu nakoukl kryptoanalytikovi přes rameno a uviděl tentýž list papíru se šesti japonskými slabikami:

YO-LO-KU-TA-WA-NA

Taktně se to pokusil prezentovat, jako by problém vyřešil Strong sám. „Ale vy jste na to přišel, pane poručíku!“ zvolal.

Strong byl v rozpacích. „Jako já?“

„Je to anglické jméno, proto ho Japonci hláskují foneticky.“

„Yolokutawana je anglické jméno?“

„Ano, pane. Japonci tak vyslovují Yorktown.“

„Cože?“ Strong vypadal zmateně.

Děsivou chvíli Chucky Trumbera přemýšlel, jestli se strašlivě neplete.

Pak Strong konečně promluvil. „Bože můj, máte pravdu! Yolokutawana – Yorktown s japonským přízvukem!“ Radostně se rozchechtal. „Děkuju vám!“ rozplýval se nadšením. „Dobrá práce!“

Chuck váhal. Měl ještě jeden nápad. Má říct, co ho napadlo? Jeho práce není luštit kódy. Jenže Amerika je krůček od porážky. Možná by to měl zkusit. „Mohl bych ještě něco navrhnout?“ zeptal se.

„Sem s tím.“

„Týká se to zkratky AF. Potřebujeme jednoznačné potvrzení, že je to Midway, je to tak?“

„Jo.“

„Nemohli bychom napsat takovou depeši o Midwayi, kterou by Japonci měli zájem přeposlat v kódu? Až bychom pak to vysílání zachytili, zjistili bychom, jak Midway v kódu označují.“

Strong se tvářil zamyšleně. „Možná,“ připustil. „Mohli bychom poslat depeši nezašifrovanou, aby bylo jisté, že jí budou rozumět.“

„To bychom mohli. Muselo by to být něco, co není moc utajované – jako, řekněme: ‚Na Midwayi vypukla epidemie venerické choroby, pošlete prosím léky,‘ nebo něco takového.“

„Proč by to ale Japonci předávali dál?“

„Dobrá, musí to být tedy něco, co má vojenský význam, ale zároveň to není přísně tajné; něco jako počasí.“

„Dneska jsou tajné i předpovědi počasí.“

Vmísil se kryptoanalytik od sousedního stolu. „Co takhle o nedostatku vody? Jestli hodlají Midway obsadit, byla by to důležitá informace.“

„Sakra, to by šlo.“ Stronga to očividně zaujalo. „Dejme tomu, že Midway odešle nešifrovanou depeši na Havaj, že se jim porouchalo desalinační zařízení.“

„A Havaj odpoví, že posíláme tanker s pitnou vodou,“ dodal Chuck.

„Jestliže chtějí Japonci zaútočit na Midway, tuhle zprávu určitě přepošlou. Museli by tam naplánovat dopravu pitné vody.“

„A pošlou ji zašifrovanou, aby nám neprozradili svůj zájem o Midway.“

Strong se zvedl. „Pojďte se mnou,“ vyzval Chucka. „Předložíme to šéfovi a uvidíme, co tomu řekne.“

Depeše byly odeslány ještě téhož dne.

Příští den japonská rádiová depeše ohlásila nedostatek vody na AF.

Cílem byl Midway.

Admirál Nimitz začal chystat léčku.

{III}

Zatímco na poškozené letadlové lodi Yorktown se toho večera rojilo víc než tisíc opravářů, kteří se snažili dát ji ve světle obloukových lamp do pořádku, Chuck s Eddiem si vyrazili do putyky zvané Páska kolem čepice v jedné zapadlé honolulské uličce. Jako vždy tu bylo plno námořníků i místních. Skoro všichni návštěvníci byli muži, třebaže se tu našlo i několik dvojic zdravotních sester. Chuck s Eddiem to tu měli rádi, protože ostatní muži byli jako oni. Lesbám se podnik také líbil, protože se je tu muži nepokoušeli balit.

Nic otevřeného se samozřejmě nedělo. Za homosexuální styk by vás mohli vyhodit od námořnictva a strčit do vězení. Přesto tu vládla příjemná atmosféra. Kapelník měl mejkap. Havajský zpěvák byl v ženských šatech, ale působil tak přesvědčivě, že leckdo nepoznal, že je to muž. Hospodský byl homosexuál jako poleno. Muži mohli tančit spolu. A když si tu objednáte vermut, nikdo o vás neřekne, že jste bábovka.

Od smrti Joanne měl Chuck pocit, že miluje Eddieho ještě víc. Samozřejmě pořád věděl, že Eddieho teoreticky můžou zabít; jenže tohle nebezpečí mu nikdy nepřipadalo reálné. Teď po útoku na Pearl Harbor nebylo dne, kdy by si Chuck nepřipomněl, jak ta krásná dívka leží zakrvácená na zemi a jeho bratr vedle ní zoufale vzlyká. Takhle snadno by mohl Chuck klečet vedle Eddieho a pociťovat tentýž nesnesitelný žal. Chuck a Eddie 7. prosince smrti unikli, ale teď byli ve válce a lidský život ztratil cenu. Každý společný den byl drahocenný, protože mohl být poslední.

Chuck se opíral o barový pult s pivem v ruce a Eddie seděl na vysoké židličce. Smáli se námořnímu pilotovi Trevoru Paxmanovi – přezdívanému Trixie –, který vyprávěl o době, kdy se pokoušel o sex s dívkou. „Úplně jsem se zděsil!“ vykládal Trixie. „Myslel jsem, že tam dole to bude všechno pěkný, hezounký, jako to mají dívky na obrazech – ale ona byla chlupatější než já!“ Řvali smíchy. „Byla jako gorila!“ V tu chvíli Chuck koutkem oka zahlédl vcházet do lokálu podsaditou postavu kapitána Vandermeiera.

Do hospod navštěvovaných řadovými vojáky chodilo málo důstojníků. Zakázané to nebylo, jenom netaktní a poněkud bezohledné, jako když se do restaurace v Ritz-Carltonu vejde v zablácených holínkách. Eddie se otočil zády a doufal, že si ho Vandermeier nevšimne.

Takové štěstí však neměl. Vandermeier došel až k nim. „Tak, tak, všichni hošani pěkně v kupě, že jo?“

Trixie se odvrátil a vmísil se mezi návštěvníky. „Kam šel?“ podivil se Vandermeier. Už byl natolik opilý, že špatně artikuloval.

Chuck viděl, že Eddiemu potemněla tvář. „Dobrý večer, pane kapitáne,“ pozdravil upjatě Chuck. „Smím vás pozvat na pivo?“

„Skkotskou ss ledem.“

Chuck mu drink objednal. Vandermeier si lokl. „Tak jsem slyšel, že tady se hlavně ššpikuje řiť – je to fakt?“ zeptal se Eddieho.

„Nemám tušení,“ odpověděl chladně Eddie.

„Ale no tak,“ naléhal Vandermeier. „Jen mezi náma.“ Poplácal Eddieho po koleni.

Eddie prudce vstal a odstrčil stoličku. „Nesahejte na mě,“ ohradil se. „Jen klid, Eddie,“ chlácholil ho Chuck.

„V žádných předpisech námořnictva nestojí, že se musím nechat vochmatávat od přihřátýho lampasáka!“

„Co jste to řřek?“ mumlal opile Vandermeier.

„Jestli se mě ještě jednou dotkne, přísahám, že mu tu pitomou palici urazím,“ zavrčel Eddie.

„Pane kapitáne, vím o mnohem lepším lokálu,“ řekl Chuck. „Nechtěl byste tam zajít?“

Vandermeier vypadal zmateně. „Cože?“

Chuck improvizoval. „Mnohem menší, klidnější podnik – jako tenhle, ale intimnější. Rozumíte, jak to myslím?“

„To zní dobře!“ Kapitán dopil sklenici.

Chuck uchopil Vandermeiera za pravou paži a naznačil Eddiemu, aby ho vzal za levou. Vyvedli opilého kapitána ven.

Ve tmě na uličce naštěstí čekal taxík. Chuck otevřel dveře auta.

V tu chvíli Vandermeier Eddieho políbil.

Kapitán ho objal a přisál se mu ke rtům. „Miluju tě,“ zasípal.

Chuckovo srdce se naplnilo strachem. Tohle neskončí dobře.

Eddie udeřil Vandermeiera pěstí tvrdě do žaludku. Kapitán zachroptěl a zalapal po dechu. Eddie ho udeřil znovu, tentokrát do obličeje. Chuck skočil mezi ně. Dřív než mohl Vandermeier upadnout, Chuck ho šoupl na zadní sedadlo do taxíku.

Sklonil se do okna a podal šoférovi desetidolarovou bankovku. „Odvezte ho domů a zbytek si nechte,“ řekl.

Taxík odjel.

Chuck pohlédl na Eddieho. „Ach, kamaráde,“ povzdechl si. „Jsme v průšvihu.“

{IV}

Jenže Eddie Parry z trestného činu napadení důstojníka obviněn nebyl.

Kapitán Vandermeier se příštího dne ráno objevil ve staré administrativní budově s modrým monoklem v obličeji, ale žádné obvinění nepadlo. Chuck si domyslel, že kdyby kapitán přiznal, že se popral v putyce, zničilo by mu to kariéru. O jeho modřině přitom všichni mluvili. „Vandermeier tvrdí, že uklouzl v garáži na rozlitý naftě a praštil se o sekačku na trávu, ale myslím, že mu dala po tlamě manželka. Viděli jste ji? Ta vypadá jak Jack Dempsey.“

Toho dne kryptoanalytici v suterénu oznámili admirálu Nimitzovi, že Japonci zaútočí na Midway 4. června. Přesněji řečeno, japonské síly se budou v sedm hodin ráno nacházet dvě stě osmdesát kilometrů severně od atolu.

Byli si tím téměř jistí.

Eddie měl chmurnou náladu. „Co s tím zmůžeme?“ krčil rameny, když se s Chuckem sešli na oběd. I on pracoval v námořní výzvědné službě a znal japonské síly – aspoň podle toho, co zjistili luštitelé kódů. „Japonci mají na moři dvě stě lodí – v podstatě veškeré svoje námořnictvo – a kolik jich máme my? Pětatřicet!“

Chuck tak sklíčený nebyl. „Ale jejich úderná síla, kterou můžou vrhnout do útoku, představuje jen čtvrtinu celkového počtu. Zbytek jsou okupační síly, jednotky, co mají odlákat pozornost, a rezervy.“

„No a? Čtvrtina jejich sil je pořád víc než naše celá tichomořská flotila!“

„Skutečnou japonskou údernou sílu tvoří pouze čtyři letadlové lodě.“

„Jenomže my máme jen tři.“ Eddie ukázal šunkovým sendvičem na od kouře začernalou letadlovou loď v suchém doku, po které se hemžili dělníci. „A to včetně poničeného Yorktownu.“

„Ovšem my víme, že na nás jdou, zatímco oni nevědí, že číháme – v záloze.“

„Chci věřit, že je to tak významné, jak si Nimitz myslí.“

„Jo, já taky.“

Když se Chuck vrátil do suterénu, bylo mu řečeno, že tam už nepracuje. Byl převelen – na Yorktown.

„Takhle mě Vandermeier trestá,“ stěžoval si Eddie večer plačky. „Myslí si, že umřeš.“

„Nebuď pesimista,“ chlácholil ho Chuck. „Můžeme to vyhrát.“

Pár dní před útokem přešli Japonci na nové kódy. Muži v suterénu si povzdechli a začali znovu od nuly, ale před bitvou mnoho nových zpravodajských informací nezískali. Nimitz si musel vystačit s tím, co už měl, a nezbývalo mu než doufat, že Japonci na poslední chvíli celý plán nezmění.

Japonci očekávali, že se Midwaye zmocní překvapením a že to bude snadné. Doufali, že Američané pak zaútočí v plné síle, aby se pokusili dobýt atol zpátky. V tu chvíli udeří japonská rezervní flotila a zlikviduje celou americkou flotilu. Japonsko opanuje Tichomoří.

A Spojené státy budou žádat o mírové rozhovory.

Nimitz měl v úmyslu zarazit japonské plány v zárodku přepadením úderné síly ze zálohy dřív, než se zmocní Midwaye.

Chuck se teď stal součástí oné léčky.

Sbalil si vak s výstrojí a políbil Eddieho na rozloučenou; pak se spolu vydali k dokům.

Tam narazili na Vandermeiera.

„Nebyl čas opravit vodotěsné komory,“ oznámil jim. „Jestli ji proděraví, půjde ke dnu jako olověná rakev.“

Chuck položil Eddiemu ruku na rameno, aby ho zkrotil. „Co oko, pane kapitáne?“ zeptal se.

Vandermeierova ústa se zkroutila záští. „Hodně štěstí, buzny.“ Odporoučel se.

Chuck potřásl Eddiemu rukou a Eddie se vydal na palubu.

Na Vandermeiera okamžitě zapomněl, protože se mu konečně splnilo přání: je na moři – a na jedné z nejskvělejších lodí, které byly kdy postaveny.

Yorktown byla špičková letadlová loď. Měla více než dvě stě metrů na délku a její posádku tvořilo přes dva tisíce mužů. Nesla devadesát letadel: starší torpédové bombardéry Douglas Devastator se skládacími křídly, novější střemhlavé bombardéry Douglas Dauntless a stíhačky Grumman Wildcat sloužící jako doprovod bombardérů.

Téměř všechno se nacházelo dole, kromě velitelské části lodě, která se zvedala deset metrů nad vzletovou palubu. V této části byl můstek, těsně pod ním radiostanice, navigační kabina a předletová místnost k informování pilotů a sdělení rozkazu, než vyletí. Za tím se tyčil obrovský blok se třemi komíny v řadě za sebou.

Když loď opouštěla dok a vyplouvala z Pearl Harboru, někteří z opravářů byli ještě na palubě a dokončovali práce. Chuck vzrušeně naslouchal dunění mohutných motorů. Ve chvíli, kdy se loď dostala na hlubokou vodu a začala se zvedat a klesat na vlnách Tichého oceánu, měl pocit jako při tanci.

Chucka přidělili do radiostanice, což bylo rozumné rozhodnutí, protože se tu daly využít jeho zkušenosti z práce s depešemi.

Loď plula na místo určení severovýchodně od Midwaye; přivařené záplaty na ní vrzaly jako nové boty. Na lodi byl bar s prodejem nealkoholických nápojů, kterému se říkalo Gedunk a kde nabízeli čerstvou zmrzlinu. Tady hned odpoledne Chuck narazil na Trixieho Paxmana, jehož naposledy viděl v hospodě Páska kolem čepice. Byl rád, že má na lodi kamaráda.

Ve středu 3. června, den před předvídaným útokem, hydroplán námořnictva na průzkumném letu západně od Midwaye zahlédl konvoj japonských dopravních lodí – patrně převážejících okupační vojska, která by po bitvě měla atol obsadit. Informace byla vyslána všem americkým lodím a Chuck v radiostanici Yorktownu byl mezi prvními, kdo se to dozvěděli. Tohle nezpochybnitelně potvrzovalo, že jeho kolegové ze suterénu měli pravdu, a Chuck pocítil úlevu, že se to prokázalo. Uvědomil si i tu ironii: kdyby se mýlili a Japonci byli někde jinde, on by se neocitl v takovém nebezpečí.

U námořnictva už byl rok a půl, ale do této chvíle ještě nikdy nešel do boje. Narychlo opravený Yorktown se má stát terčem japonských torpéd a bomb. Plnou parou plul k lidem, kteří udělají vše, co je v jejich silách, aby loď potopili a Chucka s ní. Byl to zvláštní pocit. Převážnou dobu zůstával podivně klidný, ale občas pocítil nutkání skočit přes zábradlí a začít plavat zpátky k Havaji.

Té noci napsal rodičům. Jestli zítra zemře, půjde s lodí dolů on i dopis, ale napsal ho stejně. O tom, proč byl převelen, neřekl nic. Napadlo ho doznat se, že je homosexuál, ale rychle ten nápad zavrhl. Dal najevo, že je miluje a že je vděčný za všechno, co pro něj udělali. „Jestli zemřu v boji za demokratickou zemi proti kruté militaristické diktatuře, nebude to nadarmo,“ napsal. Když si dopis po sobě přečetl, připadl mu poněkud pompézní, ale nechal to tak.

Byla to krátká noc. Posádky letadel přivolali na snídani v půl druhé ráno. Chuck přišel popřát Trixiemu Paxmanovi hodně štěstí. Jako odškodnění za časný začátek dne dostali letci steaky a vejce.

Letadla byla vyzdvižena z podpalubních hangárů obrovskými výtahy a pak ručně dotlačena na parkovací místa, kde jim doplnili palivo a výzbroj. Několik pilotů odstartovalo a vydalo se pátrat po nepříteli. Ostatní seděli v předletové místnosti v letecké výstroji a čekali na informace.

Chuck šel do služby v radiostanici. Těsně před šestou obdržel zprávu z průzkumného hydroplánu:

K MIDWAYI SMĚŘUJE MNOHO NEPŘÁTELSKÝCH LETADEL

Několik minut poté dostal dílčí sdělení:

NEPŘÁTELSKÉ LETADLOVÉ LODĚ

Už to začalo.

Když chvilku poté dorazilo celé hlášení, umisťovalo japonské úderné síly téměř přesně tam, kde je kryptoanalytici předvídali. Chuck pociťoval hrdost – a strach.

Tři americké letadlové lodě – Yorktown, Enterprise a Hornet – nasadily kurz, který dopraví jejich letadla na takovou vzdálenost od japonských lodí, aby na ně mohla zaútočit.

Na můstku stál admirál Frank Fletcher, sedmapadesátiletý veterán s dlouhým nosem, který už v první světové válce získal vyznamenání Navy Cross za statečnost. Když mu Chuck přinášel na můstek hlášení, zaslechl, jak říká: „Japonská letadla jsme zatím neviděli. To znamená, že pořád ještě nevědí, že tu jsme.“

Chuck věděl, že tohle jediné hraje ve prospěch Američanů: výhoda lepší zpravodajské služby.

Japonci nepochybně doufali, že zastihnou Midway nepřipravený a zopakují scénář z Pearl Harboru, jenže to se díky kryptoanalytikům stát nemělo. Americká letadla na Midwayi nebyla nehybnými terči parkujícími na ranvejích. V době, kdy dorazily japonské bombardéry, byla už všechna ve vzduchu a toužila po boji.

Důstojníci a muži na radiostanici Yorktownu napjatě poslouchali praskající rádiovou komunikaci a nepochybovali, že nad maličkým atolem se svádí urputná letecká bitva; nevěděli však, kdo vyhrává.

Krátce poté přenesla americká letadla boj z Midwaye na nepřítele a zaútočila na japonské letadlové lodě.

Podle toho, co Chuck dokázal vyrozumět, v obou srážkách měla hlavní slovo protiletadlová děla. Základna na Midwayi vykázala jen mírné poškození a skoro všechny bomby a torpéda vypuštěné na japonskou flotilu minuly cíl; v obou střetnutích bylo sestřeleno mnoho letadel.

Skóre se zdálo být vyrovnané – ale to Chucka znepokojovalo, protože Japonci měli víc záloh.

Těsně před sedmou se Yorktown, Enterprise i Hornet stočily k jihovýchodu. Tento kurz je bohužel odváděl od nepřítele, ale jejich letadla musela startovat proti jihovýchodnímu větru.

Každý kout mohutného Yorktownu se chvěl v důsledku burácejících letadel, jejichž motory řvaly na plný plyn; jedno za druhým se rozjížděla po palubě a vystřelovala do vzduchu. Chuck si všiml tendence wildcatů zvedat při zrychlování na palubě pravé křídlo a sklánět levé – mnoho pilotů si na to stěžovalo.

Kolem půl osmé tři letadlové lodě vyslaly sto padesát pět amerických letadel, aby zaútočila na nepřátelské úderné síly.

První letadla dorazila do cílové oblasti s dokonalým načasováním: Japonci právě doplňovali paliva a výzbroj svým letadlům, která se vracela z Midwaye. Paluby byly plné beden s municí a hadích hnízd z navzájem propletených palivových hadic, vše připravené vmžiku vyletět do povětří. Mělo dojít k masakru.

Jenže to se nestalo.

Skoro všechna americká letadla z první vlny byla zničena.

Devastatory byly zastaralé. Doprovodné wildcaty byly lepší, ale s rychlými, snadno manévrovatelnými japonskými zery nemohly soupeřit. Letadla, která přežila a mohla dopravit bomby až k cíli, byla zdecimována ničivou protiletadlovou palbou z mateřských lodí.

Shodit bombu z pohybujícího se letadla na pohybující se loď nebo vypustit torpédo tak, aby zasáhlo loď, bylo nesmírně obtížné, zejména pro pilota, který je shora i zdola pod palbou.

Většina pilotů přitom přišla o život.

A ani jeden neuspěl.

Žádná americká bomba ani torpédo nenašly cíl. První tři vlny útočících letadel, z každé americké letadlové lodě jedna, nezpůsobily japonským úderným silám naprosto žádnou škodu. Munice na palubách neexplodovala, palivové hadice nevzplanuly. Vše zůstalo nepoškozené.

Chuck naslouchal rádiovým komunikacím a zoufal si.

Živě si teď uvědomoval, jak geniální byl před sedmi měsíci útok na Pearl Harbor. Americké lodě kotvily, statické cíle všechny pohromadě a poměrně snadno zasažitelné. Stíhačky, které je mohly ochránit, byly zničeny na ranvejích. A v době, kdy se Američané konečně vzmohli na to, aby zahájili palbu z protiletadlových zbraní, bylo už skoro po útoku.

Tahle bitva však stále pokračovala a do cílové oblasti ještě nedorazila všechna americká letadla. Zaslechl ve sluchátkách zvolání leteckého důstojníka na Enterprise: „Naper to do nich!“ a pilotovu lakonickou odpověď: „Provedu, jen co ty parchanty najdu.“

Dobrá zpráva byla, že japonský velitel dosud neposlal letadla, aby napadla americké lodě. Držel se plánu a soustřeďoval se na Midway. Teď už si patrně domyslel, že na něj musejí útočit letadla startující z letadlových lodí, ale možná si nebyl jistý, kde se ty americké lodě nacházejí.

Navzdory téhle výhodě Američané nevítězili.

Pak se obraz změnil. Třicet sedm střemhlavých bombardérů Dauntless z Enterprise zahlédlo Japonce, zera chránící lodě se při soubojích s předchozími útočníky dostala málem na úroveň moře, takže bombardéry se naštěstí ocitly nad stíhačkami a mohly se na ně vrhnout se sluncem za zády. Jen o pár minut později dosáhlo cílové oblasti dalších osmnáct dauntlessů z Yorktownu. Jedním z pilotů byl Trixie.

V rádiu propukl šum vzrušených hlasů. Chuck zavřel oči, soustředil se a snažil se zkresleným zvukům dát nějaký smysl. Trixieho hlas určit nedokázal.

Pak v pozadí hovorů začal rozpoznávat charakteristický zvuk střemhlav útočících bombardérů. Útok začal.

Náhle se poprvé ozvaly vítězné výkřiky pilotů.

„Dostal jsem tě, parchantě!“

„Doprčic, teď jim to vybouchlo!“

„Sežerte si to, svině!“

„Zásah do černýho!“

„Koukej, jak hoří!“

Muži v radiostanici divoce jásali, nebyli si však jistí, co se přesně děje.

Skončilo to po několika minutách, ale dlouho trvalo, než dostali jasné hlášení. Piloti rozradostnění vítězstvím nebyli schopní se souvisle vyjádřit. Jak se postupně uklidňovali a směřovali zpátky ke svým lodím, začal se vynořovat celý obraz.

Trixie Paxman byl mezi těmi, kdo přežili.

Stejně jako při předchozím útoku i tentokrát většina bomb minula cíl, ale asi deset zaznamenalo přímé zásahy a těch pár napáchalo strašlivé škody. Tři mohutné japonské letadlové lodě byly v plamenech, které se vymkly kontrole: Kaga, Sórjú a vlajková loď Akagi. Nepříteli zůstala jediná, Hirjú.

„Tři ze čtyř vyřízený!“ jásal Chuck. „A k našim lodím se pořád ani nepřiblížili!“

To se brzy změnilo.

Admirál Fletcher poslal deset dauntlessů, aby se poohlédly po zbývající japonské letadlové lodi. Jenže radar na Yorktownu zachytil uskupení letadel, patrně z Hirjú; byla vzdálená asi osmdesát kilometrů a blížila se. V poledne poslal Fletcher proti útočníkům dvanáct wildcatů. Ostatní letadla dostala příkaz vzlétnout, aby nebyla při útoku na palubě a tedy zranitelná. Jako protipožární opatření byla palivová potrubí Yorktownu zaplněna oxidem uhličitým.

Útočící sestava zahrnovala čtrnáct „valsů“, střemhlavých bombardérů Aichi D3A, plus doprovodná zera.

A je to tady, pomyslel si Chuck; moje první bojová akce. Chtělo se mu zvracet. Těžce polykal.

Protiletadlové zbraně Yorktownu zahájily palbu dřív, než byli útočníci v dohledu. Loď nesla čtyři dlouhá protiletadlová děla – dvojčata – s dvacetimilimetrovými hlavněmi, které měly několikakilometrový dostřel. Dělostřelečtí důstojníci za pomoci radaru určili polohu nepřítele a poslali blížícím se letadlům vstříc salvu obrovských čtyřiapadesátilibrových granátů s časovači nastavenými tak, aby při dosažení cíle explodovaly.

Wildcaty se dostaly nad útočníky a podle rádiových hlášení pilotů sestřelily šest bombardérů a tři stíhačky.

Chuck přiběhl na velitelský můstek s hlášením, že se na ně vrhá zbytek útočných sil. Admirál Fletcher se nevzrušil. „Fajn, nasadil jsem si přílbu – víc udělat nemůžu.“

Chuck vyhlédl z okna a spatřil střemhlavé bombardéry řítící se na něj z oblohy v tak příkrém úhlu, že se zdálo, že padají rovnou dolů. Odolal nutkání vrhnout se na zem.

Loď náhle stočila kormidlo na levobok. Za pokus stálo vše, co by mohlo útočící letadla vyvést ze správného kurzu.

Na palubě Yorktownu byla také čtyři „chicagská piana“ – menší protiletadlové čtyřhlavňové zbraně s krátkým dostřelem. Teď zahájily palbu, stejně jako kanony doprovodných křižníků.

Zatímco Chuck jen zíral z můstku, zděšený a bezmocný udělat cokoli na svou ochranu, jedno palubní dělo našlo cíl a zasáhlo bombardér. Zdálo se, že se letadlo rozpadlo na tři kusy. Dva se zřítily do moře a jeden narazil na bok lodě. Pak vybuchl další japonský letoun. Chuck zajásal.

Ale zbývalo jich ještě šest.

Yorktown se prudce stočil na pravobok.

Japonci se hnali za lodí, třebaže čelili smrtícímu přívalu z jejích palubních zbraní.

Když se bombardéry přiblížily ještě víc, zahájily palbu i kulomety na lávkách po stranách vzletové paluby. Teď hrály zbraně Yorktownu smrtonosnou symfonii s hlubokým duněním pětipalcových kanónů, svistem střel středního doletu z chicagských pian a naléhavým rachotem kulometů.

Chuck zahlédl první bombu.

Mnoho japonských bomb mělo zpožděný časovač. Místo aby explodovaly při dopadu, vybuchly asi o vteřinu později; smyslem bylo, že prorazí palubu a explodují hluboko v nitru lodě, kde způsobí maximální devastaci.

Tahle bomba se však po palubě Yorktownu kutálela.

Chuck s hrůzou přihlížel jako hypnotizovaný. Chvíli se zdálo, že třeba nic zlého neudělá. Pak se zábleskem a zahřměním vybuchla. Dvě chicagská piana na zádi byla okamžitě zničena. Na palubě a z kabin vyšlehly menší plameny.

K Chuckovu údivu muži kolem něj zůstali klidní, jako by přihlíželi válečné hře v konferenční místnosti. Admirál Fletcher vydával rozkazy, i když vrávoral na roztřesené podlaze velitelského můstku. Chvilku poté už po vzletové palubě pobíhaly hasičské týmy s hadicemi a zdravotníci s nosítky sbírali raněné a odnášeli je po příkrých palubních schůdkách do ošetřoven v podpalubí.

Žádný větší požár nevypukl: oxid uhličitý v palivovém potrubí tomu zabránil. A žádná letadla naložená bombami, které by vybuchly, na palubě nebyla.

O chvilku později se na Yorktown přiřítil další bombardér Val a bomba zasáhla komíny. Mohutnou lodí zakymácela exploze. Z komínů se vyvalil obrovský mrak olejnatého černého kouře. Chuck si uvědomil, že bomba musela poškodit motory, protože loď okamžitě ztratila rychlost.

Další bomby minuly cíl, dopadly do moře a vyslaly do výšky gejzíry vody, které zalily palubu; mořská voda se tu mísila s krví raněných.

Yorktown zpomalil a nakonec se úplně zastavil. Když ochromená loď zůstala stát, zasáhli ji Japonci potřetí a bomba prorazila přední výtah a explodovala někde dole.

Pak bylo náhle po všem a zbylé japonské bombardéry vystoupaly na jasně modrou tichomořskou oblohu.

Pořád žiju, pomyslel si Chuck.

Loď nebyla ztracená. Hasičské týmy začaly pracovat dřív, než Japonci zmizeli z dohledu. Strojníci v podpalubí odhadovali, že by mohli uvést kotle do provozu během hodiny. Opravářské čety překryly díru ve vzletové palubě borovicovými fošnami.

Radiostanice však byla zničená, a tak byl admirál Fletcher hluchý a slepý. Se svým štábem se přemístil na křižník Astoria a taktické velení předal admirálu Spruancemu na Enterprise.

„Polib si šos, Vandermeiere,“ zabručel si Chuck pro sebe, „přežil jsem to.“

Promluvil příliš brzy.

Motory ožily. Pod velením kapitána Buckmastera teď Yorktown začal znovu brázdit vlny Tichého oceánu. Některá jeho letadla už našla útočiště na Enterprise, ale ostatní byla stále ve vzduchu; otočil se tedy proti větru a letadla začala dosedat a doplňovat palivo. Protože rádio nefungovalo, Chuck a jeho kolegové se změnili v signalizační tým a komunikovali s ostatními loděmi pomocí staromódních praporků.

V půl třetí odhalil radar jednoho z doprovodných křižníků letadla přibližující se v nízké výšce od západu – patrně útočný let z Hirjú. Křižník signalizoval informaci letadlové lodi. Buckmaster vyslal dvanáct wildcatů, aby je zadržely.

Wildcaty zřejmě nedokázaly útok zastavit, protože se objevilo deset torpédových bombardérů; letěly těsně nad hladinou a mířily přímo na Yorktown.

Chuck letadla jasně viděl. Byla to Nakajima B5N, kterým Američané říkali Katky. Každé neslo pod trupem torpédo dlouhé skoro jako půlka celého letadla.

Čtyři těžké křižníky doprovázející letadlovou loď ostřelovaly moře kolem ní a vyvrhávaly pěnivou vodní zástěnu, ale japonští piloti se nenechali jen tak odradit a sprškou proletěli.

Chuck viděl, jak první letadlo vypustilo torpédo. Dlouhá bomba dopadla do vody a mířila k Yorktownu.

Letadlo se mihlo kolem lodě tak těsně, že Chuck zahlédl pilotův obličej. Muž měl pilotní kuklu a bílo-červenou čelovou pásku. Posádce na palubě triumfálně zamával pěstí. Vzápětí byl pryč.

S řevem prolétly kolem další japonské stroje. Torpéda byla pomalá a lodě se jim někdy dokázaly vyhnout, ale ochromený Yorktown byl příliš těžko ovladatelný, než aby mohl kličkovat. Ozvala se strašlivá rána a loď se otřásla: torpéda byla několikrát účinnější než normální bomby. Chuck měl pocit, že byla zasažena vlevo na zádi. Těsně poté následovala další exploze; ta loď skutečně zvedla a polovinu posádky srazila na palubu. Vzápětí se mohutné stroje zastavily.

Dřív než útočící letadla zmizela z dohledu, vrhly se opravárenské čety do práce. Jenže tentokrát se to už zvládnout nedalo. Chuck se přidal k mužům u pump a viděl, že ocelový trup velké lodě je rozpáraný jako plechovka. Niagara mořské vody proudila trhlinou dovnitř. V několika minutách Chuck cítil, že se paluba naklonila. Yorktown stále zvětšoval náklon doleva.

Pumpy nezvládaly příval vody, zvlášť když vodotěsné komory byly v Korálovém moři poškozeny a při spěšných opravách se vůbec nedostaly na řadu.

Jak dlouho může trvat, než se překotí?

Ve tři hodiny uslyšel Chuck rozkaz: „Opusťte loď!“

Námořníci přehodili lana přes vysoký okraj svažující se paluby. Trhnutím za pár provázků uvolnili členové posádky na hangárové palubě tisíce plovacích vest, které ze schránek nad hlavou pršely jako déšť. Doprovodná plavidla připlula blíž a spustila záchranné čluny. Námořníci na Yorktownu se vyzuli a hromadně opouštěli loď. Z jakéhosi důvodu naskládali stovky párů bot na palubě do vyrovnaných řad jako nějakou rituální oběť. Raněné spustili do čekajících člunů na nosítkách. Chuck se ocitl ve vodě a plaval co nejrychleji, aby se dostal od Yorktownu, než se loď překotí. Překvapila ho vysoká vlna a spláchla mu čepici. Byl rád, že je v teplých vodách Pacifiku: Atlantik by ho při čekání na záchranu nejspíš připravil o život.

Vyzvedl ho záchranný člun. Člun pak pokračoval ve vytahování mužů z moře. Totéž dělaly posádky desítek dalších člunů. Mnoho námořníků slézalo dolů z hlavní paluby, která byla níž než vzletová. Yorktownu se nějak podařilo zůstat na hladině.

Když byli všichni členové posádky v bezpečí, čluny je dopravily na palubu doprovodných plavidel.

Chuck stál na palubě a díval se přes vodu, jak slunce zapadá za pomalu se potápějícím Yorktownem. Uvědomil si, že za celý den nespatřil žádnou japonskou loď. Celou bitvu vybojovala letadla. Napadlo ho, jestli to nebyla první námořní bitva nového druhu. Jestliže ano, pak klíčovými plavidly budoucnosti budou letadlové lodě. Nic jiného nebude mít význam.

Vedle něj se objevil Trixie Paxman. Chuck měl obrovskou radost, že ho vidí živého, a objal ho.

Trixie mu řekl, že střemhlavé bombardéry Dauntless z Enterprise a Yorktownu při posledním letu způsobily požár na poslední japonské letadlové lodi Hirjú a zničily ji.

„Tím pádem jsou všechny čtyři japonské letadlové lodě vyřazené z boje,“ konstatoval Chuck.

„Přesně tak. Dostali jsme je všechny a ztratili jsme jen jednu naši.“

„Znamená to tedy, že jsme zvítězili?“ zeptal se Chuck.

„Ano,“ přisvědčil Trixie. „Myslím si, že ano.“

{V}

Po bitvě o Midway bylo jasné, že o válce v Tichomoří rozhodnou letadla startující z letadlových lodí. Japonsko i Spojené státy zahájily soustředěné programy zaměřené na co nejrychlejší výrobu letadlových lodí.

V letech 1943 a 1944 vyrobilo Japonsko sedm těchto obrovských, drahých plavidel.

Spojené státy jich v tomto období vyrobily devadesát.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

1942 (II)

Z

dravotní sestra Carla von Ulrich zajela s vozíkem do skladu a zavřela za sebou dveře.

Musela pracovat rychle. To, co se chystala udělat, by ji v případě přistižení dostalo do koncentračního tábora.

Ze skříně vytáhla soupravu obvazů na rány, roli obinadla a jedno balení antiseptického krému. Pak odemkla skříňku s léky. Odtud vzala morfium na úlevu od bolesti a aspirin na horečku. Přidala novou podkožní injekční stříkačku, ještě v původním obalu.

Záznamy už několik týdnů falšovala, aby se zdálo, že to, co si bere, bylo řádně použito. Evidenci pozměňovala raději předem, dřív než si zdravotnický materiál vzala, takže namátková kontrola by zjistila přebytek; vypovídalo by to spíš o nedbalosti než o ztrátě, která by naznačovala krádež.

Udělala to už dvakrát, ale strach teď neměla o nic menší.

Když odcházela s vozíkem ze skladu, doufala, že vypadá nevinně: sestra přivážející nezbytné zdravotní potřeby k lůžku pacienta.

Vešla na oddělení. Ke své hrůze tam zastihla doktora Ernsta; seděl u lůžka a měřil pacientovi pulz.

Všichni lékaři měli být na obědě.

Teď už si to rozmyslet nemohla. Pokusila se o sebejisté vzezření, což byl pravý opak toho, co cítila, a se vztyčenou hlavou procházela s vozíkem mezi lůžky.

Doktor Ernst k ní letmo zvedl oči a usmál se.

Berthold Ernst byl ideálem všech sester. Talentovaný lékař s příjemným chováním k pacientům, vysoký, pohledný a svobodný. Měl pletky s většinou přitažlivých sester, a pokud se dalo věřit nemocničním klepům, s mnoha z nich spal.

Přikývla mu a rázně prošla kolem.

Vytlačila vozík z oddělení a pak náhle zabočila do šatny sester.

Na věšáku visel její kabát. Pod ním ležel proutěný nákupní košík se starým hedvábným šátkem, hlávkou zelí a krabičkou hygienických vložek v hnědém papírovém sáčku. Carla obsah košíku vyndala, pak tam rychle přemístila zdravotnický materiál z vozíku. Všechno zakryla šálou s modro-zlatým geometrickým vzorem, kterou nejspíš koupila matka ve dvacátých letech. Navrch položila zelí a vložky, košík pověsila na věšák a kabát přehodila přes něj.

Prošlo mi to, pomyslela si. Uvědomila si, že se trochu chvěje. Zhluboka se nadechla, ovládla se, otevřela dveře – a hned za nimi spatřila doktora Ernsta.

Nesledoval ji? Neobviní ji, že krade? Nechoval se nepřátelsky, ve skutečnosti se tvářil přívětivě. Možná jí to projde.

„Dobré odpoledne, pane doktore,“ pozdravila. „Můžu vám s něčím pomoct?“

Usmál se. „Jak se daří, sestřičko? Všechno probíhá dobře?“

„Myslím, že bezvadně.“ Pocit viny ji přiměl, že vemlouvavě dodala: „Ale to musíte přece říct vy, pane doktore, jestli všechno probíhá dobře.“

„Já si na nic nestěžuju,“ mávl lhostejně rukou.

Carla přemýšlela: Tak oč jde? Hraje si se mnou a sadisticky odkládá okamžik, kdy mě obviní?

Nic neřekla, ale vyčkávala a snažila se, aby se netřásla úzkostí.

Pohlédl do vozíku. „Proč jste s ním jezdila do šatny?“

„Něco jsem potřebovala,“ improvizovala zoufale. „Něco z pláště do deště.“ Snažila se potlačit chvění v hlasu. „Kapesník z kapsy.“ Přestaň blábolit, napomenula se v duchu. Je to doktor, ne agent gestapa. Přesto ji děsil.

Vypadal pobaveně, jako by si vychutnával její nervozitu. „A vozík?“

„Vracím ho na místo.“

„Pořádek je základ všeho. Jste moc dobrá sestra… slečno von Ulrich… nebo paní?“

„Slečna.“

„Měli bychom si trochu popovídat.“

Jeho úsměv jí napověděl, že tady nepůjde o krádež zdravotnického materiálu. Ernst se ji chystá pozvat na rande. Kdyby souhlasila, stala by se objektem závisti desítek sester.

Jenže ona o něj zájem nemá. Možná proto, že už dřív se zamilovala do jednoho šviháckého donchuána, ze kterého se vyklubal egoistický zbabělec. Tušila, že Berthold Ernst bude podobný.

Nechtěla však riskovat, že ho dopálí, a tak se jen usmála a mlčela.

„Máte ráda Wagnera?“ zeptal se.

Bylo jí jasné, kam tohle směřuje. „Na hudbu nemám čas,“ odpověděla pevně. „Pečuju o starou matku.“ Maud bylo ve skutečnosti jednapadesát a těšila se plnému zdraví.

„Mám dva lístky na zítřejší večerní koncert. Hrají Siegfriedovu idylu.“

„Komorní skladba!“ zvolala. „To je dost vzácné.“ Většinu Wagnerovy tvorby tvoří díla značně rozsáhlá.

Vypadal potěšeně. „Koukám, že o hudbě něco víte.“

Litovala, že se prořekla. Jenom ho povzbudila. „Pocházím z hudební rodiny – matka učí hře na klavír.“

„V tom případě musíte jít. Jsem si jistý, že jeden večer se o matku může postarat někdo jiný.“

„Opravdu to není možné,“ vykrucovala se Carla. „Ale moc vám děkuju za pozvání.“ V jeho očích zahlédla hněv: nebyl zvyklý na odmítnutí. Otočila se a začala tlačit vozík dál.

„Tak třeba jindy?“ zavolal za ní.

„Jste velmi laskavý,“ odpověděla, aniž zpomalila krok.

Obávala se, že za ní půjde, ale dvojznačná odpověď na jeho poslední otázku ho zřejmě uchlácholila. Když se ohlédla přes rameno, byl pryč.

Uskladnila vozík a oddechla si.

Vrátila se ke svým povinnostem. Zkontrolovala všechny pacienty na pokojích a napsala záznamy. Pak byl čas předat službu večerní směně.

Oblékla si plášť do deště a pověsila košík na paži. Teď musí s ukradeným materiálem vyjít z nemocnice; začala se zase víc bát.

Frieda Francková končila ve stejnou dobu, a tak odcházely spolu. Frieda neměla tušení, že Carla něco podloudně pronáší ven. V červnovém slunci došly na zastávku tramvaje. Carla si vzala plášť hlavně proto, aby si nezašpinila uniformu.

Domnívala se, že působí zcela přesvědčivě normálním dojmem, dokud ji z toho Frieda nevyvedla. „Netrápí tě něco?“ zeptala se.

„Ne, proč?“

„Vypadáš nervózně.“

„Je mi fajn.“ Aby změnila téma, ukázala na plakát. „Koukni na to.“

Vláda otevřela v parku Lustgarten před katedrálou v centru Berlína výstavu. Ironický název „Sovětský ráj“ představoval život za komunismu a přitom znázorňoval bolševismus jako židovský podvod a Rusy jako slovanské podlidi. Jenže ani dnes nacistům všechno nevycházelo: někdo obešel Berlín a vylepil parodické plakáty s textem:

Stálá expozice

NACISTICKÝ RÁJ

Válka Hlad Lži Gestapo

Jak dlouho ještě?

Jeden takový plakát visel i na přístřešku tramvajové zastávky a Carlu zahřál u srdce. „Kdo tohle vylepuje?“ prohodila.

Frieda pokrčila rameny.

„Ať to dělá kdokoli, jsou to stateční lidé. Kdyby je chytili, zabijou je.“ Pak si vzpomněla, co má v košíku. Kdyby ji chytili, zabili by ji také.

„Tím jsem si jistá,“ přikývla Frieda.

Teď vypadala trochu vylekaně Frieda. Nemohla by patřit k těm, kdo ty plakáty vylepili? Asi ne. Možná její přítel Heinrich. Je to přesně ten vášnivý, moralistický typ člověka, který by něco takového udělal. „Co Heinrich?“ zeptala se Carla.

„Chce, abychom se vzali.“

„Ty ne?“

Frieda ztlumila hlas. „Nechci mít děti.“ Tohle byla podvratná poznámka: od mladých žen se očekávalo, že budou s radostí rodit pro Führera děti. Frieda ukázala bradou na ilegální plakát. „Nechci přivést dítě do tohohle ráje.“

„Já nejspíš taky ne,“ uvědomila si Carla. Možná proto odmítla doktora Ernsta.

Přijela tramvaj a dívky nastoupily. Carla si nenuceně položila košík na klín, jako by v něm nebylo nic hrozivějšího než zelí. Pozorně se rozhlédla po ostatních cestujících. Ulevilo se jí, že nespatřila žádnou uniformu.

„Pojď k nám,“ pozvala ji Frieda. „Uděláme si jazzový večer. Můžeme si pouštět Wernerovy desky.“

„Šla bych ráda, ale nemůžu,“ zavrtěla hlavou Carla. „Musím zajít na jednu návštěvu. Pamatuješ se na Rothmannovy?“

Frieda se opatrně rozhlédla kolem sebe. „Samozřejmě – býval to náš doktor.“

„On už nemá provozovat lékařskou praxi. Eva Rothmannová odjela před válkou do Londýna a vzala si skotského vojáka. Rodiče se ovšem z Německa dostat nemůžou. Evin bratr Rudi vyráběl housle – zřejmě skvěle –, ale přišel o práci a teď opravuje hudební nástroje a ladí piana.“ K von Ulrichovým přicházel čtyřikrát ročně ladit křídlo Steinway. „A já jsem slíbila, že se u nich dneska večer zastavím.“

„Aha,“ přikývla Frieda. Dlouze to slovo protáhla, jako někdo, kdo právě prozřel.

„Aha co?“ nechápala Carla.

„Teď už chápu, proč svíráš ten košík, jako by v něm byl svatý grál.“ Carlu to úplně ohromilo. Frieda vytušila její tajemství! „Jak jsi na to přišla?“

„Říkala jsi, že nemá provozovat lékařskou praxi. To nepřímo znamená, že ji provozuje.“

Carla viděla, že doktora Rothmanna prozradila. Měla říct, že praxi nesmí provozovat. Naštěstí ho prozradila jen Friedě. „Co má dělat?“ pokrčila rameny. „Přicházejí k němu a prosí ho, aby jim pomohl. Nemůže nemocné odehnat! Nic na tom nevydělá – všichni jeho pacienti jsou židi a další chudáci, co mu zaplatí pár bramborami anebo vejcem.“

„Přede mnou ho bránit nemusíš,“ uklidňovala ji Frieda. „Myslím, že je statečný. A ty jsi hrdinka, když v nemocnici sebereš zdravotnický materiál, abys mu ho mohla dát. Děláš to poprvé?“

Carla zavrtěla hlavou. „Potřetí. Ale cítím se jako trouba, že jsem dopustila, abys na to přišla.“

„Nejsi trouba. Jde jen o to, že tě znám až moc dobře.“

Tramvaj dojela ke Carlině zastávce. „Drž mi palce,“ požádala Friedu a vystoupila.

Když vešla do domu, zaslechla shora váhavé tóny klavíru. Maud má žáka. Carlu to potěšilo. Matka přijde na jiné myšlenky a zároveň vydělá trochu peněz.

Carla si odložila plášť, pak vešla do kuchyně a pozdravila Adu. Když Maud oznámila, že už nebude moct Adu platit, Ada ji požádala, jestli by u nich přesto nemohla zůstat dál. Teď chodila večer uklízet do jedné kanceláře a za ubytování a stravu vedla domácnost rodiny von Ulrichových.

Carla odkopla boty pod stůl a třela si nohy o sebe, aby ulevila bolesti. Ada jí připravila šálek náhražkové kávy.

Do kuchyně vešla Maud, oči jí zářily. „Nový žák!“ oznámila. Ukázala Carle hrst bankovek. „A chce lekce každý den!“ Nechala ho cvičit stupnice a jeho začátečnické prsty v pozadí vydávaly zvuky, jako když po klávesnici chodí kočka.

„To je skvělé,“ radovala se Carla. „Kdo je to?“

„Samozřejmě nacista. Ale my ty peníze potřebujeme.“

„Jak se jmenuje?“

„Joachim Koch. Je docela mladý a ostýchavý. Jestli ho uvidíš, kousni se proboha do jazyka a buď zdvořilá.“

„Jistě.“

Maud zmizela.

Carla vděčně dopila kávu. Na chuť pražených žaludů si už zvykla, stejně jako většina lidí.

Pár minut si s Adou jen tak povídaly. Ada kdysi bývala baculatá, teď však byla hubená. V dnešním Německu se našlo jen málo tlustých lidí, ale s Adou nebylo něco v pořádku. Smrt hendikepovaného syna Kurta ji těžce zasáhla. Vypadala apaticky. Práci vykonávala svědomitě, ale pak seděla a nevidoucím pohledem zírala celé hodiny z okna. Carla ji měla ráda a cítila s ní její muka, ale nevěděla, jak by jí mohla pomoct.

O chvíli později piano utichlo a Carla zaslechla z chodby dva hlasy, matčin a mužský. Předpokládala, že Maud vyprovází pana Kocha, a zděsila se, když vzápětí matka vešla do kuchyně následovaná mužem v bezvadné důstojnické uniformě.

„Tohle je moje dcera,“ pronesla Maud vesele. „Carlo, tohle je poručík Koch, nový žák.“

Koch byl přitažlivý, asi pětadvacetiletý a ostýchavě působící muž. Měl světlý knírek a Carle připomněl otcovy fotografie zamlada.

Carle se rozbušilo srdce strachy. Košík s ukradeným zdravotnickým materiálem stál na kuchyňské židli vedle ní. Neprozradí se nešťastnou náhodou poručíku Kochovi, jako se prozradila Friedě?

Skoro nedokázala promluvit. „Tě-těší mě, že vás poznávám,“ vypravila ze sebe.

Maud na ni nechápavě pohlédla, překvapená její nervozitou. Nechtěla od Carly nic víc, než aby se k novému žákovi chovala hezky – doufala, že mladík bude v lekcích pokračovat. Na tom, že přivede důstojníka do kuchyně, nespatřovala nic špatného. Neměla tušení, co má Carla v košíku.

Koch se formálně uklonil. „Potěšení je na mé straně,“ řekl.

„A Ada je naše služebná.“

Ada po něm střelila nepřátelským pohledem, ale on to neviděl: služebné byly pod jeho rozlišovací schopností. Přenesl váhu na jednu nohu a stál nakřivo; snažil se působit uvolněně, ale dosáhl pravého opaku.

Choval se jako mladší, než jak vypadal. Bylo na něm cosi nevinného, co naznačovalo, že jde o hýčkané dítě. Přesto představoval nebezpečí.

Změnil postoj a spočinul rukama na opěradle židle, kam Carla odložila košík. „Vidím, že jste zdravotní sestra,“ poznamenal.

„Ano.“ Carla se snažila myslet klidně. Má Koch vůbec ponětí o jejich rodině? Možná je příliš mladý, než aby věděl, co je to sociální demokrat. Strana je už devět let postavena mimo zákon. Možná se neblahá pověst rodiny von Ulrichových s Walterovou smrtí vytratila. Každopádně se zdálo, že je Koch považuje za váženou německou rodinu, která je prostě chudá, protože ztratili živitele; to je situace, v níž se nachází mnoho řádných žen.

Není důvod, proč by měl nahlížet do košíku.

Carla se přinutila promluvit na něj příjemně. „Jak pokračujete s hraním na klavír?“

„Myslím, že dělám rychlé pokroky!“ Letmo pohlédl na Maud. „Tohle mi říká paní učitelka.“

„Prokazuje talent, dokonce už v tomto raném stadiu,“ přisvědčila Maud. To tvrdí vždycky, aby je povzbudila k zaplacení další lekce; Carle se však zdálo, že je roztomilejší než jindy. Samozřejmě má právo flirtovat; už je přes rok vdova. Ovšem stěží může chovat milostné city k někomu, kdo je o polovinu mladší než ona.

„Ale rozhodl jsem se, že dokud nástroj nezvládnu, přátelům o tom nepovím,“ dodal Koch. „Pak je svou dovedností ohromím.“

„To bude legrace!“ vyprskla Maud. „Jestli máte pár minut, posaďte se prosím, pane poručíku.“ Ukázala na židli, kde ležel Carlin košík.

Carla se pro něj natáhla, ale Koch ji předešel a zvedl ho. „S dovolením.“ Letmo do košíku nahlédl a uviděl zelí. „Patrně vaše večeře?“

„Ano,“ přisvědčila Carla. Zaznělo to jako kvíknutí.

Posadil se na židli a košík položil na podlahu ke své noze, na opačnou stranu od Carly. „Vždycky jsem si o sobě myslel, že bych mohl být hudebně nadaný. Teď jsem se rozhodl, že je načase to zjistit.“ Překřížil si nohy, pak je zase srovnal vedle sebe.

Carla přemýšlela, proč je tak neklidný. Nemá se čeho bát. Hlavou se jí mihlo, že jeho nervozita může mít sexuální motivaci. Je tu sám se třemi svobodnými ženami. Co mu probíhá hlavou?

Ada před něj postavila šálek kávy. Vytáhl cigarety. Kouřil jako školák – jako by si to chtěl vyzkoušet. Ada mu podala popelník.

„Poručík Koch pracuje na ministerstvu války na Bendlerstrasse,“ sdělila jim Maud.

„No ne!“ Bylo to sídlo nejvyššího velení. Ještě dobře, že tam Koch nikomu neřekl o své hře na klavír. V té budově se nacházela všechna největší tajemství německých ozbrojených sil. I když Koch sám nic neví, některý z kolegů by si mohl vzpomenout, že Walter von Ulrich byl antinacista. A to by znamenalo konec s lekcemi u paní von Ulrich.

„Pracovat tam je velké privilegium,“ poznamenal Koch.

„Můj syn je v Rusku,“ povzdechla si Maud. „Máme o něj strašné starosti.“

„To je u matky samozřejmě přirozené,“ přikývl Koch. „Ale nebuďte prosím pesimistická! Nedávnou ruskou protiofenzivu jsme rázně odrazili.“

To byly žvásty. Propagandistická mašinérie nemohla utajit skutečnost, že Rusové v bitvě o Moskvu zvítězili a zatlačili německé linie o dvě stě kilometrů zpátky.

„Teď jsme zaujali postavení k opětovnému zahájení postupu.“

„Víte to určitě?“ Maud vypadala úzkostlivě. Carla se cítila stejně. Obě trýznil strach o Erika.

Koch se pokusil o povýšený úsměv. „Věřte mi, paní von Ulrich, jsem si tím jistý. Samozřejmě vám nemůžu prozradit všechno, co vím. Můžu vás ale ujistit, že se plánuje velice smělá nová operace.“

„Nepochybuju, že naši vojáci mají všechno, co potřebují,“ vyhrkla Maud. „Dost jídla a tak dále.“ Položila dlaň na Kochovu paži. „Přesto si dělám starosti. Neměla bych to říkat, já vím, ale cítím, že vám můžu věřit, pane poručíku.“

„Samozřejmě.“

„Už celé měsíce jsem od syna nedostala žádnou zprávu. Nevím, jestli je vůbec naživu.“

Koch sáhl do kapsy a vytáhl tužku a malý zápisník. „Rozhodně vám to můžu zjistit,“ řekl.

„To byste mohl?“ podivila se Maud a vyvalila na něj oči.

Carlu napadlo, že tohle může být důvod jejího flirtování.

„Ano. Víte, jsem v generálním štábu – třebaže moje úloha je nevelká.“ Pokoušel se tvářit skromně. „Přeptat se můžu. Na…“

„Erika.“

„Erika von Ulrich.“

„To by bylo úžasné. Dělá sanitáře. Studoval medicínu, ale toužil jít bojovat za Führera.“

Byla to pravda. Erik byl nadšený nacista – třebaže jeho poslední dopisy domů měly zaraženější tón.

Koch si jméno zapsal.

„Jste skvělý, pane poručíku,“ lichotila mu Maud.

„To nestojí za řeč.“

„Jsem tak ráda, že chystáme na východní frontě protiofenzivu. Jenže vy mi nesmíte říct, kdy to začne. I když bych to zoufale ráda věděla.“

Maud se snažila získat informace. Carla si nedokázala představit proč. Neměla pro ně žádné využití.

Koch ztlumil hlas, jako by za otevřeným kuchyňským oknem mohl číhat špion. „Bude to velice brzy,“ řekl. Rozhlédl se po všech posluchačkách. Carla viděla, že si vychutnává jejich pozornost. Možná není zvyklý, aby mu na rtech visely tři ženy. Prodlužoval tu chvíli co nejdéle. „Operace Blau začne velice brzy.“

Maud po něm blýskla očima. „Operace Blau – to je úžasně vzrušující!“ pronesla tónem, jaký žena použije, když jí muž nabídne, že ji vezme na týden do pařížského Ritzu.

„Osmadvacátého června,“ zašeptal.

Maud si přitiskla ruku k srdci. „Tak brzy! To je báječná zpráva.“

„Nemám o tom vůbec mluvit.“

Maud mu položila ruku na paži. „Jsem tak ráda, že jste to přesto udělal. Cítím se teď mnohem líp.“

Zíral na její ruku. Carla si uvědomila, že není zvyklý, aby se ho ženy dotýkaly. Zvedl pohled od ruky k jejím očím. Vřele se usmívala – tak vřele, že Carla stěží mohla uvěřit, že to stoprocentně předstírá.

Maud ruku stáhla. Koch zamáčkl nedopalek cigarety a zvedl se. „Musím jít,“ řekl.

Díky Bohu, pomyslela si Carla.

Uklonil se jí. „Těšilo mě, slečno.“

„Sbohem, pane poručíku,“ odpověděla neutrálně.

Maud ho doprovodila ke dveřím. „Tak zítra ve stejnou dobu,“ rozloučila se.

Vrátila se do kuchyně. „To je něco – pošetilý chlapec, který pracuje na generálním štábu!“

„Nechápu, proč jsi tak nadšená,“ zavrtěla hlavou Carla.

„Je moc pohledný,“ soudila Ada.

„Prozradil nám tajnou informaci!“ zvolala Maud.

„A k čemu nám to je?“ zeptala se Carla. „Nejsme špionky.“

„Známe datum příští ofenzivy – určitě můžeme najít nějaký způsob, jak to předat Rusům.“

„To teda nevím jak.“

„Všude kolem nás mají být špioni.“

„To je jen propaganda. Všechno, co se nepodaří, se svede na podvratnou činnost židobolševických tajných agentů, místo na nacistickou neschopnost.“

„Přesto tu nějací skuteční špioni být musejí.“

„A jak bychom se asi s nimi dostaly do styku?“

Matka vypadala zamyšleně. „Promluvím si s Friedou.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Intuicí.“

Carla si připomněla onen okamžik na tramvajové zastávce, kdy se hlasitě podivila, kdo mohl vylepit antinacistické plakáty, a Frieda zmlkla. Carlina intuice se shodovala s matčinou.

Jenže to nebyl jediný problém. „I kdybychom mohly, chtěly bychom zradit vlast?“

Pro Maud byla odpověď jednoznačná. „Musíme porazit nacismus.“

„Nenávidím nacisty víc než kohokoli jiného, ale pořád jsem Němka.“

„Vím, co máš na mysli. Nelíbí se mi představa, že se stanu zrádkyní, i když jsem se narodila jako Angličanka. Ale pokud válku neprohrajeme, nacistů se nezbavíme.“

„Dejme tomu, že bychom dokázaly předat Rusům informace, které by zajistily, že tu bitvu prohrajeme. Erik by v ní mohl zemřít! Mohly bychom zapříčinit jeho smrt.“

Maud otevřela ústa, aby odpověděla, ale nedokázala promluvit. Místo toho se rozplakala. Carla se zvedla a objala ji.

„Možná zemře stejně,“ zašeptala po chvíli Maud. „Možná zemře v boji za nacismus. Radši by měl padnout při prohrané než při vyhrané bitvě.“

Carla si tím jistá nebyla.

Pustila matku. „Každopádně bych si přála, abys mě varovala, než přivedeš do kuchyně někoho takového,“ postěžovala si. Zvedla košík z podlahy. „Ještě že se poručík Koch do toho nepodíval pořádně.“

„Proč, co tam máš?“

„Léky ukradené v nemocnici pro doktora Rothmanna.“

Maud se hrdě usmála skrze slzy. „Tohle je moje dítě.“

„Málem jsem umřela, když ten košík vzal do ruky.“

„Omlouvám se.“

„Nemohla jsi to vědět. Ale zbavím se toho radši hned.“

„Dobrý nápad.“

Carla si přehodila přes uniformu plášť do deště a vyšla ven.

Rychle kráčela ulicí k domu Rothmannových. Nebyl tak velký jako dům Carliných rodičů, ale měl dostatečné rozměry a pěkné pokoje. Okna však teď byla zatlučená prkny a na domovních dveřích viselo rukou napsané sdělení: „Ordinace zavřena.“

Rothmannovým se kdysi dařilo dobře. Doktor Rothmann měl vzkvétající praxi a mnoho bohatých pacientů. Za nižší honorář léčil i chudé. Teď mu zůstali jen chudí.

Carla šla zadem, jako to dělali pacienti.

Okamžitě poznala, že něco není v pořádku. Zadní dveře zely dokořán, a když vešla do kuchyně, spatřila na vykachlíčkované podlaze ležet kytaru se zlomeným krkem. Místnost byla prázdná, ale odněkud z domu sem zaléhaly zvuky.

Prošla kuchyní do chodby. V přízemí se nacházely dvě hlavní místnosti. V první bývala čekárna a ve druhé ordinace. Teď se čekárna maskovala jako obývací pokoj a z ordinace se stala Rudiho dílna s ponkem a nářadím na práci s dřevem; obvykle se tu našlo několik mandolin, houslí a cell v různém stadiu opravy. Všechno lékařské vybavení bylo ukryto v zamčených skříních.

Ale už ne, jak viděla, sotva vešla.

Skříně byly vypáčené a jejich obsah vyházen. Podlaha byla poseta rozbitým sklem a různými pilulkami, zásypy a polita jakýmisi tekutinami. Carla v tom nepořádku zahlédla i stetoskop a měřič krevního tlaku. Válely se tu i části několika dalších nástrojů, očividně je někdo hodil na podlahu a dupal po nich.

Carlu to vyděsilo a znechutilo. Taková škoda!

Pak nakoukla do vedlejší místnosti. V koutě ležel Rudi Rothmann, dvaadvacetiletý vysoký mladík sportovní postavy. Oči měl zavřené a naříkal v krutých bolestech.

Klečela u něj jeho matka Hannelore. Kdysi krásná blondýnka, teď šedivá a vyzáblá žena.

„Co se stalo?“ zeptala se Carla a děsila se odpovědi.

„Policie,“ odpověděla Hannelore. „Obvinili manžela, že léčí árijské pacienty. Odvedli ho. Rudi se jim pokusil zabránit, aby to tu ničili. Oni mu…“ zadrhl se jí hlas.

Carla odložila košík a přiklekla k Hannelore. „Co udělali?“

Hannelore se vrátila řeč. „Zlámali mu ruce,“ zašeptala.

Carla to viděla na první pohled. Rudi měl červené a strašlivě pokroucené ruce. Policisté mu zřejmě lámali jeden prst za druhým. Nebylo divu, že naříká. Carle se udělalo mdlo. Vídala však hrozné věci denně a uměla potlačit osobní pocity a poskytnout praktickou pomoc. „Potřebuje morfium,“ řekla.

Hannelore ukázala na nepořádek na podlaze. „Pokud jsme nějaké měli, pak je pryč.“

Carla pocítila záchvat čisté zuřivosti. I v nemocnicích je nedostatek léčiv – a policie přesto drahocenné léky v záchvatu ničivého šílenství promrhá. „Přinesla jsem vám ho.“ Vytáhla z košíku lahvičku s čirou tekutinou a novou injekční stříkačku. Zručně vyjmula stříkačku z obalu a naplnila ji utišující drogou. Pak dala Rudimu injekci.

Účinek byl skoro okamžitý. Naříkání ustalo. Otevřel oči a pohlédl na Carlu. „Anděli,“ vydechl. Pak zavřel oči a zřejmě usnul.

„Musíme mu ty prsty reponovat,“ rozhodla Carla. „Aby se kosti léčily narovnané.“ Dotkla se Rudiho levé ruky. Nereagoval. Uchopila ruku a zvedla ji. Vůbec se nepohnul.

„Já jsem kosti nikdy nenarovnávala,“ přiznala Hannelore. „I když jsem dost často viděla, jak se to dělá.“

„Stejně jako já,“ řekla Carla. „Ale zkusit bychom to měly. Já si vezmu na starost jeho levou ruku, vy pravou. Musíme to stihnout dřív, než morfium přestane působit. Bůh ví, že pak bude mít bolesti až dost.“

„Dobrá,“ přitakala Hannelore.

Carla se ještě na okamžik zamyslela. Matka měla pravdu. Musejí dělat všechno, co je v jejich silách, aby tenhle nacistický režim skončil, i kdyby to mělo znamenat zradu vlastní země. Už o tom nepochybovala.

„Dejme se do toho,“ řekla Carla.

Obě začaly jemně, pečlivě narovnávat Rudiho polámané ruce.

{II}

Thomas Macke chodil každý pátek odpoledne do hospody Tannenberg.

Nebyl to žádný extra podnik. Na jedné zdi visela zarámovaná fotografie majitele hospody Fritze v uniformě z první světové války; byl o pětadvacet let mladší a neměl pivní mozol. Tvrdil, že v bitvě u Tannenbergu zabil devět Rusů. V lokálu stálo pár stolů a židlí, ale všichni pravidelní návštěvníci sedali ve výčepu. Jídelní lístek v kožených deskách byl skoro celý výmyslem: podávaly se tu jen párky s bramborami nebo párky bez brambor.

Hospoda však stála přímo naproti kreuzbergské policejní stanici, a tak to byl policajtský lokál. To znamenalo, že tu žádná pravidla neplatila. Otevřeně se tu hrály hazardní hry, pouliční holky poskytovaly na záchodě své služby a do kuchyně nikdy nevstoupily potravinářské kontroly z berlínského magistrátu. Otvíralo se, když Fritz vstal, a zavíralo až po odchodu posledního pijana.

Macke býval před lety v Kreuzbergu obyčejným policistou, než moc převzali nacisté a muži jako on náhle dostali zelenou. Někteří z jeho bývalých kolegů do Tannenbergu stále ještě chodili, a tak si mohl být jistý, že tam uvidí pár známých tváří. Pořád se rád bavil se starými přáteli, třebaže tolik povýšil a stal se komisařem a příslušníkem SS.

„Činíš se, Thomasi, jen co je pravda,“ chválil ho seržant Bernhardt Engel, který býval v roce 1932 Mackeho nadřízeným; seržantem zůstal doteď. „Hodně štěstí, chlapče.“ Pozvedl ke rtům korbel piva, který mu Macke zaplatil.

„Nebudu se s tebou přít,“ odpověděl Macke. „I když musím říct, že pracovat u náčelníka Kringeleina je daleko horší, než to bývalo u tebe.“

„Byl jsem na vás, chlapci, moc měkkej,“ uznal Bernhardt.

Jiný starý kamarád Franz Edel se posměšně zachechtal. „Měkkej bych zrovna neřekl!“

Macke se letmo podíval z okna a zahlédl, jak před hospodou zastavuje motocykl. Seděl na něm mladý muž ve světle modrém přepásaném saku leteckého důstojníka. Připadal mu povědomý: Macke ho musel už někde vidět. Příliš dlouhé rusé vlasy mu padaly do aristokratického čela. Vydal se přes chodník a vešel do Tannenbergu.

Mackeovi se vybavilo jeho jméno. Byl to Werner Franck, zkažený syn výrobce rozhlasových přijímačů Ludiho Francka.

Werner vešel do výčepu a požádal o krabičku cigaret značky Kamel. To se dalo čekat, pomyslel si Macke, že ten playboy bude kouřit americké cigarety, i když to je jen jejich německá napodobenina.

Werner zaplatil, otevřel krabičku a požádal Fritze o oheň. Když odcházel s cigaretou frajersky přilepenou na rtu, zahlédl Mackeho obličej a po kratičkém zamyšlení řekl: „Komisař Macke.“

Všichni muži ve výčepu upřeli oči na Mackeho a čekali na jeho reakci.

Nenuceně kývl hlavou. „Jak se vede, mladý muži?“

„Moc dobře, pane, děkuju.“

Uctivý tón Mackeho potěšil, ale zároveň překvapil. Pamatoval si Wernera jako arogantního frajírka s nedostatečnou úctou vůči autoritě.

„Právě jsem se vrátil s generálem Dornem z východní fronty,“ dodal Werner.

Macke vycítil, že policisté ve výčepu při jejich rozhovoru zbystřili. Muž, který byl na východní frontě, si zasluhuje respekt. Macke se nedokázal zbavit pocitu potěšení z toho, jak na všechny zapůsobilo, že se pohybuje v tak vysokých kruzích.

Werner mu nabídl krabičku cigaret a Macke si jednu vzal. „Pivo,“ požádal Werner Fritze. Otočil se zpátky k Mackemu a zeptal se: „Smím vás na něco pozvat, pane komisaři?“

„Totéž, děkuju.“

Fritz načepoval dva korbely. Werner pozvedl pivo. „Chci vám poděkovat,“ řekl.

To bylo další překvapení. „Za co?“ podivil se Macke.

Všichni jeho přátelé napjatě naslouchali.

„Před rokem jste mě pořádně setřel,“ odpověděl Werner.

„Tehdy jste se moc vděčně netvářil.“

„A za to se omlouvám. Ale hodně jsem přemýšlel o tom, co jste mi řekl, a nakonec jsem si uvědomil, že jste měl pravdu. Tenkrát jsem dopustil, aby mi osobní pocity zakalily úsudek. Vy jste mě napravil. Nikdy vám to nezapomenu.“

Mackeho to dojalo. Werner mu tehdy šel na nervy a on s ním mluvil nelítostně hrubě; ale mladík si vzal jeho slova k srdci a změnil se. Skutečnost, že způsobil tak velkou změnu v životě mladého muže, Mackeho příjemně naladila.

„Onehdy jsem si na vás vzpomněl,“ pokračoval Werner. „Generál Dorn mluvil o chytání špionů a ptal se, jestli bychom je nedokázali vystopovat podle jejich rádiových signálů. Obávám se, že jsem mu toho moc říct nedokázal.“

„Měl jste se mě zeptat,“ usmál se Macke. „Právě tohle je moje specializace.“

„Skutečně?“

„Pojďte se posadit.“

Přenesli si džbánky k ušmudlanému stolu.

„Všichni tihle muži jsou policisti,“ řekl Macke. „Ale člověk by stejně o takových věcech neměl mluvit na veřejnosti.“

„Samozřejmě.“ Werner přitlumil hlas. „Já ale vím, že vám můžu důvěřovat. Víte, někteří velitelé na bojišti se Dornovi svěřili se svým přesvědčením, že nepřítel často zná naše záměry předem.“

„Ne!“ zvolal Macke. „Toho jsem se bál!“

„Co můžu říct generálu Dornovi o pátrání po rádiových signálech?“

„Správný termín je goniometrie.“ Macke si srovnával myšlenky. Tohle byla příležitost, jak zapůsobit na vlivného generála, i když nepřímo. Bylo třeba vyjadřovat se jasně a zdůraznit význam toho, co dělá, aniž bude přehánět úspěchy. Představil si, jak generál Dorn nenuceně říká Führerovi: „V gestapu mají moc šikovného člověka – jmenuje se Macke –, zatím je to jen komisař, ale velice výkonný…“

„Máme nástroj, který nám určí směr, odkud signál přichází,“ začal. „Když zachytíme signál na třech různých místech, můžeme na mapě nakreslit tři čáry. Vysílačka se nachází v místě jejich průsečíku.“

„To je fantastické!“

Macke zvedl varovně ruku. „Teoreticky,“ upozornil. „V praxi je to obtížnější. Pianista – tak říkáme radistovi – obyčejně nezůstává na místě tak dlouho, abysme ho přistihli. Opatrný pianista nikdy nevysílá dvakrát ze stejného místa. A naše zařízení je umístěný v dodávkovým autě s nápadnou anténou na střeše, takže ten člověk nás vidí, jak se přibližujeme.“

„Ale jisté úspěchy máte.“

„To jo. Ale možná byste si měl s námi jednou večer vyjet. Pak byste viděl celý proces na vlastní oči – a mohl podat generálu Dornovi informaci z první ruky.“

„To je dobrý nápad,“ přisvědčil Werner.

{III}

Červen byl v Moskvě slunečný a teplý. V době oběda čekal Voloďa na Zoju u vodotrysku v Alexandrovské zahradě za Kremlem. Procházely se tu stovky lidí, mnozí ve dvojicích, a všichni si užívali pěkného počasí. Život byl těžký, voda ve fontáně netryskala, aby se ušetřila energie, ale obloha byla modrá, stromy olistěné a německá armáda dvě stě kilometrů daleko.

Kdykoli se Voloďa v mysli vrátil k bitvě o Moskvu, pocítil hrdost. Obávaná německá armáda, mistr bleskové války, stála před branami města – a byla odražena. Ruští vojáci bojovali za záchranu své metropole jako lvi.

Ruský protiútok bohužel v březnu dozněl. Dobyl zpátky značné území a Moskvané se teď cítili bezpečněji, ale Němci se vylízali z ran a chystali se, že to zkusí znovu.

A Stalin stál pořád v čele země.

Voloďa mezi lidmi zahlédl přicházející Zoju. Měla na sobě červenobíle kostkované šaty. Její krok byl pružný a plavé vlasy jí při chůzi jakoby odskakovaly. Všichni muži na ni civěli.

Voloďa už chodil s několika krásnými ženami, ale k Zoje se dostal trochu jako slepý k houslím. Celá léta se k němu chovala chladně a lhostejně a mluvila s ním jen o jaderné fyzice. Pak ho jednoho dne k jeho úžasu pozvala do kina.

Bylo to krátce po nepokojích, při kterých přišel o život generál Bobrov. Její postoj k Voloďovi se toho dne změnil. Nebyl si jistý proč, patrně sdílený zážitek navodil důvěrnější vztah. Každopádně šli spolu na bláznivou komedii Nechte to plavat. Pod volně přeloženým názvem z anglického originálu promítali v Moskvě už celé měsíce tento populární film s anglickým hráčem na ukulele Georgem Formbym. Zápletka byla tak nerealistická, že to už dál nešlo: aniž to George tušil, jeho nástroj vysílal signály německým ponorkám. Bylo to tak ztřeštěné, že se oba mohli uchechtat.

Od té doby se scházeli pravidelně.

Dneska měli jít na oběd s jeho otcem. Voloďa si domluvil schůzku u fontány o trochu dřív, aby měl Zoju pár minut jen pro sebe.

Zoja ho obdarovala tisíciwattovým úsměvem a stoupla si na špičky, aby ho políbila. Byla vysoká, ale on byl vyšší. Vychutnával si její polibek. Rty měla hebké a vlhké. Skončil příliš brzy.

Voloďa si jí stále ještě nebyl zcela jistý. Lidé ze starší generace by řekli, že spolu chodí. Hodně se líbali, ale do postele spolu ještě nešli. Nejmladší už nebyli: jemu bylo dvacet sedm, jí dvacet osm. Přesto Voloďa cítil, že se s ním Zoja nevyspí, dokud sama nebude chtít.

Napůl nevěřil, že s touto dívkou svých snů někdy stráví noc. Zdálo se, že je příliš blonďatá, příliš inteligentní, příliš vysoká, příliš vyrovnaná a příliš sexy, než aby se vůbec někdy nějakému muži oddala. Přece není možné, aby se Voloďa někdy směl dívat, jak se tahle dívka svléká, zírat na její nahé tělo a dotýkat se ho všude, ležet na ní…!

Procházeli dlouhým úzkým parkem. Po jedné straně byla rušná ulice. Po celé druhé straně se nad vysokou zdí tyčily věže Kremlu. „Když se na to díváš, můžeš si myslet, že naši vůdci jsou vězni ruského lidu,“ prohodil Voloďa.

„Ano,“ přisvědčila Zoja. „A zatím tomu je naopak.“

Rozhlédl se kolem, ale nikdo to nezaslechl. Přesto bylo pošetilé takhle mluvit. „Žádný div, že si táta myslí, že jsi nebezpečná.“

„Dřív jsem si myslela, že jsi jako otec.“

„Kéž bych byl. Je to hrdina. Útočil na Zimní palác! Nemyslím si, že já někdy změním chod dějin.“

„Já vím, jenže on je tak uzavřený názorům ostatních a tak konzervativní. Ty takový nejsi.“

Voloďa si myslel, že je hodně jako otec, ale nehodlal se přít.

„Máš večer volno?“ zeptala se. „Ráda bych ti něco uvařila.“

„To si piš!“ K sobě domů ho ještě nikdy nepozvala.

„Dostala jsem kus zadního.“

„Skvělé!“ Dobré hovězí byla lahůdka i ve Voloďově privilegovaném domově.

„A Kovalevovi odjeli z Moskvy.“

To byla ještě lepší zpráva. Zoja podobně jako mnoho Moskvanů bydlela v bytě někoho jiného. Měla dva pokoje a sdílela kuchyň a koupelnu s dalším vědeckým pracovníkem doktorem Kovalevem, jeho manželkou a dítětem. Kovalevovi však odcestovali a Zoja a Voloďa budou mít byt jen pro sebe. Zrychlil se mu tep. „Mám si vzít zubní kartáček?“ zeptal se.

Tajemně se na něj usmála a neodpověděla.

Vyšli z parku a zamířili přes ulici k restauraci. Mnoho restaurací bylo zavřených, ale centrum města bylo plné kanceláří, jejichž zaměstnanci se museli někde stravovat, a tak pár kaváren a hospod přece jen přežívalo.

Grigorij Peškov seděl u stolku na chodníku. V areálu Kremlu byly lepší restaurace, ale on se rád nechával vidět v podnicích, kam chodí obyčejní Rusové. Chtěl ukázat, že se nad nikoho nevyvyšuje jen proto, že nosí generálskou uniformu. Přesto si vybral stolek stranou od ostatních, aby nikdo nemohl odposlouchávat, co si budou povídat.

Se Zojou nesouhlasil, ale vůči jejímu osobnímu kouzlu nebyl imunní; zvedl se a políbil ji na obě tváře.

Objednali si bramborové placky a pivo. Jedinou alternativou byli nakládaní sledi a vodka.

„Dneska vám nebudu vykládat nic o jaderné fyzice,“ ujistila ho Zoja. „Berte prosím za samozřejmé, že jsem pořád přesvědčená o všem, co jsem vám říkala, když jsme se na tohle téma bavili posledně. Nechci vás nudit.“

„To jsem si oddechl,“ zazubil se.

Zoja se rozesmála a odhalila bílé zuby. „Radši mi povězte, jak dlouho ještě bude trvat válka.“

Voloďa s hraným zoufalstvím zavrtěl hlavou. Zoja se vždycky musí otci nějak postavit. Kdyby to nebyla tak krásná žena, Grigorij by ji už dávno nechal zatknout.

„Nacisti dostávají na frak, ale nechtějí to přiznat,“ odpověděl Grigorij.

„Všichni v Moskvě přemýšlejí, co se stane v létě – ale vy dva to asi víte.“

„Kdybych to věděl,“ odpověděl Voloďa, „určitě bych to neřekl své dívce, i kdybych do ní byl sebevíc blázen.“ Kromě jiného by ji kvůli tomu mohli zastřelit, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

Přinesli jim placky a všichni tři začali jíst. Zoja se jako vždycky hladově ládovala. Voloďovi se moc líbilo, jak se dovede pustit do jídla. Ovšem placky mu moc nechutnaly. „Tyhle brambory až podezřele připomínají tuřín,“ postěžoval si.

Otec po něm střelil nesouhlasným pohledem.

„Já si nestěžuju,“ dodal Voloďa spěšně.

Když dojedli, Zoja si odskočila na toaletu. Sotva byla z doslechu, Voloďa si pospíšil: „Myslíme si, že německá letní ofenziva je na spadnutí.“

„To si myslím taky,“ přitakal otec.

„Jsme na ni připraveni?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Grigorij, ale vypadal nervózně.

„Zaútočí na jihu. Chtějí získat ropná pole Kavkazu.“

Grigorij zavrtěl hlavou. „Vrátí se k Moskvě. To je to hlavní.“

„Stalingrad má stejně symbolický význam. Nese jméno našeho vůdce.“

„K čertu se symbolikou. Jestliže se jim podaří dobýt Moskvu, je po válce. Pokud se jim tohle nepodaří, nezvítězí, ať získají cokoli jiného.“

„Jen hádáš,“ poznamenal Voloďa podrážděně.

„Stejně jako ty.“

„Naopak, já mám důkazy.“ Rozhlédl se kolem, ale nikdo poblíž nebyl. „Ofenziva má krycí název operace Blau. Začne osmadvacátého června.“ Tohle se dozvěděl od špionů z berlínské sítě Wernera Francka. „A dílčí podrobnosti jsme našli v aktovce německého důstojníka, který nouzově přistál s průzkumným letadlem u Charkova.“

„Důstojníci na průzkum nenosí v aktovce bojové plány,“ mávl rukou Grigorij. „Soudruh Stalin si myslí, že je to lest, která nás má oklamat, a já s ním souhlasím. Němci chtějí, abychom oslabili centrální frontu přemístěním vojsk na jih, aby se tam vypořádala s něčím, z čeho se vyklube pouhé odvrácení pozornosti.“

Tohle je problém zpravodajské práce, pomyslel si Voloďa s pocitem marnosti. I když máte informaci, tvrdohlaví staříci budou věřit tomu, čemu věřit chtějí.

Spatřil vracející se Zoju; jak přecházela volným prostranstvím, upíraly se na ni všechny oči. „Co by tě přesvědčilo?“ zeptal se otce, než dorazila.

„Další důkazy.“

„Jako třeba?“

Grigorij se na chvíli zamyslel; vzal otázku vážně. „Ukaž mi bojový plán.“

Voloďa si povzdechl. Tento dokument se Werneru Franckovi získat ještě nepodařilo. „Když ho seženu, uváží to Stalin znovu?“

„Jestli ho opatříš, požádám ho o to.“

„Platí,“ řekl Voloďa.

Jednal impulzivně. Neměl představu, jak toho docílí. Werner, Heinrich, Lili a ostatní už teď podstupovali strašlivé riziko. Přesto na ně bude muset ještě víc zatlačit.

Zoja došla ke stolku a Grigorij se zvedl. Rozcházeli se třemi různými směry, a tak se rozloučili.

„Uvidíme se večer,“ řekla Zoja Voloďovi.

Políbil ji. „Budu tam v sedm.“

„Vezmi si kartáček,“ dodala.

Odcházel jako šťastný muž.

{IV}

Dívka pozná, když má nejlepší kamarádka nějaké tajemství. Možná neví, co je to za tajemství, ale ví, že tu je – jako nějaký neidentifikovatelný kus nábytku, zahalený prostěradlem proti prachu. Podle rezervovaných a neochotných odpovědí na nevinné otázky si uvědomí, že se přítelkyně schází s někým, s kým by neměla; pouze nezná jméno, třebaže asi tuší, že zakázaný milenec je ženatý muž nebo cizinec tmavé pleti či jiná žena.

Obdivuje její náhrdelník a ze zdrženlivých reakcí přítelkyně usoudí, že je s ním spojeno cosi hanebného, i když třeba až po dlouhých letech zjistí, že byl ukraden ze šperkovnice senilní babičky.

Tohle Carlu napadlo, když přemýšlela o Friedě.

Frieda má nějaké tajemství a to nějak souvisí s protinacistickým odbojem. Možná je do něj hluboce, závažně zapojena: třeba se každou noc probírá obsahem Wernerovy aktovky, opisuje tajné dokumenty a předává kopie nějakému ruskému špionovi. Pravděpodobně to nebude tak dramatické: spíš pomáhá tisknout a rozšiřovat ony ilegální plakáty a letáky, jež kritizují vládu.

A tak se Carla chystala říct Friedě o Joachimu Kochovi. Příležitost k tomu se jí však hned nenaskytla. Carla a Frieda pracovaly jako zdravotní sestry na různých odděleních velké nemocnice, měly různé rozpisy služeb a každý den se nutně nepotkávaly.

Joachim mezitím docházel denně na lekce klavíru. Nic indiskrétního už neprozradil, ale Maud s ním dál flirtovala. „Uvědomujete si, že je mi skoro čtyřicet?“ slyšela Carla jednou říkat matku, ve skutečnosti jednapadesátiletou. Joachim byl do ní šíleně zamilovaný. Maud si užívala moc, kterou stále má, aby okouzlovala přitažlivého mladého muže, i když velmi naivního. Carle se mihlo hlavou, že matka k tomuto chlapci se světlým knírkem, který se trochu podobá Walterovi zamlada, možná chová hlubší city; připadlo jí to však absurdní.

Joachim se jí zoufale snažil udělat radost a brzy jí přinesl zprávy o synovi. Erik byl živ a zdráv. „Jeho jednotka je na Ukrajině,“ sdělil jí. „Víc vám říct nemůžu.“

„Kéž by mohl dostat povolení k návštěvě domova,“ povzdechla si Maud toužebně.

Mladý důstojník váhal.

„Matka má vždycky starosti,“ pokračovala. „Kdybych ho mohla vidět aspoň na jediný den, byla by to pro mě obrovská úleva.“

„Možná bych to dokázal zařídit.“

Maud předstírala údiv. „Skutečně? To máte takový vliv?“

„Nejsem si jistý, ale pokusit se můžu.“

„Děkuju vám i za pokus.“ Políbila mu ruku.

Teprve o týden později se Carla znovu uviděla s Friedou. Pověděla jí hned všechno o Joachimu Kochovi. Vyprávěla to jen jako zajímavou novinku, ale byla si jistá, že na to Frieda nebude pohlížet v tomhle nevinném světle. „Jen si představ,“ vykládala. „Prozradil nám krycí název operace a datum útoku!“ Sledovala, jak Frieda zareaguje.

„Za to ho můžou popravit,“ konstatovala Frieda.

„Kdybychom znaly někoho, kdo se může dostat do kontaktu s Moskvou, mohly bychom změnit průběh války,“ pokračovala Carla, jako by pořád mluvila o závažnosti Joachimova porušení pravidel.

„Možná,“ připustila Frieda.

Tím se to dokazovalo. Kdyby Frieda zareagovala na takový příběh normálně, vyjádřila by překvapení, projevila živý zájem a kladla jí další otázky. Dnes se zmohla jen na neutrální fráze a nezávazné bručení. Carla šla domů a řekla matce, že její intuice byla správná.

Příští den se Frieda objevila na Carlině oddělení a vypadala horečně. „Musím s tebou mluvit,“ naléhala.

Carla převazovala mladou ženu, která utrpěla ošklivé popáleniny při výbuchu v muniční továrně. „Běž do šatny,“ požádala ji. „Hned tam přijdu.“

Pět minut poté našla Friedu, jak v malé místnosti kouří u otevřeného okna. „Co se děje?“ zeptala se.

Frieda zamáčkla cigaretu. „Jde o toho tvého poručíka Kocha.“

„Myslela jsem si to.“

„Musíš od něj získat víc.“

„Musím? O čem to mluvíš?“

„Má přístup k celému bojovému plánu operace Blau. Něco o tom víme, ale Moskva potřebuje podrobnosti.“

Frieda činila ohromující závěry, ale Carla na ně navázala. „Nemůžu ho žádat…“

„Ne. Ty ho musíš přimět, aby ti přinesl celý bojový plán.“

„Nejsem si jistá, jestli je to možné. On není úplný trouba. Nemyslíš, že –“

Frieda ji ani neposlouchala. „Pak ho musíš ofotografovat,“ přerušila ji. Z kapsy uniformy zdravotní sestry vytáhla krabičku z nerez oceli asi o velikosti balíčku cigaret, ale delší a užší. „Tohle je miniaturní fotoaparát speciálně určený pro ofotografování dokumentů.“ Carla si všimla názvu „Minox“ na boku krabičky. „Na jeden film se vejde jedenáct snímků. Tady jsou tři filmy.“ Vytáhla tři kazety ve tvaru cívek, ale tak malých, aby se vešly do drobného aparátu. „Takhle se film zakládá,“ předvedla jí Frieda. „Když děláš snímek, díváš se tímhle okénkem. Kdyby sis nebyla jistá, pročti si tenhle návod.“

Carla netušila, že by se Frieda mohla chovat tak pánovitě. „Tohle si opravdu musím promyslet.“

„Není čas. To je tvůj plášť, viď?“

„Ano, ale –“

Frieda strčila fotoaparát, filmy i manuál do kapes pláště. Zdálo se, že se jich zbavila s úlevou. „Musím jít.“ Vykročila ke dveřím.

„Ale Friedo!“

Frieda se nakonec zastavila a pohlédla přímo na Carlu. „Co je?“

„No… Nechováš se jako kamarádka.“

„Tohle je důležitější.“

„Zaháníš mě do kouta.“

„Tuhle situaci sis přivodila sama, když jsi mi řekla o Joachimu Kochovi. Nepředstírej, že jsi neočekávala, že s tou informací něco udělám.“

Byla to pravda. Tuto nepředvídanou událost uvedla do pohybu Carla. Nenapadlo ji ovšem, že se to vyvine takhle. „Co když odmítne?“

„Pak budeš patrně žít pod vládou nacistů až do smrti.“ Frieda vyšla ven.

„Kruci,“ zamručela Carla.

Stála v šatně a přemýšlela. Dokonce se nemůže ani zbavit toho malého fotoaparátu, aniž se vystaví riziku. Měla ho v plášti do deště a stěží ho mohla v nemocnici odhodit do odpadkového koše. Bude muset z budovy odejít s ním v kapse a pokusit se najít místo, kde by se ho dokázala potají zbavit.

Chce to však udělat?

Zdálo se nepravděpodobné, že by se Koch, jakkoli je naivní, nechal přemluvit, aby propašoval z ministerstva války kopii bojového plánu a přinesl ji ukázat své milence. Ovšem pokud by ho někdo dokázal přemluvit, pak jedině Maud.

Jenže Carla měla strach. Kdyby ji chytili, nebudou mít slitování. Byla by zatčena a mučena. Pomyslela na Rudiho Rothmanna se zlámanými kostmi, naříkajícího v krutých mukách. Připomněla si otce, poté co ho propustili tak krutě zmláceného, že zemřel. Její zločin by byl větší než jejich; její trest by byl náležitě bestiální. Samozřejmě by ji popravili – ale až po dlouhé době.

Řekla si, že je ochotná to risknout.

Nemohla se však smířit s nebezpečím, že pomůže zabít vlastního bratra.

Joachim potvrdil, že Erik je na východní frontě. Bude zapojený do operace Blau. Jestliže Carla pomůže Rusům tento boj vyhrát, Erik může v důsledku toho přijít o život.

Vrátila se ke své práci. Byla roztržitá a dělala chyby, ale doktoři si naštěstí ničeho nevšimli a pacienti to nepoznali. Když jí konečně skončila služba, spěchala pryč. Fotoaparát jí propaloval díru v kapse, ale bezpečné místo, kam by ho odhodila, Carla hledat nechtěla.

Přemýšlela, kde k němu Frieda přišla. Frieda měla spoustu peněz a mohla si ho snadno koupit, i když by musela přijít s nějakou historkou, proč takovou věc potřebuje. Spíš ho dostala od Rusů, než tady před rokem uzavřeli své velvyslanectví.

Když dorazila Carla domů, fotoaparát měla pořád v kapse.

Zvuk klavíru seshora se neozýval: Joachim měl dnes hodinu později. Matka seděla u stolu v kuchyni. Když Carla vešla, Maud se rozzářila. „Koukej, kdo je tady!“

Byl to Erik.

Carla na něj vyvalila oči. Byl příšerně hubený, ale zraněný zřejmě nebyl. Uniformu měl špinavou a potrhanou, obličej a ruce si však už umyl. Zvedl se a objal ji.

Pevně se k němu přitiskla a nedbala, že si zašpiní úzkostlivě čistou nemocniční uniformu. „Jsi v bezpečí,“ zaradovala se. Byl tak vychrtlý, že pod tenkou látkou vystupovaly kosti, žebra, kyčle, ramena i páteř.

„V bezpečí pro tuto chvíli,“ upřesnil.

Pustila ho. „Jak se máš?“

„Líp než většina ostatních.“

„Doufám, že jsi tuhle tenoučkou uniformu nenosil v ruské zimě?“

„Ukradl jsem kabát mrtvému Rusovi.“

Sedla si ke stolu. Ada tu byla také. „Měla jsi pravdu,“ řekl Erik. „To o nacistech. Měla jsi pravdu.“

Potěšilo ji to, ale nevěděla přesně, co má na mysli. „V jakém smyslu?“

„Vraždí lidi. Tys mi to říkala. Táta mi to říkal taky, i máma. Omlouvám se, že jsem vám nevěřil. Omlouvám se, Ado, že jsem nevěřil, že zabili chudáčka Kurta. Teď už vím, jak to je.“

Tohle byl velký obrat. „Co tě přimělo změnit názor?“ zeptala se Carla.

„Viděl jsem je, jak to dělají – v Rusku. Posbírají všechny významné lidi ve městě, protože to musejí být komunisti. A pochytají taky všechny židy. Nejen muže, ale i ženy a děti. I staré lidi, tak slaboučké, že nemůžou nikomu nic udělat.“ Po obličeji mu teď stékaly slzy. „Naši běžní vojáci to nedělají – jsou na to zvláštní oddíly. Odvedou zajatce za město. Někdy je tam lom nebo nějaká strž. Nebo přinutí mladší zajatce, aby vykopali velkou jámu. Pak…“

Ztratil hlas, ale Carla chtěla slyšet, jak to řekne. „Pak co?“

„Dělají to po dvanácti. Šest dvojic. Někdy se manželé drží za ruce, když jdou po svahu dolů. Matky nesou nemluvňata. Střelci čekají, dokud zajatci nestojí na správném místě. Pak vystřelí.“ Erik si špinavým rukávem uniformy otřel slzy. „Prásk.“

V kuchyni se rozhostilo dlouhé ticho. Ada plakala. Carla byla šokovaná. Jen Maud měla kamenný výraz.

Erik se nakonec vysmrkal a pak vytáhl cigarety. „Překvapilo mě, že jsem dostal dovolenou a jízdenku domů,“ změnil téma.

„Kdy se musíš vrátit?“ zeptala se Carla.

„Zítra. Můžu tu zůstat jen čtyřiadvacet hodin. Přesto mi všichni z oddílu závidějí. Za den doma by dali cokoli. Doktor Weiss říkal, že musím mít přátele hodně vysoko.“

„Taky je máš,“ přisvědčila Maud. „Joachima Kocha, mladého poručíka. Pracuje na ministerstvu války a dochází ke mně na lekce klavíru. Požádala jsem ho, aby ti to zařídil.“ Pohlédla na hodinky. „Za pár minut tu bude. Oblíbil si mě – myslím, že potřebuje mateřskou péči.“

Mateřskou, kruci, pomyslela si Carla. Na Maudině vztahu s Joachimem nic mateřského nebylo.

„Je velice nevinný,“ pokračovala Maud. „Říkal nám, že osmadvacátého června začne na východní frontě nová ofenziva. Dokonce zmínil její krycí název: operace Blau.“

„Koleduje si o to, že ho zastřelí,“ poznamenal Erik.

„Joachim není jediný, koho můžou zastřelit,“ vmísila se Carla. „Řekla jsem někomu, co jsem se dozvěděla. Teď jsem byla požádána, abych Joachima nějak přesvědčila, aby mi opatřil bojový plán.“

„Bože můj!“ Erik byl otřesený. „Tohle je závažná špionáž – jsi ve větším nebezpečí než já na východní frontě!“

„Neměj obavy, neumím si představit, že by to Joachim udělal,“ chlácholila ho Carla.

„Nebuď si tím tak jistá,“ prohodila Maud.

Všichni na ni pohlédli.

„Mohl by to udělat pro mě,“ vysvětlila jim. „Kdybych ho požádala správným způsobem.“

„Copak je tak naivní?“ nevěřil Erik.

Maud se zatvářila vyzývavě. „Miluje mě.“

„Aha.“ Představa, že matka má nějaké milostné pletky, přivedla Erika do rozpaků.

„Stejně to udělat nemůžeme,“ namítla Carla.

„Proč ne?“ zeptal se Erik.

„Protože když tu bitvu Rusové vyhrají, můžeš umřít!“

„Já nejspíš umřu stejně.“

Carla zaslechla svůj vlastní vzrušeně zvýšený hlas. „Ale my bychom pomáhaly Rusům, aby tě zabili!“

„Přesto chci, abyste to udělaly,“ prohlásil prudce Erik. Sklopil oči ke kostkovanému voskovanému plátnu na kuchyňském stole, ale to, co viděl, bylo tisíce kilometrů odtud.

Carla se cítila rozpolcená. Jestliže on chce, aby to udělala… „Ale proč?“ zeptala se.

„Myslím na ty lidi, jak jdou po svahu do lomu a drží se za ruce.“ Jeho vlastní ruce na stole se do sebe zaklesly tak silně, až se na nich objevily modré skvrny. „Kdybychom to mohli zarazit, klidně budu riskovat život. Já chci svůj život riskovat – budu mít lepší pocit o sobě i o své vlasti, když to udělám. Prosím tě, Carlo, jestli můžeš, pošli Rusům ten bojový plán.“

Pořád váhala. „Uvědomuješ si, co říkáš?“

„Snažně tě prosím.“

„V tom případě to udělám,“ přikývla Carla.

{V}

Thomas Macke přikázal svým mužům – Wagnerovi, Richterovi a Schneiderovi –, aby se chovali vzorně. „Werner Franck je jen poručík, ale pracuje u generála Dorna. Chci, aby si o nás a o naší práci odnesl ten nejlepší dojem. Nikdo nebude nadávat, vykládat vtipy, ani se ničím cpát. A taky žádný surovosti, jen když nebude vyhnutí. Pokud chytíme komunistickýho špiona, můžete mu dát pořádnou nakládačku. Ale jestli se nám to nepodaří, nechci, abyste si jen tak pro zábavu vybrali někoho jinýho.“ Normálně dělal, že takové věci nevidí. Pomáhalo to udržovat lidi ve strachu, že se nacistům znelíbí. Jenže Franck by mohl být citlivka.

Werner dorazil na motorce k velitelství gestapa na Prinz-Albrecht-Strasse přesně v domluvenou hodinu. Všichni nasedli do průzkumné dodávky s otáčivou anténou na střeše. Uvnitř bylo tolik rádiového zařízení, že se tam sotva vešli. Richter usedl za volant a auto se rozjelo do podvečerního města; nastal čas, kdy špioni s oblibou vysílají vzkazy nepříteli.

„Přemýšlím, proč právě v tuhle dobu?“ podivil se Werner.

„Většina špionů má normální zaměstnání,“ vysvětlil mu Macke. „Je to součást jejich krytí. Přes den pracujou někde v kanceláři nebo v továrně.“

„Jasně,“ přikývl Werner. „Tohle mě nikdy nenapadlo.“

Macke si dělal starosti, že dneska třeba nikdo vysílat nebude. Děsil se, že mu budou klást za vinu velké nezdary německé armády v Rusku. Dělal, co mohl, ale snaha se v třetí říši neoceňuje.

Někdy se stává, že jeho lidé nezachytí žádný signál. Jindy to jsou zase třeba dvě či tři vysílačky zároveň a Macke musí rozhodnout, po které půjdou, a kterou nechají plavat. Byl si jistý, že v Berlíně pracuje víc než jedna síť špionů a že tito lidé o sobě navzájem nejspíš nemají tušení. Snažil se plnit nemožný úkol s nedostatečnými nástroji.

Když zaslechli signál, nacházeli se nedaleko Potsdamer Platz. Macke poznal charakteristický zvuk. „To je pianista,“ prohlásil s úlevou. Konečně může Wernerovi dokázat, že zařízení funguje. Někdo vysílal pětimístná čísla, jedno za druhým. „Sovětská výzvědná služba používá šifru, kde jsou písmena vyjádřený dvojicema čísel,“ vysvětlil Macke Wernerovi. „Například 11 by mohlo znamenat A. Vysílání pětimístných skupin je jen ustálená zvyklost.“

Radista, elektroinženýr jménem Mann, zaznamenal souřadnice a Wagner pomocí tužky a pravítka zakreslil do mapy čáru. Richter zařadil rychlost a opět se rozjeli.

Pianista pokračoval ve vysílání, uvnitř dodávky se rozléhalo jeho pípání. Macke toho muže nenáviděl, ať už to byl kdokoli. „Svině svinská komunistická!“ nadával. „Jednou ho budu mít u nás ve sklepě a bude se doprošovat, abych ho nechal chcípnout a ta bolest skončila.“

Werner vypadal pobledle. Není zvyklý na policejní práci, pomyslel si Macke.

Po chvíli se mladík vzpamatoval. „Podle toho, jak ruský kód popisujete, by nemělo být moc obtížné ho rozluštit,“ poznamenal zamyšleně.

„Správně!“ Macke měl radost, že to Werner pochopil tak rychle. „Jenže já to zjednodušoval. Mají různá zdokonalení. Po zakódování depeše jako série čísel napíše pianista pod to opakovaně klíčový slovo – řekněme třeba Kurfürstendamm – a zašifruje ho. Potom od prvního odečte druhý čísla a výsledek odešle.“

„Jestliže neznáte klíčové slovo, je skoro nemožné to dešifrovat!“

„Přesně tak.“

Zastavili znovu nedaleko vypálené budovy Říšského sněmu a zakreslili na mapě druhou čáru. Cáry se protínaly ve Friedrichshainu, východně od městského centra.

Macke přikázal šoférovi, aby zamířil na severovýchod a odvezl je blíž k pravděpodobnému místu; zároveň jim to poskytne možnost určit třetí čáru z jiného úhlu. „Ze zkušenosti vyplývá, že nejlepší je provést tři měření,“ řekl Macke Wernerovi. „To zařízení funguje jen přibližně a další zaměření snižuje velikost chyby.“

„Vždycky ho chytíte?“ zeptal se Werner.

„Kdepak. Většinou ho nechytíme. Často prostě nejsme dost rychlí. Třeba uprostřed vysílání změní frekvenci a my ho ztratíme. Někdy vysílání přeruší a pokračuje odjinud. Může mít hlídky, ty vidí, že se blížíme, a varují ho, aby utekl.“

„Spousta problémů.“

„Ale my je dřív nebo později chytíme.“

Richter zastavil a Mann provedl třetí zaměření. Tři čáry tužkou na Wagnerově mapě vytvořily malý trojúhelník v blízkosti Východního nádraží. Pianista vysílá odněkud z prostoru mezi železničními kolejemi a vodním kanálem.

Macke udal Richterovi polohu. „Co nejrychlejc,“ dodal.

Werner se potí, povšiml si Macke. Asi je v dodávce moc teplo. A mladý poručík není na zásahové akce zvyklý. Poznává, jak to chodí v gestapu. Tím líp, pomyslel si Macke.

Richter zamířil po Warschauerstrasse na jih, přejel železniční trať a pak odbočil do laciné průmyslové čtvrti s mnoha skladišti, dvory a malými výrobnami. Před zadním vchodem na nádraží postávala skupina vojáků s velkými vaky, bezpochyby nastupovali cestu na východní frontu. A jejich krajan někde tady v okolí dělá, co může, aby je zradil, pomyslel si rozzlobeně Macke.

Wagner ukázal do úzké ulice směřující od nádraží. „Je v prvních pár stech metrech, ale může být jak napravo, tak nalevo,“ řekl. „Jestli pojedeme blíž, uvidí nás.“

„Dobrá, chlapi, víte jak na to,“ přikývl Macke. „Wagner a Richter si vezmou levou stranu. Schneider a já pravou.“ Všichni popadli palice s dlouhou násadou. „Pojďte se mnou, Francku.“

Na ulici bylo málo lidí – muž s dělnickou čepicí se ubíral svižně k nádraží a starší žena v omšelých šatech, patrně uklízečka na cestě do kanceláří. Oba rychle prošli kolem, protože nechtěli upoutat pozornost gestapa.

Mackeho muži vcházeli do každého domu, vždy jeden v pohotovosti a druhý se mezitím posunul na pozici před něj. Ve většině podniků už bylo po práci zavřeno, a tak museli zburcovat správce domu. Jestliže mu trvalo déle než minutu, než došel ke dveřím, vyrazili je. Jakmile se ocitli uvnitř, proběhli rychle celý dům a zkontrolovali každou místnost.

V prvním bloku pianista nebyl.

Na prvním domě dalšího bloku na pravé straně visela vybledlá cedule „Módní kožichy“. Provozovna byla dvoupodlažní a táhla se do boční ulice. Vypadala nepoužívaně, ale domovní dveře byly kovové a okna zamřížovaná: výrobna kožichů přirozeně potřebovala důkladné zabezpečení.

Macke odvedl Wernera do boční ulice a hledal, kudy by se dostali dovnitř. Sousední budova byla vybombardovaná a zpustlá. Z ulice už sutiny odklidili a namalovaný nápis varoval: „Nebezpečí – nevstupovat.“ Zbytky vývěsního štítu prozradily, že to býval sklad nábytku.

Vlezli dovnitř přes hromadu kamení a roztříštěných prken; pohybovali se co nejrychleji, ale přinutili se našlapovat opatrně. Za nezbořenou zdí se skrývala zadní část domu. Macke kolem ní prošel a nalezl díru do sousední budovy.

Měl silný pocit, že pianista je právě tam.

Prolezl dírou a Werner ho následoval.

Ocitli se v prázdné kanceláři. Byl tu starý kovový stůl bez židle a proti němu prázdná registratura. Kalendář pověšený na stěně pocházel z roku 1939, patrně posledního roku, kdy si Berlíňané mohli dovolit takové pošetilosti, jako jsou kožešinové pláště.

Macke zaslechl na podlaze nad hlavou kročeje.

Vytáhl pistoli.

Werner nebyl ozbrojen.

Otevřeli dveře a vyšli na chodbu.

Macke zaregistroval několik otevřených dveří, schodiště nahoru a dveře pod schodištěm, které patrně vedlo do sklepa. Plížil se chodbou k úpatí schodů, pak si všiml, že Werner kontroluje dveře do sklepa.

„Myslím, že jsem zdola něco zaslechl,“ řekl Werner. Stiskl kliku, ale dveře byly opatřeny chatrným zámkem. Ustoupil o krok a zvedl pravou nohu.

„Ne –“ pokusil se ho zadržet Macke.

„Ano – slyším je!“ ujistil ho Werner a dveře rozkopl.

Ohlušující rána se rozlehla prázdnou budovou.

Werner vpadl dovnitř a zmizel. Rozsvítilo se a ukázaly se kamenné schody. „Ani hnout!“ vykřikl Werner. „Jste zatčeni!“

Macke se vydal dolů po schodech za ním.

Došel do sklepa. Werner stál u schodů a vypadal bezradně.

Místnost byla prázdná.

Od stropu visely věšáky, na které se patrně zavěšovaly ušité kožichy.

V koutě stála obrovská role hnědého papíru, zřejmě určená k balení. Žádná vysílačka, ani žádný špion vyťukávající depeše do Moskvy tu však nebyl.

„Idiote,“ neovládl se Macke.

Otočil se a rozběhl se po schodech nahoru. Werner utíkal za ním. Prošli chodbou a spěchali do horního patra.

Pod skleněnou střechou tu stály řady pracovních stolů. Kdysi tu muselo sedat plno žen u šicích strojů. Teď tu nebyl nikdo.

Skleněné dveře vedly k požárnímu schodišti, ale dveře byly zamčené. Macke vyhlédl ven a nikoho nespatřil.

Odložil pistoli. Těžce dýchal a opřel se o pracovní stůl.

Na podlaze si všiml několika nedopalků cigaret, jeden se stopami rtěnky. Nevypadaly moc staré. „Byli tu,“ řekl Wernerovi a ukázal na podlahu. „Dva. Váš křik je varoval a oni utekli.“

„Byl jsem hlupák,“ uznal Werner. „Omlouvám se, ale nejsem na tyhle věci zvyklý.“

Macke přešel k rohovému oknu. Na ulici zahlédl mladého muže a ženu odcházející rychlým krokem. Muž nesl tmavohnědý kožený kufřík. Přímo před jeho očima zmizeli ve vchodu na nádraží. „Krucinál,“ zaklel.

„Myslím, že to nebyli špioni,“ ozval se Werner. Ukázal na cosi na zemi a Macke spatřil pomačkaný kondom. „Použitý, ale prázdný,“ poznamenal Werner. „Nejspíš jsme je přistihli při činu.“

„Doufám, že máte pravdu,“ zabručel Macke.

{VI}

V den, kdy měl Joachim Koch přinést bojový plán, nešla Carla do práce.

Nejspíš mohla jít do své obvyklé ranní služby a vrátit se domů včas ale „nejspíš“ nestačilo. Vždycky existovalo riziko, že ji případný rozsáhlý požár nebo velká dopravní nehoda donutí pracovat po skončení služby, aby se zvládl náhlý příval zraněných. Proto zůstala doma.

Maud nakonec nemusela Joachima žádat, aby plán přinesl. Sdělil jí, že potřebuje zrušit lekci; pak nedokázal odolat pokušení, aby se nevychloubal: vysvětlil jí, že v té době musí odnést někam na opačný konec města kopii plánu. „Zastavte se na lekci cestou,“ navrhla Maud a on souhlasil.

Atmosféra při obědě byla napjatá. Carla a Maud jedly řídkou polévku z vyvařené šunkové kosti a sušeného hrachu. Carla se neptala, co Maud udělala nebo slíbila udělat, aby Kocha přesvědčila. Možná mu řekla, že na klavíru dělá úžasné pokroky, ale že si nemůže dovolit hodinu vynechat. Třeba se ho zeptala, jestli má tak nízké postavení, že je sledován každý jeho krok: taková poznámka by ho ranila, protože pořád předstíral, že je důležitější než ve skutečnosti, a snadno by ho mohla vyprovokovat, aby se dostavil, jen aby Maud dokázal, že se mýlí. Nejpravděpodobnější naději na úspěch však měl úskok, na který Carla nechtěla ani pomyslet: sex. Matka s Kochem nestydatě flirtovala a on na to reagoval s otrockou oddaností. Carla měla podezření, že právě tohle neodolatelné pokušení přimělo Joachima, aby ignoroval vnitřní hlas, který ho varoval: „Nebuď tak strašný pitomec.“

Nebo také ne. Třeba to pochopil. A odpoledne se objeví nikoli s kopií v tašce, ale s gestapem a pouty.

Carla vložila kazetu s filmem do fotoaparátu Minox a pak strčila přístroj a dvě zbývající kazety pod utěrky do horní zásuvky nízkého kuchyňského příborníku. Skříňka stála vedle okna a bylo tu dobré světlo. Dokument ofotografuje na horní desce příborníku.

Neměla tušení, jak se exponovaný film dostane do Moskvy, ale Frieda ji ujistila, že se tam dostane, a Carla si představila obchodního cestujícího – třeba s farmaceutickými produkty nebo s biblemi v němčině –, který má povolení prodávat své zboží ve Švýcarsku a může film diskrétně předat někomu ze sovětského velvyslanectví v Bernu.

Odpoledne se táhlo. Maud si šla odpočinout do svého pokoje. Ada prala. Carla seděla v jídelně, která se teď používala jen zřídka, pokoušela se číst, ale nedokázala se soustředit. Noviny byly plné lží. Potřebovala se biflovat na odbornou zkoušku, ale medicínské termíny v učebnici jí před očima plavaly. Začetla se raději do starého vydání románu Na západní frontě klid, německého bestselleru o první světové válce, který byl teď zakázaný, protože příliš otevřeně ukazoval útrapy vojáků; po chvilce si však uvědomila, že drží knihu v ruce a zírá z okna na pražící červnové slunce nad prašným městem.

Konečně přišel. Carla zaslechla kroky na cestě k domu a vyskočila, aby se podívala. Žádní gestapáci, jen Joachim Koch v nažehlené uniformě a nablýskaných botách; jeho tvář filmového herce byla plná dychtivého očekávání jako tvář dítěte přicházejícího na narozeninovou oslavu. Přes rameno měl jako obvykle plátěnou brašnu. Dodržel slib? Má v brašně kopii bojového plánu operace Blau?

Zazvonil.

Carla s Maud každý krok od téhle chvíle předem promyslely. Podle plánu Carla nešla otevřít. O chvilku později spatřila matku, jak prochází halou v purpurovém hedvábném županu a střevíčkách na vysokém podpatku – skoro jako prostitutka, pomyslela si Carla s pocitem hanby. Zaslechla otevírání domovních dveří a pak zase přibouchnutí. Z haly se ozvalo šustění hedvábí a šeptání něžnůstek nasvědčujících objetí. Pak purpurový župan a uniforma barvy polní šedi prošly kolem dveří jídelny a zmizely na schodech nahoru.

Maud se především musela ujistit, že Joachim skutečně dokument má. Měla se na něj podívat, říct něco obdivného a pak ho odložit. Odvede Joachima ke klavíru. Potom si najde nějakou záminku – jakou, na to se Carla nepokoušela ani pomyslet –, aby mladíka odvedla dvoukřídlými dveřmi ze salonu do sousední pracovny, menší, intimnější místnosti s červenými sametovými záclonami a velkou, prohnutou starou pohovkou. Jakmile tam budou, Maud jí dá znamení.

Protože bylo obtížné předem stanovit přesnou choreografii jejich pohybů, dohodly si několik možných signálů, jež všechny znamenaly totéž. Nejjednodušší bylo natolik hlasité bouchnutí dveřmi, aby ho bylo slyšet po celém domě. Nebo mohla použít táhlo vedle krbu, které rozezvučelo zvonek v kuchyni; byla to součást zastaralého systému přivolávání služebnictva. Ale podle dohody by postačoval i jakýkoli jiný hlasitý zvuk: v zoufalství by mohla shodit na podlahu mramorovou bustu Goetheho nebo „nešťastnou náhodou“ rozbít vázu.

Carla vyšla z jídelny, zůstala stát v hale a zadívala se nad schody. Nic se neozývalo.

Podívala se do kuchyně. Ada myla železný hrnec s dlouhou rukojetí, ve kterém uvařila polévku; drhla ho s energií, kterou bezpochyby vyvolávalo napětí. Carla se na ni usmála – doufala, že povzbudivě. Carla s Maud by celou záležitost před Adou nejraději utajily, nikoli proto, že by jí nevěřily – právě naopak, její nepřátelství vůči nacistům bylo fanatické –, ale protože z ní nechtěly udělat spolupachatelku, která o činu věděla, a proto by jí hrozil nejvyšší trest. Žily však příliš pohromadě, než aby bylo možné něco utajit, a tak Ada o všem věděla.

Carla slabě zaslechla Maudin zvonivý smích. Tenhle zvuk znala. Zněl uměle a naznačoval, že Maud vydává maximum sil, aby vyjádřila okouzlení.

Přinesl Joachim ten dokument, nebo ne?

O pár minut později Carla uslyšela klavír. Nepochybně hrál Joachim. Byla to jednoduchá melodie na dětskou říkanku:Á, bé, cé, dé, kočka přede. Otec zpívával Carle tenhle popěvek snad stokrát. Když na to teď pomyslela, sevřelo se jí hrdlo. Jak se odvažují nacisté hrát takové melodie, když dělají z tolika dětí sirotky?

Klavír náhle uprostřed hraní utichl. Něco se stalo. Carla natahovala uši, jestli nezaslechne hlasy, kroky, cokoli –, ale neozývalo se nic.

Uplynula minuta, pak další.

Něco není v pořádku – ale co?

Pohlédla dveřmi do kuchyně na Adu; ta přestala drhnout hrnec a roztáhla ruce s gestem vyjadřujícím: nemám tušení.

Carla to musela zjistit.

Vyšla tiše po schodech nahoru; nehlučně našlapovala po prochozeném koberci.

Zastavila se u dveří do salonu pokoje. Pořád nic neslyšela: žádný klavír, žádný pohyb, žádné hlasy.

Co nejtišeji otevřela dveře.

Nakoukla dovnitř. Nikoho neviděla. Vkročila do pokoje a rozhlédla se. Pokoj byl prázdný.

Po Joachimově brašně ani vidu.

Pohlédla na dvoukřídlé dveře do pracovny. Byly pootevřené.

Carla přešla po špičkách přes pokoj. Tady nebyl koberec, jen naleštěné parkety a její kroky nebyly zcela neslyšné; musela to však risknout.

Když se přiblížila, zaslechla šepot.

Došla ke dveřím. Přitiskla se ke stěně, pak se odvážila nahlédnout dovnitř.

Stáli, objímali se a líbali. Joachim byl zády ke dveřím a ke Carle: Maud bezpochyby dbala na to, aby ho dostala do téhle pozice. Zatímco Carla přihlížela, Maud se odtáhla od Joachimových rtů, podívala se mu přes rameno a zachytila Carlin pohled. Zvedla ruku od mladíkova krku a naléhavě ukázala doprava.

Carla spatřila na židli plátěnou brašnu.

Okamžitě pochopila, co se stalo. Když Maud vlákala Joachima do pracovny, neprokázal jim laskavost a nenechal brašnu v salonu, ale pln úzkosti si ji vzal s sebou.

Teď ji Carla musí odnést.

S bušícím srdcem vkročila do místnosti.

„Ach, ještě, ještě, zlatíčko,“ zamumlala Maud.

„Miluju tě, lásko,“ zasténal Joachim.

Carla udělala dva kroky, popadla plátěnou brašnu, otočila se a neslyšně vyšla z pracovny.

Brašna byla lehká.

Rychle prošla salonem a seběhla po schodech dolů; sotva popadala dech.

V kuchyni položila brašnu na stůl a rozepnula její přezky. Našla v ní dnešní berlínský list Der Angriff, novou krabičku cigaret Kamel a obyčejnou žlutohnědou složku na dokumenty. Třesoucí se rukou ji vytáhla a otevřela. Obsahovala průpis přes kopírák.

První strana měla nadpis:

SMĚRNICE Č. 41

Na poslední stránce byla tečkovaná čára pro podpis. Žádný tu nebyl, bezpochyby protože šlo o kopii, ale jméno napsané pod čárou na stroji znělo Adolf Hitler.

Mezi tím byl plán operace Blau.

V srdci se jí rozlila obrovská radost, ale mísila se s napětím, které pociťovala už předtím, a se strašlivým strachem z odhalení.

Položila dokument na nízký příborník u kuchyňského okna. Trhnutím otevřela zásuvku a vytáhla z ní fotoaparát Minox a dva rezervní filmy. Dokument pečlivě narovnala a začala fotografovat stránku po stránce.

Netrvalo to dlouho. Bylo to jen deset stránek. Dokonce nemusela ani zakládat nový film. Byla hotová. Ukradla bojový plán.

To bylo za tebe, tati.

Položila aparát zpátky do zásuvky, zavřela ji, dokument strčila do kartonové složky, složku uložila do plátěné brašny a brašnu zavřela přezkami.

Co nejtišeji odnášela brašnu zase po schodech nahoru.

Když vklouzla do salonu, zaslechla matčin hlas. Maud mluvila jasně a důrazně, jako by chtěla být slyšet, a Carla okamžitě vycítila varování. „Nic si z toho prosím tě nedělej,“ říkala. „To je proto, že jsi byl tak vzrušený. Oba jsme byli vzrušení.“

Joachimova odpověď zněla tiše a zahanbeně. „Cítím se pitomě,“ řekl. „Jenom ses mě dotkla a bylo po všem.“

Carla vytušila, co se stalo. Sama s tím žádnou zkušenost neměla, ale dívky semelou kdeco a rozhovory zdravotních sester bývají nemilosrdně podrobné. Joachim určitě předčasně ejakuloval. Frieda se jí jednou svěřila, že Heinrich udělal několikrát totéž, když spolu začínali; cítil se hrozně trapně, ale brzy se z toho dostal. Všechno to je důsledek nervozity, řekla jí.

Skutečnost, že Maudiny a Joachimovy milostné hrátky skončily tak záhy, znamenala pro Carlu nesnáz. Joachim teď bude ostražitější, už nebude slepý a hluchý ke všemu, co se děje kolem něj.

Maud přesto musí dělat, co je v jejích silách, aby ho udržela zády ke dveřím. Kdyby se Carle podařilo na vteřinu vklouznout dovnitř a vrátit brašnu na židli, aniž ji Joachim spatří, mohlo by jim to pořád ještě projít.

S bušícím srdcem se Carla proplížila salonem a zastavila se u otevřených dveří.

Maud promlouvala konejšivým hlasem. „To se stává často – tělo prostě začne být netrpělivé. To nic.“

Carla strčila hlavu do dveří.

Oba stáli pořád na tomtéž místě, stále těsně u sebe. Maud pohlédla za Joachima a spatřila Carlu. Položila ruku Joachimovi na tvář, aby udržela jeho pohled od Carly. „Dej mi pusu, a řekni mi, že se na mě kvůli téhle maličkosti nezlobíš.“

Carla vkročila dovnitř.

„Potřebuju cigaretu,“ prohlásil Joachim.

Jak se otáčel, Carla opět couvla z místnosti.

Čekala u dveří. Má Joachim cigarety v kapse, nebo bude hledat novou krabičku v brašně?

Odpověď přišla v příští vteřině. „Kde mám tašku?“ podivil se.

Carle se zastavilo srdce.

Maudin hlas zněl jasně. „Nechal jsi ji v salonu.“

„Ne, nenechal.“

Carla prošla pokojem, odložila brašnu na židli a vyšla ven. Pak se zastavila na podestě a naslouchala.

Uslyšela je, jak přecházejí z pracovny do salonu.

„Tady je, povídala jsem ti to,“ promluvila Maud.

„Tady jsem to nenechal,“ tvrdil zarputile. „Přísahal jsem, že to nedám z očí. Ale udělal jsem to – když jsem se s tebou líbal.“

„Miláčku, jsi rozrušený z toho, co se nám dvěma vedle přihodilo. Zkus se uvolnit.“

„Někdo musel do pokoje přijít, když jsem nedával pozor…“

„To je absurdní.“

„Já si to nemyslím.“

„Pojď si sednout ke klavíru, pěkně jeden vedle druhého, jak to máš rád,“ navrhla, ale její hlas začínal znít zoufale.

„Kdo je ještě v domě?“

Carla tušila, co bude následovat, a tak seběhla po schodech a vešla do kuchyně. Ada na ni vyděšeně vytřeštila oči, ale na vysvětlování nebyl čas.

Uslyšela Joachimovy boty na schodech.

Vzápětí byl v kuchyni. V ruce držel plátěnou brašnu. Obličej měl rozezlený. Pohlédl na Carlu a Adu. „Jedna z vás se dívala do té tašky!“ vybuchl.

Carla promluvila co nejklidněji. „Nevím, proč si to myslíte, Joachime,“ odpověděla.

Za Joachimem se objevila Maud a prošla kolem něj do kuchyně. „Pojďme si dát kávu. Ado, prosím,“ požádala s úsměvem. „Joachime, posaďte se, prosím.“

Nevěnoval jí pozornost a bedlivě se rozhlížel po kuchyni. Oko mu padlo na horní desku příborníku u okna. Carla si teď ke své hrůze uvědomila, že i když fotoaparát dala pryč, nechala tam ležet obě rezervní kazety s filmem.

„To jsou kazety na osmimilimetrový film, že?“ zeptal se Joachim. „Vy máte miniaturní aparát?“

Náhle nevypadal jako tak malý chlapec.

„Tak na tohle to je?“ podivila se Maud. „Vůbec jsem to netušila. Zapomněl je tu jeden jiný žák – pracovník gestapa.“

Byla to bystrá improvizace, ale Joachim jí to nespolkl. „A jestlipak tu nezapomněl i aparát?“ nadhodil. Otevřel zásuvku.

Na bílé utěrce ležel pěkně tvarovaný malý nerezový fotoaparát; vypadal provinile jako zrádce, který se právě přiznal.

Joachim byl očividně šokovaný. Možná ve skutečnosti nevěřil, že je obětí zrady, ale vyváděl jen proto, aby kompenzoval sexuální selhání; a teprve teď čelil pravdě. Ať už byl důvod jakýkoli, chvíli tu Joachim stál jako omráčený. Pořád nepouštěl knoflík šuplete a zíral na fotoaparát jako hypnotizovaný. Carle bylo v tom okamžiku jasné, že mladíkův sen o lásce byl zneuctěn a že jeho zuřivost bude hrozná.

Nakonec zvedl oči. Rozhlédl se po všech třech ženách kolem sebe a pohledem spočinul na Maud. „To jste udělala vy,“ zasípal. „Podvedla jste mě. Ale budete potrestána.“ Sebral fotoaparát a filmy a strčil je do kapsy. „Paní von Ulrich, jste zatčena.“ Přistoupil k ní a popadl ji za paži. „Odvedu vás na velitelství gestapa.“

Maud trhla paží, vymkla se mu a o krok ustoupila.

Joachim se rozmáchl a vší silou ji udeřil. Byl vysoký, silný a mladý. Rána jí dopadla na tvář a srazila ji na podlahu.

Postavil se nad ni. „Udělala jsi ze mě pitomce!“ ječel. „Lhala jsi a já ti věřil!“ Byl hysterický. „Gestapo nás bude oba mučit a oba si to zasloužíme!“ Začal do ležící ženy kopat. Snažila se odkutálet, ale narazila na sporák. Jeho pravá bota jí bušila do žeber, do stehna, do břicha.

Ada se na něj vrhla a poškrábala mu nehty obličej. Ohnal se po ní a jedním úderem ji odrazil. Pak kopl Maud do hlavy.

Carla se pohnula.

Věděla, že se lidé zotaví z nejrůznějších zranění, ale poranění hlavy často způsobí nenapravitelné poškození. Její uvažování však bylo skoro nevědomé. Jednala bez rozmyslu. Z kuchyňského stolu vzala železný hrnec na polévku, který Ada předtím tak energicky drhla. Uchopila ho za dlouhou rukojeť a vysoko ho zvedla; pak s ním vší silou udeřila Joachima do hlavy.

Omráčeně zavrávoral.

Udeřila ho znovu, ještě silněji.

V bezvědomí se svalil na zem. Maud padajícímu tělu uhnula a opřela se zády o zeď; držela se za hruď.

Carla hrnec znovu zvedla.

„Ne! Přestaň!“ vykřikla Maud.

Carla odložila hrnec na stůl.

Joachim se pohnul, pokusil se zvednout.

Ada popadla hrnec a znovu ho zběsile udeřila. Carla se ji pokusila zachytit za paži, ale Ada šíleně zuřila. Bušila do hlavy muže v bezvědomí znovu a znovu, dokud se nevyčerpala. Pak pustila hrnec se zařinčením na podlahu.

Maud se s námahou zvedla na kolena a upřeně se na Joachima zadívala. Jeho otevřené oči zíraly do prázdna. Nos měl přeražený. Lebka vypadala deformovaně. Z ucha mu tekla krev. Zdálo se, že nedýchá.

Carla k němu přiklekla, přiložila konečky prstů k jeho krku a snažila se nahmatat tep. Žádný nenašla. „Je mrtvý,“ řekla. „Zabily jsme ho. Ach, Bože.“

„Ty ubohý, hloupý chlapče,“ vzlykala Maud.

Ada těžce oddechovala. „Co teď?“ přemítala.

Carla si uvědomila, že se musejí mrtvoly zbavit.

Maud se namáhavě postavila. Levá tvář jí začínala otékat. „Bože můj, to bolí,“ povzdechla si a chytila se za bok. Carla tušila, že má prasklé žebro.

Ada pohlédla dolů na Joachima. „Můžeme ho schovat třeba v podkroví.“

„Ano, dokud si sousedé nezačnou stěžovat na zápach,“ zavrtěla hlavou Carla.

„Tak ho zakopeme na zahrádce za domem.“

„A co si lidi pomyslí, až uvidí tři ženy kopat sto osmdesát centimetrů dlouhou jámu na dvorku berlínského domku? Že hledáme zlato?“

„Můžeme třeba kopat v noci.“

„Vypadalo by to míň podezřele?“

Ada se poškrábala na hlavě.

„Mohly bychom mrtvolu někam odnést a pohodit. V parku nebo do vodního kanálu,“ navrhla Carla.

„Jak ji tam ale dostaneme?“ přemýšlela Ada.

„On moc neváží,“ řekla smutně Maud. „Byl tak štíhlý a silný.“

„Problém není s váhou,“ upozornila ji Carla. „Ada a já ho uneseme. Ale musíme to udělat tak, abychom nevzbudily podezření.“

„Kéž bychom měly auto,“ povzdechla si Maud.

Carla zavrtěla hlavou. „Benzin stejně nikdo nedostane.“

Zmlkly. Venku se snášel soumrak. Ada vzala ručník a uvázala ho Joachimovi kolem hlavy, aby krev nepotřísnila podlahu. Maud mlčky plakala, slzy jí stékaly po tváři zkřivené úzkostí. Carla ji chtěla utěšit, ale nejprve musela vyřešit tenhle problém.

„Co ho strčit do nějaké bedny?“ navrhla.

„Jediná bedna takový velkosti je rakev,“ soudila Ada.

„Co třeba kus nábytku? Příborník?“

„Moc těžký.“ Ada vypadala zamyšleně. „Ale šatník v mém pokoji tak těžký není.“

Carla přikývla. Předpokládá se, že služebná nebude mít příliš mnoho oblečení, ani nebude potřebovat mahagonový nábytek, uvědomila si Carla a trochu se přitom zastyděla; v Adině pokoji proto byla jen úzká skříň z tenkého smrkového dřeva, do které se věšela ramínka. „To je ono,“ souhlasila.

Ada původně bydlela v suterénu, ale ten se proměnil v protiletecký kryt a její pokoj se teď nacházel v podkroví. Carla s Adou se vydaly nahoru. Ada otevřela skříň a stáhla všechna ramínka z věšáku. Moc šatstva tu neviselo: dva stejnokroje pro služku, několikery šaty a zimní kabát, všechno staré. Všechno úhledně naskládala na úzkou postel.

Carla šatník naklonila a přidržela ho; Ada pak uchopila druhou stranu. Nebyl těžký, ale nesl se obtížně a trvalo jim dost dlouho, než se jim ho podařilo vymanévrovat ze dveří a snést po schodech dolů.

Nakonec v hale položily šatník na zadní stěnu. Carla otevřela dveře. Teď to vypadalo jako rakev s víkem opatřeným panty.

Carla se vrátila do kuchyně a sklonila se nad mrtvolou. Z Joachimovy kapsy vytáhla fotoaparát a filmy a vrátila je do šuplete v kuchyni.

Carla pak uchopila paže, Ada nohy, a mrtvolu zvedly. Vynesly ji z kuchyně do haly a strčily ji do skříně. Ada přitáhla ručník na hlavě, i když krvácení už ustalo.

Carlu napadlo, že by mu měly svléknout uniformu. Pak by bylo obtížnější mrtvolu identifikovat – ale místo jednoho problému s odstraněním by tím vznikly problémy dva. Rozhodla se, že to neudělají.

Sebrala plátěnou brašnu a položila ji do skříně k mrtvole.

Pak skříň zavřela a zamkla, aby zajistila, že se jim náhodou neotevře. Klíč strčila do kapsy.

Šla do jídelny a podívala se z okna. „Stmívá se,“ řekla. „To je dobře.“

„Co si lidi pomyslí?“ zapochybovala Maud.

„Že stěhujeme kus nábytku – třeba že ho prodáváme, abychom měly na jídlo.“

„Dvě ženy stěhují šatník?“

„Ženy dělají takové věci pořád, zvlášť teď, když je tolik mužů v armádě a mrtvých. Tady přece nejde o to, že bychom si mohly vzít stěhovací auto – stěhováci si nemůžou koupit benzin.“

„A proč to asi děláte skoro za tmy?“

Carla už neskrývala pocity marnosti. „Nevím, mami. Když se nás na to někdo zeptá, budu si muset něco vymyslet. Ale ta mrtvola tady zůstat nemůže.“

„Až ji najdou, poznají, že byl zavražděn. Budou zkoumat ta zranění.“

Tohle dělalo starost i Carle. „S tím nic nenaděláme.“

„Možná se pokusí zjistit, kam dneska šel.“

„Říkal, že o hodinách klavíru se nikomu ani nezmínil. Chtěl přátele svou dovedností ohromit. Při troše štěstí nikdo neví, že sem šel.“ A při troše smůly budeme všechny mrtvé, pomyslela si Carla.

„Co budou považovat za motiv vraždy?“

„Najdou ve spodním prádle stopy semene?“

Maud zahanbeně odvrátila hlavu. „Ano.“

„Pak je napadne sexuálně motivované setkání, možná s jiným mužem, které skončilo potyčkou.“

„Doufejme, že se nemýlíš.“

Carla si tím vůbec nebyla jistá, ale nedokázala vymyslet nic, co by s tím mohly udělat. „Vodní kanál,“ napadlo ji. Mrtvola bude plavat a dříve nebo později ji najdou; a začne vyšetřování vraždy. Budou prostě muset doufat, že to nepovede k nim.

Carla otevřela domovní dveře.

Postavila se před šatník vlevo a Ada dozadu vpravo. Obě se shýbly.

Ada bezpochyby měla víc zkušeností s přenášením těžkých břemen. „Nakloň to nalevo a pevně to chytni,“ vyzvala Carlu.

Carla to udělala.

„Teď to maličko nadzvedni.“

Carla uposlechla.

Ada strčila ruce dospod. „Pokrč kolena. Přenes váhu na sebe. Narovnej se.“

Zvedly šatník do výše boků. Ada se sehnula a strčila pod něj rameno. Carla udělala totéž.

Obě se napřímily.

Když sestupovaly po schodech od domovních dveří, váha se přesunula na Carlu, ale ta skříň udržela. Na ulici zabočily k vodnímu kanálu vzdálenému několik bloků.

Teď už se úplně setmělo, měsíc nesvítil, jen pár hvězd vrhalo slabé světlo. Vzhledem k povinnému zatemnění měli dost velkou naději, že nikdo neuvidí, jak vysypávají obsah skříně do vody. Nevýhodou bylo, že Carla skoro neviděla, kam jde. Děsila se, že klopýtne a upadne, skříň se rozsype na cimprcampr a odhalí mrtvolu.

Kolem projela sanitka s předními reflektory přelepenými tak, že jen úzká štěrbina propouštěla proužek světla. Patrně spěchala k nějaké dopravní nehodě. Při zatemnění docházelo k mnoha nehodám. Znamenalo to, že v blízkosti budou policejní auta.

Carla si připomněla senzační případ jedné vraždy z doby, kdy si město na zatemnění teprve začínalo zvykat. Muž zabil manželku, mrtvolu nacpal do bedny, za tmy ji odvezl na kole přes celé město a bednu odhodil do řeky Havoly. Nevzpomenou si policisté na ten případ a nebudou podezírat každého, kdo přepravuje něco velkého?

Když o tom přemýšlela, projelo kolem policejní auto. Policista se z něj upřeně zadíval na dvě ženy se skříní, ale vůz nezastavil.

Břemeno jim připadalo čím dál těžší. Byla teplá noc a Carla se za chvíli zpotila. Dřevo ji tlačilo do ramena, zalitovala, že si nedala pod blůzu složený kapesník jako polštářek.

Obešly nároží a ocitly se u místa nehody.

Osmikolový nákladní vůz s přívěsem převážející stavební dříví se čelně srazil se sedanem Mercedes; ten byl zle deformovaný. Policejní auto a sanitka svítily předními reflektory na vrak. Ve slabém osvětlení se kolem auta shromáždila skupina mužů. Nehoda se musela stát před pár minutami, protože v autě byli stále ještě zaklínění lidé. Muž ze sanitky se nakláněl do zadních dveří, patrně zkoumal zranění, aby zjistil, se kterými pasažéry lze hýbat.

Carla se na okamžik vyděsila. Pocitem viny ztuhla a nebyla schopná jít dál. Nikdo si však jí, Ady ani skříně nevšiml a Carla si po chvíli uvědomila, že se jen musí odtud rychle vytratit a vydat se k vodnímu kanálu jinudy.

Začala se otáčet; jenže právě tohle byl okamžik, kdy na ni jeden pozorný policista posvítil baterkou.

Byla v pokušení pustit šatník na zem a utéct, ale ovládla se.

„Co tady děláte?“ chtěl vědět policista.

„Stěhujeme skříň,“ odpověděla. Znovu nabyla duchapřítomnosti: aby zakryla nervozitu, předstírala nechutnou zvědavost. „Co se tu stalo?“ zeptala se. „Je někdo mrtvý?“ dodala návdavkem.

Věděla, že profesionálové takovou krvelačnou všetečnost nemají rádi – sama je profesionál. Podle očekávání policista reagoval přezíravě. „Po tom vám nic není,“ zavrčel. „Nepřekážejte tady.“ Otočil se zpátky a posvítil do havarovaného auta.

Chodník na této straně ulice byl prázdný. Carla se kvapně rozhodla a pokračovala v chůzi přímo dál. Přinášely s Adou šatník s mrtvolou muže přímo k havarovanému autu.

Nespouštěla oči ze slabě osvětlené skupinky záchranářů. Muži se plně soustředili na svůj úkol, a když Carla procházela kolem vraku, nikdo nezvedl oči.

Projít podél nákladního auta s přívěsem trvalo snad celou věčnost. Když se Carla konečně ocitla na úrovni zadních kol přívěsu, dostala náhle nápad.

Zastavila se.

„Co je?“ sykla Ada.

„Tudy.“ Carla vkročila za přívěsem do vozovky. „Polož to na zem,“ špitla. „Tiše.“

Opatrně položily skříň na zem.

„My to necháme tady?“ zeptala se Ada šeptem.

Carla vytáhla z kapsy klíč a odemkla dveře šatníku. Rozhlédla se ulicí: zdálo se, že muži stojí stále v hloučku kolem poničeného mercedesu, nejméně šest metrů odtud na opačné straně nákladního auta.

Otevřela dveře skříně.

Joachim Koch s hlavou obvázanou zakrváceným ručníkem zíral do prázdna.

„Vyklop ho,“ vybídla Carla Adu. „Ke kolům.“

Naklonily skříň a mrtvola se vykutálela k pneumatikám.

Carla sebrala zakrvácený ručník a hodila ho do skříně. Plátěnou brašnu nechala ležet vedle mrtvoly: byla ráda, že se jí zbavila. Skříň zavřela, dveře zamkla; pak ji zase zvedly a odcházely pryč.

Teď se skříň nesla lehce.

Ušly ve tmě asi padesát metrů, když Carla zaslechla vzdálený hlas: „Panebože, tady je další mrtvý – vypadá to na přejetého chodce!“

Carla s Adou zabočily za roh a Carlu zalila vlna úlevy. Zbavila se té mrtvoly. Jestli se teď dostane domů, aniž upoutá ještě něčí pozornost a aniž se někdo podívá do šatníku a uvidí zakrvácený ručník –, bude v bezpečí. Žádná vražda se vyšetřovat nebude. Joachim se stal chodcem zabitým při dopravní nehodě v době zatemnění. Pokud by ho kola nákladního automobilu vlekla po dlážděné vozovce, mohl by utrpět zranění podobná těm, která mu způsobil Adin těžký hrnec na polévku. Zkušený patolog by možná rozdíl poznal – ale provést pitvu nebude nikdo považovat za nezbytné.

Carlu napadlo, že by mohly skříň někde odhodit, ale rozmyslela si to. I bez ručníku v ní zůstaly krvavé skvrny a ty samy by mohly vyvolat policejní vyšetřování. Musejí ji odnést domů a vydrhnout dočista.

Domů dorazily, aniž někoho potkaly.

Postavily šatník v hale. Ada vytáhla ručník, strčila ho v kuchyni do dřezu a pustila studenou vodu. Carla pocítila směsici euforie a smutku. Ukradla nacistický bojový plán, ale zabila mladého muže, který byl spíš pošetilý než zlý. Bude na to myslet mnoho dní, možná roků, než získá jistotu o tom, co vlastně pociťuje. Teď byla jen strašně unavená.

Pověděla matce, co udělaly. Maudina levá tvář byla tak opuchlá, že oko zůstávalo skoro zavřené. Maud si svírala levý bok, jako by chtěla ulevit bolesti. Vypadala hrozně.

„Byla jsi moc statečná, mami,“ řekla jí Carla. „Tolik tě obdivuju za všechno, co jsi dneska udělala.“

„Já se nijak obdivuhodně necítím,“ zavrtěla hlavou Maud. „Děsně se stydím. Opovrhuju sama sebou.“

„Protože jsi ho nemilovala?“ zeptala se Carla.

„Ne,“ odpověděla Maud. „Protože jsem ho milovala.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

1942 (III)

Greg Peškov absolvoval Harvard summa cum laude, s nejvyšší pochvalou. Bez problémů mohl pokračovat v doktorandském studiu fyziky, což byl jeho hlavní obor, a vyhnout se tak vojenské službě. Jenže Greg se nechtěl stát vědeckým pracovníkem. Měl ctižádost vyniknout jinak. A až válka skončí, služba v armádě bude představovat pro nadějného mladého politika obrovské plus. A tak vstoupil do armády.

Bojovat se mu však na druhou stranu nechtělo.

Válku v Evropě sledoval se zvýšeným zájmem a zároveň tlačil na každého, koho ve Washingtonu znal – a to byla spousta lidí –, aby mu pomohli k teplému místu na ministerstvu války.

Německá letní ofenziva začala 28. června a útočící vojska rychle postupovala na východ. Setkávala se jen s poměrně slabým odporem, dokud nedorazila ke Stalingradu, dříve zvanému Caricyn, kde je zastavila úporná ruská obrana. Teď Němci trčeli na mrtvém bodě s nadměrně protaženými zásobovacími liniemi a čím dál víc to vypadalo, jako by je Rudá armáda vlákala do pasti.

Grega krátce po nástupu do základního výcviku povolali do plukovníkovy kanceláře. „Ženisté potřebují ve Washingtonu šikovného mladého důstojníka,“ oznámil mu plukovník. „Vy jste sice pobýval ve Washingtonu na stážích, ale já bych si vás přesto nevybral – neumíte si ani pořádně vyčistit uniformu, jen se na sebe podívejte –, jenže ta práce vyžaduje znalosti fyziky a tady máme poněkud zúžený výběr.“

„Děkuji vám, pane plukovníku,“ řekl Greg.

„Zkuste si ty vaše posměšky na nového velitele, a budete toho litovat. Stanete se pobočníkem plukovníka Grovese. Byl jsem s ním ve West Pointu. Je to největší parchant, s jakým jsem se kdy setkal, ať už v armádě, nebo mimo. Hodně štěstí!“

Greg zavolal Mikeovi Penfoldovi z tiskového odboru ministerstva zahraničí a dozvěděl se, že Leslie Groves byl donedávna hlavním konstruktérem pro celou americkou armádu a měl na starosti vybudování nového washingtonského ústředí ministerstva války, obrovského komplexu budov na pětiúhelníkovém půdorysu, kterému se začínalo říkat Pentagon. Teď ho však převeleli na nový projekt, o němž toho nikdo moc nevěděl. Podle některých prý urážel nadřízené tak často, že se ho účinně zbavili; jiní tvrdili, že jeho nový úkol je ještě důležitější, ale přísně tajný. Jeden jako druhý se shodovali, že Groves se chová egoisticky, arogantně a bezohledně.

„To znamená, že ho nenávidějí všichni?“ zeptal se Greg.

„Ne, to ne,“ zavrtěl hlavou Mike. „Jenom ti, co se s ním setkali.“

Když poručík Greg Peškov dorazil do Grovesovy kanceláře v té neobyčejné nové budově ministerstva války, světle hnědém paláci ve stylu art deco na nároží Jednadvacáté a Virginia Avenue, byl celý rozechvělý. Právě se dozvěděl, že patří ke skupině pracující na takzvaném projektu Manhattan. Tento záměrně nic neříkající název maskoval tým, který se pokoušel sestrojit nový typ bomby využívající jako výbušnou látku uran.

Grega to fascinovalo. Věděl, že v lehčím izotopu uranu 235U se skrývá nesmírná energie, a znal několik studií publikovaných na tohle téma ve vědeckých časopisech. Jenže před několika lety zprávy o tomto výzkumu utichly a Gregovi teď bylo jasné proč.

Dozvěděl se, že prezident Roosevelt není s rychlostí postupu na projektu spokojen a že Groves byl jmenován proto, aby věci popohnal.

Greg přijel do Washingtonu týden po Grovesově ustanovení do nové funkce. Prvním Gregovým úkolem bylo pomoci mu připnout hvězdy na límec khaki košile: právě byl povýšen do hodnosti brigádního generála. „Je to hlavně kvůli dojmu na tyhle vědce-civily, co s nimi musíme spolupracovat,“ zavrčel Groves. „Za deset minut mám poradu v pracovně ministra války. Měl byste jít se mnou, dostanete se aspoň do obrazu.“

Groves byl tělnatý. Při necelých sto osmdesáti centimetrech výšky vážil sto třicet, možná sto padesát kilogramů. Kalhoty od uniformy nosil vysoko posazené a přes stahující opasek se mu vyvalovalo břicho. Měl kaštanové vlasy, které by se kadeřily – kdyby je nechal pořádně narůst –, úzké čelo, tlusté tváře, povislý podbradek a malý, skoro neviditelný knírek. Byl to nepřitažlivý muž v každém ohledu a Greg se na práci u něj netěšil.

Groves a jeho doprovod včetně Grega vyšli z budovy a vydali se po Virginia Avenue k parku National Mall. „Když mi dávali tuhle práci, říkali, že to může vyhrát válku,“ sdělil Groves cestou Gregovi. „Nevím, jestli je to pravda, ale hodlám se chovat, jako by tomu tak bylo. Vy koukejte dělat totéž.“

„Ano, pane generále,“ odpověděl Greg.

Ministr války se dosud nepřesunul do nedostavěného Pentagonu a hlavní část jeho ministerstva stále ještě sídlila ve staré Munitions Building, dlouhé, nízké, nemoderní „dočasné“ stavbě na Constitution Avenue.

Ministr války Henry Stimson byl republikán. Prezident Roosevelt ho vzal do vlády, aby zabránil jeho straně podkopávat válečné úsilí vyvoláváním potíží v Kongresu. Ve svých pětasedmdesáti letech patřil elegantně oblékaný muž s bílým knírem k nejstarším politikům, ale z jeho očí stále vyzařovala neochabující inteligence.

Schůzky se účastnili pohlaváři ve slavnostních uniformách, včetně náčelníka generálního štábu George Marshalla. Greg pociťoval nervozitu a obdivoval Grovese, pozoruhodně klidného na to, že ještě včera byl pouhým plukovníkem.

Groves začal výkladem, jak zamýšlí zavést pořádek do práce stovek civilních vědeckých pracovníků a desítek fyzikálních laboratoří zapojených do projektu Manhattan. Vůbec se nesnažil podřizovat vysoko postaveným přítomným mužům, kteří si mohli oprávněně myslet, že rozhodovat přísluší jim. Své plány vyložil, aniž se obtěžoval používat takové změkčující fráze jako „s vaším dovolením“ či „pokud souhlasíte“. Grega napadlo, jestli se ten člověk nechce nechat vyhodit.

Greg se dozvídal tolik nových informací, že si chtěl zapisovat poznámky, ale nikdo jiný to nedělal a on vytušil, že by to nepůsobilo dobře.

Když Groves skončil, promluvil jeden z účastníků. „Soudím, že klíčový význam mají zásoby uranu. Máme ho dost?“

„Na jednom dvoře na Staten Islandu je složeno 1250 tun smolince,“ odpověděl Groves. „To je ruda, která obsahuje oxid uranu.“

„V tom případě bychom si měli část toho smolince zajistit,“ navrhl tazatel.

„V pátek jsem ho všechen koupil.“

„V pátek? Den po svém jmenování?“

„Přesně tak.“

Ministr války potlačil úsměv. Gregovo překvapení z Grovesovy drzosti se začalo měnit v obdiv nad tím, jaké má ten člověk nervy.

„Jak je to s ratingem projektu?“ zeptal se muž v admirálské uniformě. „Budete se muset připravit na obtížné jednání s Výborem pro válečnou výrobu.“

„V sobotu jsem navštívil Donalda Nelsona, pane admirále,“ odpověděl Groves. „Požádal jsem ho, aby nám zvýšil rating.“

„Co řekl?“

„Řekl ne.“

„To je problém.“

„Už ne. Řekl jsem mu, že budu muset prezidentovi doporučit ukončení projektu Manhattan, protože Výbor pro válečnou výrobu odmítá spolupracovat. Pak nám dal tři A.“

„Dobře,“ uznale kývl ministr války.

Na Grega to znovu silně zapůsobilo. Groves je skutečně kanón.

„Teď vás bude řídit výbor, který bude podléhat přímo mně. Je navrženo devět členů –“ pokračoval Stimson.

„To sakra ne,“ namítl Groves.

„Co jste říkal?“ zeptal se ministr války.

Tentokrát to Groves rozhodně přehnal, pomyslel si Greg.

„Nemůžu se zodpovídat devítičlennému výboru, pane ministře,“ zavrčel Groves. „Budu je mít pořád za zadkem.“

Stimson se zasmál. Zdálo se, že je příliš ostřílený na to, aby se ho laková slova nějak dotkla. „Jaký počet členů byste navrhoval, generále?“ zeptal se mírně.

Greg viděl, že Grovesovi se chtělo říct „Nula“, ale vyslovil něco jiného. „Tři by byli perfektní.“

„Dobrá,“ přikývl ke Gregovu údivu ministr války. „Ještě něco?“

„Pro závod na obohacování uranu a přidružená zařízení budeme potřebovat dostatečný pozemek, asi tak pětadvacet hektarů. Vhodná oblast je v Oak Ridge v Tennessee. Je to propadlé údolí, takže kdyby došlo k nehodě, exploze se lokalizuje.“

„K nehodě?“ podivil se admirál. „Ona taková možnost existuje?“

Groves neskrýval pocit, že je to hloupá otázka. „Prokristapána, pracujeme na experimentální bombě,“ odpověděl. „Bombě takové účinnosti, že by jediný výbuch mohl srovnat se zemí město střední velikosti. Byli bychom zatracení pitomci, kdybychom možnost takových neštěstí nebrali v úvahu.“

Admirál vypadal, jako by chtěl protestovat, ale zasáhl Stimson. „Pokračujte, generále,“ vyzval Grovese.

„Půda je v Tennessee levná,“ pokračoval Groves. „Zrovna tak elektřina – a náš závod bude používat obrovská množství energie.“

„Navrhujete tedy tyto pozemky vykoupit.“

„Navrhuju ještě dnes si je obhlédnout.“ Groves se podíval na hodinky. „Ve skutečnosti potřebuju okamžitě odejít, abych stihl vlak do Knoxville.“ Zvedl se. „Jestli mě omluvíte, pánové, nechci už ztrácet čas.“

Ostatní muže v místnosti to úplně vyvedlo z míry. I Stimson vypadal poplašeně. Nikomu ve Washingtonu se ani nesnilo, že by odešel z pracovny ministra, aniž ten naznačí, že porada skončila. Znamenalo to obrovské porušení etikety. Jenže Grovesovi to bylo zřejmě jedno.

A prošlo mu to. „Dobrá,“ přikývl Stimson. „Nenechte se zdržovat.“

„Děkuju, pane ministře,“ řekl Groves a odešel.

Greg spěchal za ním.

{II}

Nejatraktivnější civilní sekretářka v nové budově ministerstva války byla Margaret Cowdryová. Měla velké tmavé oči a široká smyslná ústa. Když jste ji spatřili sedět za psacím strojem a ona k vám vzhlédla a usmála se, měli jste pocit, jako byste se s ní už milovali.

Její otec proměnil pečení ve velkovýrobu: „Cowdryho sušenky se rozplývají v puse jako maminčiny!“ Pracovat nemusela, ale chtěla se svou troškou podílet na válečném úsilí své země. Než ji Greg pozval na oběd, zajistil si, aby věděla, že i on je dítě milionáře. Bohaté dědičky obvykle raději chodí s bohatými chlapci: mohla si být jistá, že mu nejde o její peníze.

Byl říjen a bylo chladno. Margaret měla elegantní tmavomodrý kabát s mírně vycpanými rameny a zúženým pasem. Ladící baret působil vojensky.

Šli do Ritz-Carltonu, ale když se ocitli ve velké jídelně, Greg si všiml, že tam sedí otec s Gladys Angelusovou. Nechtělo se mu strávit oběd společně s nimi. „Žádný problém,“ ujistila ho Margaret, když jí to vysvětlil. „Najíme se za rohem v Dámském univerzitním klubu. Jsem tam členkou.“

Greg v klubu nikdy nebyl, ale měl pocit, že o něm něco ví. Chvíli pátral v paměti, ale ničeho se nedobral, a tak to pustil z hlavy.

V klubu Margaret odložila kabát a odhalila sytě modré kašmírové šaty, které jí báječně padly. Ponechala si klobouk a rukavičky, jako to dělaly v restauracích všechny vážené dámy.

Greg si jako vždy vychutnal pocit, jak někam vchází s krásnou ženou zavěšenou na své paži. V jídelně Dámského univerzitního klubu se nacházela jen hrstka mužů, ale všichni mu záviděli. Třebaže by to asi nikomu nepřiznal, tohle se mu líbilo stejně jako spát se ženami.

Objednal láhev vína. Margaret si své víno po francouzském způsobu naředila minerálkou. „Nechci strávit odpoledne opravováním překlepů,“ vysvětlila mu.

Vyprávěl jí o generálu Grovesovi. „Je to skutečný dravec. Svým způsobem je jen špatně oblékanou verzí mého otce.“

„Všichni ho nenávidějí,“ přisvědčila Margaret.

Greg přikývl. „Neví, že se kočka nemá hladit proti srsti.“

„Tvůj otec je taky takový?“

„Někdy, ale většinou využívá své osobní kouzlo.“

„Můj je úplně stejný! Možná je takový každý úspěšný muž.“

Jídlo jim přinesli skoro vzápětí. Obsluha ve washingtonských restauracích se zrychlila. Země byla ve válce a lidé měli naléhavou práci.

Servírka jim předložila nabídku dezertů. Greg na ženu letmo pohledl a s úlekem v ní poznal Jacky Jakesovou. „Ahoj, Jacky!“ pozdravil přesto přívětivě.

„Ahoj, Gregu,“ odpověděla, někdejší důvěrný vztah převládl nad nervozitou. „Jak se máš?“

Greg si vzpomněl, jak mu detektiv říkal, že Jacky pracuje v Dámském univerzitním klubu. To byla ta vzpomínka, která mu předtím unikla. „Já prima,“ odpověděl. „Co ty?“

„Celkem fajn.“

„Všechno při starém?“ Přemýšlel, jestli jí otec stále ještě vyplácí apanáž.

„Skoro beze změn.“

Greg vytušil, že jí peníze posílá nějaký právník, zatímco Lev už na všechno dávno zapomněl. „To je dobře,“ přikývl.

Jacky si připomněla svou práci. „Můžu vám nabídnout nějaký dezert?“

„Ano, prosím.“

Margaret si objednala ovocný salát a Greg zmrzlinu.

„Je moc hezká,“ poznamenala Margaret, když Jacky odešla. Zdálo se, že čeká vysvětlení.

„Asi jo,“ utrousil.

„Žádný snubní prstýnek.“

Greg si povzdechl. Ženy jsou tak všímavé. „Přemýšlíš, jak jsem se spřátelil s hezkou černou servírkou, která není vdaná,“ řekl. „Klidně ti řeknu pravdu. Když mi bylo patnáct, měl jsem s ní románek. Doufám, že tě to nešokuje.“

„Ovšemže šokuje,“ odpověděla. „Jsem morálně pobouřená.“ Nemluvila vážně, ani si nedělala legraci, bylo to něco mezi tím. Greg si byl jistý, že ji to nepohoršilo, ale na druhou stranu před ním možná nechtěla vypadat, jako že ji v otázkách sexu hned tak něco nerozhází, rozhodně ne při prvním společném obědě.

Jacky přinesla dezerty a zeptala se, jestli chtějí kávu. Neměli čas – armáda nezaujímala zvláště pozitivní postoj k příliš dlouhým obědům – a Margaret požádala o účet. „Hosté tady platit nesmějí,“ vysvětlila mu.

„Je hezké, že ji máš pořád tak rád,“ prohodila Margaret, když Jacky odešla.

„Že ji mám rád?“ Grega to překvapilo. „Myslím, že mám krásné vzpomínky. Vůbec by mi nevadilo, kdyby mi bylo zase patnáct.“

„A přitom ona má z tebe strach.“

„Nemá!“

„Je z tebe vyděšená.“

„To si nemyslím.“

„Dej na mě. Muži jsou slepí, ale ženy tyhle věci vidí.“

Když Jacky donesla účet, Greg se na ni pozorně zadíval a uvědomil si, že Margaret má pravdu. Jacky je pořád ještě vyděšená. Kdykoli spatří Grega, připomene si Joea Brekhunova a jeho břitvu.

Grega to rozčílilo. Tohle děvče má právo na klidný život. Hodlal s tím něco udělat.

„Myslím si, že víš, proč je tak vystrašená,“ poznamenala Margaret, chytrá jako liška.

„Vyděsil ji můj otec. Obával se, že bych se s ní mohl oženit.“

„Tvůj otec nahání hrůzu?“

„Má rád, když je vždycky všechno tak, jak chce on.“

„Můj otec je stejný,“ přitakala. „Sladký jako med, dokud mu neodporuješ. Pak je rázem zlý.“

„Jsem tak rád, že mi rozumíš.“

Vrátili se do práce. Greg byl celé odpoledne rozčilený. Nad Jackyiným životem pořád visí otcova hrozba jako prokletí. Jenže co s tím může Greg udělat?

Co by udělal otec? To byl dobrý způsob, jak se na to podívat. Lev naprosto cílevědomě prosazuje svou a neohlíží se na to, komu přitom ublíží. Generál Groves je podobný. I já můžu být takový, pomyslel si Greg; jsem synem svého otce.

V hlavě se mu začal rodit plán.

Celé odpoledne strávil čtením a sumarizací interní zprávy z metalurgické laboratoře Chicagské univerzity. Mezi tamějšími vědci působil Leó Szilárd, a ten jako první zjistil, že řetězová reakce (i atomová bomba) je uskutečnitelná. Szilárd byl maďarský žid, studoval na Berlínské univerzitě – až do osudného roku 1933. Výzkumný tým v Chicagu vedl italský fyzik Enrico Fermi. Jeho manželka byla židovka, a když Mussolini vydal svůj Manifest na obranu rasy, opustil i se ženou Itálii.

Greg přemýšlel, jestli si fašisté uvědomili, že jejich rasismus uvrhl takové skvělé vědce do náruče nepřátel.

Fyzice Greg rozuměl velmi dobře. Podle Fermiho a Szilárdovy teorie mohou při srážce neutronu s atomem uranu vzniknout dva neutrony. Tyto dva neutrony se pak srazí s dalšími atomy uranu a vytvoří čtyři neutrony, pak osm a tak dále. Szilárd to nazval řetězovou reakcí – byla to brilantní úvaha.

Tuna uranu by takto mohla uvolnit tolik energie jako tři miliony tun uhlí – teoreticky.

V praxi se to ještě nikdy nestalo.

Fermi a jeho tým nechali navozit spoustu uranu na nepoužívaný fotbalový stadion Chicagské univerzity zvaný Stagg Field. Aby zabránili samočinné explozi materiálu, překryli uran grafitem, který absorboval neutrony a řetězovou reakci zarazil. Cílem bylo velice postupně zvyšovat radioaktivitu až do úrovně, kdy se vytváří víc, než kolik se absorbuje – tím by se prokázalo, že řetězová reakce skutečně existuje –, a pak proces rychle zarazit, dřív než zlikviduje celou hromadu uranu, stadion, univerzitní kampus a možná celé Chicago.

Zatím se jim to nepodařilo.

Greg napsal kladný souhrn zprávy a požádal Margaret Cowdryovou, aby ho hned přepsala na stroji; okamžitě poté ho odnesl Grovesovi.

Generál si přečetl první odstavec. „Bude to fungovat?“ zeptal se.

„Tedy, pane generále –“

„Jste sakra vědec. Bude to fungovat?“

„Ano, pane generále, bude,“ odpověděl Greg.

„Dobrá,“ přikývl Groves a odhodil souhrn do odpadkového koše.

Greg se vrátil ke svému stolu, na chvíli se posadil a jen civěl na periodickou tabulku prvků na protější stěně. Byl si dost jistý, že jaderná reakce bude fungovat. Větší starost mu působilo, jak přimět otce, aby odstranil hrozbu visící nad Jacky.

Již předtím uvažoval, že problém vyřeší tak, jak by to udělal Lev. Teď přemýšlel o praktických detailech. Potřebuje učinit dramatické kroky.

Jeho plán začínal nabírat obrysy.

Má však dost kuráže na to, aby se postavil otci?

V pět hodin skončil a odešel ze zaměstnání.

Cestou domů se zastavil v holičství a koupil si skládací břitvu, jejíž čepel zapadala do rukojeti. „Uvidíte, že to je bezpečnější než čepelky,“ ujistil ho holič.

Greg se s ní ovšem holit nehodlal.

Jeho domovem bylo teď otcovo apartmá v Ritz-Carltonu. Když tam dorazil, Lev s Gladys popíjeli koktejl.

Vzpomněl si, jak se před sedmi lety v tomhle pokoji poprvé s Gladys setkal – seděla na téže žluté hedvábné pohovce. Teď z ní byla ještě větší hvězda. Lev ji obsadil do řady válečných filmů, v nichž s opovržením vzdorovala nacistům, přechytračovala sadistické Japonce a pečovala o raněné americké piloty s hranatými bradami. Greg si povšiml, že není tak krásná, jako bývala ve dvaceti. Pleť v obličeji neměla tu dokonalou hladkost a vlasy nevypadaly tak bujně; nosila podprsenku, což by dřív bezpochyby pokládala za něco pod svou úroveň. Pořád však měla ony tmavomodré oči, které jako by vyzařovaly neodolatelnou výzvu.

Greg si nechal nalít martini a posadil se. Skutečně se otci vzepře? Za těch sedm let od chvíle, kdy si poprvé potřásl rukou s Gladys, to neudělal. Možná je načase.

Udělám to přesně tak, jak by to udělal on, pomyslel si Greg.

Usrkl martini a odložil sklenici na konferenční stolek s tenkými nohami. Nenuceně se obrátil ke Gladys. „Když mi bylo patnáct, táta mě seznámil s jednou herečkou – jmenovala se Jacky Jakesová.“

Lev vyvalil oči.

„Mám dojem, že ji neznám,“ zavrtěla hlavou Gladys.

Greg vyndal z kapsy břitvu, ale neotevřel ji. Držel ji v ruce, jako by ji potěžkával. „Zamiloval jsem se do ní.“

„Proč zrovna teď vytahuješ tu prastarou historku?“ zeptal se Lev.

Gladys vycítila napětí a zatvářila se úzkostlivě.

„Táta se obával, že bych si ji možná chtěl vzít,“ pokračoval Greg.

Lev se posměšně zasmál. „Tu lehkou holku?“

„Ona to byla lehká holka?“ podivil se Greg. „Myslel jsem, že je to herečka.“ Pohlédl na Gladys.

Gladys pochopila naznačenou urážku a zarděla se.

„Táta ji navštívil a vzal s sebou jednoho kolegu – Joea Brekhunova. Setkala ses s ním někdy, Gladys?“

„Řekla bych, že ne.“

„To máš kliku. Joe má takovouhle břitvu.“ Greg ji otevřel a ukázal blyštivou, ostrou čepel.

Gladys zalapala po dechu.

„Nevím, co si myslíš, že tady hraješ za divadlo –“ vmísil se Lev.

„Ještě okamžik,“ řekl Greg. „Gladys chce slyšet zbytek příběhu.“ Usmál se na ni. Vypadala vyděšeně. „Táta řekl Jacky, že jestli se se mnou ještě někdy setká, Joe jí touhle břitvou rozřeže obličej.“

Táhl břitvou, jen maličko, a Gladys vyrazila tlumený výkřik.

„K čertu s tím,“ vybuchl Lev a vykročil ke Gregovi. Greg zvedl ruku s břitvou. Lev se zastavil.

Greg nevěděl, jestli by dokázal otce říznout. Ale nevěděl to ani Lev.

„Jacky žije přímo tady ve Washingtonu,“ pokračoval Greg.

„Zase s ní šoustáš?“ obořil se na něj otec.

„Ne. Nešoustám s nikým, i když mám jisté plány ohledně Margaret Cowdryové.“

„To je ta bohatá keksová dědička?“

„Proč se ptáš? Chceš, aby jí Joe taky pohrozil?“

„Nešaškuj.“

„Jacky je teď servírka – v životě nedostala filmovou roli, ve kterou doufala. Občas na ni narazím na ulici. Dneska mě obsluhovala v restauraci. Kdykoli mě zahlídne, myslí si, že po ní půjde Joe.“

„Je padlá na hlavu,“ prohlásil Lev. „Dávno jsem na všechno kolem ní zapomněl.“

„Můžu jí to říct?“ zeptal se Greg. „Myslím, že po takové době už má právo na klid.“

„Řekni jí, co sakra chceš. Pro mě ta ženská neexistuje.“

„Skvělé,“ přikývl Greg. „Tohle ráda uslyší.“

„A teď dej tu zatracenou břitvu pryč.“

„Ještě něco. Varování.“

Lev vypadal rozezleně. „Ty varuješ mě?“

„Jestli se Jacky stane něco ošklivého – cokoli…“ Greg maličko pohnul břitvou ze strany na stranu.

„Nepovídej mi, že podřízneš Joea Brekhunova,“ ušklíbl se Lev.

„Ne.“

Lev projevil náznak strachu. „Podřežeš mě?“

Greg zavrtěl hlavou.

„Tak co prokrista uděláš?“ vybuchl vztekle Lev.

Greg pohlédl na Gladys.

Trvalo jí okamžik, než pochopila. Pak sebou na pohovce s hedvábným čalouněním trhla dozadu, zvedla obě ruce k tvářím, jako by je chtěla ochránit, a znovu vyrazila krátký výkřik, tentokrát hlasitější.

„Ty malej hajzle,“ řekl Lev Gregovi.

Greg složil břitvu a zvedl se. „Takhle bys to řešil ty, tati,“ prohlásil. Pak vyšel z pokoje.

Práskl dveřmi a opřel se o stěnu; dýchal těžce, jako by měl za sebou namáhavý běh. V životě nebyl tak vyděšený. Přesto se zároveň cítil vítězně. Postavil se otci, použil na něj jeho vlastní taktiku a dokonce mu trochu nahnal strach.

Zastrčil břitvu do kapsy a vykročil k výtahu. Dech se mu zklidnil. Ohlédl se chodbou zpátky, napůl očekával, že za ním otec vyrazí. Dveře apartmá však zůstaly zavřené a Greg nastoupil do výtahu a sjel do hotelové haly.

Zamířil do baru a objednal si suché martini.

{III}

V neděli se Greg rozhodl, že navštíví Jacky.

Chtěl jí sdělit dobrou zprávu. Adresu si pamatoval – byla to jediná informace, za kterou kdy zaplatil soukromému detektivovi. Pokud se Jacky nepřestěhovala, bydlí na opačné straně Union Station. Slíbil jí sice, že tam nepůjde, ale teď jí může vysvětlit, že takové opatrnosti už není zapotřebí.

Vzal si taxíka. Zatímco projížděl městem, říkal si, že by za tou záležitostí s Jacky rád udělal tlustou čáru. Měl pro svou první lásku slabost, ale nechtěl se v jejím životě nijak angažovat. Uleví se mu, až nebude mít kvůli ní výčitky svědomí. Až na ni příště narazí, nebude k smrti vyděšená. Můžou se pozdravit, chvíli si poklábosit a jít dál.

Taxík ho zavezl do ubohé čtvrti přízemních domků s nízkými pletivovými plůtky kolem malých dvorků. Rád by věděl, jak teď Jacky žije. Co dělá během večerů, které měla tak ráda pro sebe? Určitě společně s kamarádkami zajde do kina. Nechodí na fotbalové zápasy Washington Redskins a nesleduje baseballový tým Nats? Když se jí tehdy ptal na její mužské přátele, tvářila se tajemně. Třeba je vdaná a nemůže si dovolit prstýnek. Spočítal si, že je jí čtyřiadvacet. Jestli hledala toho pravého, měla by ho už najít. Nikdy se ale o žádném manželovi nezmínila a detektiv taky ne.

Zaplatil taxikáři před malým, upraveným domkem s květináči na betonovém dvorku – byl domáčtější, než očekával. Jakmile otevřel branku, uslyšel psí štěkot. To dávalo smysl: osamělá žena se se psem může cítit bezpečněji. Vkročil na terásku a zazvonil. Štěkot zesílil. Vypadalo to na velkého psa, ale zdání může klamat, jak Greg věděl.

Nikdo mu nepřišel otevřít.

Když se pes nadechoval, Greg rozpoznal charakteristické ticho prázdného domu.

Na terásce stála dřevěná lavička. Posadil se a chvilku čekal. Nikdo nepřicházel a neobjevil se ani žádný ochotný soused, který by mu prozradil, jestli Jacky odběhla na pár minut, nebo je pryč celý den či dva týdny.

Poodešel o několik bloků dál, koupil si nedělní výtisk Washington Post a vrátil se na lavičku, aby si noviny přečetl. Pes štěkal s přestávkami, věděl, že tam někdo stále je. Bylo prvního listopadu a Greg byl rád, že si oblékl olivově zelený kabát od uniformy a čapku: počasí bylo jako v zimě. V úterý se budou konat volby v polovině prezidentského mandátu a Post předpovídal, že demokraté dostanou co proto kvůli Pearl Harboru. Tato mimořádná událost Ameriku změnila a Greg si s překvapením uvědomil, že k tomu došlo ani ne před rokem. Američané jeho věku nyní umírají na ostrově jménem Guadalcanal, o němž dřív nikdo ani neslyšel.

Zaslechl cvaknutí branky a zvedl hlavu.

Jacky si ho hned nevšimla, takže měl chvíli na to, aby si ji prohlédl. V tmavém kabátě a prostém plstěném kloboučku vypadala staromódně a počestně; nesla si knížku v černých deskách. Kdyby ji Greg neznal lépe, pomyslel by si, že se vrací z kostela.

Spolu s ní přicházel nějaký malý kluk. Měl na sobě tvídový kabátek a čapku a držel se jí za ruku.

Chlapeček zahlédl Grega první. „Koukej, mami, nějakej voják!“ hlásil.

Jacky pohlédla na Grega a ruka jí vylétla k ústům.

Když vycházeli na terásku, Greg vstal. Dítě? To mu zatajila. Tím se vysvětluje, proč potřebovala trávit večery doma! Nikdy předtím ho to nenapadlo.

„Říkala jsem ti, abys sem nikdy nechodil,“ prohodila a zasunula klíč do zámku.

„Chtěl jsem ti oznámit, že už se mého otce nemusíš bát. Nevěděl jsem, že máš syna.“

Jacky s chlapečkem vešli do domu. Greg vyčkával u dveří. Vlčák na něj zavrčel a pak vzhlédl k Jacky, aby mu naznačila, jak se má zachovat. Jacky se na Grega zaškaredila, očividně zvažovala, jestli mu nemá přibouchnout dveře před nosem, ale po chvíli si rozhořčeně povzdechla, odvrátila se a dveře nechala otevřené.

Greg vešel dovnitř a nabídl psovi levou pěst. Vlčák si ji obezřetně očichal a udělil mu prozatímní souhlas. Greg následoval Jacky do malé kuchyňky.

„Je Všech svatých,“ prohodil Greg. Nebyl nábožensky založený, ale v internátní škole ho přinutili, aby se naučil všechny křesťanské svátky. „Proto jsi šla do kostela?“

„Chodíme tam každou neděli,“ odpověděla.

„Tohle je den plný překvapení,“ zamumlal Greg.

Svlékla dítěti kabátek, posadila ho ke stolu a podala mu hrneček pomerančového džusu. Greg si sedl naproti a zeptal se: „Jak se jmenuješ?“

„Georgy.“ Vyslovil to potichu, ale s jistotou: plachý nebyl. Greg si ho prohlížel. Chlapec byl hezký jako maminka, měl stejně tvarované rty, ale pleť světlejší než ona, spíš jako káva se smetanou, a oči měl zelené, což je v černošské tváři neobvyklé. Gregovi trošku připomínal nevlastní sestru Daisy. Georgy po celou tu dobu upíral pozorné oči na Grega, až to nahánělo strach.

„Kolik je ti let, Georgy?“ zeptal se Greg.

Obrátil se tázavě k matce. Jacky vrhla po Gregovi zvláštní pohled. „Je mu šest,“ řekla.

„Šest!“ zvolal Greg. „To už jsi velký kluk, co? Páni…“

Hlavou mu probleskla bizarní myšlenka a umlkl. Georgy se narodil před šesti lety. Greg a Jacky byli milenci před sedmi lety. Srdce jako by mu vynechalo.

Zíral na Jacky. „To snad ne,“ vydechl.

Přikývla.

„Narodil se v roce 1936,“ konstatoval Greg.

„V květnu,“ potvrdila. „Osm a půl měsíce nato, co jsem odešla z toho bytu v Buffalu.“

„Můj otec to ví?“

„Ani nápad. To by mu poskytlo nade mnou ještě větší moc.“

Její nepřátelství se vytratilo a teď vypadala jen bezbrannější. V jejím pohledu viděl jen úpěnlivou prosbu, i když si nebyl jist, oč vlastně prosí.

Pohlédl na Georgyho novýma očima: světlá pleť, ty zelené oči, ta podivná podoba s Daisy. Jsi můj? pomyslel si. Může to být pravda?

Ale věděl, že tomu tak je.

Srdce mu zaplavilo podivné dojetí. Georgy mu najednou připadal hrozně zranitelný, bezmocné dítě v krutém světě, a Greg se o něj potřeboval starat, zajistit, aby nedošel k žádné úhoně. Pocítil nutkání sevřít dítě v náručí, ale uvědomil si, že by ho mohl vylekat, a tak se držel zpátky.

Georgy odložil pomerančový džus. Slezl ze židle, obešel stůl a stoupl si těsně ke Gregovi. Podíval se na něj pozoruhodně zpříma a zeptal se: „Kdo jste?“

Nejtěžší otázku na světě ti položí dítě, na to můžeš vzít jed, pomyslel si Greg. Co mu má kruci odpovědět? S pravdou by se mohl šestiletý kluk těžko vyrovnat. Kdysi jsme se s tvojí matkou přátelili, napadlo ho; šel jsem jen kolem a řekl jsem si, že ji pozdravím. Nikdo extra. Možná tě ještě někdy uvidím, ale nejspíš ne.

Pohlédl na Jacky a viděl, že její prosebný výraz zesílil. Uvědomil si, co jí tane na mysli: hrozně moc se bojí, že Georgyho odmítne.

„Něco ti povím,“ řekl Greg a vzal si Georgyho na klín. „Co kdybys mi říkal strejdo Gregu?“

{IV}

Greg stál na návštěvnickém ochozu nevytápěného squashového hřiště a chvěl se zimou. Tady, pod západním stanovištěm nevyužívaného stadionu na okraji kampusu Chicagské univerzity, vystavěli Fermi a Szilárd svůj jaderný reaktor. Na Grega to udělalo dojem a zároveň ho to lekalo.

Reaktor tvořila kostka z šedých cihel dosahující ke stropu hřiště a téměř k jeho koncové stěně, na níž byly stále ještě patrné otisky stovek squashových míčků. Reaktor stál milion dolarů a dokázal by vyhodit do povětří celé město.

Grafit, materiál, z něhož se vyrábí tuha do tužek, vylučoval špinavý prach, který pokrýval podlahu i stěny. Každý, kdo na hřišti chvíli setrval, měl obličej začerněný jako horník. Nikdo neměl čistý laboratorní plášť.

Grafit není výbušná látka – naopak, byl tu, aby potlačoval radioaktivitu. Avšak v některých cihlách na té hromadě byly navrtané úzké dírky vycpané oxidem uraničitým, materiálem, který vyzařuje neutrony. Reaktorem probíhalo deset drážek pro regulační tyče. Tvořily je proužky kadmia o šířce třinácti stop. Kadmium je kov, který pohlcuje neutrony ještě lačněji než grafit. Teď zrovna udržovaly regulační tyče vše v klidu. Až se z reaktoru vytáhnou, zábava vypukne.

Uran už svou smrtelnou radiaci vyzařoval, ale grafit a kadmium ji vstřebávaly. Radiaci měřila hrozivě cvakající počitadla a válcovitá zaznamenávací zařízení, která zůstávala milosrdně tichá. Soustava ovladačů a měřidel u Grega na ochozu představovala jediný zdroj tepla.

Gregova návštěva se uskutečnila ve středu druhého prosince, kdy v Chicagu vládl třeskutě studený větrný den. Dnes se očekávalo, že reaktor dospěje poprvé k zásadnímu momentu. Greg se dostavil, aby byl experimentu přítomen v zastoupení svého šéfa generála Grovese. Žertovně naznačoval každému, kdo se ho zeptal, že Groves se bojí výbuchu a vyslal sem Grega, aby riziko podstoupil místo něj. Greg měl ve skutečnosti zlověstnější poslání. Prováděl počáteční vyhodnocení vědců jako podklad pro rozhodnutí, kdo by mohl představovat bezpečnostní riziko.

Bezpečnost projektu Manhattan neměla daleko od zlého snu. Špičkoví vědci pocházeli z ciziny. Ostatní byli většinou levičáci, buď přímo komunisti, nebo liberálové, kteří mají komunistické přátele. Pokud by vyhodili všechny podezřelé, skoro žádný opravdový vědec by tu nezůstal. Greg se tedy pokoušel vytipovat, kdo z nich je nejméně důvěryhodný.

Enrico Fermi byl asi čtyřicetiletý. Malý muž s ustupujícími vlasy a dlouhým nosem dohlížel nad tímto hrůzným experimentem a přitom se podmanivě usmíval. Měl na sobě elegantní oblek s vestou. Vpůli dopoledne vydal příkaz k zahájení pokusu.

Udělil pokyn technikovi, aby z reaktoru odstranil všechny regulační tyče kromě jedné. „Cože, všechny najednou?“ polekal se Greg. Připadalo mu to děsivě unáhlené.

„Včera v noci jsme to dotáhli až sem,“ poznamenal vědecký pracovník Barney McHugh stojící vedle něj. „Fungovalo to dobře.“

„To rád slyším,“ prohodil Greg.

Vousatý a zavalitý McHugh se na Gregově seznamu podezřelých nacházel až dole. Byl to Američan a nejevil zájem o politiku. Jeho jediný černý puntík měla na svědomí manželka-cizinka: byla Britka – to nikdy neznamená nic dobrého, ale samo o sobě to není důkaz zrady.

Greg se domníval, že k zasouvání a vysouvání tyčí bude existovat nějaký sofistikovaný mechanismus, ale bylo to prostší. Technik si jednoduše opřel o reaktor žebřík, vylezl do poloviny a tyče rukou vytáhl.

McHugh jen tak mimochodem poznamenal: „Původně jsme tohle chtěli dělat v Argonne Forest.“

„Kde je to?“

„Pětatřicet kilometrů na jihozápad od Chicaga. Hezky izolované. Míň obětí.“

Greg se otřásl. „Proč jste tedy změnili názor a rozhodli jste se uskutečnit to přímo tady na Padesáté sedmé ulici?“

„Stavaři, které jsme najali, šli do stávky, takže jsme si ten zatracenej krám museli postavit sami a nemohli jsme se tolik vzdálit od laboratoří.“

„Tudíž jste podstoupili riziko, že zabijete všechny lidi v Chicagu.“

„Nemyslíme si, že k tomu dojde.“

Ani Greg si to nemyslel, ale už se necítil tak jistý, vzhledem k tomu, že stál jen pár metrů od reaktoru.

Fermi porovnával monitory se svou prognózou úrovní radiace v každé fázi pokusu. Počáteční fáze pokračovala očividně podle plánu, protože teď přikázal, aby technik vytáhl poslední tyč do půlky.

Byla učiněna jistá bezpečnostní opatření. Zatížená tyč byla nachystána tak, aby ji bylo možné automaticky spustit do reaktoru, pokud by radiace příliš stoupla. Pro případ, že by to nefungovalo, přivázali lanem podobnou tyč k zábradlí ochozu a jeden mladý fyzik, který se zřejmě cítil trochu hloupě, stál se sekerou v ruce připravený v naléhavém případě lano přetnout. A konečně další tři vědci, nazývaní sebevražedná četa, zaujali pozice blízko stropu; stáli na plošince výtahu, který se používal při stavbě, a třímali obrovské nádoby s roztokem sulfidu kademnatého, který by na reaktor vychrstli, jako kdyby hasili táborák.

Gregovi bylo známo, že neutrony se generují v násobcích tisíců za sekundu. Fermi však namítal, že některým neutronům to trvá déle, možná několik sekund. Pokud má Fermi pravdu, nevyvstane žádný problém. Ale pokud se mýlí, pak se četa s nádobami a fyzik se sekerou vypaří dřív, než řekneš švec.

Greg slyšel, jak se cvakání zrychlilo. Pohlédl úzkostlivě na Fermiho, který něco propočítával na logaritmickém pravítku. Fermi se tvářil potěšeně. Každopádně, napadlo Grega, jestli se to zvrtne, stane se to nejspíš tak rychle, že se o tom vůbec nedozvíme.

Frekvence cvakání se ustálila. Fermi se usmál a vydal příkaz, aby technik tyč vytáhl o dalších patnáct centimetrů.

Přicházeli další vědečtí pracovníci, stoupali po schodech na ochoz navlečeni do těžkých oděvů určených pro chicagskou zimu, do kabátů, čepic, šál a rukavic. Grega to nedostatečné zabezpečení zděsilo. Nikdo si tu neověřoval jejich oprávnění: kterýkoli z těch mužů mohl pracovat jako špion pro Japonce.

Greg mezi nimi poznal velkého Szilárda, vysokého a podsaditého muže s kulatým obličejem a hustými kudrnatými vlasy. Leó Szilárd byl idealista, představoval si, že nukleární energie osvobodí lidskou rasu od dřiny. Jen s těžkým srdcem se přidal k týmu, který sestrojoval atomovou bombu.

Dalších patnáct centimetrů, další zrychlení tempa cvakání.

Greg pohlédl na hodinky. Bylo jedenáct třicet.

Náhle se ozvala hlasitá rána. Všichni nadskočili. McHugh zaklel. „Sakra.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Greg.

„Jo, už vidím,“ oddechl si McHugh. „Úroveň radiace zaktivovala bezpečnostní mechanismus a spustila nouzovou regulační tyč, to je všechno.“

„Mám hlad,“ oznámil jim Fermi. „Jde se na oběd.“ Díky jeho italskému akcentu z toho vyšlo: „Mamlat. Jdése nábět.“

Jak můžou teď myslet na jídlo? Ale nikdo nic nenamítal. „Člověk nikdy neví, jak dlouho nějaký pokus bude trvat,“ poznamenal McHugh. „Může to zabrat celý den. Nejlepší je se najíst, když je šance.“ Greg by nejraději zařval jako tur.

Všechny regulační tyče byly znovu zasunuty do reaktoru a zafixovány a všichni odešli.

Většina zamířila do menzy v kampusu. Greg dostal sendvič s grilovaným sýrem a posadil se vedle vážného fyzika jménem Wilhelm Frunze. Většina vědců byla špatně oblečená, ale Frunze mezi nimi obzvlášť vynikal: měl zelený oblek, jehož knoflíkové dírky, límce, záplaty na loktech a klopy kapes lemoval světle hnědý semiš. Tenhle chlapík stál na Gregově seznamu podezřelých hodně vysoko. Byl to Němec, ačkoli v polovině třicátých let odešel z Německa do Londýna. Byl antinacista, ne však komunista: zastával postoje sociálních demokratů. Oženil se s Američankou, výtvarnicí. Greg, který se s ním během oběda bavil, nezjistil žádný důvod k podezření: zdálo se, že muž život v Americe miluje a nezajímá se o moc víc než o svou práci. Jenže u cizinců si člověk nikdy nemůže být jistý, kam až sahá jejich loajalita.

Po obědě stál na opuštěném stadionu, díval se na tisíce prázdných míst na tribunách a myslel na Georgyho. Nesvěřil se nikomu, že má syna – ani Margaret Cowdryové, se kterou si nyní užíval rozkošné tělesné radovánky –, ale toužil se o to podělit s matkou. Cítil se bezdůvodně pyšný – nijak se nezasloužil o to, že přivedl Georgyho na tento svět, až na to, že se miloval s Jacky, což byla nejspíš ta nejsnazší věc, jakou kdy dělal. Ze všeho nejvíc pociťoval vzrušení. Ocitl se na prahu jakéhosi dobrodružství. Georgy poroste, bude se učit a změní se a jednoho dne se z něj stane muž; a Greg u toho bude, bude to pozorovat a žasnout.

Vědci se opět sešli ve dvě. Teď se tu na ochozu s monitorovacím zařízením shromáždilo asi čtyřicet lidí. Experiment byl pečlivě znovu nastaven do fáze, v jakém ho opustili, přičemž Fermi přístroje nepřetržitě kontroloval.

„Tentokrát vytáhněte tyč o třicet centimetrů,“ vydal pokyn.

Cvakání se zrychlilo. Greg očekával, že se zrychlení ustálí, jako tomu bylo předtím, ale nestalo se tak. Cvakání se místo toho neustále zrychlovalo, až se ozývalo trvalé drnčení.

Úroveň radiace je nad maximem počítacího přístroje, uvědomil si Greg, když si všiml, že pozornost všech se přesunula k zaznamenávacímu zařízení. Jeho stupnice byla nastavitelná. Jak úroveň stoupala, stupnice se měnila znovu a znovu.

Fermi zvedl ruku. Všichni ztichli. „Reaktor dosáhl kritické fáze,“ oznámil. Usmál se – a nic nedělal.

Gregovi se chtělo zařvat: Tak ten krám vypni! Fermi však zůstával zticha a klidný, sledoval záznam a jeho autorita byla taková, že nikdo žádnou námitku nevznesl. Docházelo k řetězové reakci, ale vše zůstávalo pod kontrolou. Fermi nechal reakci probíhat minutu, pak další.

„Ježíšikriste,“ zamumlal McHugh.

Gregovi se nechtělo zemřít. Chtěl být senátorem. Chtěl znovu spát s Margaret Cowdryovou. Chtěl sledovat, jak jde Georgy na vysokou. Ještě za sebou nemám ani půlku života, pomyslel si.

Konečně Fermi nařídil, aby regulační tyče zasunuli.

Počítací přístroje znovu přešly ke cvakání, které se postupně zpomalilo, až se zastavilo.

Greg začal dýchat normálně.

McHugh jásal. „Dokázali jsme to!“ zvolal. „Řetězová reakce se uskutečnila!“

„A co je důležitější, dá se ovládat,“ dodal Greg.

„Ano, to je z praktického hlediska asi důležitější.“

Greg se usmál. Vědci už jsou takoví, to se naučil na Harvardu: teorie je pro ně skutečnost a svět je trochu nepřesný model.

Kdosi vytáhl láhev italského vína v proutěném košíku a papírové pohárky. Každý se trošku napil. Tohle byl další z důvodů, proč Greg nebyl vědec: oni nemají představu o tom, jak se něco slaví.

Někdo požádal Fermiho, aby košík podepsal. Učinil to a pak se podepsali všichni ostatní.

Technici vypnuli monitory. Muži se začali rozcházet. Greg zůstal a vše sledoval. Po chvíli zjistil, že tu zbyl jen on, Fermi a Szilárd. Pozoroval, jak si ti dva intelektuální giganti podávají ruku. Szilárd byl velký muž s kulatou tváří, Fermi připomínal skřítka; a Gregovi v ten okamžik nepatřičně připomněli Laurela a Hardyho.

Pak uslyšel Szilárda. „Milý příteli,“ prohodil, „myslím si, že tohle vstoupí do dějin lidstva jako černý den.“

Co to sakra plácá? pomyslel si Greg.

{V}

Greg si přál, aby jeho rodiče přijali Georgyho.

Nebude to snadné. Nepochybně je znepokojí, až jim oznámí, že mají vnuka, který jim byl šest roků utajován. Možná se budou zlobit. A navíc se nejspíš budou dívat na Jacky svrchu. Nemají právo zaujímat moralistické postoje, ušklíbl se v duchu: sami mají nemanželské dítě – jeho. Jenže lidé neuvažují racionálně.

Nevěděl jistě, jakou roli bude hrát fakt, že Georgy je černý. Gregovi rodiče neměli vůči rasám nijak vyhraněný postoj a nikdy nemluvili povýšeně o negrech nebo o židácích, jako to dělali někteří z jejich generace: jenže to se může změnit, až se dozvědí, že mají černocha v rodině.

Odhadoval, že s otcem to bude obtížnější; promluví si tedy nejdřív s matkou.

O Vánocích dostal pár dní volno a odjel k ní domů do Buffala. Marga měla prostorný byt v nejlepším domě ve městě. Žila většinou sama, ale měla kuchařku, dvě služebné a šoféra. Měla sejf plný šperků a šatnu velikosti dvougaráže. Manžela však neměla.

Lev byl ve městě, ale na Štědrý den tradičně zval na večeři Olgu. Po formální stránce s ní byl stále ještě ženatý, ačkoli v jejím domě už nepřespal léta. Pokud Greg věděl, Olga a Lev se nenávidějí, ale z jakéhosi důvodu se vždycky jednou za rok setkávají.

Dnes spolu Greg a jeho matka povečeřeli v jejím bytě. Aby jí udělal radost, vzal si smokink. „Ráda vidím své muže hezky oblečené,“ říkávala často. Měli rybí polévku, pečené kuře a Gregův od dětství oblíbený broskvový koláč.

„Mám pro tebe novinku, mami,“ prohlásil nervózně, když služebná nalévala kávu. Měl strach, že se matka rozhněvá. Nebál se o sebe, nýbrž o Georgyho, a napadlo ho, jestli to není podstata rodičovství – mít starost o někoho jiného víc než o sebe.

„Je to dobrá novinka?“ zeptala se.

V posledních letech zesílila, ale na šestačtyřicet vypadala pořád úžasně. Pokud se v jejích tmavých vlasech objevily nějaké šediny, kadeřník je pečlivě zamaskoval. Dnes měla na sobě prosté černé šaty a diamantový náhrdelník.

„Velmi dobrá novinka, ale asi trochu překvapivá, tak prosím, ne abys vyletěla.“

Pozvedla tmavé obočí, ale nic neřekla.

Sáhl do náprsní kapsy svého saka a vytáhl fotografii. Byl na ní Georgy na červeném kole se stužkou kolem řídítek. Zadní kolo bylo opatřeno pomocnými kolečky pro lepší stabilitu, aby bicykl neupadl. Chlapeček vypadal jako u vytržení. Greg klečel vedle něj a tvářil se pyšně.

Podal snímek matce.

Zamyšleně si ho prohlížela. Po chvilce poznamenala: „Mám dojem, žes tomu chlapečkovi kolo věnoval jako vánoční dárek.“

„To je pravda.“

Vzhlédla. „Chceš mi říct, že máš dítě?“

Greg přikývl. „Jmenuje se Georgy.“

„Jsi ženatý?“

„Ne.“

Odhodila fotografii. „Pro Kristovy rány!“ zvolala hněvivě. „Co to s vámi chlapy Peškovovými je!“

Grega to vyděsilo. „Nechápu, co tím chceš říct?“

„Další nemanželské dítě! Další ženská, co ho vychovává sama!“

Uvědomil si, že matka vidí Jacky jako mladší verzi sebe samotné. „Mami, bylo mi patnáct…“

„Proč nemůžete být normální?“ vykřikovala na něj. „Pro lásku Boží, co je špatného na tom mít pořádnou rodinu?“

Greg sklopil oči. „Není na tom nic špatného.“

Styděl se. Až do této chvíle sám sebe viděl jako pasivního hráče v tomto dramatu, dokonce jako oběť. Všechno, co se přihodilo, mu způsobil otec a Jacky. Jenže matka to takhle neviděla a jemu teď došlo, že má pravdu. Dvakrát si to nerozmýšlel, než se vyspal s Jacky; nezpochybnil tenkrát její bezstarostné prohlášení, že si není třeba lámat hlavu s antikoncepcí, a když Jacky zmizela, nepostavil se otci. Byl hodně mladý, to ano; ale jestli byl dost starý na to, aby s ní souložil, byl dost starý i na to, aby na sebe vzal odpovědnost za následky.

Matka pořád ještě běsnila. „Copak ty si nepamatuješ, jak jsi vyváděl? ‚Kde je táta? Proč tady nespí? Proč s ním nemůžeme jít domů k Daisy?‘ A pak později, těch rvaček ve škole, když na tebe kluci volali parchantě. A jaký jsi měl vztek, když ti odepřeli členství v tom zatraceným jachtařským klubu!“

„Samozřejmě že se na to pamatuju.“

Rukou plnou prstenů uhodila do stolu, až se křišťálové sklenice zatřásly. „Jak tedy můžeš dopustit, aby tím utrpením procházel další malý kluk?“

„Dozvěděl jsem se o jeho existenci až před dvěma měsíci. Otec jeho mámu zastrašil.“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Jacky Jakešová. Je servírka.“ Vytáhl další fotografii.

Matka si povzdechla. „Pěkná černoška.“ Uklidňovala se.

„Doufala, že z ní bude herečka, ale asi to vzdala kvůli Georgymu.“

Marga přikývla. „Mít dítě člověku zničí kariéru rychleji než mít tripla.“

Matka se domnívá, že když chce herečka stoupat výš, musí se vyspat s těmi správnými lidmi, všiml si Greg. Jak to sakra může vědět? Ovšem když se setkala s otcem, zpívala v nočním klubu…

Nechtěl se pouštět dál tímto směrem.

„Cos jí dal k Vánocům?“ zajímala se.

„Zdravotní pojištění.“

„Vybrals to dobře. Lepší než plyšovýho medvídka.“

Greg zaslechl kroky na chodbě. Otec je doma. „Mami, sejdeš se s Jacky?“ zeptal se rychle. „Přijmeš Georgyho jako vnuka?“

Dlaň jí vylétla k ústům. „Ach Bože, já jsem babička.“ Nevěděla, má-li být vyděšená nebo potěšená.

Greg se předklonil. „Nechci, aby ho otec zavrhl. Prosím!“

Dřív než stihla odpovědět, do pokoje vešel Lev.

„Ahoj, miláčku, jaký byl večer?“ přivítala ho Marga.

S mrzutým výrazem usedl ke stolu. „Vyslechl jsem si kompletní seznam všech svých nedostatků, takže jsem se měl asi výborně.“

„Chudáčku. Najedl ses pořádně? Můžu ti hned připravit omeletu.“

„Jídlo bylo dobré.“

Fotografie ležely na stole, ale Lev si jich dosud nevšiml.

Vešla služebná. „Nechtěl byste kávu, pane Peškove?“

„Ne, díky.“

„Přines vodku, pro případ, že by měl pan Peškov chuť později se napít,“ požádala Marga.

„Ano, paní.“

Greg v duchu zaznamenal, jak pozorně se Marga stará o Lvovo pohodlí a uspokojení. Dovtípil se, proč Lev tráví noci tady, a ne u Olgy.

Služebná přinesla na stříbrném podnosu láhev a tři malé sklenky. Lev stále ještě pije vodku jako v Rusku, teplou a čistou, neředěnou.

„Tati, ty znáš Jacky Jakesovou –“ promluvil Greg.

„Zase ona?“ opáčil Lev popuzeně.

„Ano, protože něco o ní nevíš.“

To ho zaujalo. Nesnášel pomyšlení, že by někdo jiný věděl něco, co on neví. „Co?“

„Má dítě.“ Postrčil fotografie přes naleštěný stůl.

„Tvoje?“

„Je mu šest. Co myslíš?“

„Že to hezky dlouho tajila.“

„Bála se tě.“

„Co si asi myslela, že bych mohl udělat, uvařit si ho k obědu?“

„Já nevím, tati – ty jsi expert na zastrašování lidí.“

Lev ho obdařil tvrdým pohledem. „Ale ty se učíš.“

Měl na mysli scénu s břitvou. Možná se učím lidi zastrašovat, pomyslel si Greg.

„Proč mi ty fotky ukazuješ?“ zeptal se Lev.

„Myslel jsem si, že bys třeba rád věděl, že máš vnuka.“

„Od mizerný druhořadý herečky, která doufala, že klofne boháče!“

„Miláčku! Vzpomeň si prosím, že já jsem byla podřadná zpěvačka z nočního klubu, co si myslela, že klofne boháče,“ připomněla mu Marga.

Zdálo se, že Lev zuří. Chvíli se na Margu škaredil. Pak se jeho výraz změnil. „A víš co?“ opáčil. „Máš pravdu. Kdo jsem, abych mohl soudit Jacky Jakesovou?“

Greg s Margou na něj zírali, překvapeni tou náhlou pokorou.

„Jsem stejný jako ona,“ pokračoval. „Než jsem se oženil s dcerou svého šéfa Olgou Vjalovovou, byl jsem nemajetný syčák ze sanktpetěrburského slumu.“

Greg pohlédl matce do očí; odpověděla mu sotva znatelným pokrčením ramen, které prostě vyjadřovalo Člověk nikdy neví.

Lev se znovu zadíval na fotografii. „Až na barvu kůže vypadá ten kluk jako můj bratr Grigorij. To mě překvapuje. Doteď jsem si myslel, že všichni tihle přičmoudlíci vypadají stejně.“

Greg sotva dýchal. „Půjdeš ho navštívit, tati? Zajdeš se mnou za svým vnukem?“

„Kruci, jo.“ Lev vytáhl korek z láhve, nalil vodku do tří sklenek a rozdal je. „Jak se vlastně jmenuje?“

„Georgy.“

Lev zvedl sklenku. „Tak na Georgyho!“

Všichni si připili.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

1943 (I)

L

loyd Williams stoupal po úzké strmé stezce jako poslední v řadě zoufalých uprchlíků.

Dýchal zlehka. Byl na to zvyklý. Pyreneje už překročil několikrát. Na nohou měl plátěné sandály se slaměnou podrážkou, která lépe přilnula ke kamenitému terénu. Přes modrou kombinézu si navlékl tlustý kabát. Teď slunce pálilo, ovšem později, až skupina dosáhne větších výšek a slunce zajde, teplota klesne až pod bod mrazu.

Před ním kráčeli dva statní poníci, tři místní lidé a osm unavených zablácených uprchlíků, všichni obloženi ranci. Byli mezi nimi tři američtí letci, zbytek posádky, která přežila pád bombardéru B-24 Liberator, poté co nouzově přistál v Belgii. Další dva byli britští důstojníci, kteří unikli z Oflag 65, z tábora pro válečné zajatce ve Štrasburku. Zbytek tvořil český komunista, židovka s houslemi a tajemný Angličan jménem Watermill, což byl nejspíš nějaký špion.

Všichni už urazili značný kus cesty a čelili mnoha útrapám. Tohle byl poslední a nejnebezpečnější úsek. Pokud by je teď chytili, mučili by je tak dlouho, až by nakonec zradili všechny ty statečné muže a ženy, kteří jim cestou pomáhali.

Skupinu vedla Teresa. Pro lidi, co na to nejsou zvyklí, byl výstup hodně těžký; museli však udržovat svižné tempo, aby minimalizovali dobu, kdy je může někdo zahlédnout. Lloyd zjistil, že se utečenci tolik neloudají, když jde v jejich čele drobná, oslnivě krásná žena.

Stezka se narovnala a vyústila na malou mýtinu. Zničehonic zaduněl něčí hlas. Vykřikl francouzsky s německým přízvukem: „Halte-là!“

Zástup se ihned zastavil.

Za balvanem se vynořili dva němečtí vojáci. V rukou drželi standardní opakovací mauzerovky s odsuvným závěrem a zásobníkem na pět nábojů.

Lloyd se mimoděk dotkl kapsy kabátu, která ukrývala jeho nabitou devítimilimetrovou pistoli Luger.

Uniknout z pevninské Evropy bylo obtížnější a Lloydova práce byla nyní ještě nebezpečnější. Koncem minulého roku Němci obsadili jižní polovinu Francie, přičemž pohrdlivě ignorovali francouzskou vichystickou vládu jako nepřesvědčivý švindl, jímž ostatně vždy byla. Podél hranice se Španělskem vyhlásili zakázanou zónu, hlubokou jeden a půl kilometru; zde se právě teď nacházel Lloyd a jeho skupina.

Teresa oslovila vojáky francouzsky. „Dobré ráno, pánové. Je všechno v pořádku?“ Lloyd ji znal dobře, a tak dokázal v jejím hlasu zaslechnout záchvěv strachu, doufal však, že je natolik slabý, že si toho hlídka nevšimne.

Mezi francouzskými policisty bylo mnoho fašistů a i pár komunistů, jenže všichni byli líní a žádnému se nechtělo honit za uprchlíky přes zledovatělé pyrenejské průsmyky. Němci to však dělali. Německé jednotky se přesunuly do příhraničních měst a začaly hlídkovat na horských stezkách a pěšinách, po nichž chodili oslíci a muly a které využívali i Lloyd s Teresou. Okupanti nepatřili k elitním jednotkám: ty bojovaly v Rusku, kde se nedávno po dlouhých a vražedných bojích vzdaly dobývání Stalingradu. Mnozí z Němců ve Francii byli staří muži a chlapci, nebo ranění schopní chůze. To byl však zřejmě i důvod, proč byli odhodláni dokázat, že na to mají. Na rozdíl od Francouzů málokdy dělali, že něco nevidí.

Starší z obou vojáků, vyzáblý muž se šedivými kníry, teď Teresu oslovil. „Kam jdete?“

„Do vesnice Lamont. Neseme potraviny pro vás a vaše druhy.“

Tato zvláštní německá jednotka se přesunula do odlehlé horské vesnice, z níž vyhnala místní obyvatele. Potom si uvědomili, jak obtížné bude zásobovat na takovémto místě vlastní vojáky. Teresa dostala tehdy geniální nápad a zavázala se, že jim bude donášet jídlo – se slušným ziskem –, a tím zároveň získala povolení ke vstupu do zakázané zóny.

Hubený voják si podezíravě měřil muže s ranci. „Tohle všechno je pro německé vojáky?“

„To doufám,“ přikývla Teresa. „Tady nahoře není nikdo jiný, komu by se to dalo prodat.“ Z kapsy vytáhla papír. „Tady mám objednávku podepsanou vaším seržantem Eisensteinem.“

Muž si objednávku pozorně pročetl a papír jí vrátil. Pak se zadíval na podplukovníka Willa Donellyho, tělnatého amerického pilota. „On je Francouz?“

Lloyd nahmatal v kapse pistoli.

Vzezření uprchlíků působilo problémy. V této části světa byli místní lidé, Francouzi i Španělé, obvykle drobní a tmaví. A všichni byli hubení.

Lloyd i Teresa tomuto popisu odpovídali, stejně jako Čech a houslistka. Jenže Britové byli bledí a světlovlasí a Američani hromotluci.

„Guillaume se narodil v Normandii. Vykrmený máslem,“ odpověděla Teresa.

Mladší z vojáků, bledý obrýlený chlapec, se na Teresu usmál. Na ni bylo snadné se usmívat. „Máte víno?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Oba vojáci se viditelně rozveselili.

„Nechtěli byste trochu hned tady?“ nabídla jim Teresa.

„Na slunci je žízeň,“ přikývl starší z nich.

Lloyd otevřel koš na jednom poníkovi, vytáhl čtyři láhve bílého roussillonského a podal jim je. Němci si vzali po dvou. Všichni se teď usmívali a podávali si ruce. „Pokračujte, přátelé,“ rozloučil se starší člen stráže.

Uprchlíci šli dál. Lloyd vlastně žádné potíže neočekával, ale člověk si nikdy nemůže být jistý, a tak se mu ulevilo, když stanoviště hlídky zůstalo za jejich zády.

Cesta do Lamontu trvala další dvě hodiny. Nuzná vesnička s hrstkou kamenných domků a několika prázdnými ohradami pro ovce stála na okraji malé náhorní planiny, na níž právě vyrážela nová jarní travička. Lloyd v duchu politoval lidi, kteří tu žili. Měli tak málo, a i to jim sebrali.

Skupina došla do středu vesnice a vděčně shodila na zem svá břemena. Obklopili je němečtí vojáci.

Teď nastává ten nejnebezpečnější okamžik, uvědomil si Lloyd.

Četě patnácti či dvaceti vojáků velel seržant Eisenstein. Všichni pomáhali vyložit zásoby: chleba, uzeniny, čerstvé ryby, kondenzované mléko, jídlo v konzervách. Vojáky těšilo, že dostali zásoby a že vidí nové tváře. Vesele se snažili zapojit své dobrodince do hovoru.

Uprchlíci museli mluvit co nejméně. Tohle byla chvíle, kdy se snadno mohli nechtěně prozradit. Někteří Němci uměli natolik dobře francouzsky, že by klidně odhalili anglický nebo americký přízvuk. Dokonce i ti, kdo mluvili se slušným akcentem, jako Teresa a Lloyd, by se mohli prozradit gramatickou chybou. Bylo tak snadné říct sur le table místo sur la table, takového prohřešku by se však žádný Francouz nikdy nedopustil.

Aby to vyvážili, dva skuteční Francouzi ve skupině se snažili být hodně výřeční. Kdykoli některý voják na někoho z uprchlíků promluvil, vskočili jim do hovoru.

Teresa předložila seržantovi účet a on dlouho kontroloval čísla a odpočítával peníze.

Konečně se mohli nachystat k odchodu s prázdnými ranci a lehčími srdci.

Skoro kilometr se vraceli horami společně a pak se rozdělili. Teresa zamířila s oběma Francouzi a poníky dolů. Lloyd s uprchlíky se pustil stezkou vinoucí se nahoru.

Němečtí strážci na mýtině budou teď nejspíš příliš opilí, než aby si všimli, že dolů schází méně lidí, než kolik jich šlo nahoru. Ale i kdyby se vyptávali, Teresa by jim namluvila, že někteří členové skupiny začali hrát s vojáky karty a přijdou za nimi později. Mezitím se stráže vystřídají a Němci ztratí přehled.

Lloyd přiměl svou skupinu k dalším dvěma hodinám chůze a pak jim dopřál desetiminutovou pauzu. Všichni dostali láhve vody a balíčky sušených fíků, aby načerpali energii. Předem je odrazovali, aby si s sebou nebrali nic jiného: Lloyd ze zkušenosti věděl, že drahocenné knihy, stříbrné předměty, různé ozdoby a gramofonové desky ztěžknou a cestovatelé s bolavýma nohama je pak odhodí do zasněžené strže daleko dřív, než zdolají průsmyk.

Teď nastala obtížná část. Odteď bude už jen větší tma, větší zima a víc kamení.

Těsně pod hranicí sněhu jim dal pokyn, aby si naplnili láhve vodou z čistého chladného potůčku.

Padla noc a oni šli stále dál. Nechat lidi spát bylo nebezpečné: mohli by zmrznout. Zmáhala je únava, sklouzávali a klopýtali na namrzlém kamení. Jejich tempo se nutně zpomalilo. Lloyd nemohl dopustit, aby se jejich řada roztáhla: opozdilci by mohli sejít z cesty, a kdyby nedávali pozor, mohli by spadnout do strmých roklí. Zatím však nikdy nikoho neztratil.

Mezi uprchlíky bylo mnoho důstojníků a právě v této věci někdy vyjadřovali pochybnosti, a když jim Lloyd nařizoval, aby šli dál, vznášeli námitky. Lloyd byl povýšen na majora, aby se posílila jeho autorita.

Uprostřed noci, kdy byla jejich morálka úplně na dně, jim Lloyd oznámil: „Právě jste se ocitli v neutrálním Španělsku!“ a oni chabě zajásali. Popravdě nevěděl, kde přesně hranice probíhá, ale vždycky učinil tohle prohlášení ve chvíli, kdy se mu zdálo, že většina potřebuje vzpruhu.

Když se rozbřesklo, znovu se jim zvedla nálada. Ještě měli před sebou kus cesty, ale ta teď vedla dolů z kopce a ztuhlé údy se jim postupně rozehřívaly.

Za svítání obešli městečko na návrší, s kostelem pokrytým prachem. Hned za ním natrefili na velkou stodolu vedle cesty. Uvnitř parkoval zelený ford s valníkem zakrytým špinavou plachtou. Náklaďák byl dost velký, aby se do něj vešla celá jejich skupina. Za volantem seděl kapitán Silva, Angličan španělského původu ve středních letech, který pracoval pro Lloyda.

K Lloydovu překvapení zde byl i major Lowther, který měl v minulosti na starosti zpravodajský kurz v Tŷ Gwyn a nafoukaně dával najevo nesouhlas – nebo snad jen žárlil –, když si povšiml přátelského vztahu mezi Lloydem a Daisy.

Lloyd věděl, že Lowthieho přeložili na britské velvyslanectví v Madridu, a odhadoval, že pracuje pro tajnou zpravodajskou službu MI6, ale nečekal, že by se s ním setkal tak daleko od hlavního města.

Lowther měl na sobě drahý bílý flanelový oblek, teď pomačkaný a ušmudlaný. Stál vedle nákladního vozu a tvářil se majetnicky. „Odtud už to převezmu já, Williamsi,“ oznámil mu. Pohlédl na uprchlíky. „Který z vás je Watermill?“

Watermill mohlo být skutečné jméno nebo šifra.

Tajemný Angličan vystoupil z řady a podal mu ruku.

„Já jsem major Lowther. Odvezu vás rovnou do Madridu.“ Znovu se obrátil k Lloydovi. „Bohužel, vaše skupina se bude muset nějak dopravit na nejbližší železniční zastávku.“

„Okamžik,“ zadržel ho Lloyd. „Tenhle náklaďák patří mé organizaci.“ Koupil ho ze svého rozpočtu poskytovaného MI9, sekcí, která pomáhá zajatcům při útěku. „A tenhle řidič pracuje pro mě.“

„Nedá se nic dělat,“ opáčil Lowther rázně. „Watermill má přednost.“

Tajná zpravodajská služba si vždycky myslela, že má přednost. „Nesouhlasím,“ namítl Lloyd. „Nevidím důvod, proč bychom nemohli jet všichni na náklaďáku do Barcelony, jak to bylo naplánované. Vy pak můžete pokračovat s Watermillem do Madridu vlakem.“

„Neptal jsem se vás na váš názor, mládenečku. Jen proveďte, co jsem řekl.“

Watermill se sám vmísil do hovoru a promluvil rozumně. „Mně úplně vyhovuje jet s nimi společně náklaďákem.“

„Tohle nechte na mně, prosím,“ řekl mu Lowther.

„Všichni tihle lidé právě přešli Pyreneje. Jsou vyčerpaní,“ připomněl Lloyd,

„Pak bude lepší, když si před další cestou odpočinou.“

Lloyd zavrtěl hlavou. „Je to moc nebezpečné. Starosta tohohle městečka na kopci má pochopení – proto si dáváme sraz tady. Jenže dál v údolí převládají odlišné politické názory. Gestapo je všude, to přece víte – a většina španělských policistů je na jejich straně, ne na naší. Moje skupina se ocitne ve vážném nebezpečí, protože vstoupila do země ilegálně. A vy víte, jak obtížně se lidi dostávají z Frankových vězení, i když jsou nevinní.“

„Nehodlám marnit čas tím, že se s vámi budu dohadovat. Mám vyšší hodnost.“

„Ne, nemáte.“

„Cože?“

„Jsem major. Takže už mi nikdy neříkejte ‚mládenečku‘, pokud nechcete dostat po tlamě.“

„Můj úkol je naléhavý!“

„Proč jste si tedy nepřivezl vlastní dopravní prostředek?“

„Protože tenhle byl k dispozici!“

„To tedy nebyl.“

Mohutný Američan Will Donelly přistoupil o krok blíž. „Souhlasím s majorem Williamsem,“ promluvil táhlým jižanským přízvukem. „Zrovna mi zachránil život. Vy, majore Lowthere, jste udělal hovno.“

„To s tím nemá nic společného,“ bránil se Lowther.

„No, situace se zdá být úplně jasná,“ pokračoval Donelly. „Náklaďák patří do kompetence majora Williamse. Major Lowther ho chce, ale nemůže ho dostat. Konec příběhu.“

„Vy se do toho nepleťte,“ rozčiloval se Lowther.

„Jsem náhodou podplukovník, takže mám nejspíš vyšší šarži než vy dva.“

„Ale rozhodování o téhle záležitosti vám nepřísluší.“

„Vám evidentně taky ne.“ Donelly se obrátil k Lloydovi. „Neměli bychom jet?“

„Trvám na svém!“ prskal Lowther.

Donelly se k němu opět obrátil. „Majore Lowthere,“ obořil se na něj, „Už držte hubu. A to je rozkaz.“

„Tak dobrá, vylezte si nahoru – všichni,“ vyzval je Lloyd.

Lowther hodil po Lloydovi vzteklým pohledem. „Za tohle si tě ještě podám, ty malej velšskej parchante,“ zavrčel.

{II}

Toho dne, kdy šli Daisy a Klouček na lékařskou prohlídku, vyrazily v Londýně narcisy.

Navštívit lékaře byl Daisyin nápad. Už měla po krk Kloučkova obviňování, že stále není těhotná. V jednom kuse jí předhazoval manželku bratra Andyho May, která měla už tři děti. „S tebou je určitě něco v nepořádku,“ útočil na ni.

„Jednou jsem už otěhotněla.“ Při bolestné připomínce potratu sebou trhla: pak si vzpomněla, jak se o ni Lloyd staral, a pocítila jiný druh bolesti.

„Od té doby se mohlo stát něco, co způsobilo, že jsi teď neplodná.“

„Nebo ty.“

„Co tím myslíš?“

„Zrovna tak dobře mohlo něco přestat fungovat u tebe.“

„Neplácej nesmysly.“

„Něco ti řeknu: uzavřeme dohodu.“ Blesklo jí hlavou, že vyjednává spíš tak, jak by to udělal její otec Lev. „Půjdu na vyšetření – pokud půjdeš taky.“

To ho překvapilo; zaváhal a pak přikývl. „Tak jo. Ty půjdeš nejdřív. Jestli řeknou, že je s tebou všechno v pořádku, půjdu já.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „První jdi ty.“

„Proč?“

„Protože ti nevěřím, že splníš slib.“

„Tak dobrá, půjdeme spolu.“

Daisy vlastně ani nevěděla, proč se s tím obtěžuje. Kloučka nemilovala – nemiluje ho už dlouho. Miluje Lloyda Williamse, který je stále na misi ve Španělsku a moc o tom mluvit nemůže. Jenže je provdaná za Kloučka. Samozřejmě, byl jí nevěrný, a to s mnoha ženami. Ona se však rovněž dopustila cizoložství, byť pouze s jedním mužem. Neměla žádné morální oprávnění, o které by se mohla opřít, a v důsledku toho byla ochromená. Měla prostě pocit, že pokud splní svou manželskou povinnost, mohla by si zachovat poslední špetku sebeúcty.

Lékař měl ordinaci v Harley Street, nedaleko jejich domu, i když ne v tak drahé čtvrti. Daisy zjistila, že vyšetření je nepříjemné. Lékař byl muž a tvářil se nevrle, že se o deset minut opozdila. Kladl jí spousty otázek ohledně jejího zdraví všeobecně, ohledně menstruace a toho, co nazýval „vztahy“ s manželem, nedíval se na ni, ale psal si poznámky plnicím perem. Pak jí zasunul do vaginy studené kovové nástroje. „Dělám to každý den, takže nemusíte mít obavy,“ prohodil a pak se na ni zakřenil způsobem, který vyjadřoval pravý opak.

Když vyšla z ordinace, napůl očekávala, že Klouček nedodrží dohodu a prohlídku odmítne. Tvářil se kysele, ale šel dovnitř.

Zatímco na něj Daisy čekala, znovu si pročítala dopis od nevlastního bratra Grega. Zjistil, že se mu narodilo dítě s jednou černoškou, se kterou měl poměr, když mu bylo patnáct. K Daisyinu údivu byl ten playboy Greg u vytržení, že má syna, a byl nadšený, že se bude účastnit synova života, třebaže v roli strýce, a ne otce. A co bylo ještě překvapivější – Lev dítě navštívil a prohlásil, že chlapec je bystrý.

Jaká ironie, pomyslela si, Greg má syna, ačkoli o žádného nestál, a Klouček žádného nemá, ačkoli po něm tak moc touží.

Klouček vyšel z ordinace o hodinu později. Doktor slíbil, že jim sdělí výsledky do týdne. Odešli v poledne.

„Po tom všem se potřebuju napít,“ prohlásil Klouček.

„Já taky,“ přidala se Daisy.

Rozhlíželi se po ulici stejných řadových domků. „Tahle čtvrť je úplně pustá. Nikde žádná hospoda.“

„Já do hospody nejdu,“ upozornila ho Daisy. „Chci martini a v hospodách pořádné nedostaneš.“ Mluvila ze zkušenosti. U Královy hlavy v Chelsea si poručila suché martini a přinesli jí sklenici nechutně teplého vermutu. „Vezmi mě do hotelu Claridge’s, prosím. Je to jen pět minut pěšky.“

„To je skvělý nápad.“

Bar v Claridge’s byl plný jejich známých. Pokud jde o jídla podávaná v restauracích, existovala pravidla o úsporných opatřeních, ale v Claridge’s si našli skulinku: neexistovala žádná omezení týkající se rozdávání jídla, takže tady hostům nabízeli studené občerstvení zdarma a účtovali si jen své obvyklé vysoké ceny za pití.

Daisy s Kloučkem se usadili v nádherném prostředí ve stylu art deco usrkávali dokonale připravené koktejly a Daisy se začínala cítit lépe.

„Doktor se mě ptal, jestli jsem neměl příušnice,“ prohodil Klouček.

„Tys je přece měl.“ Byla to povětšinou dětská nemoc, jenže Klouček ji dostal teprve před pár lety. Ve východní Anglii byl nakrátko ubytovaný na vikářství a nakazil se tam od vikářových tří malých synků. Bylo to velice bolestivé. „Neřekl, proč se ptá?“

„Ne. Víš, co je tohle za lidi. Nikdy ti nic neřeknou.“

Daisy si uvědomila, že už není tak bezstarostná jako kdysi. Za starých časů by manželství takhle nerozebírala. Vždycky se jí líbilo, co říká Scarllett O’Harová v Severu proti Jihu: „Budu o tom přemýšlet až zítra.“ Teď už ne. Možná dospěla.

Klouček objednával druhý koktejl, když Daisy pohlédla ke dveřím a spatřila vcházet markýze Lowthera oblečeného do pomačkané a znečištěné uniformy.

Daisy ho neměla ráda. Od chvíle, kdy uhodl povahu jejího vztahu k Lloydovi, choval se k ní s úlisnou familiérností, jako by sdíleli tajemství, které z nich učinilo důvěrné přátele.

Nyní se posadil bez pozvání k jejich stolu, popel z doutníku mu padal na khaki kalhoty a požádal o koktejl Manhattan.

Daisy bylo okamžitě jasné, že nemá za lubem nic dobrého. V očích mu svítilo zlomyslné potěšení, které se nedalo přičíst pouze pocitu z očekávání dobrého drinku.

„Už jsem tě neviděl aspoň rok, Lowthie. Kdes byl?“ zeptal se Klouček.

„V Madridu,“ odpověděl Lowthie. „Moc rozpovídat se o tom nemůžu. Přísně tajné, chápeš. A co ty?“

„Já jsem strávil hodně času výcvikem pilotů, i když poslední dobou občas lítám na mise, když teď stupňujeme bombardování Německa.“

„To je taky hodně dobrá věc. Dát Němcům ochutnat jejich vlastní medicínu.“

„Možná ti to tak připadá, ale mezi piloty se dost brblá.“

„Fakt – proč?“

„Protože všechny ty řeči o vojenských cílech jsou jenom kecy. Nemá smysl bombardovat německé továrny, protože oni si je hned zase postaví. Takže my se zaměřujeme na rozlehlé oblasti hustě obydlené příslušníky nižších vrstev. Dělníky nelze nahradit tak rychle.“

Lowther vypadal zděšeně. „To by znamenalo, že naší politikou je zabíjet civilisty.“

„Přesně.“

„Ale vláda nás ujišťuje –“

„Vláda lže,“ přerušil ho Klouček. „A posádky bombardérů to vědí. Spousta z nich na to úplně kašle, ale někteří se cítí blbě. Mají za to, že jestli děláme správnou věc, měli bychom to říct; a jestli děláme něco špatného, měli bychom s tím přestat.“

Lowther vypadal nesvůj. „Nevím, jestli bychom tady měli takhle mluvit.“

„Nejspíš máš pravdu,“ přikývl Klouček.

Přinesli jim druhou rundu koktejlů. Lowther se obrátil k Daisy. „A copak dělá naše ženuška?“ oslovil ji. „Určitě máte nějakou práci v rámci válečného úsilí. Říká se, že zahálka svádí k nepravostem.“

Daisy odpověděla nezávazným tónem. „Teď když skončilo bombardování britských měst, už řidičky pro sanitky nepotřebují, takže pracuju pro americký Červený kříž. Kancelář máme na Pall Mall. Děláme pro zdejší americké vojáky, co je v našich silách.“

„Pro osamělé muže, co potřebují trošku ženské společnosti, co?“

„Většinou se jim jen stýská po domově. Těší je, když slyší americký přízvuk.“

Lowthie po ní chlípně pošilhával. „Řekl bych, že budete moc dobrá při tom utěšování.“

„Dělám, co můžu.“

„To se vsadím.“

„Koukej, Lowthie, nejsi trochu opilý? Protože takovéhle řeči jsou opravdu nevhodné, chápeš?“ ozval se Klouček.

Lowther se náhle zatvářil škodolibě. „Ale no tak, Kloučku, nepovídej, že to nevíš. Copak jsi slepý?“

„Odvez mě prosím domů, Kloučku,“ požádala Daisy.

Nevšímal si jí a mluvil na Lowthera. „Co tím hergot myslíš?“

„Zeptej se jí na Lloyda Williamse.“

„Kdo to sakra je, Lloyd Williams?“ chtěl vědět Klouček.

„Jedu domů sama, jestli mě neodvezeš ty,“ zdůraznila Daisy.

„Ty znáš nějakého Lloyda Williamse, Daisy?“

Je to tvůj bratr, pomyslela si Daisy a cítila mocný popud tajemství odhalit a odvést Kloučkovu pozornost stranou; pokušení však odolala. „Znáš ho,“ prohodila. „Byl s tebou v Cambridgi. Před lety nás vzal do kabaretu v East Endu.“

„Aha!“ vzpomněl si Klouček. Pak se udiveně obrátil k Lowtherovi. „Tohohle?“ Pro Kloučka bylo těžké považovat někoho jako Lloyda za soka. „Člověka, který si ani nemůže dovolit vlastní společenský oblek?“ dodal se stoupající nevírou.

„Před třemi lety byl na mém zpravodajském kurzu v Tŷ Gwyn, když tam Daisy žila. Zdá se, že si vzpomínám, že tys tou dobou riskoval život v Hawker Hurricane nad Francií. Ona flirtovala s tím velšským křivákem – v tvém rodinném sídle!“

Klouček začínal rudnout. „Jestli si vymýšlíš, Lowthie, dostaneš namouduši nakládačku.“

„Zeptej se manželky!“ ušklíbl se Lowther sebejistě.

Klouček se otočil k Daisy.

Daisy s Lloydem nespala v Tŷ Gwyn. Spala s ním v jeho vlastní posteli v domě jeho matky během německého bombardování Londýna. Nemohla to však Kloučkovi vysvětlovat před Lowtherem a stejně to bylo nepodstatné. Obvinění z cizoložství bylo pravdivé a ona to nehodlala popírat. Tajemství vyšlo najevo. Nepřála si teď nic jiného než zachovat jakés takés zdání důstojnosti.

„Řeknu ti všechno, co chceš vědět, Kloučku – ale ne tady před tímhle chlípným čunětem.“

Klouček překvapením zvýšil hlas. „Proč to tedy nepopřeš?“

Lidé u vedlejšího stolu se po nich v rozpacích ohlédli a pak zase věnovali pozornost svým sklenkám.

I Daisy zvýšila hlas. „Odmítám podstoupit křížový výslech v baru hotelu Claridge’s.“

„Takže se doznáváš?“ zařval.

Místnost ztichla.

Daisy vstala. „Tady nedoznávám ani nepopírám nic. Povím ti všechno doma v soukromí, kde o takových věcech diskutují civilizované dvojice.“

„Panebože, tys to udělala, tys s ním chrápala!“ hulákal Klouček.

Dokonce i číšníci ustali v práci, tiše stáli a sledovali jejich hádku.

Daisy šla ke dveřím.

„Ty flundro!“ ječel.

Po těchto slovech Daisy nehodlala jen tak odejít. Otočila se. „Ty o flundrách samozřejmě něco víš. Naneštěstí jsem se s dvěma z těch tvých potkala, pamatuješ?“ Rozhlédla se po místnosti. „Joanie a Pearl,“ dodala pohrdavě. „Kolik manželek by tohle strpělo?“ Vyšla ven dřív, než stihl odpovědět.

Nastoupila do čekajícího taxíku. Když se rozjížděl, zahlédla Kloučka vycházejícího z hotelu a nastupujícího do další přistavené drožky.

Udala řidiči svou adresu.

Svým způsobem se jí ulevilo, že pravda vyšla najevo. Zároveň ji však zaplavil pocit hrozného smutku. Věděla, že něco skončilo.

Dům byl jen asi čtyři sta metrů odtud. Dojížděla na místo, když Kloučkův taxík zastavil za jejím.

Následoval ji do haly.

Uvědomila si, že tu s ním nemůže zůstat. Bylo po všem. Už nikdy s ním nebude sdílet domov ani postel. „Přineste mi kufr, prosím,“ požádala majordoma.

„Hned, paní.“

Rozhlédla se. Byl to městský dům z osmnáctého století, dokonale uměřený, měl elegantně zakřivené schodiště, ale ji vlastně ani nemrzelo, že ho opouští.

„Kam jdeš?“ zeptal se Klouček.

„Asi do hotelu. A nejspíš to nebude Claridge’s.“

„Aby ses setkala s milencem!“

„Ne, ten je v cizině. Ale ano, miluju ho. Je mi líto, Kloučku. Nemáš žádné právo mě soudit – tvoje přečiny jsou horší –, ale já se soudím sama.“

„Přesně tak,“ odpověděl. „Hodlám se s tebou rozvést.“

Uvědomila si, že ta slova čekala. Teď byla vyřčena a bylo po všem. Od této chvíle jí začal nový život.

Povzdechla si. „Díky Bohu.“

{III}

Daisy si pronajala byt na Piccadilly. Byl vybaven v americkém stylu velkou koupelnou se sprchou. Byly tu dvě samostatné toalety, jedna pro hosty – v očích většiny Angličanů směšná extravagance.

Peníze naštěstí nehrály u Daisy žádnou roli. Dědeček Vjalov ji učinil bohatou a ona si od jednadvaceti spravovala jmění sama. Všechny peníze měla v amerických dolarech.

V současnosti bylo obtížné sehnat nový nábytek, a tak nakupovala ve starožitnostech, kde ho bylo k mání levně spousta. Pověsila si tu moderní obrazy, takže byt působil vesele a mladě. Najala si starší pradlenu a děvče na úklid a zjistila, že to lze zvládnout i bez majordoma nebo kuchaře, zejména když se nemusí starat o rozmazleného manžela.

Služebnictvo v sídle Mayfair jí zabalilo všechny její šaty a odeslali je stěhovacím vozem. Daisy s pradlenou strávily celé jedno odpoledne tím, že otvíraly bedny a pak vše úhledně ukládaly na místo.

Cítila se ponížená, ale zároveň osvobozená. Po zralé úvaze došla k závěru, že je jí líp. Rána po odmítnutí se zahojí, ale ona se od Kloučka navždy osvobodí.

Po týdnu jí přišlo na mysl, jak asi dopadly výsledky lékařské prohlídky. Doktor to samozřejmě oznámil Kloučkovi, jako manželovi. Nechtěla se ho ptát, navíc se to už nezdálo být důležité, a tak to pustila z hlavy.

Těšilo ji zařizovat si nový domov. Několik týdnů měla tolik práce, že se ani s nikým nestýkala. Poté co byla s bytem hotová, rozhodla se sezvat všechny přátele, které předtím opomíjela.

V Londýně měla spoustu známých. Žila tu už sedm roků. V posledních čtyřech letech byl Klouček víc pryč než doma a ona navštěvovala večírky a plesy sama, takže usoudila, že se toho v jejím životě moc ne změnilo, když je teď bez manžela. Ze seznamu zvaných hostů ji rodina Fitzherbertových bezpochyby vyškrtne, ale oni přece nejsou jedinými příslušníky londýnské společnosti.

Nakoupila bedny whisky, ginu a šampaňského, přičemž proběhala Londýn, aby sehnala to málo, co bylo k dostání legálně, a zbytek pořídila na černém trhu. Pak rozeslala pozvánky na oslavu nastěhování do nového bytu.

Odpovědi se dostavily zlověstně obratem ruky. Všichni oslovení pozvání odmítli.

V slzách zavolala Evě Murrayové. „Proč nechce nikdo přijít na mou oslavu?“ bědovala.

Do deseti minut se Eva objevila u jejích dveří.

Dostavila se i se třemi dětmi a chůvou. Jamiemu bylo šest, Anně čtyři a malé Karen dva roky.

Daisy ji provedla bytem a posléze požádala služebnou, aby podávala čaj; Jamie mezitím přeměnil gauč na tank a sestřičky využil jako jeho osádku.

Eva promluvila anglicky s příměsí němčiny a americkým a skotským přízvukem. „Daisy, drahoušku, tohle není Řím.“

„Já vím. Určitě se cítíš pohodlně?“

Eva byla ve vysokém stupni těhotenství: čekala čtvrté dítě. „Nevadilo by ti, kdybych si dala nohy nahoru?“

„Samozřejmě že ne.“ Daisy jí přinesla polštářek.

„Londýnská společnost je počestná,“ pokračovala Eva. „Nemysli si, že s tím souhlasím. I mě často vyloučili a chudáka Jimmyho někdy přezírají jen proto, že se oženil s poloviční německou židovkou.“

„To je hnusné.“

„Nepřála bych to nikomu, ať už je důvod, jaký chce.“

„Někdy Brity nenávidím.“

„Zapomínáš, že Američani jsou stejní. Vzpomínáš přece, jaks mi říkala, že všechny holky v Buffalu jsou snobky, ne?“

Daisy se zasmála. „To se zdá už tak dávno!“

„Opustila jsi manžela,“ poznamenala Eva. „A udělala jsi z toho nesporně působivou podívanou, když jsi ho zahrnula urážkami v baru hotelu Claridge’s.“

„A to jsem měla jen jedno martini!“

Eva se pousmála. „Kéž bych tam tehdy byla!“

„Spíš bych si přála, abych tam já nebyla.“

„Není třeba zdůrazňovat, že londýnská společnost nepřetřásá poslední tři týdny skoro nic jiného.“

„Asi jsem to měla předpokládat.“

„Obávám se, že kdyby se teď někdo objevil na tvé oslavě, ostatní by se na něj dívali jako na někoho, kdo schvaluje cizoložství a rozvody. Ani mě by netěšilo, kdyby se moje tchyně doslechla, že jsem byla u tebe na čaji.“

„Ale to je tak nefér – Klouček byl nevěrný jako první!“

„A ty sis myslela, že se ženami se jedná jako s rovnoprávnými?“

Daisy si připomněla, že Eva má mnohem víc důvodů ke starostem než jenom snobství. Její rodina stále zůstává v nacistickém Německu. Fitz učinil pár dotazů prostřednictvím švýcarského velvyslanectví a dozvěděl se, že Evin otec, lékař, je nyní v koncentračním táboře a bratra houslaře policie zmlátila a zpřerážela mu ruce. „Když si vzpomenu na tvoje starosti, stydím se sama za sebe, že si stěžuju,“ přiznala Daisy.

„To nedělej. Ale oslavu odvolej.“

Daisy poslechla.

Bylo jí však z toho bídně. Dny jí sice vyplňovala práce pro Červený kříž, ale večer neměla co na práci ani kam jít. Dvakrát týdně chodila do kina. Pokoušela se číst Bílou velrybu, ale připadalo jí to nudné. Jednou v neděli zašla do kostela. St James’s, Wrenův kostel naproti jejímu bytu v Picadilly, poničilo bombardování, a tak se vypravila do Svatého Martina v polích. Klouček tam nebyl, zato Fitz a Bea ano a Daisy strávila mši tím, že sledovala týl Fitzovy hlavy a hloubala o tom, že se zamilovala do dvou synů tohoto člověka. Klouček se podobal matce a zdědil otcovo sobectví zaměřené jen na sebe sama. Lloyd měl Fitzův hezký vzhled a Ethelino velké srdce. Proč mi trvalo tak dlouho, než jsem na to přišla? přemítala.

Kostel byl plný jejích známých, ale po mši s ní nikdo ani nepromluvil. Byla opuštěná a skoro bez přátel v cizí zemi uprostřed války.

Jednou večer si vzala taxík do Aldgate a zaklepala na dveře u Leckwithů. Když Ethel otevřela, Daisy řekla: „Přišla jsem vás požádat o ruku vašeho syna.“ Ethel se hlasitě rozesmála a objala ji.

Daisy přinesla dárek, americkou konzervovanou šunku, kterou dostala od navigátora amerického vojenského letectva. V britských rodinách závislých na přídělech potravin něco podobného představovalo lahůdku. Seděla v kuchyni s Ethel a Berniem a poslouchali taneční hudbu v rádiu. Společně si zazpívali populární písničku Underneath the Arches od Flanagana a Allena. „Bud Flanagan se narodil přímo tady v East Endu,“ podotkl Bernie hrdě. „Jeho skutečné jméno je Chaim Reuben Weintrop.“

Lcckwithovy nadchla Beveridgeova zpráva, vládní dokument, který se stal bestsellerem. „Zprávu zadal konzervativní premiér a zpracoval ji liberální ekonom,“ poznamenal Bernie. „A přesto navrhuje to, co si vždycky přála labouristická strana! Víš, v politice vyhráváš, když ti oponenti kradou myšlenky.“

„Záměr je takový, že každý člověk v produktivním věku by měl platit týdenní pojistné a pak by v případě nemoci, nezaměstnanosti, odchodu do důchodu či ovdovění dostával podporu,“ vysvětlila Ethel.

„Návrh je to jednoduchý, ale naši zemi to změní od základů,“ horoval Bernie. „Od kolébky do hrobu nebude nikdo už znovu strádat.“

„Přijala to vláda?“ zeptala se Daisy.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Ethel. „Clem Attlee na Churchilla velmi tvrdě tlačil, ale Churchill návrh nepodpořil. Ministerstvo financí se domnívá, že by to stálo moc peněz.“

„Budeme muset vyhrát volby, než to budeme moct uskutečnit,“ soudil Bernie.

Ve dveřích se objevila Millie, dcera Ethel a Bernieho. „Dlouho se zdržet nemůžu,“ oznamovala. „Abie hlídá děti půl hodiny.“ Ztratila práci – ženy teď nenakupovaly drahé večerní šaty, i když si to mohly dovolit –, ale manželův podnik s koženým zbožím naštěstí prosperoval. Měli dvě děti, Lennieho a Pammii.

Popíjeli kakao a mluvili o mladém muži, kterého všichni zbožňovali. Měli o Lloydovi málo zpráv. Každých šest nebo osm měsíců dostala Ethel dopis na hlavičkovém papíru britského velvyslanectví v Madridu, v němž stálo, že je v bezpečí a přispívá svým dílem k porážce fašismu. Povýšili ho na majora. Daisy nikdy předtím nenapsal ze strachu, že by si dopisů mohl všimnout Klouček, teď však už bude moct. Daisy dala Ethel adresu nového bytu a sama si vzala Lloydovu adresu, tedy číslo vojenské pošty.

Neměli ani ponětí, kdy by mohl přijet domů na dovolenou.

Daisy jim vyprávěla o svém nevlastním bratru Gregovi a jeho synovi Georgym. Věděla, že Leckwithovi rozhodně nezaujmou karatelský postoj a budou schopni se s ní z takové zprávy radovat.

Vyprávěla jim také příběh Eviny rodiny v Berlíně. Bernie byl žid, a když slyšel o Rudiho polámaných rukou, zalily se mu oči slzami. „Měli se pustit s těmi zatracenými fašisty do boje na ulici, když měli tu šanci,“ řekl. „To jsme udělali my.“

„Já mám pořád ještě jizvy na zádech,“ poznamenala Millie, „jak mě tehdy policajti natlačili do výkladní skříně u Gardinera. Dřív jsem se za ně styděla – byli jsme svoji už šest měsíců, a Abie ještě vůbec neviděl moje záda –, ale on říká, že je kvůli nim na mě pyšný.“

„Ta bitka v Cable Street vůbec nebyla hezká,“ vzpomínal Bernie. „Ale učinili jsme přítrž tomu jejich zatracenému blbnutí.“ Sundal si brýle a kapesníkem si osušil oči.

Ethel ho objala kolem ramen. „Já jsem lidem říkala, aby toho dne zůstali doma,“ doplnila ho. „Mýlila jsem se a tys měl pravdu.“

Žalostně se pousmál. „To se nestává často.“

„Ale právě zákon o veřejném pořádku předložený po Cable Street skoncoval s britskými fašisty,“ dodala Ethel. „Parlament zakázal na veřejnosti nosit to, co se označovalo za ‚politickou uniformu‘. To je vyřídilo. Když se nemohli naparovat ve svých černých košilích, nebyli nic. Tohle zařídili konzervativci – komu čest, tomu čest.“

Vždy politicky uvědomělá rodina Leckwithových plánovala, jak labouristická strana nastolí poválečnou reformu Británie. Jejich vůdce, nenápadně brilantní Clement Attlee, byl nyní náměstkem premiéra Churchilla a odborářský hrdina Ernie Bevin vedl ministerstvo práce. Jejich vize naplnila Daisy nadšeným očekáváním budoucnosti.

Millie odešla a Bernie šel spát. Když zůstaly samy, Ethel pohlédla Daisy do očí. „Opravdu si chceš Lloyda vzít?“

„Víc než cokoli na světě. Myslíte si, že to bude v pořádku?“

„Myslím. Proč ne?“

„Protože pocházíme z tak odlišného prostředí. Vy všichni jste tak dobří lidé. Žijete pro službu veřejnosti.“

„Až na naši Millii. Ta je jako Bernieho bratr – hlavně chce vydělat peníze.“

„Ale i ona má jizvy na zádech z Cable Street.“

„To je pravda.“

„Lloyd je jako vy. Politická práce pro něj nepředstavuje něco navíc, nějakého koníčka –, ale tvoří jádro jeho života. A já jsem sobecká milionářka.“

„Myslím si, že existují dva typy manželství,“ pronesla Ethel zamyšleně. „Jedno je příjemné partnerství, ve kterém lidi sdílejí tytéž naděje a obavy, vychovávají děti jako tým a poskytují si vzájemně útěchu a pomoc.“ Daisy si uvědomila, že Ethel mluví o sobě a o Berniem. „To druhé je divoká vášeň, bláznovství, radost a sex, třeba i s někým naprosto nevhodným, možná s někým, koho neobdivuješ a dokonce možná ani nemáš ráda.“ Daisy si byla jistá, že teď Ethel mluví o svém poměru s Fitzem. Zatajila dech: věděla, že jí Ethel povídá čistou pravdu. „Já měla štěstí, měla jsem obojí,“ dodala Ethel. „A tady je moje rada. Jestli se ti naskytne šance na tu bláznivou lásku, popadni ji oběma rukama a k čertu s důsledky.“

„No teda,“ vydechla Daisy.

Pár minut nato odešla. To, že jí Ethel dala nahlédnout do vlastní duše, cítila jako výsadu. Když se však vrátila do svého prázdného bytu, zmocnila se jí sklíčenost. Udělala si koktejl a vylila ho. Postavila konvici na plotnu a zase ji sundala. Rádio přestalo vysílat. Ležela v chladivých přikrývkách a přála si, aby tu byl Lloyd.

Srovnávala Lloydovu rodinu se svou vlastní. Obě měly pohnutou minulost, ale Ethel vytvořila silnou, loajální rodinu z nepříhodných materiálů, což Daisyina matka nebyla schopna udělat – ačkoli to byla víc Lvova chyba než Olžina. Ethel byla pozoruhodná žena a Lloyd má mnoho z jejích vlastností.

Kde teď je a co dělá? Ať by byla odpověď jakákoli, určitě je v nebezpečí. Nezabijou ho teď, když ho konečně smí milovat bez omezení a nakonec si ho i vzít? Co by si počala, kdyby zemřel? Její vlastní život by skončil, to cítila: žádný manžel, žádný milenec, žádní přátelé, žádná vlast. V časných ranních hodinách vysílena pláčem usnula.

Druhý den spala dlouho. V poledne pila kávu ve své malé jídelně, oblečená do černého hedvábného župánku, když vešla její patnáctiletá služtička. „Je tu major Williams, paní,“ hlásila.

„Cože?“ vyvřískla. „To není možné!“

A pak prošel dveřmi s vojenským vakem přes rameno.

Vypadal unaveně, na bradě měl několikadenní strniště a na uniformě bylo vidět, že v ní spal.

Daisy ho prudce objala a líbala na zarostlou tvář. Vrátil jí polibek, třebaže se při něm nedokázal přestat usmívat. „Určitě smrdím,“ tvrdil mezi polibky. „Nepřevlékl jsem se už týden.“

„Páchneš jako továrna na sýry,“ souhlasila. „Miluju to.“ Zatáhla ho do ložnice a začala ho svlékat.

„Rychle se osprchuju,“ navrhl.

„Ne,“ odmítla. Zatlačila ho zpátky na postel. „Moc spěchám.“ Její touha po něm byla horečná. A popravdě si ten silný pach vychutnávala. Měl ji odpuzovat, ale jeho účinek byl zcela opačný. Byl to Lloyd, o němž si myslela, že může být mrtvý, a naplňoval jí chřípí i plíce. Byla by plakala radostí.

Stáhnout mu kalhoty by vyžadovalo vyzout vojenské boty a Daisy viděla, že by to bylo složité, takže se neobtěžovala. Jenom mu rozepnula poklopec. Odhodila černý hedvábný župánek, vyhrnula si noční košilku do pasu a po celou tu dobu nespouštěla s radostnou touhou zrak z bílého penisu trčícího z hrubé khaki látky. Pak si na něj obkročmo sedla, zlehka se na něj položila, předklonila se a políbila ho. „Panebože,“ povzdechla si. „Nedokážu ti říct, jak moc jsem po tobě toužila.“

Ležela na něm, moc se nepohybovala a znovu a znovu ho líbala. Sevřel jí hlavu do dlaní a zadíval se na ni. „Tohle je skutečnost, viď?“ vydechl. „Není to zas jen další nádherný sen?“

„Je to skutečnost,“ ujistila ho.

„Dobrá, nerad bych se teď probouzel.“

„Chci takhle zůstat napořád.“

„Dobrý nápad, ale já už dlouho klidný nevydržím.“ Začal se pod ní pohybovat.

„Jestli budeš pokračovat, udělám se,“ řekla.

A stalo se.

Potom leželi dlouho na její posteli a povídali si.

Měl dva týdny dovolené. „Bydli u mě,“ vyzvala ho. „Můžeš chodit za rodiči každý den, ale v noci tě chci mít tady.“

„Nerad bych, abys měla špatnou pověst.“

„Už se stalo. Londýnská společnost se mě už straní.“

„Já vím.“ Z nádraží Waterloo zatelefonoval Ethel, ta mu řekla, že se Daisy odstěhovala od Kloučka, a dala mu adresu jejího bytu.

„Musíme udělat něco proti početí,“ poznamenal. „Opatřím nějaké preservativy. Ale možná by sis chtěla obstarat něco bezpečnějšího. Co říkáš?“

„Ty chceš mít jistotu, že neotěhotním?“ zeptala se.

Uvědomila si, že jí v hlasu zazněl smutný tón a že on ho zaznamenal. „Nechápej mě špatně,“ žádal ji. Zvedl se na lokti. „Já jsem nemanželský. Neříkali mi pravdu o mém původu, a když jsem ji zjistil, byl to hrozný šok.“ Hlas se mu pohnutím trochu třásl. „Svým dětem nikdy nezpůsobím takovou újmu. Nikdy.“

„Nemuseli bychom jim lhát.“

„My bychom jim řekli, že nejsme svoji? Že jsi vlastně provdaná za někoho jiného?“

„Nechápu proč ne.“

„Pomysli, jak by si z nich ve škole utahovali.“

Nepřesvědčil ji, ale bylo jasné, že pro něj je toto téma zásadní. „Co tedy hodláš dělat?“ zeptala se.

„Chci mít s tebou děti. Ale ne dřív, než se vezmeme.“

„Chápu,“ přikývla. „Takže…“

„Musíme počkat.“

Muži narážky chápou jen pomalu. „Já nejsem moc na tradice,“ upozornila ho. „Ale přesto, jsou určité věci…“

Konečně pochopil, kam míří. „Ach tak. Dobrá. Okamžik.“ Klekl si na posteli. „Daisy, drahoušku –“

Rozchechtala se. Vypadal směšně, oblečený v uniformě, z jejíchž kalhot mu vyčuhoval povadlý penis. „Nemůžu si tě takhle vyfotografovat?“ zeptala se.

Sklopil zrak a pochopil, co má na mysli. „Ach, promiň.“

„Ne – opovaž se ho zastrkovat! Jen zůstaň, jak jsi, a řekni, cos chtěl říct.“

Zakřenil se. „Daisy, drahoušku, chceš se stát mou ženou?“

„Okamžitě,“ odpověděla.

Znovu v objetí ulehli.

Brzy novost jeho pachu vyprchala. Vlezli si spolu do sprchy. Namydlila mu celé tělo a smála se jeho rozpakům, když mu omývala nejintimnější partie. Na vlasy mu nalila šampon a špinavé nohy vydrhla kartáčem.

Když byl čistý, trvala na tom, aby umyl on ji, ale dostal se pouze k jejím ňadrům a pak se znovu milovali. Milovali se ve stoje ve sprše, zatímco po nich stékala horká voda. Zřejmě pro tu chvíli zapomněl na svůj odpor k nelegitimnímu těhotenství a Daisy to bylo jedno.

Potom se postavil před zrcadlo a oholil se. Daisy se zahalila do velkého ručníku, posadila se na záchodové prkýnko a pozorovala ho. „Jak dlouho ti potrvá, než se rozvedeš?“ zeptal se.

„Nevím. Raději si promluvím s Kloučkem.“

„Dnes ale ne. Chci tě mít celý den pro sebe.“

„Kdy půjdeš navštívit rodiče?“

„Možná zítra.“

„Tak já zajdu za Kloučkem v tutéž dobu. Chci to mít z krku co nejdřív.“

„Dobrá,“ přikývl. „Takže jsme domluveni.“

{IV}

Daisy vstupovala do domu, ve kterém dřív žila s Kloučkem, s divnými pocity. Před měsícem byl její. Mohla sem přicházet a odcházet odtud, jak se jí zlíbilo, mohla vstupovat bez vyzvání do kterékoli místnosti. Služebnictvo ji poslouchalo na slovo bez jakýchkoli dotazů. Nyní byla v tomtéž domě cizinkou. Nechala si klobouk i rukavičky a musela následovat majordoma, který ji vedl do ranního pokoje.

Klouček jí nepodal ruku, ani ji nepolíbil na tvář. Vypadal, že je plný spravedlivého rozhořčení.

„Ještě jsem si nevzala advokáta,“ oznámila mu Daisy, jakmile se posadila. „Chtěla jsem si s tebou nejdřív promluvit osobně. Doufám, že to dokážeme zvládnout bez vzájemné nevraživosti. Koneckonců, nemáme děti, o které bychom mohli bojovat, a oba máme spoustu peněz.“

„Tys mě zradila!“ vyčetl jí.

Daisy si povzdechla. Bylo jasné, že to nebude postupovat tak, jak doufala. „Oba jsme se dopustili cizoložství,“ připomněla. „Ty jako první.“

„Ponížila jsi mě. V Londýně to ví každý!“

„Opravdu jsem se snažila, abys ze sebe neudělal v Claridge’s hlupáka – ale tys byl zaujatý jenom tím, abys ponížil mě! Doufám, žes dal tomu hnusnému markýzovi výprask.“

„Jak bych mohl? Prokázal mi laskavost.“

„Byl by ti mohl prokázat větší, kdyby si s tebou promluvil mezi čtyřma očima v klubu.“

„Já nechápu, jak ses mohla zamilovat do takového křupana ze společenské spodiny, jako je Williams. Pár věcí jsem si o něm zjistil. Jeho matka byla služka!“

„Ona je nejspíš ten nejúchvatnější člověk, s jakým jsem se kdy setkala.“

„Doufám, že si uvědomuješ, že nikdo vlastně neví, kdo je jeho otec.“ Tohle je zřejmě ta největší ironie, pomyslela si Daisy. „Já vím, kdo je jeho otec.“

„Kdo?“

„Tobě to určitě neprozradím.“

„Tak to vidíš.“

„Takhle se nikam nedostaneme, že?“

„Ne.“

„Možná bych si měla najít advokáta, aby ti napsal.“ Vstala. „Kdysi jsem tě milovala, Kloučku,“ pronesla smutně. „Byla s tebou legrace. Mrzí mě, že jsem ti nestačila. Přeju ti štěstí. Doufám, že se oženíš s někým, kdo ti bude vyhovovat líp a dá ti spoustu synů. Byla bych šťastná, kdyby k tomu došlo.“

„Hm, nedojde,“ poznamenal.

Už mířila ke dveřím, ale teď se ohlédla. „Proč to říkáš?“

„Dostal jsem zprávu od toho doktora, co jsme u něj byli.“

Už na to lékařské vyšetření zapomněla. Poté co se rozešli, nepřipadalo jí to už důležité. „Co říkal?“

„S tebou je všechno v pořádku – můžeš mít dětí jako smetí. Já ale mít děti nemůžu. Příušnice u dospělých mužů způsobují neplodnost, a já jsem je schytal.“ Hořce se zasmál. „Celá léta po mně střílejí zatracený Němčouři a pak mě vyřídí tři vikářovi malí spratci.“

Zarmoutilo ji to. „Ach Kloučku, opravdu je mi to moc líto.“

„Hm, ještě víc líto ti bude, až uslyšíš, že se s tebou nerozvedu.“

Náhle ji roztřásla zima. „Co tím myslíš? Proč ne?“

„Proč bych se měl obtěžovat? Já se znovu oženit nechci. Nemůžu mít děti. Dědit bude Andyho syn.“

„Ale já si chci vzít Lloyda!“

„Proč by mě to mělo zajímat? Proč by on měl mít děti, když já nemůžu?“

Daisy byla zoufalá. Oderve jí tohle štěstí, když už bylo na dosah? „Kloučku, to nemůžeš myslet vážně!“

„Nikdy v životě jsem nic nemyslel víc vážně.“

Promluvila zmučeným hlasem. „Ale Lloyd chce mít vlastní děti!“

„Na to měl myslet dřív, než se kurvil s manželkou jiného.“

„Tak dobrá,“ pronesla vzdorně. „Rozvedu se s tebou já.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli cizoložství, samozřejmě.“

„Nemáš důkaz.“ Užuž chtěla říct, že to nebude žádný problém, když se zlomyslně zašklebil a dodal: „A postarám se taky o to, abys žádný nezískala.“

On to dokáže, jestli byl při těch svých aférkách diskrétní, uvědomila si s rostoucí hrůzou. „Vždyť tys mě vyhodil!“ zvolala.

„Řeknu soudci, že jsi v mém domě kdykoli vítaná.“

Snažila se nerozplakat. „Nikdy jsem netušila, že mě tolik nenávidíš,“ naříkala.

„Že ne?“ opáčil Klouček. „Tak teď to víš zatraceně dobře.“

{V}

Lloyd Williams se vypravil za Kloučkem Fitzherbertem do jeho domu v Mayfair až k polednímu, kdy bude Klouček nejspíš střízlivý, a majordomovi oznámil, že je major Williams, vzdálený příbuzný. Domníval se, že stojí za to pokusit se s ním promluvit jako muž s mužem. Klouček si určitě nepřeje zasvětit zbytek života pomstě! Lloyd si oblékl uniformu v naději, že na Kloučka zapůsobí jako spolubojovník ve válce proti nacistům. Určitě převáží zdravý rozum.

Byl uveden do ranního pokoje, kde Klouček četl noviny a kouřil doutník. Chvíli mu trvalo, než Lloyda poznal. „Ty!“ vypravil ze sebe, když mu to došlo. „Okamžitě zmiz!“

„Přišel jsem tě požádat, aby ses s Daisy rozvedl,“ řekl Lloyd.

„Vypadni.“ Klouček vstal.

„Vidím, že si pohráváš s myšlenkou, že mi jednu natáhneš, takže abych byl fér, měl bych tě upozornit, že to nebude tak snadné, jak si představuješ. Jsem o trochu menší než ty, ale jsem boxer velterové váhy a vyhrál jsem už slušný počet zápasů,“ upozornil ho Lloyd.

„Nebudu si s tebou špinit ruce.“

„Dobré rozhodnutí. Ale neuvážíš znovu ten rozvod?“

„V žádném případě.“

„Je tu něco, co nevíš,“ zkoušel to Lloyd. „Přemýšlím, jestli by to nemohlo změnit tvůj postoj.“

„O tom pochybuju,“ ušklíbl se Klouček. „Ale povídej, když už jsi tady, vybal to.“ Posadil se, ale Lloydovi židli nenabídl.

Sám sis o to řekl, pomyslel si Lloyd.

Vytáhl z kapsy vybledlou sépiovou fotografii. „Buď tak laskav a podívej se na tuhle moji fotku.“ Položil obrázek na stolek vedle Kloučkova popelníku.

Klouček ho zvedl. „To nejsi ty. Vypadá to jako ty, ale uniforma je viktoriánská. To musí být tvůj otec.“

„Ve skutečnosti je to můj dědeček. Obrať to.“

Klouček si přečetl popisku. „Hrabě Fitzherbert?“ pronesl opovržlivě.

„Ano. Předchozí hrabě, tvůj dědeček – a můj. Daisy našla tu fotku v Tŷ Gwyn.“ Lloyd se zhluboka nadechl. „Řekl jsi Daisy, že nikdo neví, kdo je můj otec. Tak já ti to povím. Je to hrabě Fitzherbert. My dva jsme bratři.“ Čekal na Kloučkovu reakci.

Klouček se zasmál. „To je směšný!“

„Takhle jsem přesně reagoval já, když mi to řekli poprvé.“

„No, musím říct, žes mě překvapil. Čekal bych, že přijdeš s něčím lepším než s takovou absurdní smyšlenkou.“

Lloyd doufal, že šokující odhalení vzbudí v Kloučkovi jiné reakce, ale až dosud to nefungovalo. Přesto ho i nadále přesvědčoval. „No tak, Kloučku – jak moc je to nepravděpodobné? Copak se tohle neděje v nóbl rodinách pořád? Služebné jsou hezké, mladí aristokrati nadržení, příroda si vybere svou daň. Když se dítě narodí, celé se to ututlá. Nepředstírej prosím, že nemáš ponětí, že se taková věc může přihodit.“

„Bezpochyby to běžné bude,“ Kloučkova sebedůvěra byla otřesena, ale přesto se rozkřikoval dál. „Spousta lidí ale předstírá, že jsou v příbuzenském vztahu s aristokracií.“

„Ale prosím tě,“ pohlédl na něj pohrdavě Lloyd. „Já s aristokracií nechci mít nic společného. Nejsem žádný obchodník s textilem, co sní o vznešeném původu. Pocházím z význačné rodiny socialistických politiků. Dědeček z matčiny strany byl jedním ze zakladatelů odborářské organizace horníků jižního Walesu. Být spojován s nemanželskou linií toryovského peera je to poslední, co bych potřeboval. Pro mě je to nanejvýš trapné.“

Klouček se znovu zasmál, ale už méně sebevědomě. „Pro tebe že je to trapné! Tomu říkám snobárna naruby.“

„Naruby? U mě je pravděpodobnější, že budu premiérem, než u tebe.“ Lloyd si uvědomil, že se dostali do stavu, kdy se vytahují jako dva kohouti, a to nechtěl. „Na tom ale nesejde,“ prohodil. „Pokouším se tě přesvědčit, že nemůžeš strávit zbytek života tím, že se mi budeš mstít – kdyby pro nic jiného, tak proto, že jsme bratři.“

„Já tomu pořád nevěřím,“ prohlásil Klouček, odložil fotografii na stolek a opět si vzal doutník.

„Já jsem taky nemohl, ze začátku.“ Lloyd se pořád ještě snažil: v sázce je celá jeho budoucnost. „Potom mě upozornili, že když moje matka otěhotněla, pracovala v Tŷ Gwyn; že se vždycky vyhýbala odpovědi na otázku po totožnosti mého otce; a že těsně před mým narozením nějak získala prostředky na zakoupení třípokojového bytu v Londýně. Konfrontoval jsem ji se svým podezřením a ona přiznala pravdu.“

„To je absurdní.“

„Ale víš, že je to pravda, viď?“

„Nic takového nevím.“

„Ale ano. Neuděláš, co se sluší a patří, kvůli tomu, že jsme bratři?“

„To určitě neudělám.“

Lloyd pochopil, že nevyhraje. Sklíčilo ho to. Klouček má moc zmařit Lloydovi život a je odhodlaný ji použít.

Sebral fotografii a schoval ji opět do kapsy. „Zeptáš se na to našeho otce. Neudržíš se. Budeš si to muset zjistit.“

Klouček si pohrdavě odfrkl.

Lloyd zamířil ke dveřím. „Věřím, že ti poví pravdu. Sbohem, Kloučku.“

Vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

1943 (II)

V

březnu 1943 schytal plukovník Albert Beck u Charkova ruskou kulku do pravé plíce. Měl štěstí: polní lékař mu zavedl do hrudi drén a plíci mu znovu nafoukl, čímž mu prakticky zachránil život. Becka oslabeného ztrátou krve a téměř nevyhnutelnou infekcí naložili na vlak domů a on skončil v Carlině nemocnici v Berlíně.

Byl to nezdolný šlachovitý muž těsně přes čtyřicet, předčasně plešatý a s vystouplou bradou připomínající příď vikinské válečné veslice. Když mluvil s Carlou poprvé, byl nadopovaný prášky, horečnatý a neuváženě indiskrétní. „Prohráváme válku,“ prohlásil.

Okamžitě zpozorněla. Nespokojený důstojník představoval potenciální zdroj informací. „V novinách píšou, že na východní frontě zkracujeme frontovou linii,“ prohodila jakoby mimochodem.

Pohrdavě se zasmál. „To znamená, že ustupujeme.“

Pokoušela se ho přimět, aby se dál rozpovídal. „A Itálie vypadá špatně.“ Italský diktátor Benito Mussolini – Hitlerův největší spojenec – padl.

„Vzpomínáte na rok 1939 a 1940?“ opáčil Beck nostalgicky. „Jedno skvělé bleskové vítězství za druhým. To byly časy.“

Očividně to není žádný ideolog ani politik, jen obyčejný vlastenecký voják, který si přestal něco namlouvat.

Carla ho ponoukala dál. „Přece nemůže být pravda, že armáda má nedostatek všeho od střeliva až po spodky.“ Takové mírně riskantní řeči nebyly v těchto dnech v Berlíně neobvyklé.

„Ovšemže je to pravda.“ Beck byl radikálně utlumený, ale mluvil srozumitelně. „Německo zkrátka nemůže vyrobit tolik pušek a tanků jako Sovětský svaz, Velká Británie a Spojené státy dohromady – zvlášť když nás v jednom kuse bombardujou. A ať zabijeme Rusů, kolik chceme, zdá se, že Rudá armáda má nevyčerpatelné zdroje nových odvedenců.“

„Co myslíte, že se stane?“

„Nacisti samozřejmě nikdy nepřiznají porážku. Takže umřou další lidi. Další miliony, jen proto, že na to, aby se vzdali, jsou moc ješitní. Šílenství. Šílenství.“ Upadl do spánku.

Člověk musel být nemocný – nebo blázen –, aby vyslovil takové myšlenky, ale Carla se domnívala, že takhle přemýšlí stále víc a víc lidí. Navzdory neochabující vládní propagandě bylo stále jasnější, že Hitler válku prohrává.

Smrt Joachima Kocha policie nijak nevyšetřovala. V novinách se objevila zpráva, že šlo o dopravní nehodu. Carla se přenesla přes počáteční šok, ale co chvíli si uvědomila, že zabila člověka, a ve svých představách znovu prožívala jeho smrt. Vždycky se roztřásla a musela si sednout. Ve službě se jí to naštěstí stalo jen jednou, a tehdy to odbyla s tím, že se jí udělalo mdlo z hladu – ve válečném Berlíně to bylo zcela uvěřitelné. Její matka na tom byla hůř. Zvláštní, že Maud Joachima s jeho slabostí i pošetilostí milovala; láska je však nevysvětlitelná. Carla sama přece naprosto špatně odhadla Wernera Francka, když si myslela, že je silný a statečný, jen aby posléze přišla na to, že je sobecký a slabý.

Než Becka z nemocnice propustili, hodně si s ním povídala a snažila se zjistit, co je za člověka. Jakmile se zotavil, už nikdy o válce žádnou indiskrétnost nepronesl. Dozvěděla se, že je voják z povolání, manželka mu umřela a provdaná dcera žije v Buenos Aires. Jeho otec býval berlínský radní: nezmínil se za kterou stranu, takže bylo jasné, že to nebylo za nacisty ani za jejich spojence. O Hitlerovi nikdy nemluvil špatně, ale ani dobře, a nemluvil přezíravě ani o židech nebo komunistech. V této době bylo už i to samo o sobě pokládáno za projev nekázně.

Plíce se mu zahojila, ale už nikdy nebude natolik silný, aby mohl vykonávat aktivní službu; řekl jí, že ho posílají do generálního štábu. Mohl by se z něj stát zlatý důl na životně důležitá tajemství. Jestli se ho pokusí získat pro spolupráci, bude dávat v sázku život – ale zkusit to musí.

Věděla, že se na jejich první rozhovor nebude pamatovat. „Byl jste velice otevřený,“ připomněla mu Carla potichu. Nikdo nebyl nablízku. „Říkal jste, že prohráváme válku.“

V očích se mu mihl strach. Už to nebyl žádný dezorientovaný pacient v nemocničním županu se strništěm na tvářích. Byl umytý a oholený a seděl zpříma v tmavomodrém pyžamu zapnutém až ke krku. „Předpokládám, že to budete hlásit gestapu,“ odpověděl. „Myslím, že člověk by neměl být pohnán k odpovědnosti za to, co řekl, když byl nemocný a blouznil.“

„Vy jste neblouznil,“ ujistila ho. „Byl jste zcela při smyslech. Ale já to nemám v úmyslu nikomu hlásit.“

„Ne?“

„Protože jste měl pravdu.“

Překvapilo ho to. „Teď bych měl nahlásit já vás.“

„Jestli to uděláte, řeknu, že jste v deliriu urážel Hitlera, a když jsem vám pohrozila, vymyslel jste si v sebeobraně tu smyšlenku o mně.“

„Jestli já udám vás, vy udáte mě,“ přikývl. „Patová situace.“

„Jenže vy mě neudáte,“ poznamenala. „Vím to, protože vás znám. Ošetřovala jsem vás. Jste dobrý člověk. Přihlásil jste se do armády z lásky k vlasti, ale nenávidíte válku a nenávidíte nacisty.“ Byla si tím jistá na devětadevadesát procent.

„Je moc nebezpečné takhle mluvit.“

„Já vím.“

„Takže tohle není jen nezávazný rozhovor.“

„Správně. Říkal jste, že miliony lidí zemřou jen proto, že nacisti jsou na to, aby se vzdali, moc ješitní.“

„Vážně?“

„Můžete pomoct některé z těch milionů zachránit.“

„Jak?“

Carla se odmlčela. Právě teď dávala v sázku život. „Každou vaši informaci můžu předat na správné místo.“ Zadržela dech. Jestli se v Beckovi zmýlila, je mrtvá.

Z jeho pohledu vyčetla údiv. Sotva si uměl představit, že tahle rázná, zdatná sestřička je špionka. Ale věřil jí, to viděla. „Myslím, že rozumím,“ odpověděl.

Podala mu zelený nemocniční šanon, prázdný.

Vzal si ho. „K čemu je to?“ zeptal se.

„Jste voják, něco o kamufláži tedy víte.“

Přikývl. „Riskujete život,“ upozornil ji a ona v jeho očích spatřila cosi jako obdiv.

„Vy teď taky.“

„Ano,“ přisvědčil plukovník Beck. „Ale já jsem na to zvyklý.“

{II}

Časně ráno vzal Thomas Macke mladého Wernera Francka do věznice Plötzensee na západním předměstí Charlottenburgu. „Tohle byste měl vidět,“ prohodil. „Pak můžete říct generálu Dornovi, jak jsme efektivní.“

Zaparkoval v Königsdammu a vedl Wernera k zadní části věznice. Vešli do místnosti, která byla asi osm metrů dlouhá a čtyři metry široká. Čekal tu muž oblečený ve fraku, na hlavě měl cylindr a na rukou bílé rukavice. Werner se na ten podivný úbor zamračil. „Tohle je pan Reichhart,“ představil muže Macke. „Popravčí.“

Werner polkl. „Takže my budeme svědky popravy?“

„Ano.“

Werner se zatvářil lhostejně, ovšem lhostejnost mohl předstírat. „Proč ten nóbl ohoz?“ podivil se.

Macke pokrčil rameny. „Tradice.“

Černý závěs rozděloval místnost na dvě části. Macke ho roztáhl a objevilo se osm háků na železné stropní traverze.

„Poprava oběšením?“ zeptal se Werner.

Macke přikývl.

Nacházel se tu také dřevěný stůl s koženými popruhy sloužícími k připoutání. Na konci stolu se tyčilo vysoké zařízení charakteristického tvaru. Na zemi stál těžký koš.

Mladý poručík zbledl. „Gilotina,“ vydechl.

„Přesně tak,“ přisvědčil Macke. Pohlédl na hodinky. „Dlouho nás čekat nenechají.“

Do místnosti vcházeli další muži. Několik z nich na Mackeho důvěrně kývlo. Komisař tiše promluvil Wernerovi do ucha. „Předpisy vyžadují, aby byli přítomni soudci, soudní úředníci, ředitel věznice a kaplan.“

Werner polkl. Nelíbí se mu to, postřehl Macke.

To od něj také nikdo nechtěl. Mackeho pohnutka k tomu, aby sem Wernera přivedl, neměla s učiněním dojmu na generála Dorna nic společného. Werner Mackeho znepokojoval. Bylo na něm cosi, co působilo nedůvěryhodně.

Werner pracoval u Dorna; o tom nebylo pochyb. Doprovázel generála při návštěvě velitelství gestapa a Dorn následně napsal dopis, že práce berlínské kontrarozvědky je impozantní, a jmenovitě zmínil Mackeho. Celé týdny se pak Macke vznášel v oparu hřejivé pýchy.

Macke však nemohl zapomenout na Wernerovo chování onoho večera – teď už tomu bylo skoro rok –, kdy v nepoužívané výrobně kožichů nedaleko Východního nádraží málem chytili špiona. Werner tehdy zpanikařil – nebo ne? Ať už to bylo nešťastnou náhodou nebo jinak, poskytl pianistovi dostatečné varování, aby zmizel. Macke se nedokázal zbavit podezření, že ta panika byla hraná a že Werner ve skutečnosti chladnokrevně a záměrně způsobil poplach.

Macke neměl kuráž, aby Wernera zatkl a mučil. Udělat se to samozřejmě mohlo, ale Dorn by mohl začít řádit, a pak by se Macke musel zodpovídat. Jeho šéf policejní náčelník Kringelein ho moc nemiluje a chtěl by vědět, jaké nezvratné důkazy proti Wernerovi má – a on neměl žádné.

Tohle by však mělo pravdu odhalit.

Dveře se znovu otevřely a dva členové vězeňské stráže přivedli mladou ženu jménem Lili Markgrafová.

Zaslechl, jak Werner zalapal po dechu. „Co se děje?“ zeptal se Macke.

„Neřekl jste mi, že to má být děvče,“ odpověděl Werner.

„Vy ji znáte?“

„Ne.“

Macke věděl, že Lili je dvaadvacet, třebaže vypadá mladší. Vlasy jí ráno ostříhali a teď je měla krátké jako muž. Kulhala a šla ohnutá, jako by měla břišní zranění. Na sobě měla obyčejné modré šaty z hrubé bavlny; byly bez límce. Oči měla zarudlé od pláče. Strážci jí pevně svírali paže, nic nenechávali náhodě.

„Tuhle ženu udala příbuzná, která v jejím pokoji našla schovanou šifrovací knihu,“ vysvětlil mu Macke. „Pětičíselný ruský kód.“

„Proč se takhle belhá?“

„Důsledek výslechu. Ale nic jsme z ní nedostali.“

Wernerův obličej byl bezvýrazný. „Škoda,“ řekl. „Mohla by nás dovést k dalším špionům.“

Macke nepostřehl žádný náznak, že Werner něco předstírá. „Svého spolupracovníka znala jen jako Heinricha – žádné příjmení – a ten stejně mohl používat falešné jméno. Ze zkušenosti vím, že zatýkáním žen si většinou příliš nepomůžeme – moc toho nevědí.“

„Máte aspoň její šifrovací knihu.“

„A co s ní? Pravidelně mění klíčové slovo, a tak je pro nás dešifrování jejich depeší pořád problém.“

„Škoda.“

Jeden z mužů si odkašlal a promluvil natolik hlasitě, že ho museli všichni slyšet. Oznámil, že je předseda soudu, a pak přečetl rozsudek smrti.

Strážci odvedli Lili k dřevěnému stolu. Dali jí možnost, aby si na něj lehla dobrovolně, ale ona o krok couvla. Zvedli ji tedy násilím. Nevzpírala se. Položili ji na břicho a připoutali ji.

Kaplan začal odříkávat modlitbu.

Lili začala prosit. „Ne, ne,“ řekla, aniž zvýšila hlas. „Prosím, ne, pusťte mě. Pusťte mě.“ Mluvila souvisle, jako by jen někoho žádala o laskavost.

Muž v cylindru pohlédl na předsedu, ale ten zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Modlitba se musí dokončit.“

Dívčin hlas nabyl na síle a naléhavosti. „Nechci umřít! Bojím se umřít! Nedělejte mi to, prosím!“

Popravčí znovu pohlédl na předsedu soudu. Tentokrát ho předseda prostě ignoroval.

Macke pozorně sledoval Wernera. Zdálo se, že je mu zle, ale tak vypadali v místnosti všichni. Jako test to nepostačovalo. Wernerova reakce prokazovala, že je citlivý, nikoli že je zrádce. Macke bude muset asi vymyslet něco jiného.

Lili začala křičet.

Teď se i Mackeho zmocnila netrpělivost.

Kněz si se zbytkem modlitby pospíšil.

Když řekl „amen“, přestala křičet, jako by věděla, že je po všem.

Předseda kývl hlavou.

Popravčí zvedl páku a zatížená čepel spadla.

Ocel se zašustěním prořízla Liliin bledý krk. Nakrátko ostříhaná hlava odpadla dopředu a vyřinula se krev. Hlava dopadla do koše s hlasitým žuchnutím, které v místnosti zaznělo slabou ozvěnou.

Macke nesmyslně přemítal, jestli to dívčinu hlavu nezabolelo.

{III}

Carla narazila na plukovníka Becka na chodbě v nemocnici. Měl na sobě uniformu. Pohlédla na něj s náhlým strachem. Od chvíle, kdy ho propustili z léčení, žila v neustálé úzkosti, že ji zradil a že gestapo je už na cestě.

Jenže Beck se usmál. „Přišel jsem na vyšetření k doktoru Ernstovi.“

Bylo to vše? Zapomněl na jejich rozhovor? Předstírá, že se na něj nepamatuje? Nečeká venku černý mercedes gestapa?

Beck nesl zelený nemocniční šanon.

Přiblížil se onkolog v bílém plášti. Když prošel, Carla se na Becka rozzářila. „Tak jakpak se vede?“

„Líp mi už nebude. Prapor do boje už nikdy nepovedu, ale kromě sportování můžu vést normální život.“

„To ráda slyším.“

Kolem stále procházeli lidé. Carla se obávala, že Beck nedostane příležitost, aby jí řekl něco soukromě.

On však zůstával klidný. „Rád bych vám poděkoval za vaši laskavost a profesionální chování.“

„Nemáte vůbec zač.“

„Sbohem, sestro.“

„Sbohem, pane plukovníku.“

Když Beck odešel, Carla držela v ruce šanon.

Hbitě se odebrala do šatny sester. Byla prázdná. Patou pevně zapřela dveře, aby nikdo nemohl vejít.

V šanonu ležela velká obálka z laciného světle hnědého papíru, používaného v kancelářích. Carla obálku otevřela. Obsahovala několik listů popsaných strojopisem. Pohlédla na první, aniž ho vytáhla z obálky. Měl nadpis:

Operační rozkaz číslo 6

Operace Citadela

Byl to bojový plán letní ofenzivy na východní frontě. Srdce se jí prudce rozbušilo. Tohle byl poklad.

Musí předat obálku Friedě. Frieda ke vší smůle dneska v nemocnici nesloužila: měla volno. Carla uvažovala, že odejde hned teď uprostřed služby a vydá se za Friedou domů; tenhle nápad však rychle zavrhla. Raději se bude chovat normálně a nebude na sebe upoutávat pozornost.

Zastrčila obálku do tašky přes rameno, kterou měla pověšenou u kabátu. Zakryla ji modro-zlatým hedvábným šátkem – ten pořád nosila s sebou, aby pod něj mohla schovávat věci před všetečnýma očima. Chvíli zůstala nehybně stát a čekala, až začne zase normálně dýchat. Pak se vrátila na oddělení.

Po zbytek služby pracovala, jak nejlépe mohla; potom si oblékla kabát, odešla z nemocnice a zamířila na nádraží. Když procházela kolem vybombardovaných domů, zahlédla na troskách jedné budovy nápis. Jakýsi vzdorný vlastenec napsal: „Naše zdi zničit můžete, naše odhodlání nikoli.“ Jenže někdo jiný hned vedle ironicky citoval Hitlerův slogan z voleb v roce 1933: „Dejte mi čtyři roky, a Německo nepoznáte.“

Koupila si jízdenku do stanice ZOO.

Ve vlaku se cítila jako cizák. Všichni ostatní cestující jsou loajální Němci, jen ona veze tašku s tajnými informacemi, které se chystá vyzradit Moskvě. Ten pocit jí nebyl příjemný. Nikdo se na ni nedíval a Carlu napadlo, že se záměrně vyhýbají jejímu pohledu. Nemohla se dočkat, až předá obálku Friedě.

Stanice ZOO se nachází na kraji Tiergarten. Stromy vedle obrovské věže s protiletadlovými kanony vypadaly jako trpaslíci. V Berlíně teď vyrostly tři takové čtvercové betonové bloky přes třicet metrů vysoké. Nahoře v rozích stála čtyři mohutná protiletadlová děla ráže 128 milimetrů, každé o váze pětadvaceti tun. Hrubý beton měl zelený nátěr – optimistický, ovšem beznadějný pokus o to, aby tahle ohavnost méně hyzdila park.

Třebaže to bylo škaredé, Berlíňané ta děla milovali. Když padaly bomby, dunění protiletadlových kanonů je utěšovalo, že aspoň někdo odpovídá palbou.

Z nádraží šla Carla k Friedě domů stále velice napjatá. Bylo odpoledne, a tak rodiče patrně nebudou doma: otec Ludi je nejspíš ve své továrně a Monika na návštěvě u některé přítelkyně, možná Carliny matky. Na příjezdové cestě parkoval Wernerův motocykl.

Otevřel jí sluha. „Slečna Frieda není doma, ale vrátí se za chvíli,“ oznámil jí. „Šla si koupit rukavice do KaDeWe. Pan Werner leží, je velmi nastydlý.“

„Počkám na Friedu u ní v pokoji, jako obvykle.“

Carla si odložila kabát a s taškou vyšla po schodech nahoru. Ve Friedině pokoji odkopla boty, lehla si na postel a začala číst bojový plán operace Citadela. Byla napjatá jako přetažené péro v budíku, ale jakmile odcizený dokument někomu předá, uleví se jí.

Ze sousedního pokoje zaslechla vzlykot.

Překvapilo ji to. Byl to Wernerův pokoj. Carla si těžko dovedla představit toho uhlazeného playboye v slzách.

Ovšem ten zvuk rozhodně vydával muž; zdálo se, že se marně snaží potlačit žal.

Carla proti své vůli pocítila soucit. Říkala si, že nějaká kurážná žena dala Wernerovi kopačky, a nejspíš k tomu měla moc dobré důvody. Avšak ta opravdová bolest, jejíž projevy Carla slyšela, ji nemohla nechat lhostejnou.

Zvedla se z postele, strčila bojový plán zpátky do tašky a vyšla ven.

Přiložila ucho k Wernerovým dveřím. Teď to bylo ještě zřetelnější. Měla příliš měkké srdce, než aby to nechala jen tak. Otevřela dveře a vešla dovnitř.

Werner seděl na posteli s hlavou v dlaních. Když vrzly dveře, poplašeně vzhlédl. Obličej měl zarudlý rozrušením a vlhký od slz. Kravatu měl rozvázanou a límeček rozepnutý. Pohlédl na Carlu, oči plné utrpení. Byl zdrcený, otřesený a příliš nešťastný, než aby mu záleželo na tom, že to někdo vidí.

Carla nedokázala předstírat, že nemá srdce. „Copak se děje?“ zeptala se.

„Já už to dál dělat nezvládnu,“ odpověděl.

Zavřela za sebou dveře. „Co se stalo?“

„Lili Markgrafové usekli hlavu – a já se na to musel dívat.“

Carla zírala s otevřenými ústy. „O čem to proboha mluvíš?“

„Bylo jí dvaadvacet.“ Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si obličej. „Už teď jsi v nebezpečí, ale jestli ti povím tohle, bude to ještě daleko horší.“

Mysl měla plnou strašlivých dohadů. „Myslím, že to tuším, ale povídej,“ vyzvala ho.

Přikývl. „Stejně by sis to dřív nebo později domyslela. Lili pomáhala Heinrichovi s vysíláním depeší pro Moskvu. Když ti někdo předčítá kódové skupiny, jde to mnohem rychleji. A čím rychleji pracuješ, tím menší je pravděpodobnost, že tě chytí. Jenže u Lili bydlela několik dní její sestřenice a našla šifrovací knihu. Nacistická svině.“

Wernerova slova potvrzovala její ohromující podezření. „Ty víš o té špionáži?“

Pohlédl na ni s ironickým úsměškem. „Já ji řídím.“

„Bože můj!“

„Proto jsem musel nechat plavat celou tu záležitost zavražděných dětí. Moskva mi to přikázala. A udělali dobře. Kdybych ztratil práci na ministerstvu letectví, neměl bych přístup k tajným dokumentům ani k dalším lidem, co mi je můžou přinášet.“

Musela si sednout. Přisedla k němu na kraj postele. „Proč jsi mi nic neřekl?“

„Vycházíme z předpokladu, že při mučení promluví každý. Když nic nevíš, nemůžeš zradit ostatní. Chudáka Lili mučili, ale ona znala jen Voloďu – ten je teď zpátky v Moskvě – a Heinricha. O Heinrichovi se nikdy nic nedozvěděla, neznala ani jeho příjmení.“

Carlu zamrazilo až do morku kostí. Při mučení promluví každý.

„Je mi líto, že ti to říkám,“ pokračoval Werner, „ale když už jsi mě zastihla v tomhle stavu, byla bys na to stejně přišla.“

„Takže já jsem se v tobě totálně spletla.“

„To nebyla tvoje chyba. Záměrně jsem tě uvedl v omyl.“

„Přesto se cítím jako pitomec. Dva roky jsem tebou opovrhovala.“

„Zatímco já ti to zoufale toužil vysvětlit.“

Objala ho jednou paží.

Uchopil její druhou ruku a políbil ji. „Dokážeš mi odpustit?“

Nebyla si svými pocity jistá, ale nechtěla ho odmítnout, když je tak na dně. „Ano, samozřejmě,“ přikývla.

„Chudák Lili,“ vzdychl. Hlas se mu ztišil do šepotu. „Byla tak hrozně zmlácená, že k té gilotině skoro nemohla dojít. A přece prosila o život, až do konce.“

„Jak to, že jsi tam byl?“

„Spřátelil jsem se s jedním gestapákem, komisařem Thomasem Mackem. Vzal mě tam.“

„Macke? Pamatuju si ho – zatkl otce.“ Živě si vybavila kulatou mužskou tvář s drobným černým knírkem. Znovu se jí zmocnila zuřivost vůči té arogantní síle, s níž Macke otce odvedl, a znovu pocítila žal z otcovy smrti v důsledku zranění, která utrpěl v komisařových rukou.

„Myslím, že mě podezírá, a to, že mě vzal k té popravě, byla zkouška. Možná si myslel, že se třeba přestanu ovládat a pokusím se zasáhnout. Jenže touhle zkouškou jsem asi prošel.“

„Ale kdyby tě zatkl…“

Werner přikývl. „Při mučení promluví každý.“

„A ty znáš všechno.“

„Každého agenta, každou šifru… Jedině nevím, odkud vysílají. Volbu těch míst nechávám na nich a oni mi to nehlásí.“

Mlčky se drželi za ruce. Po chvíli promluvila Carla. „Přišla jsem to předat Friedě, ale asi to můžu dát i tobě.“

„Dát mi co?“

„Bojový plán operace Citadela.“

Werner rázem ožil. „Vždyť ten se pokouším získat už celé týdny! Kdes ho sehnala?“

„Od jednoho důstojníka z generálního štábu. Jeho jméno bych asi prozrazovat neměla.“

„Správně, neříkej mi ho. Ale je to autentický materiál?“

„Radši se podívej.“ Zašla do Friedina pokoje a vrátila se s hnědou obálkou. Vůbec ji nenapadlo, že by dokument mohl být zfalšovaný. „Mně to připadá v pořádku, ale co já vím?“

Vytáhl papíry popsané na stroji. Po chvilce přikývl. „Tohle je naprosto spolehlivé. Fantastické!“

„Jsem tak ráda.“

Zvedl se. „Musím to hned odnést k Heinrichovi. Ještě dneska je třeba to zašifrovat a rádiem odeslat.“

Carla pocítila zklamání, že důvěrná chvilka tak rychle pominula, třebaže ona sama by nedokázala říct, co od ní očekávala. Následovala ho ze dveří. Ve Friedině pokoji si vzala tašku a sešla po schodech dolů.

„Jsem tak rád, že jsme zase přátelé,“ prohodil Werner s rukou na domovních dveřích.

„Já taky.“

„Myslíš, že dokážeme na tohle období odcizení zapomenout?“

Nevěděla, co se Werner snaží vyjádřit. Chce být zase jejím milencem – nebo jí oznamuje, že to nepřichází v úvahu? „Myslím, že se přes to můžeme přenést,“ odpověděla neutrálně.

„To je dobře.“ Sklonil se a velmi rychle ji políbil na rty. Pak otevřel dveře.

Z domu odešli spolu a on pak sedl na motocykl.

Carla došla po příjezdové cestě na ulici a zamířila k nádraží. Chvilku poté kolem ní s houknutím klaxonu a zamáváním projel Werner.

Když se zase ocitla sama, mohla začít přemýšlet o tom, co jí vyjevil. Jak se teď ona sama cítí? Dva roky ho nenáviděla. Ale žádnou vážnou známost v té době neměla. To ho celou dobu milovala? Navzdory všemu si hluboko v srdci uchovala přinejmenším slabost pro něj. Když ho dnes slyšela tak nešťastného, její nepřátelství se rozplynulo. Teď pociťovala příval náklonnosti.

Miluje ho ještě?

Nevěděla.

{IV}

Macke seděl s Wernerem na zadním sedadle mercedesu. Komisařovi visela na krku taška podobná školní brašně až na to, že ji měl na břiše místo na zádech. Byla natolik malá, že ji mohl ukrýt pod zapnutým pláštěm. Z tašky vedl tenký kabel do malého sluchátka. „Je to nejnovější vynález,“ pochvaloval si. „Čím víc se člověk přibližuje k vysílačce, tím je zvuk hlasitější.“

„A je to diskrétnější než dodávka s velkou anténou na střeše,“ dodal Werner.

„Musíme používat obojí – dodávku k odhalení širší oblasti a tohle k přesnému určení místa vysílání.“

Macke měl nepříjemnosti. Operace Citadela skončila katastrofou. Ještě před zahájením ofenzivy zaútočila Rudá armáda na letiště, kde se shromažďovala letadla Luftwaffe. Po týdnu operaci Citadela odvolali, ale bylo pozdě a nenapravitelným škodám způsobeným německé armádě se už nedalo zabránit.

Kdykoli se něco nedařilo, němečtí vůdci to rychle svedli na židobolševické spiklence, ovšem v tomto případě měli pravdu. Rudá armáda zřejmě znala celý bojový plán předem. A to byla podle policejního náčelníka Kringeleina chyba Thomase Mackeho. On byl šéfem berlínské kontrarozvědky. Jeho kariéra visela na vlásku. Hrozilo mu propuštění a kdovíco horšího.

Jeho jedinou nadějí teď byl mohutný úder, rozsáhlá operace, při které by pochytal špiony podkopávající německé válečné úsilí. Proto dnes večer připravil past na Wernera Francka.

Nevěděl ovšem, co si počne, jestliže se ukáže, že je Franck nevinný.

Na předním sedadle auta zapraskala příruční vysílačka. Mackemu se zrychlil tep. Šofér zvedl sluchátko. „Tady Wagner.“ Nastartoval motor. „Vyjíždíme,“ oznámil. „Přepínám a končím.“

Akce začala.

„Kam jedeme?“ zeptal se Macke šoféra.

„Do Kreuzbergu.“ To byla hustě obydlená laciná čtvrť jižně od městského centra.

Sotva se rozjeli, ozvaly se sirény ohlašující nálet.

Tohle byla nevítaná komplikace. Macke vyhlédl z okna. Oblohu začaly pročesávat pátrací světlomety připomínající obří kouzelné hůlky. Macke předpokládal, že někdy musejí nějaká letadla najít, ale nikdy žádná neviděl. Když sirény přestaly kvílet, zaslechl burácení polétávajících bombardérů. V prvních letech války se britská bombardovací mise skládala z pár desítek letadel – i to bylo zlé až až –, teď jich však posílali stovky najednou. Jejich rámus zněl děsivě, ještě než shodila bomby.

„Myslím, že bychom dnešní akci měli raději zrušit,“ nadhodil Werner.

„To sakra ne,“ odmítl Macke.

Řev letadel stále rostl.

Jak se auto blížilo ke Kreuzbergu, začaly se objevovat padákové světlice a padat zápalné bomby. Čtvrť představovala typický cíl současné strategie RAF zaměřené na zabití co největšího počtu továrních dělníků. Churchill a Attlee s ohromujícím pokrytectvím prohlašovali, že napadají pouze vojenské cíle a oběti z řad civilistů jsou jen politováníhodným vedlejším důsledkem. Berlíňané dobře věděli, jaká je skutečnost.

Wagner projížděl ulicemi osvětlovanými tu a tam plameny co nejrychleji. Kromě příslušníků protiletecké ochrany nebylo vidět nikoho: všichni ostatní měli přikázáno odebrat se do krytů. Jediná další vozidla v ulicích byly sanitky, hasičské vozy a policejní auta.

Macke kradmo Wernera pozoroval. Mladík byl nervózní, nikdy se úplně nezklidnil, zíral úzkostlivě z okna a v napětí si bezděčně podupával.

Komisař se s podezřením svěřil jen mužům ze své skupiny. Bude pro něj obtížné, jestli bude muset uznat pochybení, že předváděl akce gestapa člověku, kterého teď považuje za špiona. Mohl by skončit ve své vlastní sklepní mučírně jako vyslýchaný. Nehodlal proto podniknout nic, dokud si nebude jistý. Projít by mu to mohlo, jedině kdyby nadřízeným zároveň předvedl chyceného špiona.

V tom případě, kdyby se jeho podezření ukázalo oprávněné, by zatkl nejen Wernera, ale i jeho rodinu a přátele a nahlásil by rozbití rozsáhlé sítě špionů. Tím by se celá situace změnila. Mohli by ho i povýšit.

Jak nálet pokračoval, změnil se druh bomb a Macke zaslechl hluboké dunění způsobené velkými výbuchy. Když byl cíl osvětlen, britští letci s oblibou shazovali velké zápalné bomby, aby vznikly požáry, a pak přišly na řadu vysoce výbušné bomby, které šířily plameny na větší plochy a bránily záchranným pracím. Bylo to kruté, ale Macke věděl, že Luftwaffe používá při bombardování podobný postup.

Opatrně projížděli ulicí pětipodlažních činžovních domů a v Mackeho sluchátku se začal ozývat zvuk. Do oblasti padalo strašlivé množství bomb a oni míjeli čerstvě zničené budovy. „Prokrista, jsme v samém středu cílové oblasti,“ upozornil roztřeseně Werner.

Mackemu to bylo jedno: dnešní večer je pro něj otázkou života a smrti. „Tím líp,“ odpověděl. „Pianista si bude představovat, že si uprostřed náletu nemusí dělat starosti s gestapem.“

Wagner zastavil auto u hořícího kostela a ukázal do boční ulice: „Tamhle.“

Macke s Wernerem vyskočili z auta.

Macke pospíchal ulicí s Wernerem po boku a Wagnerem za zády. „Jste si jistý, že jde o špiona?“ zeptal se Werner. „Nemůže to být něco jiného?“

„Když to vysílá rádiový signál?“ namítl Macke. „Co jiného by to mohlo být?“

Macke pořád registroval zvuk ve sluchátku, třebaže byl sotva slyšitelný, protože nálet byl ohlušující: letadla, bomby, protiletadlová děla, rachot padajících budov a hukot obrovských požárů.

Minuli stáje s koňmi řehtajícími hrůzou; signál stále zesiloval. Werner vrhal nervózní pohledy z jedné strany na druhou. Jestliže je špion, bude se teď bát, že gestapo za chvíli zadrží jednoho z jeho kolegů – a bude usilovně přemýšlet, co by s tím mohl udělat. Bude opakovat trik, který použil posledně, nebo vymyslí nějaký nový způsob varování? Jestliže špion není, pak je celá tahle fraška ztrátou času.

Macke podal sluchátko Wernerovi. „Poslouchejte,“ vyzval ho za chůze.

Werner přikývl. „Zesiluje.“ Výraz v jeho očích byl málem zoufalý. Vrátil Mackemu sluchátko.

Mám dojem, že tě mám, pomyslel si Macke vítězně.

Ozvala se další ohlušující rána: na dům, kolem kterého právě prošli, dopadla bomba. Otočili se a zahlédli, jak za vytlučenou výlohou pekárny už šlehají plameny. „Panebože, to bylo o fous,“ vyjekl Wagner.

Došli ke škole, nízké zděné budově s vyasfaltovaným dvorem. „Myslím, že bude tady,“ usoudil Macke.

Všichni tři vystoupali po krátkém kamenném schodišti ke vchodu. Dveře zamčené nebyly. Vešli dovnitř.

Ocitli se na začátku široké chodby. Na jejím opačném konci spatřili velké dveře, které patrně vedly do školní jídelny. „Přímo dál,“ rozhodl Macke.

Vytáhl zbraň, pistoli Luger ráže devět milimetrů.

Werner ozbrojený nebyl.

Ozval se náraz, zadunění a silný výbuch, vše děsivě blízko. Všechna okna na chodbě to rozbilo a na dlážděnou podlahu pršely skleněné střepy. Bomba musela dopadnout na hřiště.

„Všichni ven!“ vykřikl Werner. „Ta budova se zřítí.“

Macke viděl, že žádné zřícení budovy nehrozí. Tohle byla Wernerova záminka, aby varoval pianistu.

Werner se rozeběhl, ale místo aby zamířil zpátky, odkud přišli, pokračoval chodbou k jídelně.

Varovat přátele, pomyslel si Macke.

Wagner vytáhl pistoli, ale Macke ho zadržel. „Ne! Nestřílejte!“

Werner doběhl na konec chodby, rozrazil dveře do jídelny. „Všichni pryč!“ vykřikl. Pak zmlkl a zůstal stát.

V jídelně seděl u kufříku s vysílačkou Mackeho kolega elektroinženýr Mann a vyťukával nesmysly.

Vedle něj stáli Schneider a Richter, oba s namířenými pistolemi.

Macke se vítězoslavně usmíval. Werner padl rovnou do jeho pasti.

Wagner přistoupil k Wernerovi a přiložil mu pistoli k hlavě.

„Zatýkám tě, ty bolševický prase,“ pronesl Macke.

Werner jednal rychle. Prudce se vyhnul Wagnerově pistoli, popadl Wagnera za paži a vtáhl ho do jídelny. Wagner mu tak na chvíli poskytl štít před pistolemi v jídelně. Pak od sebe Wagnera odhodil, ten klopýtl a upadl. V příštím okamžiku Werner vyběhl z jídelny a zabouchl dveře. Několik vteřin byli na chodbě jen Macke a Werner.

Werner vykročil k Mackemu.

Macke namířil luger. „Stůj, nebo střelím.“

„Ne, nestřelíte.“ Werner došel blíž. „Potřebujete mě vyslýchat a zjistit, kdo jsou ostatní.“

Macke zamířil pistoli Wernerovi na nohy. „Můžu tě vyslýchat, i když budeš mít kulku v koleni,“ řekl a vystřelil.

Rána šla vedle.

Werner se vrhl kupředu a srazil Mackeho ruku se zbraní stranou. Macke pistoli upustil. Zatímco se pro ni shýbal, Werner proběhl kolem něj.

Komisař zvedl pistoli.

Werner dorazil ke dveřím do budovy. Macke pečlivě zamířil na jeho nohy a vystřelil.

První tři výstřely šly mimo a Werner proběhl dveřmi.

Macke vypálil ještě jednou do otevřených dveří; Werner vykřikl a svalil se.

Macke se rozběhl chodbou. Za zády zaslechl, jak ostatní vycházejí ze školní jídelny.

Pak se s třeskem otevřela střecha, ozvalo se další zadunění a jako fontána vytryskly plameny. Macke zařval hrůzou, pak bolestí, jak na něm vzplanulo oblečení. Padl na podlahu; pak nastalo ticho, pak tma.

{V}

Lékaři rychle třídili raněné hned dole v nemocniční hale. Ty, co byli jen potlučení a pořezaní, nasměrovali do čekárny ambulance, kde jim nejméně zkušené sestry rány vyčistily a proti bolestem daly aspirin. Závažnějším případům se dostalo urgentního ošetření už v hale, pak je poslali nahoru ke specialistům. Mrtvé odnášeli na dvůr; leželi tam na studené zemi, dokud si je někdo nevyzvedl.

Doktor Ernst vyšetřil naříkající oběť s popáleninami a předepsal morfium. „Pak z něj odstraňte oblečení a popáleniny ošetřete gelem,“ přikázal a přešel k dalšímu ležícímu muži.

Carla si připravila injekční stříkačku a Frieda zatím odstříhala pacientovo ohořelé oblečení. Měl závažné popáleniny po celé pravé straně těla, ale levá strana na tom tak špatně nebyla. Carla našla na levé hýždi kousek nepostižené tkáně. Když se chystala aplikovat injekci, pohlédla pacientovi do obličeje a ztuhla.

Tu tlustou kulatou tvář s knírkem, který vypadal jako špinavá skvrna pod nosem, poznala ihned. Tenhle člověk k nim před dvěma lety přišel domů a zatkl otce. Když potom otce znovu spatřila, umíral. Tohle byl komisař Thomas Macke z gestapa.

Zabil jste mého otce, pomyslela si.

Teď můžu zabít já vás.

Bylo by to jednoduché. Dala by mu čtyřnásobnou maximální dávku morfia. Nikdo by si ničeho nevšiml, zejména dnešní noci. Okamžitě upadne do bezvědomí a do několika minut zemře. Doktor, který skoro usíná ve stoje, bude předpokládat, že pacientovi selhalo srdce. Nikdo nebude o diagnóze pochybovat, nikdo nebude klást skeptické otázky. Bude jedním z tisíců zabitých při mohutném náletu. Odpočívej v pokoji.

Věděla, že se Werner obává, že po něm Macke možná jde. Každým dnem teď můžou Wernera zatknout. Při mučení promluví každý. Werner by prozradil Friedu, Heinricha a ostatní – i Carlu. Ona je teď může ve chvilce zachránit, všechny.

Jenže váhala.

Ptala se sama sebe proč. Macke je mučitel a vrah. Zasluhuje si zemřít tisíckrát.

Carla zabila Joachima, nebo ho přinejmenším pomáhala zabít. To však bylo ve rvačce. Joachim by Carlinu matku ukopal – proto ho udeřila do hlavy železným hrncem. Tohle je něco jiného.

Macke je pacient.

Carla nebyla moc nábožensky založená, ale žila v přesvědčení, že některé věci jsou svaté. Je zdravotní sestra a pacienti jí věří. Věděla, že Macke by ji bez váhání mučil a zabil – jenže ona není jako Macke, taková prostě není. Tohle nemá nic společného s ním: tady jde o ni.

Cítila, že kdyby zabila pacienta, musela by tohle povolání opustit a už nikdy by se nesměla opovážit pečovat o nemocné. Byla by jako bankéř, který krade peníze, nebo politik, který bere úplatky, či kněz, který ohmatává dívky při prvním přijímání. Zradila by samu sebe.

„Na co čekáš?“ podivila se Frieda. „Nemůžu ho namazat, dokud se nezklidní.“

Carla vbodla do Thomase Mackeho jehlu; přestal naříkat.

Frieda mu začala popálenou kůži potírat gelem.

„Tenhle má jen lehký otřes mozku,“ konstatoval doktor Ernst u dalšího pacienta. „Ale taky má kulku v zadnici.“ Zvýšeným hlasem promluvil na pacienta. „Jak jste k tomu přišel? Kulky jsou snad to jediné, čím nás dneska v noci RAF neobdařuje.“

Carla se otočila a pohlédla na pacienta ležícího na břiše. Kalhoty měl odstřižené a zadek odhalený. Měl bělostnou kůži a na kříži jemné světlé chloupky. Byl malátný, ale cosi zamumlal.

„Říkáte, že policistovi vyšel nešťastnou náhodou výstřel?“ podivil se Ernst.

Pacient odpověděl zřetelněji. „Ano.“

„Vytáhnu vám tu kulku. Bude to bolet, ale morfia máme málo a jsou tu horší případy než vy.“

„Do toho.“

Carla ránu očistila tamponem. Ernst uchopil dlouhé a úzké chirurgické kleště. „Zakousněte se do polštáře,“ vyzval pacienta.

Vsunul kleště do rány. Pacient vyrazil tlumený bolestný výkřik.

„Snažte se nenapínat svaly,“ nabádal ho doktor Ernst. „Takhle to je jen horší.“

Carla si pomyslela, že tohle někomu radit je úplná pitomost. Nikdo nedokáže uvolnit svaly, když se mu vrtáte v ráně.

„Ach, doprčic!“ zařval pacient.

„Mám ji,“ řekl doktor Ernst. „Snažte se nepohnout!“

Pacient ležel nehybně; Ernst vytáhl kulku a pustil ji na tácek.

Carla očistila ránu od krve a připlácla na ni obvaz.

Pacient se překulil.

„Ne,“ napomenula ho Carla. „Musíte ležet na –“

Zarazila se. Ten pacient byl Werner.

„Carla?“ vydechl.

„Jsem to já,“ ujistila ho šťastně. „A ovazuju ti zadek.“

„Miluju tě,“ řekl.

Krajně neprofesionálním způsobem ho objala. „Ty můj nejdražší, já tě miluju taky.“

{VI}

Thomas Macke se pomalu probouzel. Nejprve si připadal jako ve snu. Pak si začal uvědomovat stále víc a pochopil, že je v nemocnici a pod vlivem nějakého léku. Věděl i proč: kůže ho silně bolela, zejména na levé straně těla. Dokázal si domyslet, že ty léky určitě bolest snižují, ale úplně ji nepotlačují.

Pomalu vzpomínal, jak se sem dostal. V blízkosti vybuchla bomba. Byl by mrtvý, kdyby neutíkal směrem od výbuchu, protože pronásledoval prchajícího. Ti vzadu za ním jsou po smrti určitě: Mann, Schneider, Richter i mladý Wagner. Celá jeho skupina.

Ale chytil Wernera.

Chytil? Střelil ho a Werner se svalil; potom spadla bomba. Macke přežil, mohl tedy přežít i Werner.

Macke je teď jediný žijící člověk, který ví, že Werner je špion. Musí mluvit se svým šéfem, policejním náčelníkem Kriegeleinem. Pokusil se posadit zpříma, ale zjistil, že nemá dost sil, aby se pohnul. Rozhodl se přivolat sestru, ale když otevřel ústa, žádný zvuk z nich nevyšel. Námaha ho vyčerpala a on znovu usnul.

Když se opět vzbudil, vycítil, že je noc. Všude kolem ticho, nikdo se nehýbal. Otevřel oči a spatřil nad sebou obličej.

Byl to Werner.

„Odcházíte odtud,“ oznámil Mackemu.

Macke se pokusil zavolat o pomoc, ale nedokázal promluvit.

„Na jiné místo,“ pokračoval Werner. „Už nebudete nikoho mučit – ve skutečnosti tam poznáte mučení na vlastní kůži.“

Macke otevřel ústa, aby vykřikl.

Na obličej se mu snesl polštář. Pevně se mu přitiskl na ústa a nos. Macke nemohl dýchat. Pokoušel se vzepřít, ale v končetinách neměl žádnou sílu. Pokoušel se lapat po dechu, ale žádný vzduch tu nebyl. Propadal panice. Podařilo se mu pohnout hlavou ze strany na stranu, ale polštář mu dolehl na obličej ještě pevněji. Konečně vydal nějaký zvuk, ale bylo to jen zakňourání v hrdle.

Z celého světa se stal světelný kotouč, který se pomalu zmenšoval, až byl úplně nepatrný.

Pak zmizel.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

1943 (III)

„V

ezmeš si mě?“ zeptal se Voloďa Peškov a zatajil dech.

„Ne,“ odpověděla Zoja Voroncovová. „Ale děkuju ti.“

Zoja byla mimořádně věcná v každém ohledu, ale tohle bylo neobvykle rázné i na ni.

Leželi v posteli v přepychovém hotelu Moskva a právě se milovali. Zoja měla dvakrát orgasmus. Dávala přednost orálnímu sexu. Ráda spočívala opřená na hromadě polštářů, zatímco on jí zbožně klečel mezi nohama. Byl ochotným žákem a ona mu to s nadšením oplácela.

Chodili spolu už víc než rok a zdálo se, že všechno probíhá naprosto báječně. Její odmítnutí ho zmátlo.

„Miluješ mě?“ zeptal se.

„Ano. Zbožňuju tě. Děkuju ti, že mě miluješ natolik, abys mě požádal o ruku.“

To bylo trochu lepší. „Tak proč si mě nechceš vzít?“

„Nechci přivádět děti do světa, který je ve válce,“ odpověděla.

„Dobrá, tomu rozumím.“

„Požádej mě o ruku znovu, až vyhrajeme.“

„Jenže to už si tě třeba nebudu chtít vzít.“

„Pokud jsi takhle nestálý, pak je dobře, že jsem tě dneska odmítla.“

„Promiň. Na okamžik jsem zapomněl, že nerozumíš legraci.“

„Musím se vyčurat.“ Vstala z postele a nahá kráčela přes pokoj. Voloďa skoro nemohl uvěřit, že na tohle smí koukat. Měla postavu modelky nebo filmové hvězdy. Její pleť byla mléčně bílá a vlasy světle plavé, stejně jako každý chloupek na těle. Sedla si na záchod, aniž zavřela dveře, a on naslouchal, jak čurá. Její nedostatečná cudnost mu působila trvalou radost.

Voloďa byl oficiálně v práci.

Každá návštěva spojeneckých vůdců uvedla moskevskou zpravodajskou komunitu do zmatku a Voloďův normální pracovní rytmus byl opět narušen kvůli konferenci ministrů zahraničních věcí, která začínala 18. října.

Návštěvníky byli americký ministr zahraničí Cordell Hull a jeho britský kolega Anthony Eden. Přivezli ztřeštěný plán na vytvoření paktu čtyř mocností včetně Číny. Stalin to považoval za naprostý nesmysl a nechápal, proč s tím ztrácejí čas. Američanu Hullovi bylo dvaasedmdesát a vykašlával krev – do Moskvy s ním přicestoval i jeho lékař –, ale to mu nikterak neubíralo na rozhodnosti a na paktu trval.

V průběhu konference bylo tolik práce, že to tajnou policii NKVD donutilo ke spolupráci s nenáviděnými rivaly ze zpravodajské služby Rudé armády, s Voloďovým týmem. V hotelových pokojích bylo zapotřebí ukrýt mikrofony – jeden měli i tady, ale Voloďa ho vypnul. Zahraniční ministři a všichni jejich asistenti museli být pod neustálým dohledem. Jejich zavazadla bylo nutné potají otevřít a prohledat. Jejich telefonické hovory se musely nahrávat, přepisovat, překládat do ruštiny, číst a sumarizovat. Většina osob, s nimiž se členové delegací setkávali, včetně číšníků a pokojských, byli agenti NKVD, ale všechny ostatní, s nimiž náhodou promluvili v hotelové hale nebo na ulici, bylo nutné zkontrolovat, případně zadržet, uvěznit a vyslýchat s pomocí mučení. Měli spoustu práce.

Voloďa byl úspěšný. Jeho špioni v Berlíně dodávali pozoruhodné informace. Předali mu bojový plán Citadela pro německou hlavní letní ofenzivu a Rudá armáda způsobila Němcům drtivou porážku.

Zoja byla také spokojená. Sovětský svaz obnovil jaderný výzkum a Zoja patřila ke skupině, která pracovala na vývoji jaderné bomby. Kvůli zpoždění způsobenému Stalinovým skepticismem byli daleko za Západem, ale náhradou se jim dostávalo nedocenitelné pomoci od komunistických špionů v Anglii a Americe, včetně Voloďova starého kamaráda ze školy Williho Frunzeho.

Vrátila se do postele. „Když jsme se seznámili, zdálo se, že mě moc ráda nemáš,“ poznamenal Voloďa.

„Neměla jsem ráda muže,“ odpověděla. „A pořád nemám. Většina z nich jsou ochlastové, násilníci a troubové. Chvíli mi trvalo, než jsem přišla na to, že ty jsi jiný.“

„Asi bych ti měl poděkovat,“ usmál se. „Ale jsou muži opravdu tak špatní?“

„Podívej se kolem sebe,“ řekla. „Podívej se na naši zem.“

Natáhl se přes ni a zapnul rádio na nočním stolku. I když odpojil odposlouchávací zařízení za čelem postele, člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Rádio se rozehrálo, ozval se pochod vojenské kapely. Voloďa byl spokojený, že ho teď určitě nelze odposlouchávat. „Myslíš Stalina a Beriju. Ale ti tady nebudou věčně.“

„Ty víš, proč můj otec upadl v nemilost?“ zeptala se.

„Ne. Rodiče se o tom nikdy nezmínili.“

„Mělo to důvod.“

„Pokračuj.“

„Podle mojí mámy v tátově továrně volili zástupce do moskevského sovětu. Proti bolševikovi usiloval o zvolení menševický kandidát a táta si ho šel na schůzi poslechnout. Toho menševika nepodporoval, ani pro něj nehlasoval, ale všechny, kdo se té schůze zúčastnili, vyhodili z práce a tátu o pár týdnů později zatkli a odtáhli do Lubjanky.“

Měla na mysli velitelství NKVD a vězení na náměstí Lubjanka.

„Máma šla za tvým otcem,“ pokračovala Zoja, „a prosila ho o pomoc. Okamžitě s ní odjel do Lubjanky. Tátu se jim podařilo zachránit, ale viděli, jak tam ostatních dvanáct dělníků zastřelili.“

„To je hrozné,“ zachmuřil se Voloďa. „Ale to byl Stalin –“

„Ne. Tohle se stalo v roce 1920. Stalin byl jedním z velitelů v Rudé armádě a bojoval v sovětsko-polské válce. Vůdcem byl Lenin.“

„Tohle se stalo za Lenina?“

„Ano. Takže jak vidíš, není to jen ve Stalinovi a Berijovi.“

Voloďův názor na komunistické dějiny byl těžce otřesen. „V čem to tedy všechno vězí?“

Dveře se otevřely.

Voloďa se natáhl do šuplete nočního stolku pro pistoli.

Jenže osoba, která vešla, byla dívka v kožichu, pod nímž – pokud dobře viděl – nic jiného neměla.

„Promiň, Voloďo,“ omluvila se. „Nevěděla jsem, že máš návštěvu.“

„Co je to sakra za ženskou?“ vybuchla Zoja.

„Natašo, jak jsi otevřela moje dveře?“ hněval se Voloďa.

„Dal jsi mi univerzální klíč. V hotelu se s ním otevřou všechny dveře.“

„Mohla jsi aspoň zaklepat!“

„Omlouvám se. Přišla jsem ti jen říct špatnou zprávu.“

„Co se stalo?“

„Šla jsem do pokoje Woodyho Dewara, jak jsi mě žádal. Jenže jsem neuspěla.“

„Cos udělala?“

„Tohle.“ Nataša rozevřela kožich a ukázala nahé tělo. Měla nádhernou postavu a bujnou houšť tmavého pubického ochlupení.

„Dobře, už jsem v obrazu, zapni si ten kabát,“ vybídl ji Voloďa. „Co říkal?“

Přešla do angličtiny. „Řekl jen: ‚Ne.‘ Já povídám: ‚Co znamená ne?‘ A on: ‚To je opak ano.‘ Pak jen držel dveře dokořán, dokud jsem neodešla.“

„Blb,“ ulevil si Voloďa. „Budu muset vymyslet něco jiného.“

{II}

Sotva kapitán Vandermeier s brunátnou tváří od pivního oběda vešel uprostřed odpoledne do analytické sekce, Chucku Dewarovi bylo jasné, že nastanou problémy.

Zpravodajská jednotka v Pearl Harboru se rozrostla. Dřívější stanice HYPO teď nesla velkolepý název Sdružené zpravodajské centrum tichomořské oblasti, ve zkratce JICPOA.

Vandermeier s sebou přiváděl seržanta námořní pěchoty. „Hej, vy dvě labutěnky,“ zahlaholil Vandermeier. „Máte tady stížnost zákazníků.“

Činnost se rozšířila, všichni se začali specializovat a Chuck s Eddiem se stali experty na mapování teritoria, kde se americké síly chystaly vylodit při bojích od ostrova k ostrovu napříč Tichým oceánem.

„Tohle je seržant Donegan,“ představil muže Vandermeier. Mariňák byl velmi vysoký a vypadal jako tvrdý chlap. Chuck vytušil, že sexuálně problematický Vandermeier se do něj beznadějně pobláznil.

Chuck se postavil. „Těší mě, seržante. Já jsem vrchní lodník Dewar.“

Chuck i Eddie byli povýšeni. Jak do amerických ozbrojených sil proudily tisíce odvedenců, vznikl nedostatek důstojníků a poddůstojníků a muži, kteří vstoupili do armády před válkou a věděli, jak to v ní chodí, rychle stoupali. Chuck a Eddie teď směli bydlet mimo základnu. Najali si spolu malý byt.

Chuck natáhl ruku, ale Donegan ji nepřijal.

Chuck se znovu posadil. Měl maličko vyšší hodnost než seržant a nehodlal se chovat zdvořile vůči někomu, kdo je hrubý. „Co pro vás můžu udělat, pane kapitáne?“

Existovalo mnoho způsobů, jak může kapitán válečného námořnictva potrápit poddůstojníky, a Vandermeier je znal všechny. Rozpisy služeb určoval tak, aby Chuck a Eddie nikdy neměli volno v tentýž den. Jejich hlášení hodnotil jako „dostatečná“, třebaže dobře věděl, že jakékoli jiné hodnocení než „výborné“ znamená ve skutečnosti černý puntík. Do účtárny posílal zmatené pokyny, takže Chuck a Eddie dostávali peníze opožděně, nebo dostávali méně, než měli, a museli trávit dlouhé hodiny uváděním všeho do pořádku. Nesmírně je štval. A teď si vymyslel nějakou novou lumpárnu.

Donegan vytáhl z kapsy ušmudlaný složený papír a rozložil ho. „To jste dělal vy?“ zeptal se útočně.

Chuck si od něj papír vzal. Byla to mapa ostrova New Georgia ze skupiny Šalomounových ostrovů. „Podívám se,“ řekl. Byla to jeho práce a on to věděl, ale hrál o čas.

Došel k registratuře a vytáhl zásuvku. Uchopil šanon s New Georgií a kolenem zásuvku zastrčil. Vrátil se k psacímu stolu, posadil se a otevřel šanon. Nacházel se v něm duplikát Doneganovy mapy. „Ano,“ přisvědčil Chuck. „To je moje práce.“

„V tom případě vám musím říct, že stála za hovno,“ rozčílil se Donegan.

„Skutečně?“

„Jen se podívejte. Tady ukazujete, že džungle sahá až k moři. Ve skutečnosti tam je pláž široká čtyři sta metrů.“

„Je mi líto, že se to dozvídám.“

„Líto!“ Donegan vypil asi stejný počet piv jako Vandermeier a toužil po rvačce. „Na tý pláži padlo dvacet mejch mužů!“

Vandermeier si říhl. „Jak jste mohl udělat takovou botu, Deware?“ zeptal se.

Pro Chucka to byl otřes. Jestliže je zodpovědný za chybu, která zavinila smrt dvaceti mužů, zaslouží si, aby se na něj řvalo. „Pracovali jsme s tímhle,“ odpověděl. V šanonu byla nepřesná mapa ostrovů, která mohla pocházet z dob královny Viktorie, a novější námořní navigační mapa uvádějící hloubky moře, ale skoro žádné terénní prvky. Nebyla tu žádná hlášení přímo z místa ani žádné dešifrované rádiové zprávy. V šanonu už ležela jen rozmazaná černobílá fotografie z leteckého průzkumu. Chuck položil prst na příslušné místo na snímku. „Rozhodně to vypadá, jako když stromy jdou až k vodě. Není to při přílivu? Jestliže ne, v době, kdy se fotografie pořizovala, mohly písek pokrývat řasy. Řasy můžou vyrazit úplně náhle a stejně rychle odumřít.“

„Kdybyste se musel přes ten terén probojovat, nemluvil byste tak zatraceně nonšalantně,“ soptil Donegan.

Možná má pravdu, pomyslel si Chuck. Donegan se choval agresivně a hrubě a podlý Vandermeier ho k tomu hecoval, ale to neznamenalo, že se mýlí.

„Jo, Deware,“ přidal se Vandermeier. „Možná byste vy i vaše slečinka měli jít s mariňáky plnit jejich příští bojový úkol. Ověřit si, jak se vaše mapy používají v akci.“

Chuck se pokoušel vymyslet vtipnou říznou odpověď, když ho napadlo, aby návrh vzal vážně. Možná by se měl zúčastnit nějaké akce. U psacího stolu je skutečně snadné chovat se blazeovaně.

Na druhou stranu by to znamenalo riskovat život.

Chuck pohlédl Vandermeierovi do očí. „Zní to jako dobrý nápad, pane kapitáne,“ řekl. „Rád bych se na tuto misi přihlásil jako dobrovolník.“

Donegan vypadal poplašeně, jako by si snad začínal myslet, že situaci špatně vyhodnotil.

Poprvé promluvil i Eddie. „I já. Půjdu taky.“

„Dobrá,“ přikývl Vandermeier. „Buď se vrátíte poučenější – nebo se nevrátíte vůbec.“

{III}

Voloďa nedokázal Woodyho Dewara opít.

V baru hotelu Moskva strčil před mladého Američana sklenku vodky. „Bude vám chutnat – je to ta nejlepší,“ lákal ho školní angličtinou.

„Moc děkuju,“ odpověděl Woody. „Cením si toho.“ A sklenky se ani nedotkl.

Woody byl vysoký a samá ruka, samá noha a zdálo se, že je tak upřímný, až to hraničí s naivitou; proto se na něj Voloďa zaměřil.

„Je Peškov běžné ruské jméno?“ zeptal se Woody prostřednictvím tlumočníka.

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Voloďa rusky.

„Jsem z Buffala a jeden tamní známý podnikatel se jmenuje Lev Peškov. Napadlo mě, jestli nejste příbuzní.“

Voloďa sebou polekaně trhl. Otcův bratr Lev Peškov odešel do Buffala před první světovou válkou. Opatrnost ho však přiměla k vyhýbavé odpovědi. „Musím se zeptat otce.“

„Studoval jsem na Harvardu s jeho synem Gregem. Mohl by to být váš bratranec.“

„Možná.“ Voloďa se nervózně rozhlédl po policejních agentech kolem stolu. Woody nechápal, že by spojitost s někým v Americe mohla na sovětského občana uvalit podezření. „Víte, Woody, když si v naší zemi někdo odmítne připít, považuje se to za urážku.“

Woody se mile usmál. „V Americe ne,“ odpověděl.

Voloďa zvedl sklenku a podíval se na různé tajné policisty předstírající, že jsou ministerští úředníci a diplomaté. „Připijme si!“ vyzval všechny. „Na přátelství mezi Spojenými státy a Sovětským svazem!“

Ostatní pozvedli sklenky. Woody učinil totéž. „Na přátelství!“ opakovali všichni.

Všichni vodku vypili – kromě Woodyho; ten sklenku odložil, aniž alkohol ochutnal.

Voloďa začal mít podezření, že ten muž není tak naivní, jak se zdá.

Woody se naklonil přes stůl. „Voloďo, musíte pochopit, že já žádné tajemství neznám. Mám příliš nízké postavení.“

„Já taky,“ přitakal Voloďa. Tohle však mělo daleko k pravdě.

„Snažím se vám vysvětlit,“ pokračoval Woody, „že stačí, když se mě budete ptát. Jestliže budu znát odpověď, povím vám ji. Můžu to udělat, protože nic z toho, co vím, nemůže být tajné. Není tedy zapotřebí mě opíjet nebo mi posílat do pokoje prostitutky.“

To je nějaký trik, usoudil Voloďa. Nikdo nemůže být takhle bezelstný. Rozhodl se však Woodymu vyhovět. Proč ne? „Dobrá,“ přikývl. „Potřebuju vědět, oč vám jde. Pochopitelně ne vám osobně, ale vaší delegaci, ministru Hullovi a prezidentu Rooseveltovi. Co chcete od téhle konference?“

„Chceme, abyste podpořili pakt čtyř mocností.“

Tohle byla standardní odpověď, ale Voloďa se rozhodl nepolevit. „Tomuhle nerozumíme.“ Byl teď upřímný, možná víc, než by měl, ale instinkt mu napovídal, aby riskoval a trochu se otevřel. „Komu záleží na nějakém paktu s Čínou? Potřebujeme porazit nacisty v Evropě. Chceme, abyste nám s tím pomohli.“

„A my to uděláme.“

„To tvrdíte. Jenže jste taky tvrdili, že letos v létě provedete invazi do Evropy.“

„Vpadli jsme do Itálie.“

„To nestačí.“

„Příští rok do Francie. Slíbili jsme to.“

„Proč tedy potřebujete ten pakt?“

„Dobrá.“ Woody se odmlčel, aby si uspořádal myšlenky. „Musíme Američanům ukázat, že je v jejich zájmu, abychom provedli invazi do Evropy.“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč potřebujete tohle vysvětlovat veřejnosti? Roosevelt je přece prezident, nebo ne? Má to prostě udělat!“

„Příští rok jsou u nás volby. Usiluje o opětovné zvolení.“

„No a?“

„Jestliže si Američani budou myslet, že je zbytečně zatáhl do války v Evropě, svůj hlas mu nedají. Chce jim to tedy předložit jako součást svého celkového plánu na dosažení světového míru. Když budeme mít pakt čtyř mocností, který ukáže, že to s Organizací spojených národů myslíme vážně, pak američtí voliči s větší pravděpodobností přijmou invazi do Francie jako krok na cestě k pokojnějšímu světu.“

„To je ohromné,“ poznamenal Voloďa. „Tak on je prezident, a přesto musí pořád odůvodňovat, co dělá!“

„Tak nějak,“ přikývl Woody. „Říkáme tomu demokracie.“

Volodi se zmocňovalo neodbytné podezření, že tahle neuvěřitelná historka může být ve skutečnosti pravdivá. „Pakt je tedy nutný k přesvědčení amerických voličů, aby podpořili invazi do Evropy.“

„Přesně tak.“

„Proč tedy potřebujeme Čínu?“ K naléhání Spojenců, že do paktu má být zahrnuta Čína, se Stalin stavěl obzvlášť opovržlivě.

„Čína je slabý spojenec.“

„Tak si jí nevšímejme.“

„Když Číňany vynecháme, odradí je to a můžou začít proti Japoncům bojovat s menším nadšením.“

„A co má být?“

„Pak budeme muset posílit naše jednotky v tichomořské oblasti a to oslabí naše nasazení v Evropě.“

Tohle Voloďu znepokojilo. „Děláte tedy přátelské gesto vůči Číně proto, abyste zachovali více sil pro invazi do Evropy.“

„Ano.“

„Takhle se to zdá být prosté.“

„Je to prosté,“ přisvědčil Woody.

{IV}

V časných ranních hodinách prvního listopadu Chuck a Eddie vydatně posnídali s příslušníky 3. divize americké námořní pěchoty nedaleko ostrova Bougainville v Jižním moři.

Ostrov byl asi dvě stě kilometrů dlouhý. Nacházely se na něm dvě japonské námořní letecké základny, jedna na severu, druhá na jihu. Vojáci se připravovali k vylodění uprostřed mezi nimi na málo bráněném západním pobřeží. Cílem bylo vytvořit předmostí a dobýt dostatečné území pro vytvoření ranveje, ze které by se podnikaly útoky na japonské základny.

Chuck byl na palubě v sedm dvacet šest, kdy se mariňáci v helmách a s tornami na zádech začali spouštět z boků lodi po lanových sítích a naskakovat do vyloďovacích člunů s vysokými bočnicemi. Doprovázela je skupinka válečných psů – dobrmanů –, kteří se osvědčili jako neúnavní strážci.

Už jak se čluny přibližovaly k zemi, Chuck zaznamenal nedostatek v mapě, kterou zpracoval. Vysoké vlny narážely do prudce se svažujícího břehu. Sotva si to uvědomil, jeden z člunů se stočil k vlnám bokem a překotil se. Vojáci ke břehu plavali.

„Musíme zaznamenávat, jaký je v místě příboj,“ prohodil Chuck k Eddiemu, který stál na palubě vedle něj.

„Jak to zjistíme?“

„Průzkumný letadla budou muset lítat dostatečně nízko, aby snímky zachytily zpěněný hřebeny vln.“

„Nemůžou riskovat sestup do tak nízký výšky, když jsou nepřátelský základny takhle blízko.“

Eddie měl pravdu. Ale nějaké řešení musí přece existovat. Chuck si to vryl do paměti jako první otázku, kterou je třeba po návratu z této mise posoudit.

K vylodění tentokrát mohli využít víc informací než obvykle. Kromě normálních nespolehlivých map a těžko dešifrovatelných leteckých snímků měli k dispozici zprávu průzkumného týmu, který zde před šesti týdny vysadila ponorka. Na sedmikilometrovém úseku pobřeží určili průzkumníci dvanáct pláží vhodných k vylodění. Na příboj však neupozornili. Možná toho dne nebyl tak vysoký.

Jinak Chuckova mapa zatím odpovídala skutečnosti. Byla tu asi sto metrů široká písečná pláž, za ní spleť palem a další vegetace. Těsně za křovinatým porostem má být podle mapy močál.

Pobřeží nebylo zcela nebráněné. Chuck zaslechl zadunění děla a do mělčiny dopadl dělostřelecký granát. Žádnou škodu nenapáchal, ale dělostřelcovo zaměření se může zlepšit. Mariňáky, kteří vyskakovali z vyloďovacích člunů na pláž a rozbíhali se ke kraji křovisek, tahle hrozba nabila novou energií.

Chuck byl rád, že se rozhodl sem jít. Nikdy nezpracovával mapy nedbale, nic neodbýval, ale bylo prospěšné vidět na vlastní oči, jak mohou správně zpracované mapy zachraňovat životy a jak mohou sebemenší chyby vést k fatálním důsledkům. Už před naloděním na tuhle akci začali být s Eddiem mnohem náročnější. Žádali, aby rozmazané snímky byly pořízeny znovu, telefonicky zpovídali členy průzkumných týmů a telegraficky sháněli lepší podklady, kde se dalo.

Byl rád i z jiného důvodu. Ocitl se na moři, a to miloval. Byl na lodi se sedmi sty mladými muži, užíval si kamarádství, vtípky, zpěv a intimitu přeplněných kójí a společných sprch. „Jako když se jinej mužskej dostane do holčičího internátu,“ pochvaloval si jednou večer před Eddiem.

„Až na to, že to se nikdy nestane, ale tady ano,“ odpověděl Eddie. Cítil to stejně jako Chuck. Milovali jeden druhého, ale koukat se na nahé námořníky jim vůbec nebylo proti mysli.

Teď se všech sedm set mariňáků co nejrychleji přemisťovalo z lodě na zem. Totéž se dělo na zbylých osmi místech podél tohoto úseku pobřeží. Jakmile se některý vyloďovací člun vyprázdnil, okamžitě se otočil a vracel se pro další muže; přesto se zdálo, že tento postup je zoufale pomalý.

Japonský dělostřelec ukrytý kdesi v džungli konečně zaměřil. K Chuckově otřesu dobře mířený granát vybuchl uprostřed vyloďující se skupiny a poslal muže, pušky i části těl do vzduchu; jejich ostatky zůstaly poházené po pláži, kde barvily písek do ruda.

Chuck s hrůzou přihlížel krveprolití, když zaslechl řev leteckého motoru; zvedl hlavu a spatřil japonský zero letící nízko nad pobřežím. Červená slunce namalovaná na křídlech vzbudila v jeho srdci strach. Tenhle pohled se mu naposledy naskytl při napadení Midwaye.

Zero ostřeloval pláž. Muže, kteří vyskakovali z vyloďovacích člunů, zachytil japonský letoun ve chvíli, kdy byli bezbranní. Někteří se vrhali do mělkých vod, jiní se pokoušeli ukrýt za trupem člunu a další utíkali k džungli. Několik vteřin tryskala krev a muži padali.

Pak letadlo zmizelo; zanechalo za sebou pláž posetou mrtvými Američany.

Chvilku poté Chuck zaslechl, jak Japonec ostřeluje sousední pláž.

Ten se vrátí.

Měla tu být doprovodná americká letadla, ale kde nic tu nic. Letecká podpora se nikdy nenachází tam, kde si ji přejete mít, což je přímo nad vaší hlavou.

Když byli všichni vojáci na břehu, ať již živí či mrtví, čluny dopravily na pláž zdravotníky a muže s nosítky. Pak se začal vykládat materiál: munice, pitná voda, jídlo, léky a obvazy. Při zpáteční cestě vyloďovací čluny odvážely raněné na loď.

Chuck a Eddie, kteří nepatřili k základní sestavě jednotky, se dostali na břeh až s přepraveným materiálem.

Velitelé člunů si teď už na příboj zvykli a udržovali plavidla ve stabilní poloze s rampou na písku; vlny se rozbíjely o záď. Zatímco se vykládaly bedny, Chuck s Eddiem vyskočili do příboje a brodili se ke břehu.

K okraji vody dorazili společně.

Sotva vykročili na pláž, ozvala se palba z kulometu.

Zdálo se, že přichází ze vzdálenosti asi čtyři sta metrů odněkud z džungle. Byl tam ten střelec celou dobu a čekal na svou příležitost, nebo se do té pozice právě přemístil odjinud? Eddie a Chuck se přikrčili a rozběhli se ke stromům.

Nedaleko vykřikl bolestí námořník s bednou munice na rameni, upustil bednu a padl.

Pak vykřikl Eddie.

Chuck uběhl ještě dva kroky, než se dokázal zastavit. Když se otočil, Eddie se válel na písku, svíral si koleno a křičel: „Au, au, do hajzlu!“

Chuck se vrátil a přiklekl k němu. „Je to dobrý, jsem tu!“ křikl. Eddie měl zavřené oči, ale žil a Chuck žádné jiné zranění než to na koleni neviděl.

Letmo zvedl oči. Člun, který je dopravil, byl pořád ještě blízko břehu – vykládání materiálu pokračovalo. V několika minutách by mohl dostat Eddieho zpátky na loď. Jenže kulomet střílel dál.

Chuck se nahrbil. „Bude to bolet,“ varoval. „Řvi, jak chceš.“

Pravou paži zasunul Eddiemu pod rameno, levou ho pak podebral pod hýžděmi. S celou zátěží se napřímil. Rozdrcená noha se volně vyvěsila a Eddie vykřikl bolestí. „Vydrž, brácho,“ konejšil ho Chuck. Otočil se k vodě.

Nohama, zády a nakonec i hlavou mu náhle projela nesnesitelně ostrá bolest. V příštím zlomku vteřiny ho napadlo, že nesmí Eddieho upustit. Vzápětí věděl, že ho upustí. Záblesk světla za očima ho oslepil.

A pak svět skončil.

{V}

O svém volném dnu pracovala Carla v židovské nemocnici.

Přemluvil ji k tomu doktor Rothmann. Z lágru ho propustili – nikdo nevěděl proč, kromě nacistů, a ti to nikomu nevykládali. Přišel o jedno oko a kulhal, ale žil a mohl vykonávat lékařskou praxi.

Nemocnice se nacházela v severní dělnické čtvrti Weddingu, ale na její architektuře nic proletářského nebylo. Postavili ji před první světovou válkou, kdy byli berlínští židé zámožní a hrdí. Sedm elegantních nemocničních budov stálo v rozlehlé zahradě. Různá oddělení propojovaly tunely, takže pacienti i zaměstnanci mohli přecházet z jednoho do druhého, aniž byli vystaveni nepřízni počasí.

Samotná existence židovské nemocnice byla zázrak. V Berlíně zůstalo jen velmi málo židů. Po tisících je nacpali do zvláštních vlaků a poslali pryč. Nikdo nevěděl, kam odešli, ani co se s nimi stalo. Šířily se neuvěřitelné zvěsti o vyhlazovacích táborech.

Těch pár židů, kteří v Berlíně stále ještě žili, v případě nemoci nemohli léčit árijští lékaři a zdravotní sestry. Podle zašmodrchané logiky nacistického rasismu směla nemocnice zůstat. Její zaměstnance tvořili hlavně židé a další nešťastníci, kteří nebyli považováni za čisté árijce: Slované z východní Evropy, lidé se smíšenými předky a ti, kdo žili ve smíšeném manželství s osobou židovského původu. Zdravotních sester však měli nedostatek, a proto Carla vypomáhala.

Nemocnice byla pod stálým tlakem gestapa, měla kritický nedostatek zdravotnického materiálu, zejména léků, postrádala dostatečný počet zaměstnanců a neměla skoro žádné finanční prostředky.

Když Carla měřila teplotu jedenáctiletému chlapci s nohou rozdrcenou při náletu, porušovala zákon. Trestného činu se dopouštěla i tím, že ve své nemocnici tajně brala léky a nosila je sem. Jenže Carla chtěla dokázat – i kdyby jen sama sobě –, že se nacistům všichni nepodvolili.

Když dokončila obchůzku oddělení, spatřila za dveřmi Wernera v letecké uniformě.

Carla s Wernerem několik dní žili ve strachu, jestli bombardování nepřežil ještě někdo, kdo by mohl Wernera usvědčit; teď však bylo jasné, že všichni zemřeli, a o podezřeních Mackeho nikdo jiný nevěděl. Znovu se z toho dostali.

Werner se po zranění od kulky rychle zotavil.

A stali se z nich milenci. Werner se nastěhoval do rozlehlého, poloprázdného domu von Ulrichových a s Carlou spal každou noc. Jejich rodiče nic nenamítali: všichni cítili, že můžou kterýkoli den zemřít, a že si tedy mají od života plného těžkostí a utrpení brát každou radost, která se jim naskytne.

Jenže jak Werner mával na Carlu za prosklenými dveřmi oddělení, vypadal vážněji než obyčejně. Pokynula mu, aby šel dovnitř, a políbila ho. „Miluju tě,“ zašeptala. Nikdy ji neunavilo tato slova opakovat.

„Já tě miluju taky,“ odpovídal vždycky šťastně.

„Co tu děláš?“ divila se. „Chceš jen pusu?“

„Mám špatnou zprávu. Převeleli mě na východní frontu.“

„To ne!“ Vyhrkly jí slzy.

„Je skutečně zázrak, že jsem se tomu tak dlouho vyhýbal. Jenže generál Dorn mě už neudrží. Polovičku naší armády tvoří starci a školáci a já jsem zdravý čtyřiadvacetiletý důstojník.“

„Prosím tě, neumři,“ zašeptala.

„Budu se snažit.“

„Ale co se stane s naší sítí?“ pokračovala šeptem. „Ty znáš všechno. Kdo jiný by ji mohl řídit?“

Hleděl na ni beze slov.

Uvědomila si, co má Werner na mysli. „Ne – já ne!“

„Jsi ten nejvhodnější člověk. Frieda dokáže následovat, vést ne. Ty jsi prokázala schopnost získávat nové lidi a motivovat je. Nikdo neví, jakou roli jsi sehrála v opozici proti Aktion T4. Pokud jde o úřady, jsi bezúhonná zdravotní sestra.“

„Ale Wernere, mám hrozný strach!“

„Nemusíš to dělat. Ale nikdo jiný to dělat nemůže.“

V tu chvíli zaslechli, že se venku něco děje.

Sousední oddělení bylo vyhrazeno pro duševně nemocné pacienty a na hlasitém pokřikování či dokonce ječení zaléhajícím odtamtud nebývalo nic neobvyklého; tohle však vypadalo jinak. Ozval se rozhněvaný kultivovaný hlas. A pak uslyšeli druhý hlas, tentokrát s berlínským přízvukem a neodbytným agresivním tónem, o němž lidé zvenčí tvrdí, že je pro Berlíňany charakteristický.

Carla vyšla na chodbu a Werner ji následoval.

Doktor Rothmann se žlutou hvězdou na saku se přel s mužem v uniformě SS. Obvykle zamčené dvoukřídlé dveře psychiatrického oddělení za jejich zády zely dokořán. Pacienti proudili ven. Dva další policisté a několik sester dohlíželi na nepravidelnou řadu vycházejících mužů a žen, většinou v pyžamech; někteří kráčeli vzpřímeně a na první pohled normálně, jiní se ke schodišti a po něm dolů jeden za druhým s mumláním těžce vlekli.

Carla si okamžitě připomněla Adina syna Kurta, Wernerova bratra Axela a takzvanou nemocnici v Akelbergu. Nevěděla, kam tito pacienti jdou, ale byla si jistá, že je tam čeká smrt.

„Tihle lidé jsou nemocní!“ namítal pobouřeně doktor Rothmann. „Potřebují se léčit!“

„Nejsou nemocný, jsou to blázni a my je bereme tam, kam blázni patřej,“ odpověděl důstojník SS.

„Do nějaké nemocnice?“

„To se dozvíte v náležitou dobu.“

„To nestačí.“

Carla věděla, že se do toho nesmí vměšovat. Kdyby zjistili, že není židovka, dostala by se do velkého maléru. Se svými černými vlasy a zelenýma očima nijak moc árijsky nevypadala. Když zůstane zticha, třeba ji nechají být. Kdyby však protestovala proti tomu, co tu esesáci provádějí, pak by ji zatkli, vyslýchali a vyšlo by najevo, že tu pracuje nezákonně. Držela tedy jazyk za zuby.

Esesák zvýšil hlas. „Pospěšte si – nažeňte ty kretény do autobusu.“

Rothmann nepřestával naléhat. „Musím být informován o tom, kam jedou. Jsou to moji pacienti.“

Jeho pacienti to ve skutečnosti nebyli – nebyl psychiatr.

„Když o ně máte takovou starost, můžete jet s nima,“ uchechtl se důstojník.

Doktor Rothmann zbledl. Téměř s jistotou by šel na smrt.

Carla pomyslela na jeho manželku Hannelore, syna Rudiho a dceru Evu v Anglii; ze strachu se jí udělalo zle.

Důstojník se ušklíbl. „Najednou je po starostech?“ posmíval se.

Rothmann se napřímil. „Naopak,“ odpověděl. „Přijímám vaši nabídku. Před mnoha lety jsem přísahal, že budu dělat, co je v mých silách, abych pomohl nemocným. Nehodlám teď svou přísahu porušit. Doufám, že zemřu smířen se svým svědomím.“ Kulhavě vykročil po schodech dolů.

Kolem prošla stará žena; neměla na sobě nic než noční košili, která byla vpředu rozepnutá a odhalovala její nahotu.

Carla nedokázala mlčet. „Je listopad!“ vykřikla. „Nemají oblečení na ven!“

Esesák na ni tvrdě pohlédl. „V autobuse jim bude dobře.“

„Opatřím nějaké teplé oblečení.“ Carla se otočila k Wernerovi. „Pojď mi pomoct. Popadni každou přikrývku, kterou uvidíš.“

Oba se rozběhli po vyprazdňujícím se psychiatrickém oddělení, stahovali přikrývky z lůžek a brali další ze skříní. S plnými náručemi spěchali po schodech dolů.

Zem v nemocniční zahradě byla zmrzlá. Před hlavním vchodem stál šedý autobus; motor běžel, šofér za volantem kouřil. Carla viděla, že má na sobě teplý plášť, čepici a rukavice, což jí napovědělo, že v autobuse se netopí.

Několik gestapáků a esesáků postávajících v hloučku sledovalo nastupování do autobusu.

Když byli uvnitř poslední pacienti, vlezli do autobusu i Carla s Wernerem a začali rozdávat přikrývky.

Doktor Rothmann stál vzadu. „Carlo,“ oslovil ji. „Povězte… povězte Hannelore, jak to bylo. Musím jít s pacienty. Nemám na vybranou.“

„Samozřejmě.“ Sevřelo se jí hrdlo.

„Třeba budu moct ty lidi ochránit.“

Carla přikývla, ačkoli tomu ve skutečnosti nevěřila.

„Každopádně je nemůžu opustit.“

„Povím jí to.“

„A řekněte jí, že ji miluju.“

Carla už nedokázala zadržet slzy.

„Povězte jí, že to bylo to poslední, co jsem řekl. Miluju ji.“

Carla přikývla.

Werner ji uchopil za paži. „Jdeme.“

Vystoupili z autobusu.

Jeden z esesáků pohlédl na Wernera. „Co si sakra myslíte, že tu děláte? V letecký uniformě!“

Werner byl tak rozzuřený, že se Carla bála, aby nezačal rvačku. Promluvil však klidně. „Rozdáváme deky starým lidem, kterým je zima,“ odpověděl. „To je teď nezákonné?“

„Měl byste bojovat na východní frontě.“

„Zítra tam odcházím. A co vy?“

„Dávejte si pozor na jazyk!“

„Kdybyste byl tak laskav a zatknul mě, než odejdu, třeba byste mi zachránil život.“

Muž se odvrátil.

Převodovka autobusu zaskřípala a motor zvýšil obrátky. Carla a Werner se otočili k odjíždějícímu vozidlu. Za každým oknem spatřili obličej a každý byl jiný: někteří z pasažérů blábolili, jiní slintali či se hystericky smáli – rozrušení nebo vyšinutí duševní bolestí; všichni choromyslní. Duševně nemocní pacienti odvážení esesáky. Šílení odvádějí šílené.

Autobus odjel.

{VI}

„Možná by se mi Rusko líbilo, kdybych ho směl vidět,“ prohodil Woody k otci.

„Mám tentýž pocit.“

„Nepořídil jsem ani žádné slušné fotografie.“

Seděli ve velké hale hotelu Moskva, nedaleko vchodu do metra. Zavazadla měli sbalená a byli na cestě domů.

„Musím říct Gregu Peškovovi, že jsem se setkal s Voloďou Peškovem,“ pokračoval Woody. „I když Voloďa z toho velkou radost neměl. Řekl bych, že každý, kdo má nějaké kontakty se Západem, může upadnout do podezření.“

„Na to můžeš vzít jed.“

„Každopádně to, kvůli čemu jsme sem přišli, jsme dostali – to je hlavní. Spojenci jsou pro založení Organizace spojených národů.“

„Ano,“ přisvědčil s uspokojením Gus. „Přesvědčit Stalina dalo dost práce, ale nakonec smysl pochopil. Myslím, že jsi tomu pomohl, když sis promluvil s Peškovem na rovinu.“

„Tys za to bojoval celý život, tati.“

„Rád přiznám, že tohle je hodně dobrá chvíle.“

Woodymu se hlavou mihla znepokojivá myšlenka. „Nepůjdeš teď do důchodu, že ne?“

Gus se rozesmál. „Ne. Dosáhli jsme principiálního souhlasu, ale naše práce teprve začíná.“

Cordell Hull už z Moskvy odcestoval, ale někteří jeho asistenti tu ještě zůstávali a jeden z nich teď přistoupil k Dewarovým. Woody tohoto mladíka jménem Ray Baker znal. „Mám pro vás zprávu, pane senátore,“ oznámil. Vypadal nervózně.

„Tak to jste mě chytil zrovna včas – právě odjíždím,“ odpověděl Gus. „Copak se děje?“

„Jde o vašeho syna Charlese – Chucka.“

Gus zbledl. „Co je v té zprávě, Rayi?“

Mladík zřejmě těžce hledal slova. „Pane senátore, je to špatná zpráva. Byl v bojové akci na Šalomounových ostrovech.“

„Je raněný?“

„Ne, pane, je to horší.“

„Ach Bože,“ zaúpěl Gus a rozplakal se.

Woody ještě nikdy neviděl otce plakat.

„Je mi to líto, pane senátore,“ omlouval se Ray. „Ale v té zprávě se píše, že je mrtvý.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

1944

W

oody stál před zrcadlem ve svém pokoji ve washingtonském bytě rodičů. Na sobě měl uniformu podporučíka 510. výsadkového pluku armády Spojených států.

Ušil mu ji dobrý washingtonský krejčí, ale přesto mu moc neslušela. Barva khaki působila, že jeho pleť se zdála vosková, a odznaky na saku vypadaly neupraveně.

Patrně by se odvodu mohl vyhnout, rozhodl se však, že to neudělá, třebaže by rád pokračoval v práci s otcem. Ten pomáhal prezidentu Rooseveltovi připravovat nové uspořádání světa, které by zabránilo vypuknutí nových světových válek. V Moskvě triumfovali, ale Stalin byl nevypočitatelný a zdálo se, že si libuje ve vymýšlení těžkostí. Na prosincové konferenci v Teheránu oživil sovětský vůdce polovičatou ideu vytváření regionálních rad a Roosevelt mu ji musel vymluvit. Organizace spojených národů bude očividně vyžadovat neustálou ostražitost.

To však Gus zvládne i bez Woodyho. A Woody měl čím dál horší pocit z toho, že nechává jiné muže, aby šli do války a bojovali za něj.

Usoudil, že v uniformě lépe nikdy vypadat nebude, a odebral se do obývacího pokoje, aby se ukázal matce.

Rosa měla návštěvu, mladého muže v bílé námořnické uniformě, a Woody po chvilce poznal pihovatou pohlednou tvář Eddieho Parryho. Seděl vedle matky na pohovce a v ruce držel vycházkovou hůl. S námahou se zvedl a potřásl Woodymu rukou.

Maminka vypadala smutně. „Eddie mi vypráví o dni, kdy Chuck zahynul.“

Eddie se znovu posadil, Woody naproti němu. „Rád bych to slyšel,“ řekl.

„Není to žádné dlouhé vyprávění,“ začal Eddie. „Byli jsme na pláži na Bougainville asi pět vteřin, když na nás odněkud z močálu začal střílet kulomet. Rozběhli jsme se k úkrytu, ale schytal jsem pár kulek do kolena. Chuck měl pokračovat k okraji porostu. Tohle nám vtloukali do hlavy – raněné necháváte na místě, kde je posbírají zdravotníci. Chuck samozřejmě tohle pravidlo neuposlechl. Zastavil se a vrátil se pro mě.“

Eddie se odmlčel. Na stolku před ním stál šálek kávy a Eddie se napil.

„Zvedl mě do náruče,“ pokračoval. „Zatracenej trouba. Udělal ze sebe terč. Ale já tuším, že mě chtěl dostat zpátky do vyloďovacího člunu. Ty čluny mají vysoký bočnice a jsou z oceli. Byli bychom v bezpečí a mě by na lodi mohli ihned ošetřit. Jenže to neměl dělat. Sotva se narovnal, zasáhla ho sprška kulek – do nohou, zad i hlavy. Myslím, že byl mrtvý dřív, než padl do písku. Každopádně ve chvíli, kdy jsem dokázal zvednout hlavu a podívat se na něj, už tu prostě nebyl.“

Woody si uvědomil, že matka se jen stěží ovládá. Bál se, že jestli se matka rozpláče, rozpláče se i on.

„Ležel jsem na tý pláži vedle jeho těla asi hodinu,“ vyprávěl Eddie. „Celou dobu jsem ho držel za ruku. Pak pro mě přišli s nosítky. Nechtěl jsem pryč. Věděl jsem, že ho už nikdy neuvidím.“ Zabořil obličej do dlaní. „Tolik jsem ho miloval,“ dodal.

Rosa ho objala paží kolem širokých ramen a přivinula ho k sobě. Položil jí hlavu na prsa a vzlykal jako dítě. „No tak,“ konejšila ho. „No tak.“

Woody si uvědomil, že matka o Chuckovi a Eddiem všechno věděla.

Po chvíli se Eddie začal vzpamatovávat. Pohlédl na Woodyho. „Ty víš, jaký to je.“

Mluvil o Joanneině smrti. „Ano, vím,“ přisvědčil Woody. „Je to to nejhorší na světě – ale bolí to každý den o maličko míň.“

„V to pevně doufám.“

„Jsi pořád ještě na Havaji?“

„Ano. Jsme s Chuckem u útvaru, co připravuje mapy pro bojové akce. Byli jsme.“ Polkl. „Chuck soudil, že potřebujeme získat zkušenost s použitím našich map v boji. Proto jsme šli s mariňáky na Bougainville.“

„Určitě odvádíte dobrou práci,“ poznamenal Woody. „Zdá se, že Japonce v Tichomoří drtíme.“

„Krok za krokem,“ přikývl Eddie. Letmo pohlédl na Woodyho uniformu. „Kde sloužíš?“

„Byl jsem ve Fort Benningu v Georgii – na výsadkářském kurzu,“ odpověděl Woody. „Teď jsem na cestě do Londýna. Zítra odjíždím.“

Zachytil matčin pohled. Náhle vypadala starší. Uvědomil si, že má v obličeji vrásky. Její padesáté narozeniny minuly bez velkého rozruchu. Vytušil však, že povídání o Chuckově smrti, zatímco druhý syn tu stojí ve vojenské uniformě, jí zasadilo těžkou ránu.

Eddiemu tohle nedošlo. „Říká se, že letos provedeme invazi do Francie,“ nadhodil.

„Myslím, že proto se můj výcvik urychlil,“ řekl Woody.

„Měl by ses zúčastnit nějaké bojový akce.“

Rosa potlačila vzlyk.

„Doufám, že budu stejně statečnej jako bratr,“ přikývl Woody.

„Doufám, že si to nikdy neověříš,“ řekl Eddie.

{II}

Greg Peškov vzal tmavookou Margaret Cowdryovou na odpolední koncert symfonického orchestru. Margaretina široká ústa a plné rty toužily po polibcích. Greg však měl na práci něco jiného.

Sledoval Barneye McHugha.

Stejně jako agent FBI jménem Bill Bicks.

Barney McHugh byl skvělý mladý fyzik. Pracoval v tajné laboratoři americké armády v Los Alamos v Novém Mexiku, ale teď měl dovolenou a odjel se svou britskou manželkou do Washingtonu, aby si tu prohlédli pamětihodnosti.

FBI zjistil předem, že McHughovi jdou na koncert, a zvláštní agent Bicks opatřil Gregovi dvě sedadla několik řad za mladým párem. Koncertní sál se stovkami neznámých lidí tísnících se v houfu při příchodu i odchodu se dokonale hodil pro tajnou schůzku a Greg chtěl vědět, co může mít McHugh za lubem.

Škoda, že se s ním už setkal. Greg mluvil s McHughem v Chicagu onoho dne, kdy se testoval jaderný reaktor. Bylo to sice už před půldruhým rokem, ale McHugh by si mohl vzpomenout. A tak Greg musel zajistit, že ho McHugh nezahlédne.

Když dorazili Greg s Margaret, sedadla McHughových byla ještě prázdná. Po obou stranách seděly obyčejně vypadající dvojice: vlevo muž v laciném černém obleku s bílými proužky a jeho nahastrošená manželka, vpravo dvě postarší dámy. Greg doufal, že se McHugh ukáže. Jestli je ten chlap špion, Greg ho chce dopadnout.

Přišli si poslechnout hlavně Čajkovského Symfonii č. 1. „Tak ty máš rád klasickou hudbu,“ švitořila Margaret, zatímco členové orchestru ladili nástroje. O skutečném důvodu, proč ji sem Greg přivedl, nic netušila. Věděla, že Greg pracuje ve výzkumu zbraní, což je utajovaný obor, ale stejně jako téměř všichni Američané o nějaké jaderné bombě neměla ani zdání. „Myslela jsem, že posloucháš jen jazz.“

„Moc se mi líbí ruští skladatelé – jsou tak dramatičtí,“ odpověděl Greg. „Počítám, že to mám v krvi.“

„Já jsem poslouchala klasickou hudbu od malička. Když otec pořádá společenské podniky, mívá tam rád komorní orchestr.“ Margaretina rodina byla natolik bohatá, že se Greg ve srovnání s nimi mohl cítit jako nuzák. S jejími rodiči se však stále ještě neseznámil a choval podezření, že jim nemanželský syn proslulého hollywoodského děvkaře nebude po chuti. „Na co se koukáš?“ zeptala se ho.

„Na nic.“ McHughovi dorazili. „Co to máš za parfém?“

„Chichi od Renoira.“

„Je úžasný.“

McHughovi vypadali šťastně – jako rozzářená, úspěšná mladá dvojice. Grega napadlo, jestli se neopozdili proto, že se v hotelovém pokoji milovali.

Barney McHugh usedl vedle muže v tmavém proužkovaném obleku. Gregovi bylo jasné, že je to laciný oblek, čišelo to z nepřirozené tuhosti vycpaných ramen. Muž na nově příchozí ani nepohlédl. McHughovi začali luštit křížovku, a jak se dívali do novin, které držel Barney, jejich hlavy se k sobě důvěrně nakláněly. Pár minut poté se objevil dirigent.

První skladba byla od Saint-Saënse. Od vypuknutí války klesla popularita německých a rakouských skladatelů a návštěvníci koncertů objevovali alternativy. Nově se probudil zájem o Sibelia.

McHugh je patrně komunista. Greg to věděl, protože mu to řekl J. Robert Oppenheimer – přední teoretický fyzik z Kalifornské univerzity, který pracoval jako ředitel laboratoří v Los Alamos a byl vědeckým vedoucím celého projektu Manhattan. Měl silné komunistické vazby, třebaže trval na tom, že do strany nikdy nevstoupil.

Zvláštního agenta Bickse to popuzovalo. „Proč musí armáda zaměstnávat všechny tyhle levičáky? Ať už se v tý poušti snažíte dosáhnout čehokoli, nenašlo by se na to v Americe dost chytrých mladých konzervativních vědců?“ ptal se Grega.

„Ne, nenašlo,“ ujistil ho Greg. „Kdyby tu byli, už bychom je dávno najali.“

Komunisti byli někdy loajálnější své věci než své vlasti a mohli by považovat za správné, že se o tajemství jaderného výzkumu podělí se Sovětským svazem. To by nebylo jako předávání informací nepříteli. Sověti jsou spojenci Američanů proti nacistům – dokonce na nich ležela větší tíha bojů než na všech ostatních Spojencích dohromady. Přesto to bylo nebezpečné. Informace určené Moskvě by se mohly dostat do Berlína. A každý, kdo by přemýšlel déle než minutu o poválečném světě, mohl vytušit, že USA a SSSR nemusí být nutně vždycky přáteli.

FBI považoval Oppenheimera za bezpečnostní riziko a neustále se snažil přesvědčit Gregova šéfa generála Grovese, aby ho vyhodil. Jenže Oppenheimer platil za obzvláště významného vědce celé své generace, a tak generál trval na jeho udržení.

Oppenheimer ve snaze prokázat svou loajálnost označil McHugha za možného komunistu, a proto ho Greg sledoval.

FBI zůstával skeptický. „Oppenheimer jen odvádí pozornost,“ tvrdil Bicks.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ namítl Greg. „Znám ho už rok.“

„Je to zatracenej komouš, stejně jako jeho manželka, bratr a švagrová.“

„Pracuje devatenáct hodin denně na vývoji lepších zbraní pro americké vojáky – co je to za zrádce, když dělá něco takového?“

Greg doufal, že se z McHugha skutečně vyklube špion, neboť by to zbavilo Oppenheimera podezření, posílilo by to hodnověrnost generála Grovese a vylepšilo i Gregovo postavení.

Celou první polovinu koncertu McHugha neustále pozoroval, nechtěl ho pustit z očí. Fyzik se na lidi na obou stranách ani nepodíval. Zdálo se, že je ponořen do hudby, a pohled od pódia odtrhl jen proto, aby se zamilovaně zadíval na manželku, pobledlou Angličanku s jemnými rysy. Nespletl se Oppenheimer v McHughovi? Nebo přesněji: nemělo Oppenheimerovo obvinění skutečně odvést pozornost od něj samotného?

Greg věděl, že Bicks se dívá také. Seděl nahoře na prvním balkoně. Třeba něco zahlédl.

O přestávce vyšel Greg za McHughovými a postavil se do téže fronty na kávu jako oni. Nepříliš elegantní dvojice ani obě starší dámy nikde poblíž nepostávaly.

Greg měl pocit, že se mu hatí plány. Nevěděl, jaký z toho má vyvodit závěr. Nebyla jeho podezření neodůvodněná? Nebo jde prostě jen o to, že tahle návštěva McHughových je nevinná?

Když se s Margaret vraceli na svá místa, přistoupil k němu Bill Bicks. Agent ve středních letech, s mírnou nadváhou a začínající pleší. Na sobě měl světle šedý oblek, na němž byly patrné propocené skvrny v podpaží. „Měl jste pravdu,“ pronesl tiše.

„Jak to víte?“

„Ten chlap, co sedí vedle McHugha.“

„V šedém proužkovaném obleku?“

„Jo. Je to Nikolaj Jenkov, kulturní atašé sovětského velvyslanectví.“

„Panebože!“ zvolal Greg.

Margaret se otočila. „Co se děje?“

„Ale nic,“ odbyl ji Greg.

Bicks se vzdálil.

„Ty na něco myslíš,“ řekla, když si sedali. „Nevěřím, že jsi vnímal jediný takt toho Saint-Saënse.“

„Jen jsem přemýšlel o práci.“

„Přísahej, že jsi nemyslel na žádnou jinou ženskou, a já to pustím z hlavy.“

„Na žádnou jinou jsem nemyslel.“

V druhé polovině koncertu začal být nervózní. Žádný kontakt mezi McHughem a Jenkovem nezaregistroval. Nepromluvili spolu a Greg si nevšiml, že by si mezi sebou něco předávali: žádný šanon, žádnou obálku, žádnou ruličku filmu.

Symfonie dospěla k závěru a dirigent se děkoval publiku. Koncertní síň se začala vyprazdňovat. Gregův lov na špiona skončil totálním fiaskem.

Když byli v předsálí, Margaret si odskočila na toaletu. Zatímco na ni Greg čekal, přistoupil k němu Bicks.

„Nic,“ řekl Greg.

„Já taky nic.“

„Mohla to být náhoda, že McHugh seděl vedle Jenkova.“

„Žádný náhody neexistujou.“

„Mohl se taky vyskytnout nějaký zádrhel. Třeba chybné heslo.“

Bicks zavrtěl hlavou. „Něco si předali. Jenomže my jsme to neviděli.“

Paní McHughová také šla na toaletu a McHugh podobně jako Greg čekal nedaleko. Greg si ho zpoza sloupu pozorně prohlížel. Neměl žádnou aktovku ani pršiplášť, pod který by mohl ukrýt balíček nebo šanon. Ale zároveň na něm něco nehraje. Co to je?

Pak si to Greg uvědomil. „Noviny!“ vyhrkl.

„Cože?“

„Při příchodu měl Barney v ruce noviny. Když čekali na začátek koncertu, luštili křížovku. Teď ty noviny nemá!“

„Buď je zahodil – nebo je předal Jenkovovi s něčím, co v nich ukryl.“

„Jenkov s manželkou už odešli.“

„Třeba jsou ještě venku.“

Bicks s Gregem se rozběhli ke dveřím.

Bicks se prodíral davem lidí, kteří se stále ještě hrnuli z východů. Greg se držel těsně za ním. Venku na chodníku se rozhlédli na obě strany. Greg Jenkova nezahlédl, ale Bicks měl dobrý zrak. „Na druhý straně ulice!“ vykřikl.

Atašé a jeho nahastrošená manželka stáli u obrubníku a pomalu k nim přijížděla černá limuzína.

Jenkov držel složené noviny.

Greg s Bicksem se rozběhli přes ulici.

Limuzína zastavila.

Greg byl rychlejší než Bicks a dorazil na opačný chodník dřív.

Jenkov si jich nevšiml. Beze spěchu otevřel dveře auta a pak ukročil stranou, aby mohla manželka nastoupit.

Greg se na Jenkova vrhl. Oba padli na zem. Paní Jenkovová vykřikla.

Greg se vyhrabal na kolena a pak se zase postavil. Šofér vystoupil z auta a obcházel ho, ale Bicks vykřikl: „FBI!“ a ukázal odznak.

Jenkov při pádu noviny upustil. Teď se pro ně natáhl. Greg však byl rychlejší. Zvedl je, ustoupil o krok a rozevřel je.

Uvnitř byl svazek papírů. Na vrchním listu Greg spatřil grafické schéma. Okamžitě ho poznal. Znázorňovalo funkci spouštěcího systému implozní plutoniové bomby. „Ježíši Kriste,“ vydechl. „Tohle je úplně nejnovější materiál!“

Jenkov skočil do auta, přibouchl dveře a zamkl je zevnitř.

Šofér se vrátil za volant a limuzína se rozjela.

{III}

Byl sobotní večer a v Daisyině bytě na Piccadilly to vřelo. Musí tu být aspoň sto lidí, pomyslela si potěšeně.

Stala se neformální vůdkyní společenské skupiny kolem londýnské pobočky amerického Červeného kříže. Každou sobotu pořádala večírek pro americké vojáky a na setkání s nimi zvala zdravotní sestry z nemocnice St Bart’s. Přicházeli i piloti RAF. Návštěvníci konzumovali její neomezené zásoby skotské a ginu a tančili při hudbě orchestru Glenna Millera z jejího gramofonu. S vědomím, že to může být poslední party, kterou tito muži kdy navštíví, dělala vše pro to, aby se cítili šťastní – jenom je nelíbala, ale o to se bohatě postaraly sestřičky.

Daisy na svých večírcích nikdy nepila alkohol. Musela myslet na příliš mnoho věcí. Dvojice se pořád zamykaly na záchodě a bylo nutné je odtamtud tahat, protože místnůstky bylo zapotřebí pro její běžný účel. Pokud se opravdu významný generál opil, musel být bezpečně dopraven domů. Často jí došla zásoba ledu – britské služebnictvo v životě nepochopí, kolik ledu se na takové party spotřebuje.

Po rozchodu s Kloučkem Fitzherbertem jí zbyli jediní přátelé, Leckwithovi. Lloydova matka ji nikdy neodsuzovala. Třebaže se Ethel teď těšila nejvyšší úctě, v její minulosti k nějakým chybám došlo, a tak měla pro Daisy větší pochopení. Daisy docházela každou středu večer k Ethel domů, kde spolu poslouchaly rádio a pily kakao. Byl to Daisyin oblíbený večer.

Teď už zažila společenské odmítnutí dvakrát, jednou v Buffalu a znovu v Londýně, a napadla ji skličující myšlenka, že by to mohla být její chyba. Třeba ve skutečnosti nikdy nepatřila do těch úzkostlivě korektních společenských skupin s jejich přísnými pravidly chování. Byla blázen, že ji to k nim přitahovalo.

Potíž byla v tom, že Daisy milovala večírky, pikniky, sportovní akce a vůbec všechna shromáždění, kam se chodili bavit naparádění lidé.

Teď však věděla, že si to dokáže užít i bez britských aristokratů nebo Američanů se zděděným majetkem. Vytvořila si svou vlastní společnost a ta byla mnohem příjemnější než jejich. Leckdo z těch, kdo s ní odmítali mluvit, když od Kloučka odešla, teď silně naznačoval, že by uvítali pozvání na některý z jejích proslulých sobotních večírků. A mnoho hostů se přicházelo do jejího bytu odvázat po nesnesitelně okázalé večeři v některé honosné mayfairské rezidenci.

Dnešní sešlost byla zatím vůbec nejlepší, protože na krátkou dovolenou přijel domů Lloyd.

Žil s ní v jejím bytě zcela neskrývaně. Daisy bylo jedno, co si lidé pomyslí: její pověst ve vážených kruzích byla natolik špatná, že ji nic už víc pošramotit nemohlo. Ostatně naléhavost lásky v době války dovedla k podobnému porušování pravidel mnoho lidí. Služebnictvo se sice v takovém ohledu někdy dokázalo chovat s upjatostí šlechty, ale v Daisyině domácnosti svou paní všichni zbožňovali, takže ani nepředstírala, že mají s Lloydem oddělené ložnice.

Strašně ráda s ním spala. Nebyl tak zkušený jako Klouček, ale vyrovnával to nadšením – a dychtil se učit. Každá noc v široké posteli byla objevitelskou výpravou.

Dívali se, jak se hosté baví a smějí, pijí a kouří, tančí a muchlají se; Lloyd se na ni usmál a zeptal se: „Jsi šťastná?“

„Skoro,“ odpověděla.

„Skoro?“

Povzdechla si. „Chci mít děti, Lloyde. Je mi jedno, jestli jsme nebo nejsme manželé. Tedy, jedno mi to samozřejmě není, ale přesto chci miminko.“

Lloydovi potemněl obličej. „Víš, jaké mám pocity ohledně nemanželských dětí.“

„Ano, vysvětlil jsi mi to. Ale já si chci kus tebe uchovat – co kdybys zemřel?“

„Vynasnažím se zůstat naživu.“

„Já vím.“ Jenže jestli je její podezření důvodné a Lloyd pracuje v ilegalitě na okupovaném území, můžou ho popravit, jako popravují německé špiony v Británii. Nebude tu a jí po něm nic nezůstane. „Uvědomuju si, že tohle se dotýká milionu žen, ale já nesnesu pomyšlení na život bez tebe. Myslím, že umřu.“

„Kdybych dokázal přimět Kloučka k rozvodu, udělal bych to.“

„Tak tohle rozhodně není téma, o kterém bychom se měli bavit na večírku.“ Pohlédla přes pokoj. „Co tomu říkáš? Mám dojem, že je to Woody Dewar!“

Woody měl na sobě důstojnickou uniformu. Daisy k němu přistoupila a přivítala ho. Připadalo jí zvláštní vidět ho po devíti letech – třebaže moc odlišně nevypadal, jenom starší.

„Teď tu jsou tisíce amerických vojáků,“ řekla mu, když tančili foxtrot Pennsylvania Six-Five Thousand. „Určitě se chystáme na invazi do Francie. Co jiného by to znamenalo?“

„Nejvyšší šarže se v žádném případě nebaví o svých plánech s novopečenými poručíky,“ odpověděl Woody. „Ale proč jinak by mě sem posílali, na to přijít nedokážu, stejně jako ty. Nemůžeme nechat Rusy tak dlouho nést největší břímě bojů.“

„Kdy myslíš, že se to stane?“

„Ofenzivy začínají vždycky v létě. Tipl bych to nejspíš na konec května nebo začátek června.“

„Tak brzy!“

„Ale nikdo neví kde.“

„Nejkratší cesta přes moře je z Doveru do Calais,“ uvažovala Daisy.

„A z toho důvodu se německá obrana soustřeďuje kolem Calais. Takže se je možná pokusíme překvapit – dejme tomu vyloděním na jižním pobřeží nedaleko Marseilles.“

„Třeba to pak rychle skončí.“

„Pochybuju. Až vytvoříme předmostí, pořád ještě budeme muset dobýt Francii, pak Německo. Před námi je dlouhá cesta.“

„Bože můj.“ Zdálo se, že Woody potřebuje povzbuzení. A Daisy znala přesně tu pravou dívku, která se o to dokáže postarat. Isabel Hernandezová získala Rhodesovo stipendium k magisterskému studiu historie na St. Hilda’s College v Oxfordu. Byla nádherná, ale chlapce odrazovala pronikavým intelektem. Woody však tohle netuší. „Pojď sem,“ zavolala na Isabel. „Woody, tohle je moje kamarádka Bella. Je ze San Franciska. Bello, tohle je Woody Dewar z Buffala.“

Potřásli si rukou. Bella byla vysoká, měla husté černé vlasy a olivovou pleť jako Joanne Rouzrokhová. Woody se na ni usmál a zeptal se: „Co děláš tady v Londýně?“ Daisy je nechala o samotě.

O půlnoci podávala lehkou večeři. Když se jí podařilo sehnat potraviny z Ameriky, bývala to šunka s vejci; jinak sýrové sendviče. Občerstvení poskytovalo chvíli klidu, kdy si lidé mohli popovídat, trochu jako o přestávce v divadle. Všimla si, že Woody Dewar je pořád s Bellou Hernandezovou, a zdálo se, že jsou hluboce ponořeni do rozhovoru. Daisy se ujistila, že všichni mají, co potřebují, a pak usedla s Lloydem do kouta.

„Už jsem se rozhodl, co bych chtěl udělat po válce, pokud ji přežiju,“ řekl. „Samozřejmě kromě toho, že bych si tě chtěl vzít.“

„A co to má být?“

„Pokusím se dostat do parlamentu.“

Daisy byla nadšená. „Lloyde, to je úžasné!“ Objala ho kolem krku a políbila ho.

„Na gratulace je ještě moc brzo. Chtěl bych kandidovat v Hoxtonu, v sousedství vedle mámina volebního okrsku. Jenže místní odbočka labouristické strany mě třeba nevybere. A i jestli to udělají, nemusím zvítězit. Hoxton má v současné době silného liberálního člena parlamentu.“

„Chci ti pomáhat,“ nabídla se. „Mohla bych být tvojí pravou rukou. Budu ti psát projevy – vsaď se, že mi to půjde dobře.“

„Byl bych strašně rád, kdybys mi pomáhala.“

„Tak platí!“

Starší hosté po večeři odešli, ale hudba hrála dál a pití nepřestávalo téct, a tak večírek začal být ještě nevázanější. Woody s Bellou teď pomalu tančili: Daisy přemýšlela, jestli tohle není jeho první románek poté, co Joanne zemřela.

Vzájemné laskání nabývalo na intenzitě a lidé začínali mizet do dvou ložnic. Dveře zamknout nemohli – Daisy vytáhla klíče –, a tak se někdy v jedné místnosti sešlo několik párů, ale zřejmě to nikomu nevadilo. Daisy jednou našla dvojici, která ve vzájemném objetí usnula hlubokým spánkem v komoře, kam uklízečka odkládá košťata.

V jednu hodinu přišel její manžel.

Kloučka nepozvala, ale dostavil se ve společnosti několika amerických pilotů; Daisy pokrčila rameny a pustila ho dovnitř. Byl mile podnapilý, zatančil si s několika sestrami a pak zdvořile požádal o tanec Daisy.

Je jen opilý, přemítala Daisy, nebo se vůči ní obměkčil? A jestliže ano, neuvážil by znovu možnost rozvodu?

Přikývla a zatančili si jitterbug. Většina hostů neměla tušení, že jsou odloučení manželé, ale ti, kdo to věděli, byli udiveni.

„Četla jsem v novinách, že sis koupil dalšího dostihového koně,“ prohodila ve snaze o nezávazný společenský hovor.

„Lucky Laddieho,“ přisvědčil. „Stál mě osm tisíc liber – rekordní cena.“

„Doufám, že stojí za to.“ Milovala koně a myslívala si, že budou dostihové koně kupovat a trénovat spolu, ale on tuto zálibu s manželkou sdílet nechtěl. Byla to jedna z frustrací jejího manželství.

Četl její myšlenky. „Já jsem tě zklamal, co?“ zamumlal.

„Ano.“

„A ty jsi zklamala mě.“

Tohle byla pro ni novinka. Po chvilce přemýšlení se zeptala: „Protože jsem nezavřela oči před tvými nevěrami?“

„Přesně tak.“ Byl dost opilý, takže mluvil upřímně.

Postřehla svou příležitost. „Jak dlouho myslíš, že bychom měli jeden druhého trestat?“

„Trestat?“ podivil se. „Kdo koho trestá?“

„Trestáme se navzájem tím, že zůstáváme manželé. Měli bychom se rozvést, jako to dělají rozumní lidé.“

„Možná máš pravdu,“ přisvědčil. „Ale tahle doba v sobotu v noci, to asi není nejlepší chvíle k takovému rozhovoru.“

Její naděje vzrostly. „Co kdybych tě přišla navštívit?“ navrhla. „Až budeme oba svěží – a střízliví.“

Váhal. „Tak jo.“

Tlačila na pilu. „Co takhle zítra?“

„Dobře.“

„Přijdu k tobě po bohoslužbě. Řekněme ve dvanáct?“

„Tak jo,“ přikývl Klouček.

{IV}

Když Woody doprovázel Bellu přes Hyde Park domů do kamarádčina bytu v Jižním Kensingtonu, políbila ho.

Nelíbal se s nikým od doby, kdy Joanne zemřela. Nejprve ztuhl. Bella se mu moc líbila: byla to nejinteligentnější dívka, jakou po ztrátě Joanne poznal. A to, jak se k němu při pomalém tanci tiskla, mu napovídalo, že by ji mohl políbit, kdyby chtěl. Přesto se držel zpátky. Pořád myslel na Joanne.

Pak Bella převzala iniciativu.

Otevřela ústa a Woody pocítil její jazyk, ale to mu jen připomnělo, jak ho takhle líbala Joanne. Od její smrti uplynulo jen dva a půl roku.

V duchu formuloval slova zdvořilého odmítnutí, ale náhle se za něj rozhodlo jednat jeho tělo. Zmocnila se ho touha. Začal Bellu hladově líbat.

Na nástup jeho vášně reagovala dychtivě. Uchopila mu obě ruce a položila si je na prsa, velká a hebká. Bezmocně zasténal.

Byla tma a Woody sotva viděl, ale podle přidušených zvuků vycházejících z okolního křoví poznal, že podobné věci provádí nedaleko mnoho dvojic.

Přitiskla se k němu celým tělem a Woodymu bylo jasné, že musí pociťovat jeho erekci. Byl tak vzrušený, že málem ejakuloval. Ona byla zřejmě vzrušená stejně bláznivě jako on. Uvědomoval si, že mu horečně rozepíná kalhoty. Její studené ruce ochladily horký penis. Vytáhla ho z oblečení a pak k Woodyho překvapení a velkému potěšení poklekla. Sotva se její rty sevřely kolem žaludu, Woody jí do úst neovladatelně ejakuloval. Bella přitom horečně sála a laskala ho jazykem.

Když vyvrcholení skončilo, líbala ho dál, dokud penis neochabl. Pak ho jemně odsunula a zvedla se.

„Bylo to nádherné,“ zašeptala. „Děkuju ti.“

Sám chtěl poděkovat jí. Místo toho ji objal a přivinul k sobě. Pociťoval takovou vděčnost, že mu bylo do pláče. Do této chvíle si neuvědomoval, jak zoufale potřebuje být dnes v noci se spřízněnou ženou. Jakýsi stín, který na něj doléhal, se rozplynul. „Nedokážu ti říct,“ začal, ale nemohl najít slova, aby jí vysvětlil, jak moc to pro něj znamenalo.

„Tak nic neříkej,“ usmála se. „Stejně to vím. Cítím to.“

Došli k jejímu domu. U dveří se zeptal: „Nemohli bychom –“

Přitiskla mu prst na rty, aby ho umlčela. „Jdi a vyhraj válku,“ řekla.

Pak vešla dovnitř.

{V}

Když šla Daisy na nedělní bohoslužbu, což nebývalo často, vyhýbala se teď kostelům společenské smetánky ve West Endu, jejichž návštěvníci ji opovržlivě přehlíželi, a místo toho sedla na metro do Aldgate a zamířila do kaple Božího milosrdenství. Rozdíly v nauce byly značné, ale na tom jí nezáleželo. Zpěv byl v East Endu lepší.

Přišli s Lloydem každý zvlášť. Lidé v Aldgate věděli, kdo je Daisy, a líbilo se jim, že roztomile darebná aristokratka usedá do jejich laciných lavic; kdyby však vdaná a odloučená žena vešla do kostela zavěšená do svého milence, představovalo by to přece jen příliš velký nápor na jejich toleranci. Ethelin bratr připomněl: „Ježíš cizoložnici neodsoudil, ale řekl jí, aby více nehřešila.“

Při bohoslužbě přemýšlela o Kloučkovi. Myslel ta včerejší smířlivá slova skutečně vážně, nebo je pronesl v opilecké slabosti? Dokonce si při odchodu potřásl rukou s Lloydem. To přece určitě znamená odpuštění, ne? Daisy se však nabádala, aby si nedělala falešné naděje. Klouček je ten největší egocentrik, jakého kdy poznala, ještě horší než její otec nebo bratr Greg.

Po bohoslužbě Daisy často chodila k Eth Leckwithové na nedělní oběd, ale dnes nechala Lloyda rodině a spěchala pryč.

Vrátila se do West Endu a zaklepala na dveře manželova domu v Mayfair. Majordomus ji zavedl do snídaňového pokoje.

Klouček vešel s křikem. „Co tohle k čertu znamená?“ řval a hodil na ni noviny.

V téhle náladě ho viděla už mnohokrát a nebála se ho. Jen jednou zvedl ruku, aby ji udeřil. Popadla tenkrát těžký svícen a pohrozila mu, že ho praští. Od té doby se to už nestalo.

Strach sice neměla, ale byla zklamaná. Včera v noci měl tak dobrou náladu. Ale třeba bude přesto ochotný naslouchat rozumné argumentaci.

„Copak tě tak popudilo?“ zeptala se klidně.

„Jen se podívej na ty zatracený noviny!“

Sehnula se a zvedla je. Bylo to čerstvé vydání Sunday Mirror, oblíbeného levicového bulvárního plátku. Na titulní straně byla fotografie Kloučkova nového koně Lucky Laddieho a nadpis:

LUCKY LADDIE –

MÁ CENU
28 HORNÍKŮ

Zpráva o rekordní ceně, kterou Klouček za koně zaplatil, se objevila ve včerejším tisku, ale dnešní Mirror přinesl rozhořčený názor, zdůrazňující, že osm tisíc čtyři sta liber za koně je přesně osmadvacetinásobek standardní kompenzace ve výši tři sta liber vyplácené vdově po horníkovi, jenž zahyne při důlním neštěstí.

A bohatství rodiny Fitzherbertových pochází z uhelných dolů.

„Táta zuří,“ pokračoval Klouček. „Doufal, že se stane ministrem zahraničí v poválečné vládě. Tohle jeho šance nejspíš pohřbilo.“

„Kloučku, můžeš mi laskavě vysvětlit, proč je to moje chyba?“

„Jen se podívej, kdo to svinstvo napsal!“

Daisy se podívala.

Autorem byl

Billy Williams

člen parlamentu za Aberowen

„Strejda chlápka, se kterým chodíš!“ zvolal Klouček.

„Ty si snad představuješ, že se se mnou radí, než napíše nějaký článek?“

Zahrozil prstem. „Ta rodina nás z nějakého důvodu nenávidí!“

„Oni považují za nefér, že vyděláváš na uhlí tolik peněz, zatímco horníci přicházejí zkrátka. Pamatuj, že je válka.“

„Sama žiješ ze zděděných peněz,“ namítl. „A v tvém bytě na Piccadilly jsem včera v noci moc známek válečného uskrovňování neviděl.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila. „Ale pořádala jsem večírek pro vojáky. Ty jsi utratil majlant za koně.“

„Jsou to moje peníze!“

„Ale získal jsi je z uhlí.“

„Trávíš s tím parchantem Williamsovým v posteli tolik času, že se z tebe stává mizernej bolševik.“

„A to je další věc, ve které se rozcházíme. Kloučku, skutečně chceš zůstat se mnou ženatý? Mohl bys najít nějakou, která se k tobě líp hodí. Polovina dívek v Londýně by se s radostí stala vikomtkou z Aberowenu.“

„Pro tu zatracenou rodinu Williamsových nehnu ani prstem. Ostatně, včera v noci jsem zaslechl, že ten tvůj miláček se chce stát členem parlamentu.“

„Bude tam skvělý.“

„S tebou v závěsu ne. Ani ho nezvolí. Je to všiváckej socialista. Ty jsi bývalá fašistka.“

„Přemýšlela jsem o tom. Vím, že je to trochu problém –“

„Problém? To je nepřekonatelná překážka. Počkej, až se k tomu dostanou noviny! Ukřižujou tě stejně, jako dneska ukřižovali mě.“

„Předpokládám, že s tím poběžíš do Daily Mailu.“

„Nebudu muset – o to se postarají jeho protivníci. Zapiš si, co říkám. S tebou po boku nemá Lloyd Williams sebemenší šanci.“

{VI}

Prvních pět červnových dnů strávili poručík Woody Dewar a jeho četa výsadkářů – plus asi tak tisícovka dalších – izolováni na jednom letišti kdesi severozápadně od Londýna. Volný hangár proměnili v obrovskou noclehárnu se stovkami polních lůžek v dlouhých řadách. Zatímco čekali, pouštěli jim filmy a gramofonové desky s jazzovou hudbou, aby se trochu zabavili.

Jejich cílem byla Normandie. Spojenci se pomocí důmyslných klamných akcí pokoušeli přesvědčit německé nejvyšší velení, že cílová oblast se nalézá tři sta padesát kilometrů severovýchodně odtud u Calais. Pokud se Němci nechali oklamat, invazní jednotky se setkají jen s poměrně malým odporem, přinejmenším během prvních několika hodin.

Výsadkáři měli tvořit první vlnu, uprostřed noci. Druhou vlnou bude hlavní síla sto třiceti tisíc mužů na palubách flotily pěti tisíc plavidel, a ti se vylodí na plážích Normandie za svítání. Tou dobou už budou mít výsadkáři za sebou zničení opěrných bodů ve vnitrozemí a ovládnutí klíčových dopravních spojů.

Woodyho četa dostala za úkol zmocnit se mostu přes řeku v městečku zvaném Eglise-des-Soeurs, necelých dvacet kilometrů ve vnitrozemí. Dokud k nim nedorazí hlavní invazní síly, mají most udržet pod kontrolou a blokovat cestu německým jednotkám, které mohou zamířit jako posily na pobřeží. Za každou cenu musí Němcům zabránit, aby most vyhodili do povětří.

Zatímco čekali na zelenou, Eso Weber uspořádal pokerový maratón, ve kterém vyhrál tisíc dolarů a zase o ně přišel. Levák Cameron posedle čistil a olejoval svou lehkou poloautomatickou karabinu Ml, výsadkářský model se sklopnou ramenní opěrkou. Lonnie Callaghan a Tony Bonanio, kteří se vzájemně nesnášeli, chodili spolu každý den na mši. Pete Lišák Snyder si brousil útočný nůž zakoupený v Londýně, dokud nebyl jako břitva. Patrick Timothy, který vypadal jako Clark Gable a měl podobný knírek, hrál na ukulele pořád dokola tutéž melodii, až z toho všichni šíleli. Seržant Defoe psal dlouhé dopisy manželce, pak je vždycky roztrhal a začal znovu. Mack Trulove a Joe Čvaňhák Morgan si navzájem ostříhali a vyholili vlasy; byli přesvědčeni, že zdravotníci jim budou moct snáze ošetřit zranění hlavy.

Většina z nich měla nějakou přezdívku. Woody zjistil, že jeho je Vizour.

Den D byl stanoven na neděli 4. června, pak byl kvůli špatnému počasí odložen.

V pondělí 5. června večer k nim promluvil plukovník. „Vojáci!“ rozkřikl se. „Dnešní noc je noc, kdy provedeme invazi do Francie!“

Odpověděl mu souhlasný řev. Woody to považoval za ironii. Tady jsou v teple a bezpečí, ale už se nemůžou dočkat, aby tam byli, skákali z letadel a padali do náruče nepřátelských vojáků, kteří je chtějí zabít.

Dostali mimořádné jídlo a mohli si dopřát, co hrdlo ráčí: steaky, vepřové, kuřecí, smažené hranolky, zmrzlinu. Woody nic z toho nechtěl. O tom, co je čeká, měl lepší představu než mužstvo a nehodlal to dělat s plným žaludkem. Dal si kávu a koblihu. Káva byla americká, voňavá a lahodná, úplně něco jiného než ta strašná břečka, kterou podávají Britové, pokud vůbec nějakou uvaří.

Woody se zul a natáhl se na polní lůžko. Myslel na Bellu Hernandezovou, její nesymetrický úsměv a hebká prsa.

Pak ho vyrušil až pronikavý zvuk píšťaly.

Chvíli si Woody myslel, že se probouzí ze zlého snu, v němž šel do boje zabíjet lidi. Pak si uvědomil, že je to skutečnost.

Všichni si oblékli výsadkářské kombinézy a posbírali své věci. Měli toho moc. Něco bylo životně důležité: karabina se sto padesáti náboji ráže .30, protitankové granáty, malá bomba zvaná Gammonův granát, železná rezerva jídla a pití, tablety na čištění vody, balíček první pomoci s morfiem. Bez dalšího vybavení by se mohli obejít: polní lopatka, holicí souprava, příručka francouzské konverzace. Byli tak přetížení, že menší muži se ve tmě k letadlům seřazeným na ranveji sotva vlekli.

Přepravovaly je letouny C-47 Skytrain. Woody si ke svému překvapení v chabém osvětlení všiml, že jsou všechny pomalované výraznými černobílými pruhy. Smysl pruhů mu ozřejmil pilot jejich letadla, špatně naložený rodák z amerického Středozápadu kapitán Bonner: „To je prevence – aby nás nesestřelil nějakej trouba z naší vlastní strany.“

Před nástupem do letadla se všichni muži vážili. Donegan a Bonanio přepravovali rozebrané bazuky v brašnách, které jim visely na nohou; k jejich vlastní váze tak přibylo dalších čtyřicet kilogramů. Celková hmotnost stoupala a kapitán Bonner začal zuřit. „Vy mě přetěžujete!“ vrčel na Woodyho. „Takhle ten křáp neodlepím od země!“

„O tom nerozhoduju já, kapitáne,“ odpověděl Woody. „Obraťte se na plukovníka.“

Seržant Defoe nastoupil první, šel v letadle až dopředu a usedl vedle otevřeného průchodu do pilotní kabiny. Skákat bude jako poslední. Kdyby se některý z mužů na poslední chvíli zdráhal skočit, Defoe mu pomůže pořádným šťouchancem.

Doneganovi a Bonaniovi, kteří kromě všeho ostatního nesli v brašnách na nohou bazuky, bylo zapotřebí do schůdků pomoct. Woody jako velitel čety nastoupil poslední. Z letadla půjde první a první bude na zemi.

Vnitřek letadla tvořil dutý válec s řadou jednoduchých kovových sedaček po obou stranách. Muži měli kvůli výstroji potíže se zapnutím bezpečnostních pásů a někteří zůstali nepřipoutaní. Dveře se zavřely a motory se s řevem probraly k životu.

Woody byl vzrušený a vyděšený zároveň. Navzdory zdravému rozumu dychtil po nadcházejícím boji. K vlastnímu překvapení hořel netrpělivostí, aby už byl dole, střetl se s nepřítelem a pálil ze svých zbraní. Přál si, aby to čekání už skončilo.

Přemýšlel, jestli ještě někdy uvidí Bellu Hernandezovou.

Zdálo se mu, že cítí, jak letadlo burácející po ranveji přepíná své síly. S námahou nabralo rychlost. Už to vypadalo, že se bude kodrcat po zemi věčně. Pak se konečně zvedlo. Pocit letu byl nepatrný a Woody si pomyslel, že se letadlo drží jen pár centimetrů nad zemí. Pak vyhlédl ven. Seděl vzadu hned vedle dveří u posledního ze sedmi okének a sledoval, jak se tlumená světla základny vytrácejí. Jsou ve vzduchu.

Obloha byla zatažená, ale mraky slabě světélkovaly, patrně za nimi vycházel měsíc. Na konci každého křídla zářilo modré světýlko a Woody viděl, že se jeho letadlo zařadilo k ostatním do formace ve tvaru obrovského V.

V kabině byl takový hluk, že si muži museli pokaždé zařvat do ucha, aby se slyšeli, a veškeré hovory záhy skončily. Všichni se na tvrdých sedačkách vrtěli, marně se pokoušeli usadit pohodlněji. Někteří zavřeli oči, ale Woody pochyboval, že někdo skutečně spí.

Letěli nízko, sotva výš než tři sta metrů, a Woody občas spatřil cínově šedý lesk řek a jezer. V jednu chvíli zahlédl dav lidí, stovky obličejů zírajících nahoru na letadla burácející nad jejich hlavami. Woody věděl, že v tuto chvíli letí nad jižní Anglií více než tisíc letadel, a uvědomil si, že na ně musí být pozoruhodný pohled. Napadlo ho, že ti lidé sledují, jak se tvoří dějiny, a že on je toho všeho součástí.

Po půl hodině proletěli nad anglickými přímořskými letovisky a ocitli se nad mořem. Mezerou mezi mraky na chvíli zasvítil měsíc a Woody zahlédl lodě. Sotva mohl uvěřit vlastním očím. Bylo to plující město, plavidla všech velikostí v nepravidelných řadách připomínala různé domy v městských ulicích; byly jich tisíce, kam až oko dohlédlo. Dřív než stihl na tento úžasný výjev upozornit kamarády, mraky znovu měsíc zakryly a přízračná krása zmizela jako sen.

Letadla směřovala v dlouhém oblouku doprava, aby dorazila do Francie západně od oblasti seskoku; pak měla letět podél pobřeží na východ a ověřovat si polohu podle krajinných prvků, aby bylo jisté, že výsadkáři dosednou na zem tam, kam mají.

Ostrovy v Lamanšském průlivu – britské, třebaže se nacházejí blíž francouzských břehů – obsadili Němci v roce 1940 na konci bitvy o Francii. V tak malé výšce byly skytrainy velice zranitelné. Woody si uvědomil, že může přijít o život dřív, než dorazí k bojišti. Strašně nerad by zemřel zbytečně.

Kapitán Bonner začal s letadlem kličkovat, aby se vyhnul palbě. Woodyho to potěšilo, ale na mužstvu se to projevilo neblaze. Všem se dělalo špatně, včetně Woodyho. Patrick Timothy podlehl první a vyzvracel se na podlahu. Puch zvratků ostatním přitížil. Lišák Pete zvracel jako další, pak několik mužů zároveň. Nacpali se předtím steaky a zmrzlinou a teď šlo všechno ven. Páchlo to děsivě a podlaha začala být nechutně kluzká.

Když jim ostrovy zůstaly za zády, dráha letu se opět vyrovnala. Několik minut poté se objevilo francouzské pobřeží. Letadlo se naklonilo a stočilo se doleva. Druhý pilot se zvedl ze sedadla a promluvil seržantu Defoeovi do ucha; ten se obrátil k četě a ukázal deset prstů. Deset minut do seskoku.

Letadlo zpomalilo z rychlosti dvě stě šedesát kilometrů na přibližně sto šedesát kilometrů za hodinu, což je rychlost, při které lze uskutečnit seskok padákem.

Náhle vletěli do mlhy. Byla tak hustá, že nebylo vidět ani modré světýlko na konci křídla. Woodymu se prudce rozbušilo srdce. Pro letadla držící se v těsné formaci to představovalo velké nebezpečí. Jak tragické by bylo zemřít při letecké havárii a nikoli aspoň v boji. Jenže Bonner nemohl dělat nic jiného než letět rovně a doufat, že to dobře dopadne. Každá změna směru by způsobila kolizi.

Letadlo vyletělo z mlhy stejně náhle, jak se do ní dostalo. Ostatní letadla po obou stranách se jakýmsi zázrakem udržovala ve formaci.

Téměř okamžitě se rozpoutala palba protiletadlových zbraní a mezi sevřeným šikem letadel začaly vybuchovat smrtelné květy granátů. Woody věděl, že pilot má za těchto okolností příkaz udržovat rychlost a letět přímo k cílové oblasti. Jenže Bonner se na rozkazy vykašlal a porušil formaci. Motory řvaly na plné obrátky. Bonner začal znovu kličkovat. Jak se pokoušel zrychlit, přední část letadla poklesla. Při pohledu z okénka si Woody uvědomil, že stejně nedisciplinovaných je i mnoho dalších pilotů. Nedokázali ovládnout nutkání zachránit si život.

Nade dveřmi se rozsvítilo červené světlo: čtyři minuty do seskoku.

Woody si byl jistý, že piloti rozsvítili příliš brzy v zoufalé snaze zbavit se vojáků a odletět do bezpečí. Mapy však měli oni a on se s nimi nemohl přít.

Postavil se. „Vztyk! Zavěste se!“ křikl. Většina mužů ho neslyšela, ale věděli, co říká. Zvedli se a každý zacvakl své výtažné lano k ocelovému lanu nad hlavou, aby je to nešťastnou náhodou nevymrštilo ze dveří. Dveře se otevřely a dovnitř vpadl vichr. Letadlo mělo pořád ještě velkou rychlost. Seskok při této rychlosti byl nepříjemný, ale tohle nebyl hlavní problém. Dopadnou na zem daleko od sebe a Woodymu bude trvat mnohem déle, než všechny muže sežene dohromady. Přiblížení k cíli se opozdí. Začne svou misi se zpožděním. Proklínal Bonnera.

Pilot se dál nakláněl hned na jednu, hned na druhou stranu, aby se vyhnul protiletadlové palbě. Muži se jen s námahou drželi zpříma na podlaze kluzké od zvratků.

Woody vyhlédl z otevřených dveří. Když se Bonner pokoušel zrychlit, ztratil výšku a letadlo teď bylo asi ve sto padesáti metrech – příliš nízko. Nemuselo by být dost času, aby se padáky plně otevřely dřív, než muži dopadnou na zem. Zaváhal, pak mávnutím ruky přivolal seržanta.

Defoe si stoupl vedle něj a podíval se dolů; pak zavrtěl hlavou. Přiblížil ústa k Woodyho uchu a zakřičel: „Jestli vyskočíme v téhle výšce, polovina mužů si zláme kotníky. Ti s bazukama se zabijou.“

Woody se rozhodl.

„Ať nikdo neskáče!“ zakřičel na Defoea.

Pak odpojil své výtažné lano a protlačil se mezi dvěma řadami stojících mužů ke kokpitu. Tam seděli tři muži osádky. Woody zařval z plných plic: „Stoupejte! Stoupejte!“

Bonner zaječel: „Vraťte se a skákejte!“

„V téhle výšce nikdo skákat nebude!“ Woody se naklonil a ukázal na výškoměr, který ukazoval sto čtyřicet metrů. „To je sebevražda!“

„Opusťte pilotní kabinu, poručíku. To je rozkaz.“

Woody měl nižší hodnost, ale stál si na svém.

„Neodejdu, dokud nevystoupáte do dostatečné výšky.“

„Jestli okamžitě nevyskočíte, přeletíme vaši cílovou oblast!“

Woody se přestal ovládat a vybuchl. „Stoupej, hovado! Stoupej!“

Bonner se tvářil zuřivě, ale Woody se nehýbal. Věděl, že se pilot nebude chtít vrátit na základnu s plným letadlem. Čelil by vyšetřování vojenských orgánů a musel by vysvětlovat, co se stalo. Jenže Bonner dnes v noci neuposlechl příliš mnoho rozkazů. Zanadával a strhl knipl dozadu. Okamžitě se zvýšil rámus, letadlo začalo stoupat a ztrácet rychlost.

„Spokojenej?“ zavrčel Bonner.

„Ani náhodou.“ Woody nehodlal vrátit se hned do zadní části letadla a dát Bonnerovi šanci, aby manévr zvrátil. „Vyskočíme ve třech stech metrech.“

Bonner uvedl motor do plných obrátek. Woody nespouštěl oči z výškoměru.

Když dosáhl tří set metrů, odešel Woody dozadu. Protáhl se mezi muži, dokráčel ke dveřím, vyhlédl ven, dal mužům znamení zdviženým palcem, že je vše v pořádku, a vyskočil.

Padák se začal okamžitě otevírat. Woody padal rychle, dokud se padák nerozevřel úplně, pak se pád zbrzdil. Několik vteřin poté dopadl do vody. Na okamžik se ho zmocnila panika – lekl se, že je zbabělý Bonner všechny vyhodil do moře. Pak se jeho nohy dotkly pevné země, nebo aspoň měkkého bláta, a Woody pochopil, že přistál na zaplaveném poli.

Kolem něj se sneslo padákové hedvábí. S námahou se z něj vymotal a odepnul si nosný postroj.

Po kolena ve vodě se rozhlédl kolem sebe. Byly tu buď bažiny, nebo spíš pole, která Němci zaplavili, aby ztížili postup invazních vojsk. Nikoho neviděl, nepřátele, své vlastní muže ani žádné zvíře, ale světlo bylo slabé.

Podíval se na hodinky – tři hodiny čtyřicet minut – pak uchopil kompas a zorientoval se.

Hned nato vytáhl karabinu Ml z pouzdra a vyklopil ramenní opěrku. Nasadil schránkový zásobník s patnácti náboji a natažením závěru nabil náboj do komory. Nakonec uvolnil páčku pojistky.

Sáhl do kapsy a nahmatal malý plechový předmět, cosi jako dětskou hračku. Při stisknutí se ozývalo zřetelné cvaknutí. Tuhle hračku dostali všichni, aby se ve tmě poznali a nemuseli se uchylovat k anglickým heslům, která by je prozradila.

Když byl připraven, znovu se rozhlédl kolem.

Zkusmo dvakrát cvakl. Po chvilce se ozvala odpověď cvaknutím přímo před ním.

Začal se brodit dopředu. Ucítil zvratky. Tiše se zeptal: „Kdo je tam?“

„Patrick Timothy.“

„Tady je poručík Dewar. Pojďte za mnou.“

Timothy vyskakoval jako druhý a Woody předpokládal, že když bude pokračovat stejným směrem, má dobrou šanci najít ostatní.

O padesát metrů dál narazil na Macka a Čvaňháka Joea, kteří se navzájem našli.

Vyšli z vody na úzkou silnici a narazili na první ztráty. Lonnie a Tony s hazukami v brašnách zavěšených na nohou dopadli na zem příliš tvrdě. „Myslím, že Lonnie je mrtvej,“ oznámil Tony. Woody si to ověřil: má pravdu. Lonnie nedýchal. Vypadal, jako by si srazil vaz. Tony sám se nemohl hýbat a Woody usoudil, že má zlomenou nohu. Dal mu injekci morfia a pak ho odtáhl ze silnice na vedlejší pole. Tony tady bude muset počkat na zdravotníky.

Woody přikázal Mackovi a Čvaňhákovi Joemu, aby ukryli Lonnieho mrtvolu – obával se, že by mohla přivést Němce k Tonymu.

Pokoušel se obhlédnout krajinu kolem sebe, zoufale se snažil rozpoznat něco, co by odpovídalo jeho mapě. Zdálo se, že je to nemožný úkol, zejména ve tmě. Jak má vést tyto muže k cíli, když neví, kde ten cíl je? Docela jistý si mohl být jedině tím, že po seskoku nedopadli v místech, kde měli.

Zaslechl divný zvuk a chvilku poté zahlédl světlo.

Pokynul ostatním, aby se přikrčili.

Výsadkáři neměli používat baterky a pro Francouze platil noční zákaz vycházení, což znamenalo, že přibližující se osoba je patrně německý voják.

V nejasném světle spatřil Woody jízdní kolo.

Zvedl se a namířil karabinu. Uvažoval, že jezdce okamžitě zastřelí, ale nedokázal se k tomu přimět. Místo toho zvolal: „Halt! Arretez!“

Bicykl se zastavil. „Zdravím, poručíku,“ ozval se jezdec a Woody poznal hlas Esa Webbera.

Woody sklonil zbraň. „Kde jste vzal to kolo?“ zeptal se nevěřícně.

„Před jedním statkem,“ odpověděl lakonicky Eso.

Woody vedl skupinu směrem, odkud Eso přijel; domníval se, že ostatní budou spíš tam než někde jinde. Nervózně znovu zapátral po krajinných prvcích, které by odpovídaly jeho mapě, ale pořád je obklopovala příliš velká tma. Cítil se zbytečný a hloupý. Je důstojník. Takové problémy musí řešit.

Cestou pobral na silnici další příslušníky čety a pak došli k větrnému mlýnu. Woody se rozhodl, že už nebude dál tápat, šel k domu a zabušil na dveře.

Nahoře se otevřelo okno a ozval se mužský hlas. „Kdo je tam?“ zeptal se muž francouzsky.

„Američani,“ odpověděl Woody. „Vive la France!“

„Co chcete?“

„Osvobodit vás,“ řekl Woody školní francouzštinou. „Ale nejdřív potřebuju pomoct s mapou.“

Mlynář se zasmál. „Hned jsem dole.“

Za minutu už byl Woody v kuchyni a rozkládal svou hedvábnou mapu na stole pod zářivou lampou. Mlynář mu ukázal, kde se nacházejí. Nebylo to tak zlé, jak se Woody obával. Navzdory panice kapitána Bonnera byli jen asi šest kilometrů severovýchodně od Eglise-des-Soeurs. Mlynář mu na mapě ukázal nejlepší trasu.

Do kuchyně vklouzla asi třináctiletá holčička v noční košili. „Maminka říkala, že jste Američan,“ oslovila Woodyho.

„To je pravda, mademoiselle,“ přisvědčil.

„Neznáte Gladys Angelusovou?“

Woody se zachechtal. „Shodou okolností jsem se s ní jednou setkal v bytě kamarádova otce.“

„Je skutečně, skutečně krásná?“

„Ještě krásnější, než jak vypadá ve filmech.“

„Věděla jsem to!“

Mlynář mu nabídl víno. „Ne, díky,“ zavrtěl hlavou Woody. „Možná až vyhrajeme.“ Mlynář ho políbil na obě tváře.

Woody se vrátil ven a odvedl četu směrem k Eglise-des-Soeurs. Z původních osmnácti jich teď bylo včetně něj devět. Utrpěli ztrátu dvou mužů, Lonnie byl mrtvý a Tony raněný, a sedm dalších se zatím neobjevilo. Měl rozkaz neztrácet příliš mnoho času hledáním všech. Jakmile bude mít dost mužů ke splnění úkolu, má pokračovat k cíli.

Vzápětí se objevil jeden z chybějících sedmi. Lišák Pete se vynořil z příkopu a připojil se ke skupině s ležérním: „Ahoj vespolek,“ jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě.

„Co jste v té škarpě dělal?“ zeptal se ho Woody.

„Myslel jsem, že jste Němci,“ odpověděl Pete. „Skrejval jsem se.“

Woody v příkopu zahlédl bledý lesk padákového hedvábí. Pete se tam musel schovávat od chvíle, kdy doskočil na zem. Očividně se ho zmocnila panika a schoulil se do klubíčka. Woody však předstíral, že jeho historce věří.

Pokud potřeboval Woody skutečně někoho najít, pak to byl seržant Defoe. Byl to zkušený voják a Woody počítal, že se na něj bude moct hodně spolehnout. Jenže toho nikde vidět nebylo.

Když se přiblížili ke křižovatce, uslyšeli jakési zvuky. Woody poznal motor běžící na volnoběh a dva či tři rozmlouvající hlasy. Přikázal, aby všichni zalehli na zem a postupovali dál plížením a plazením.

Před sebou spatřil motocyklistu, který se zastavil, aby promluvil se dvěma stojícími muži. Všichni tři byli v uniformě. Mluvili německy. U křižovatky se nacházelo nějaké stavení, patrně hospůdka nebo pekařství.

Rozhodl se vyčkat. Třeba odejdou. Chtěl, aby se jeho skupina pohybovala co nejdéle tiše a nepozorovaně.

Po pěti minutách mu došla trpělivost. Otočil se. „Patrick Timothy, ke mně!“ sykl.

„Poblijón Pet!“ předal kdosi dál. „Vizour tě volá.“

Timothy se doplazil dopředu. Stále páchl od zvratků a vysloužil si novou přezdívku.

Woody si všiml Timothyho při baseballu a věděl, že umí házet tvrdě a přesně. „Hoďte na tu motorku granát,“ vyzval ho Woody.

Timothy vytáhl z batohu granát, odjistil ho a hodil.

Ozval se jasný kovový zvuk. Jeden z mužů se německy podivil: „Co to bylo?“ Pak granát detonoval.

Ozvaly se dva výbuchy. První srazil všechny tři Němce na zem, druhý způsobila palivová nádrž motocyklu. Z ní vyšlehly plameny, které sražené muže sežehly; do vzduchu se zvedl pach spáleného masa.

„Zůstaňte na místě!“ přikázal Woody četě. Pozoroval stavení. Není v něm někdo? V příštích pěti minutách nikdo neotevřel okno ani dveře. Buď je prázdné, nebo se obyvatelé schovávají pod postelí.

Woody se postavil a mávnutím zvedl četu. Když překračoval hrůzné mrtvoly tří Němců, zmocnil se ho zvláštní pocit. Přikázal je zabít – muže, kteří měli rodiče, manželky nebo přítelkyně, možná i děti. Teď z každého zbyla ošklivá krvavá hromada spáleného masa. Woody měl mít vítězný pocit. Byl to jeho první střet s nepřítelem a on zvítězil. Jenže pociťoval jen mírnou nevolnost.

Za křižovatkou nasadil ostrý krok a zakázal mluvit nebo kouřit. Pro posílení snědl tabulku čokolády ze železné zásoby; trochu připomínala oslazený zednický štuk.

Po půl hodině zaslechl auto a přikázal, aby se všichni skryli v poli. Vozidlo mělo zapnutá světla a jelo rychle. Nejspíš bylo německé, ale Spojenci sem posílali na kluzácích džípy, protitanková děla a další výzbroj, takže to klidně mohlo být spojenecké vozidlo. Woody ležel pod křovím a sledoval, jak vůz projíždí kolem.

Jel příliš rychle, identifikovat ho nedokázal. Napadlo ho, jestli neměl dát četě rozkaz, aby vůz rozstříleli. Ne, pomyslel si, raději se soustředí na splnění úkolu.

Prošli třemi vesničkami, které Woody dokázal na mapě určit. Občas se rozštěkali psi, ale pátrat po příčině nikdo nevyšel. Francouzi se za nepřátelské okupace bezpochyby naučili hledět si svého. Bylo strašidelné plížit se vyzbrojen po zuby po neznámých cestách ve tmě a procházet kolem tichých domů, kde lidé spí, aniž vědí o smrtonosných zbraních za svými okny.

Konečně dorazili na okraj Eglise-des-Soeurs. Woody vyhlásil krátkou přestávku. Vešli mezi skupinu stromů a posadili se na zem. Napili se z polních lahví a trochu pojedli. Woody stále nedovolil kouřit: zář cigarety je vidět z překvapivé dálky.

Odhadoval, že silnice, po které se ubírají, vede přímo k mostu. Žádné přesné informace o tom, jak je most střežen, však neměli. Spojenci usoudili, že je most důležitý, a tak Woody předpokládal, že Němci uvažují stejně, tudíž nějaká bezpečnostní opatření tu pravděpodobně budou; to však může být cokoli od jednoho muže s puškou po celou četu. Woody nemohl plánovat útok, dokud cíl neuvidí.

Po deseti minutách zase muže zvedl. Teď už je nemusel nabádat k mlčení: vycítili nebezpečí. Obezřetně procházeli ulicí kolem domů, kostelů a obchodů, drželi se podél zdí, upírali pohled do chmurné noci a při sebemenším zvuku vyskakovali. Náhlé hlasité zakašlání z otevřeného okna ložnice málem přimělo Woodyho vystřelit.

Eglise-des-Soeurs byla spíš velká vesnice než městečko a Woody zahlédl stříbrný odlesk řeky dřív, než očekával. Zvedl ruku, aby se všichni zastavili. Hlavní ulice vedla mírně z kopce k mostu, takže měl dobrý výhled.

Tok byl asi třicet metrů široký a most měl jediný oblouk. Woody odhadoval, že to musí být stará stavba, protože byl tak úzký, že by na něm dvě auta proti sobě neprojela.

Špatné bylo, že na obou koncích mostu byl malý bunkr; obě nízké betonové kupole měly horizontální štěrbiny pro střelbu. Mezi bunkry patrolovala dvoučlenná hlídka. Na každém konci mostu stál jeden muž. Ten, co stál blíž, mluvil do střílny, patrně se bavil s někým uvnitř. Pak oba muži došli doprostřed mostu, kde se zadívali přes zábradlí do černé vody valící se pod nimi. Nezdálo se, že jsou příliš napjatí, a Woody z toho vyvodil, že se ještě nedozvěděli o započaté invazi. Na druhou stranu ve službě nijak viditelně nepolevovali. Byli bdělí a pohybovali se a rozhlíželi kolem sebe s jistým stupněm ostražitosti.

Woody netušil, kolik mužů je uvnitř, ani jak jsou vyzbrojení. Jsou to střílny pro kulomety, nebo tam mají jen pušky? To by byl velký rozdíl.

Woody litoval, že nemá žádné zkušenosti z boje. Jak se má v téhle situaci zachovat? Tušil, že takových jako on musí být tisíce – nových nižších důstojníků, kteří musí všechno dohánět za pochodu. Kéž by tu byl seržant Defoe!

Bunkr se dal snadno zneškodnit, stačí se přikrást a hodit do některé střílny granát. Šikovný muž by se patrně dokázal k bližšímu bunkru připlížit nepozorovaně. Jenže Woody potřeboval vyřadit oba bunkry zároveň – jinak by útok na první bunkr varoval obránce druhého.

Jak se však dostat ke vzdálenějšímu bunkru a nebýt viděn patrolujícími hlídkami?

Vycítil, že muži začínají být neklidní. Nelíbí se jim pomyšlení, že jejich velitel si třeba není jistý, co má podniknout dál.

„Lišáku Pete,“ rozhodl. „Doplazíte se k bližšímu bunkru a vrhnete střílnou dovnitř granát.“

Pete vypadal vyděšeně, ale odpověděl: „Provedu.“

Pak Woody přivolal dva nejlepší střelce z čety. „Čvaňhák Joe a Mack!“ sykl. „Každý si vezmete na starost jednoho muže z hlídky. Jakmile Pete odhodí granát, zlikvidujete je.“

Oba přikývli a potěžkali zbraně.

Vzhledem k nepřítomnosti Defoea určil Woody za svého zástupce Esa Webbera. Pak vybral čtyři další a uložil jim: „Jděte s Esem. Hned jak se začne střílet, padejte fofrem přes most a vezměte ztečí bunkr na druhé straně. Když budete dost rychlí, zastihnete je, jak chrápou.“

„Provedu,“ řekl Eso. „Ty parchanti ani nebudou vědět, co je trefilo.“ Woody vytušil, že jeho agresivita maskuje strach.

„Všichni, co nejsou v Esově skupině, půjdou za mnou na bližší bunkr.“

Woody měl špatný pocit, že dává Esovi a těm, kdo jdou s ním, riskantní úkol, a sobě ponechává poměrně bezpečnější bližší bunkr; vtloukli mu však do hlavy, že důstojník nesmí zbytečně riskovat život, protože by mohl zanechat své muže bez vedení.

Vydali se k mostu s Petem v čele. Tohle byl nebezpečný okamžik. Deset mužů kráčejících společně ulicí nemůže zůstat dlouho bez povšimnutí ani v noci. Každý, kdo by se podíval jejich směrem, by vycítil pohyb.

Kdyby poplach vypukl příliš brzy, Lišák Pete by se nemusel dostat k bunkru a pak by četa ztratila výhodu překvapení.

Byla to dlouhá procházka.

Pete dorazil na nároží a zastavil se. Woody tušil, že čeká, až bližší hlídka opustí své místo před bunkrem a zamíří doprostřed mostu.

Oba odstřelovači si našli úkryt a připravili se.

Woody poklekl na jedno koleno a pokynul ostatním, aby ho následovali. Všichni pozorovali hlídku.

Muž dlouze potáhl z cigarety, pustil ji na zem, zadusil nedopalek šlápnutím a vyfoukl dlouhý obláček dýmu. Pak se napřímil, upravil si popruh pušky na rameni a vykročil.

Hlídka na opačné straně udělala totéž.

Pete proběhl kolem dalšího bloku a ocitl se na konci ulice. Lehl si na zem a rychle se přeplížil přes vozovku. U bunkru se zvedl ze země.

Nikdo si ho nevšiml. Obě hlídky si pořád kráčely vstříc.

Pete vytáhl granát a vytrhl pojistku. Pak několik vteřin čekal. Woody věděl, že nechce, aby muži uvnitř měli čas granát zase vyhodit ven.

Pete se natáhl kolem zakřivené stěny bunkru a zlehka pustil granát dovnitř.

Joeova karabina vyštěkla zároveň s Mackovou. Bližší hlídka padla, ale vzdálenější muž zůstal nezasažený. Je třeba uznat, že se neotočil a neutekl, ale odvážně zaklekl a stáhl pušku z ramene. Byl však příliš pomalý: karabiny se ozvaly téměř zároveň znovu a muž padl, aniž vystřelil.

Pak v bližším bunkru s tlumeným zaduněním explodoval Peteův granát.

Woody teď běžel co nejrychleji a muži se drželi těsně za ním. V několika vteřinách byli u mostu.

Bunkr měl nízké dřevěné dveře. Woody je rozrazil a vkročil dovnitř. Na podlaze leželi tři mrtví muži v německých uniformách.

Přistoupil ke střílně a vyhlédl ven. Eso a jeho čtyři muži se hnali přes krátký most a za běhu stříleli na vzdálenější bunkr. Most byl jen asi třicet metrů dlouhý, ale ukázalo se, že je to o patnáct metrů víc, než je zdrávo. Když dorazili do poloviny, zahájil palbu kulomet. Američané se ocitli v pasti úzkého průchodu bez možnosti krytí. Kulomet rachotil jako šílený a v několika vteřinách všech pět padlo. Střely je kropily ještě několik dalších vteřin, aby bylo jisté, že jsou mrtví – a přitom bezpečně dorazily i oba muže německé hlídky.

Když střelba ustala, nikdo se nehýbal.

Rozhostilo se ticho.

Vedle Woodyho zašeptal Levák Cameron: „Bože všemohoucí.“

Woodymu bylo do pláče. Poslal deset mužů na smrt, pět Američanu a pět Němců, a přesto cíle nedosáhl. Nepřítel stále drží opačný konec mostu a může zastavit spojenecké jednotky při jeho přechodu.

Zbyli mu čtyři muži. Kdyby to zkusili znovu a rozběhli se společně přes most, všechny by je zabili. Potřebuje nový plán.

Zkoumal okolí. Co může udělat? Přál si mít tank.

Musel jednat rychle. Někde v městečku jsou možná nepřátelská vojska. Střelba je mohla zalarmovat. Brzy se můžou ozvat. Kdyby měl oba bunkry, mohl by si s nimi poradit. Jinak na tom bude mizerně.

Jestliže nemůžeme most přejít, přemýšlel zoufale, třeba lze řeku přeplavat. Rozhodl se, že se rychle podívá na břeh. „Mack a Čvaňhák Joe,“ určil oba střelce. „Palte na bunkr. Zkuste zasáhnout střílny. Poutejte jejich pozornost, já se zatím rozhlídnu kolem.“

Karabiny zahájily palbu a Woody vyšel ze dveří.

Když se díval přes zábradlí na břeh proti proudu, mohl se krýt za bunkrem. Pak musel rychle přeběhnout přes vozovku, aby viděl na druhou stranu. Z nepřátelské pozice se však žádná střelba neozvala.

Žádná vyzděná stěna k řece nevedla, terén se k vodě jen mírně svažoval. Pomyslel si, že na opačném břehu to vypadá stejně, třebaže nebylo dost světla, aby to mohl tvrdit s jistotou. Dobrý plavec by se na druhou stranu dostat mohl. Pod mostním obloukem by ho z nepřátelského postavení nebylo snadné zpozorovat. Pak by mohl na druhé straně zopakovat to, co udělal Lišák Pete tady – vhodit do bunkru granát.

Při pohledu na konstrukci mostu dostal lepší nápad. Pod úrovní zábradlí vedla asi třicet centimetrů široká kamenná římsa. Muž s pevnými nervy by se po ní mohl přeplazit na druhou stranu a celou dobu přitom zůstat z dohledu.

Vrátil se k dobytému bunkru. Nejmenší z mužů byl Levák Cameron. Měl kuráž, nepatřil k těm, co se rozklepou. „Leváku,“ otočil se k němu Woody. „Pod zábradlím vede po celé vnější straně mostu skrytá římsa. Asi ji používají zedníci při opravách. Chci, abyste se po ní doplazil k tomu bunkru a zlikvidoval ho granátem.“

„Jasně,“ přikývl Levák.

Od člověka, který právě viděl, jak zabili pět jeho kamarádů, to byla odvážná odpověď.

Woody se teď obrátil na Macka a Čvaňháka Joea. „Kryjte ho,“ vyzval je. Spustili palbu.

„Co když spadnu?“ napadlo Leváka.

„Je to jen pět až šest metrů nad vodou,“ odpověděl Woody. „Nic se vám nestane.“

„Fajn,“ přikývl Levák. Zamířil ke dveřím. „Plavat ovšem neumím,“ dodal. A byl pryč.

Woody viděl, jak přebíhá vozovku. Podíval se přes zábradlí, pak se na něj obkročmo posadil, sjel na druhou stranu a zmizel z dohledu.

„Oukej,“ řekl ostatním. „Udržujte palbu. Už tam leze.“

Všichni upírali pohled ven. Nic se nehýbalo. Woody si uvědomil, že svítá: město začínalo před očima zřetelněji vystupovat. Nikdo z obyvatel se však neukazoval: věděli své. Třeba se v některé sousední ulici shromažďují němečtí vojáci, nic ale neslyšel. Uvědomil si, že naslouchá, jestli se neozve šplouchnutí, obával se, že Levák spadne do řeky.

Na most vběhl pes, středně velký kříženec s vesele zdviženým zatočeným ocáskem. Zvědavě očichal mrtvoly, pak se energicky vydal dál, jako by měl někde důležitou schůzku. Woody sledoval, jak pes probíhá kolem druhého bunkru a pokračuje na opačnou stranu městečka.

Svítání znamenalo, že se teď na plážích vyloďují hlavní síly. Někdo tvrdil, že je to největší vyloďovací operace v dějinách válek. Přemýšlel, na jaký odpor asi narážejí. Nikdo není zranitelnější než pěšák obtěžkaný výstrojí a výzbrojí, který se brodí mělčinou a před sebou má rovnou pláž poskytující volné palebné pole střelcům ukrytým v písečných dunách. Woody byl za tenhle betonový bunkr vděčný.

Levákovi to trvalo dlouho. Nesklouzl nehlučně do vody? Nemohlo se stát něco nepředvídaného?

Pak ho Woody spatřil – štíhlou khaki postavu, která se přehoupla přes zábradlí mostu na opačném konci. Woody zatajil dech. Levák klesl na kolena, připlížil se k bunkru, u něj se zvedl se zády opřenými o zakřivený beton. Levou rukou vytáhl granát. Vytrhl pojistku, několik vteřin počkal, pak se natáhl a vhodil granát do střílny.

Woody zaslechl zadunění exploze a viděl, jak ze střílen vyšlehl záblesk mlžně rudého světla. Levák zvedl paže nad hlavu jako šampión.

„Kryj se, pitomče,“ zavrčel Woody, i když ho Levák nemohl slyšet. V některém sousedním domě se může skrývat německý voják, který čeká, aby pomstil smrt svých kamarádů.

Žádný výstřel však nezazněl a Levák po krátkém vítězném tanečku vešel do bunkru; Woody si oddechl.

V úplném bezpečí ještě nebyli. V tuto chvíli by náhlý výpad několika desítek Němců mohl znamenat opětovnou ztrátu mostu. Pak by všechno bylo nadarmo.

Přinutil se vyčkávat ještě minutu, aby si ověřil, jestli se neobjeví nějací nepřátelští vojáci. Stále se nic nehýbalo. Začínalo to vypadat, jako by v Eglise-des-Soeurs nebylo víc Němců než ti, co hlídali most: patrně je střídali po dvanácti hodinách vojáci z nějakých kasáren vzdálených odtud pár kilometrů.

„Čvaňháku Joe,“ přikázal. „Odstraňte ty mrtvé Němce. Naházejte je do řeky.“

Joe vyvlekl tři mrtvoly z bunkru a hodil je do vody, pak udělal totéž s oběma hlídkami.

„Pete a Macku,“ pokračoval Woody. „Jděte do toho druhého bunkru a připojte se k Levákovi. Dbejte na to, abyste všichni tři zůstávali bdělí. Všechny Němce ve Francii jsme ještě nepobili. Jestli uvidíte, že se k vám přibližují nepřátelští vojáci, neváhejte, nedohadujte se, rovnou střílejte.“

Oba muži vyšli z bunkru a svižně se vydali na opačný konec mostu.

V druhém bunkru teď byli tři Američani. Kdyby se Němci pokusili most znovu dobýt, bylo by to pro ně svízelné, zvlášť za přibývajícího světla.

Woody si uvědomil, že mrtví Američané na mostě by upozornili případné blížící se nepřátelské vojáky, že bunkry padly do cizích rukou. Jinak by si mohl podržet výhodu momentu překvapení.

To znamenalo, že se musí zbavit i mrtvol Američanů.

Řekl ostatním, co jde udělat, a vyšel z bunkru.

Ranní vzduch byl svěží a čistý.

Došel doprostřed mostu. Zkontroloval pulz u každého těla, ale nebylo pochyb: nikdo nepřežil.

Zvedal kamarády jednoho po druhém a pouštěl je přes zábradlí.

Poslední byl Eso Webber. Když dopadl do vody, Woody řekl: „Odpočívejte v pokoji, kamarádi.“ Chvíli zůstal stát se skloněnou hlavou a zavřenýma očima.

Když se otočil, vycházelo slunce.

{VII}

Spojenečtí plánovači měli velké obavy, že Němci rychle posílí svá vojska v Normandii a provedou mohutný protiútok, který zažene invazní jednotky zpátky do moře, jako opakování dunkerské katastrofy.

Lloyd Williams byl jedním z těch, kteří se snažili zajistit, aby se to nestalo.

Jeho práce spočívající v poskytování pomoci prchajícím zajatcům pozbyla po invazi prioritního významu a Lloyd teď spolupracoval s francouzským hnutím odporu.

Koncem května vysílala BBC kódované vzkazy, které spustily v okupované Francii sabotážní kampaň. V několika prvních červnových dnech byly přerušeny stovky telefonních linek, zejména v místech, kde se porucha obtížně hledala. Sklady paliv zachvacovaly požáry, silnice blokovaly kmeny stromů, automobily měly prořezané pneumatiky.

Lloyd pomáhal železničářům, mezi nimiž bylo mnoho komunistů; nazývali se Resistance Fer. Nacisti celé roky šíleli z jejich důmyslné podvratné činnosti. Německé vojenské vlaky byly podivně odkloňovány na obskurní vedlejší tratě a posílány daleko od svého cíle. Lokomotivy trpěly nesčetnými poruchami a vagony vykolejovaly. Bylo to tak zlé, že si okupanti přivezli železničáře z Německa, aby zdejší systém řídili. Jenže narušování provozu se stále zhoršovalo. Na jaře roku 1944 začali železničáři poškozovat i svou vlastní síť. Vyhazovali do povětří koleje a záměrně ničili těžké jeřáby nezbytné pro vyprošťování havarovaných vlaků.

Nacisti to nenechali jen tak. Popravili stovky železničářů a tisíce jich deportovali do lágrů. Kampaň však eskalovala a kolem Dne D se železniční doprava v některých částech Francie úplně zastavila.

Teď, v Den D plus jedna, ležel Lloyd na vrcholku náspu u hlavní železniční trati do Rouen, hlavního města Normandie; nacházel se v místě, kde se koleje ztrácely v tunelu. Z tohoto výhodného místa mohl spatřit přibližující se vlaky na kilometry daleko.

S Lloydem tu byli další dva muži, krycím jménem Legionář a Cigáro. Legionář vedl hnutí odporu v této oblasti. Cigáro byl železničář. Lloyd opatřil dynamit. Dodávání výzbroje byla hlavní úloha, kterou ve francouzském hnutí odporu sehrávali Britové.

Všichni tři muži zůstávali napůl skryti ve vysoké trávě plné polních květin. Lloyda napadlo, že je to místo, kam by člověk za takového krásného dne vzal dívku. Daisy by se to líbilo.

V dálce se objevil vlak. Když se přiblížil, Cigáro ho pozorně zkoumal. Cigáro byl asi šedesátník, šlachovitý a drobný, s vrásčitým obličejem silného kuřáka. Vlak byl sice ještě asi pět set metrů odtud, ale Cigáro už zamítavě vrtěl hlavou. Není to ten, na který čekají. Lokomotiva kolem nich projela, vyfoukla kouř a vnořila se do tunelu. Táhla čtyři osobní vagony, všechny plné civilistů i mužů v uniformách. Lloyd měl políčeno na významnější kořist.

Legionář pohlédl na hodinky. Měl tmavou pleť a černý knír a Lloyd tušil, že mezi jeho předky se asi vyskytl někdo ze severní Afriky. Teď byl nervózní. Tady pod širým nebem a za denního světla jsou příliš na očích. Čím déle tu zůstanou, tím větší je možnost, že je někdo zahlédne. „Jak dlouho ještě?“ zeptal se znepokojeně.

Cigáro pokrčil rameny. „Uvidíme.“

„Jestli chceš, můžeš odejít,“ navrhl Lloyd Legionáři francouzsky. „Všechno je připraveno.“

Legionář neodpověděl. Tuhle akci si nenechá ujít. Kvůli své prestiži a autoritě musí být později schopen říct: „Byl jsem u toho.“

Cigáro se napjatě zadíval do dálky, kůže kolem očí se mu zvrásnila. „Tak,“ řekl nejasně. Zvedl se do kleku.

Lloyd vlak skoro neviděl, natož aby ho identifikoval, ale Cigáro byl ve střehu. Jel mnohem rychleji než předchozí, to Lloyd poznal. Když se přiblížil, Lloyd si povšiml, že je i delší: počet vagonů odhadl na nejméně čtyřiadvacet.

„To je on,“ potvrdil Cigáro.

Lloydovi se zrychlil tep. Jestli má Cigáro pravdu, pak je to německý vojenský vlak dopravující na bojiště v Normandii více než tisíc důstojníků a vojáků – možná jde o první z mnoha takových vlaků. Lloyd měl za úkol zajistit, aby ani tenhle, ani žádný následující vlak tunelem neprojel.

Pak spatřil ještě něco. Letadlo sledující vlak. Zatímco se díval, letadlo vyrovnalo dráhu s vlakem a začalo klesat.

Letadlo bylo britské.

Lloyd poznal, že je to Hawker Typhoon, přezdívaný Tiffy, jednosedadlový stíhací bombardér. Letouny Tiffy byly často vysílány na nebezpečné mise, kdy pronikaly hluboko za nepřátelské linie a ohrožovaly silniční a železniční spoje. Pilotuje ho statečný muž, pomyslel si Lloyd.

Jenže tohle nebylo součástí Lloydova plánu. Nechtěl, aby byl vlak zničen dřív, než vjede do tunelu.

„Doprčic,“ zamračil se.

Tiffy vypálil na vagony kulometnou dávku.

„Co je zas tohle?“ rozčílil se Legionář.

„To bych taky sakra rád věděl!“ odpověděl Lloyd anglicky.

Teď viděl, že lokomotiva táhne jak osobní vagony, tak dobytčáky. Ovšem i v těch se nejspíš vezou vojáci.

Letadlo se pohybovalo rychleji než vlak a při přeletu ostřelovalo vagony. Mělo čtyři kanony ráže 20 milimetrů s pásovým zásobníkem a ty vydávaly děsivý rachot, přehlušující řev motoru letadla i mohutné supění lokomotivy. Lloyd pocítil lítost s vojáky, kteří se ocitli v pasti a nemůžou uniknout smrtelné spršce střel. Přemýšlel, proč pilot nevypálil rakety. I když se přesnosti při použití raket dosahovalo obtížně, jejich účinek na vlaky či silniční vozidla byl vysoce destruktivní. Možná je pilot už využil dřív.

Někteří Němci statečně vystrkovali hlavu z okna a pálili na letadlo z pušek a pistolí, ale bezvýsledně.

Lloyd však teď zahlédl lehké protiletadlové dělo umístěné na plošinovém voze hned za lokomotivou. Dva dělostřelci ho chvatně zaměřovali. Dělo se otáčelo a zdvižená hlaveň mířila na britské letadlo.

Pilot to zřejmě neviděl, protože udržoval kurz a dávky z kanonu dál rvaly střechy vagonů, nad nimiž přelétával.

Protiletadlové dělo vystřelilo a netrefilo.

Lloyda napadlo, jestli pilota nezná. V aktivní službě ve Spojeném království bylo jen asi pět tisíc pilotů. Hodně z nich se zúčastnilo Daisyiných večírků. Lloyd myslel na Huberta St Johna, brilantního absolventa Cambridge, s nímž před pár týdny vzpomínali na studentské časy, na Dennise Chaucera, západoindického rodáka z Trinidadu, který si hořce stěžoval na bezvýrazná anglická jídla, zejména na bramborovou kaši, bez níž se zřejmě žádný pokrm neobejde, a na Briana Mantela, přívětivého Australana, kterého převáděl při své poslední cestě přes Pyreneje. Statečný muž v tiffy může být klidně někdo, s kým se Lloyd už setkal.

Protiletadlové dělo vypálilo znovu a znovu minulo cíl.

Pilot dělo buď pořád ještě neviděl, nebo měl pocit, že ho nemůže zasáhnout; neprovedl žádný úhybný manévr, ale dál letěl nebezpečně nízko a působil ve vojenském vlaku krvavá jatka.

Lokomotiva se nacházela jen pár vteřin od vjezdu do tunelu, když letadlo dostalo zásah.

Z motoru vyšlehly plameny a vyvalil se černý kouř. Pilot se odklonil od železniční trati, ale bylo pozdě.

Vlak vjel do tunelu a kolem Lloydova postavení se míhaly vagony. Lloyd viděl, že každý je nacpaný desítkami, stovkami německých vojáků.

Tiffy letěl přímo na Lloyda. Ten si chvíli myslel, že se letadlo zřítí na místě, kde se nachází se svými druhy. Ležel už přitisknutý k zemi, ale hloupě si zakryl hlavu rukama, jako by ho mohly ochránit.

Tiffy s burácením proletěl asi třicet metrů nad ním.

Pak Legionář stiskl spínač a odpálil nálož.

Z tunelu se ozvala hromová rána, jak koleje vylétly do povětří, a následovalo strašlivé pištění mučené oceli havarovaného vlaku.

Vagony plné vojáků se nejdřív dál míhaly kolem, ale vteřinu poté se jejich pohyb zarazil. Konce dvou spojených vagonů se zvedly do výšky a vytvořily převrácené V. Lloyd uslyšel naříkající muže. Všechny vagony vykolejily a nakupily se kolem temného vjezdu do tunelu jako poházené zápalky. Kov se mačkal jako papír a na tři muže přihlížející z vrcholku náspu dopadla sprška roztříštěného skla. Byli v nebezpečí, že je jejich vlastní výbuch zabije; beze slova vyskočili a dali se na útěk.

Ve chvíli, kdy se dostali do bezpečné vzdálenosti, bylo po všem. Z tunelu se valil kouř: pokud snad někdo havárii přežil, což bylo nepravděpodobné, pak uhoří.

Lloydův plán byl úspěšný. Nejenže zabil stovky nepřátelských vojáků a zničil vlak, ale také zablokoval důležitou železniční cestu. Havárie v tunelech se likvidují celé týdny. Posilovat obranu v Normandii bude teď pro Němce obtížnější.

Lloyd se však zhrozil.

Se smrtí a ničením se setkal už ve Španělsku, ale s něčím takovým ještě nikdy. A všechno to způsobil on.

Ozval se další strašlivý náraz, a když se Lloyd ohlédl po zvuku, viděl, že tiffy dopadl na zem. Hořel, ale trup se nerozlomil. Pilot je možná naživu.

Rozběhl se k letadlu s Cigárem a Legionářem v patách.

Sestřelené letadlo leželo na břiše. Jedno křídlo mělo přeražené vejpůl. Z motoru stoupal kouř. Plexisklová kupole byla začerněná sazemi a Lloyd pilota neviděl.

Stoupl si na křídlo a uvolnil příklop. Cigáro udělal totéž na druhé straně. Společně pak odsunuli příklopnou kupoli dozadu.

Pilot byl v bezvědomí. Měl přílbu a letecké brýle a na ústech a nose nasazenou kyslíkovou masku. Lloyd nepoznal, jestli to je někdo, koho zná.

Přemýšlel, kde asi je kyslíková bomba, a jestli už vybuchla.

Legionář uvažoval podobně. „Musíme ho dostat ven, dřív než letadlo vybouchne,“ řekl.

Lloyd se natáhl dovnitř a odepnul bezpečnostní pásy. Pak pilota podebral pod pažemi a zvedl ho. Muž byl úplně bezvládný. Jaká má zranění, to Lloyd nemohl poznat. Nebyl si ani jistý, jestli je muž naživu.

Vytáhl pilota z kokpitu, pak si ho přehodil přes rameno a odnesl ho do bezpečné vzdálenosti od hořícího vraku letadla. Velice opatrně položil muže zády na zem.

Uslyšel podivný zvuk, cosi mezi zasvištěním a zaduněním. Ohlédl se a viděl, že celé letadlo je v plamenech.

Sklonil se nad pilota a opatrně mu stáhl letecké brýle a kyslíkovou masku; otřeseně pohlédl do důvěrně známé tváře.

Ten pilot byl Klouček Fitzherbert.

A dýchal.

Lloyd otřel z Kloučkova nosu a úst krev.

Klouček otevřel oči. Nejprve se zdálo, že nic nechápe. Po chvíli se jeho výraz změnil a Klouček řekl: „Ty.“

„Vyhodili jsme ten vlak,“ vysvětlil mu Lloyd.

Klouček mohl zřejmě hýbat jen očima a ústy. „Svět je malý,“ poznamenal.

„Tak jo.“

„Kdo je to?“ zeptal se Cigáro.

Lloyd zaváhal, pak řekl: „Můj bratr.“

„Panebože.“

Klouček zavřel oči.

„Musíme sehnat doktora,“ vyzval Lloyd Legionáře.

Legionář zavrtěl hlavou. „Musíme pryč. Za pár minut sem dorazí Němci vyšetřovat tu železniční havárii.“

Lloyd věděl, že má pravdu. „Budeme ho muset vzít s sebou.“

Klouček otevřel oči. „Williamsi.“

„Copak, Kloučku?“

Zdálo se, že se Klouček ušklíbl. „Teď se s tou čubkou můžeš oženit,“ řekl.

Pak zemřel.

{VIII}

Když se to dozvěděla Daisy, rozplakala se. Klouček byl mizera, ale kdysi ho milovala a on ji naučil hodně o sexu; jeho smrt ji rozesmutněla.

Jeho bratr Andy se stal vikomtem a dědicem hraběcího titulu; Andyho manželka May získala titul vikomtky a Daisy byla teď podle důmyslných aristokratických pravidel vikomtka vdova z Aberowenu – dokud se neprovdá za Lloyda; pak bude titulu zbavena a stane se obyčejnou paní Williamsovou.

To však může i nyní trvat ještě dlouho. Naděje na rychlé ukončení války se přes léto rozplynuly. Spiknutí německých důstojníků, kteří chtěli 20. července spáchat atentát na Hitlera, se nezdařilo. Německá armáda na východní frontě neustále ustupovala a Spojenci v srpnu obsadili Paříž, Hitler byl však rozhodnutý bojovat až do strašného konce. Daisy neměla tušení, kdy Lloyda uvidí, natož kdy si ho vezme.

Jedné zářijové středy, když přišla strávit večer do Aldgate, ji přivítala rozjásaná Eth Leckwithová. „Skvělá zpráva!“ oznámila Ethel, sotva Daisy vešla do kuchyně. „Lloyda vybrali jako perspektivního kandidáta do parlamentu za Hoxton!“

Byla tu i Lloydova sestra Millie s oběma dětmi – Lenniem a Pammií. „Není to úžasné?“ radovala se. „Vsaďte se, že se stane premiérem.“

„Ano,“ řekla Daisy a těžce dosedla.

„Jak koukám, moc velkou radost z toho nemáš,“ podivila se Ethel. „Jak by řekla kamarádka Mildred, tváříš se, jako by ti ulítly včely. Co se děje?“

„Jde o to, že když bude mít za manželku mě, ke zvolení mu to nepomůže.“ Cítila se tak špatně, protože ho tolik milovala. Copak mu může mařit vyhlídky? Může se ho snad vzdát? Když pomyslela na něco takového, pocítila tíhu na srdci a život jí připadl zoufalý.

„Protože jsi bohatá dědička?“ zeptala se Ethel.

„Nejen proto. Než Klouček umřel, řekl mi, že Lloyda nikdy nezvolí, když bude mít za manželku bývalou fašistku.“ Pohlédla na Ethel, která vždycky mluvila pravdu, i když to bolelo. „Nemýlil se, viď?“

„Ne tak úplně,“ odpověděla Ethel. Postavila vodu na čaj, pak se posadila ke kuchyňskému stolu naproti Daisy. „Nebudu ti tvrdit, že to nehraje žádnou roli. Ale nemyslím si, že by sis měla zoufat.“

Jsi stejná jako já, pomyslela si Daisy. Říkáš, co si myslíš. Žádný div, že mě Lloyd miluje: jsem mladší podoba jeho matky!

„Láska přece všechno překoná, nebo ne?“ prohodila Millie. Všimla si, že čtyřletý Lennie tluče dvouletou Pammii dřevěným vojáčkem. „Nemlať sestřičku!“ napomenula ho. Obrátila se k Daisy a pokračovala: „A můj bratr tě miluje jako blázen. Abych řekla pravdu, myslím, že v životě nikoho takhle nemiloval.“

„Já vím,“ přikývla Daisy. Bylo jí do pláče. „Jenže je rozhodnutý změnit svět a já nesnesu pomyšlení, že mu stojím v cestě.“

Ethel zvedla plačící holčičku na klín a ta se hned uklidnila. „Povím ti co dělat,“ usmála se na Daisy. „Buď připravená na otázky a očekávej nepřátelství, ale ničemu neuhýbej a neskrývej svou minulost.“

„Co bych měla říkat?“

„Můžeš říct, že tě fašismus pobláznil jako miliony jiných; ale při náletech na Londýn jsi jezdila se sanitkou a doufáš, že jsi svůj dluh splatila. Přesné formulace prober s Lloydem. Věř si, buď pořád tak neodolatelně kouzelná a nedopusť, aby tě tahle věc srazila na kolena.“

„Bude to fungovat?“

Ethel váhala. „Já nevím,“ připustila po odmlce. „Skutečně nevím. Ale zkusit to musíš.“

„Bylo by strašné, kdyby se kvůli mně musel vzdát toho, oč stojí nejvíc. Něco takového by dokázalo zničit každé manželství.“

Daisy napůl doufala, že Ethel tohle popře, ale ta to neudělala. „Já nevím,“ opakovala.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

1945 (I)

W

oody Dewar si na chození o berlích zvykl rychle.

Koncem roku 1944 utrpěl v bitvě v Ardenách zranění. Spojence postupující k německým hranicím překvapil mohutný protiútok. Woody se spolu s dalšími příslušníky 101. výsadkové divize snažil udržet město Bastogne představující životně důležitou křižovatku dopravních cest a tahů. Když Němci poslali formální dopis s požadavkem, aby Spojenci kapitulovali, generál McAuliffe jim nechal doručit zpátky stručný vzkaz, který se stal slavným: „Magoři!“

Woodyho pravou nohu roztříštily kulometné střely na Boží hod vánoční. Pekelně to bolelo. Ještě horší bylo, že do skutečné nemocnice se z obklíčeného města dostal až po měsíci.

Kosti se srovnají, možná přestane i kulhat, ale noha už nikdy nebude dost silná, aby mohl skákat s padákem.

Bitva v Ardenách byla poslední ofenzivou Hitlerovy armády na západě. Potom už Němci žádný protiútok neprovedli.

Woody se vrátil do civilního života, což znamenalo, že mohl pobývat ve washingtonském bytě rodičů a užívat si matčina hýčkání. Když mu sundali sádru, nastoupil opět do práce v otcově kanceláři.

Ve čtvrtek 12. dubna byl v budově Kapitolu, sídle Senátu a Sněmovny reprezentantů, pomalu pajdal suterénem a povídal si s otcem o uprchlících. „Myslíme si, že válka v Evropě vyhnala z domovů kolem jednadvaceti milionů lidí,“ říkal mu Gus. „Správa Spojených národů pro pomoc a obnovu – UNRRA – je připravena se o ně postarat.“

„To už teď bude nejspíš každým dnem zapotřebí,“ soudil Woody. „Rudá armáda je skoro v Berlíně.“

„A americká armáda je sotva osmdesát kilometrů od něj.“

„Jak dlouho může Hitler ještě vzdorovat?“

„Rozumný člověk by už kapituloval.“

Woody ztlumil hlas. „Někdo mi říkal, že Rusové objevili něco, co vypadá na vyhlazovací tábor. Nacisti tam zabíjeli stovky lidí denně. Jmenuje se to Osvětim a leží to v Polsku.“

Gus zachmuřeně přikývl. „Je to pravda. Veřejnost to ještě netuší, ale dřív nebo později se to dozví.“

„Za to by měl jít někdo před soud.“

„Už několik let pracuje komise Spojených národů pro válečné zločiny, sestavuje seznamy pachatelů a shromažďuje důkazy. Za předpokladu, že se nám po válce podaří Spojené národy zachovat, budou postaveni před soud.“

„Ovšemže se nám to podaří,“ reagoval pobouřeně Woody. „Roosevelt na tom založil loňskou kampaň a ve volbách zvítězil. Za pár týdnů začíná v San Francisku konference Spojených národů.“ San Francisco mělo pro Woodyho zvláštní význam, protože tam žije Bella Hernandezová, ale otci o ní ještě neřekl. „Američani usilují o mezinárodní spolupráci, abychom už nikdy nezažili takovou válku. Kdo by mohl být proti?“

„To bys koukal. Víš, většina republikánů jsou slušní lidé, mají zkrátka jen odlišný názor na svět než my. Ale je mezi nimi tvrdé jádro zatracených idiotů.“

Woody sebou trhl. Otec se málokdy vyjadřuje takhle drsně.

„Jako byli ti, co připravovali ve třicátých letech povstání proti Rooseveltovi,“ pokračoval Gus. „Byznysmeni jako Henry Ford, kteří si mysleli, že Hitler je dobrý, silný antikomunistický vůdce. Hlásí se k pravicovým skupinám typu America First.“

Woody nepamatoval, že by otec někdy mluvil takhle rozhněvaně.

„Kdyby tihle blázni prosadili svou, budeme tu mít třetí světovou válku, ještě horší než ty dvě předchozí,“ rozčiloval se Gus. „Přišel jsem kvůli válce o syna, a jestli budu mít někdy vnuka, nechci ztratit i toho.“

Woody pocítil bodnutí smutku: kdyby žila Joanne, dala by Gusovi vnoučata.

V současné době Woody s nikým ani nechodil, tudíž potomci byli vzdálená vyhlídka – pokud by nevystopoval v San Francisku Bellu…

„S úplnými pitomci nic nesvedeme,“ pokračoval Gus. „Ale třeba můžeme jednat se senátorem Vandenbergem.“

Arthur Vandenberg byl republikán z Michiganu, konzervativec a oponent Rooseveltova Nového údělu. S Gusem zasedal v zahraničním výboru Senátu.

„Ten představuje naše největší nebezpečí,“ kabonil se Gus. „Možná je arogantní a namyšlený, ale vzbuzuje respekt. Prezident se ho snaží získat a Vandenberg se už s naším názorem ztotožňuje, ale může zase sklouznout zpátky.“

„Proč by to dělal?“

„Zaujímá silně antikomunistické postoje.“

„Na tom není nic špatného. My taky.“

„Ano, jenže Arthur je v tomhle ohledu poněkud nepružný. Naštve se, jestliže uděláme něco, co by považoval za hrbení hřbetu před Moskvou.“

„Jako třeba?“

„Bůhví na jaké kompromisy budeme třeba muset v San Francisku kývnout. Už jsme souhlasili, že přijmeme Bělorusko a Ukrajinu jako samostatné státy, což je jen způsob, jak dát Moskvě tři hlasy ve Valném shromáždění. Musíme dbát na to, aby se Rusové účastnili jednání – ovšem pokud zajdeme příliš daleko, Arthur by se mohl obrátit proti celému projektu Spojených národů. Pak by ho Senát mohl odmítnout ratifikovat, úplně stejně jako odmítli v roce 1919 Společnost národů.“

„Naším úkolem v San Francisku tedy bude zařídit to tak, aby Sověti byli spokojení a zároveň aby se senátor Vandenberg nenaštval.“

„Přesně tak.“

Zaslechli dusot běžících nohou, nezvyklý zvuk v důstojných chodbách Kapitolu. Oba se ohlédli. Překvapený Woody viděl viceprezidenta Harryho Trumana, jak utíká po chodbě. Byl normálně oblečený v šedém dvouřadovém obleku s puntíkovanou kravatou, ale bez klobouku. Zdálo se, že ztratil svůj obvyklý doprovod poradců a ochranky. Běžel vytrvale, těžce dýchal a na nikoho se ani nepodíval; strašně kamsi spěchal.

Woody s Gusem udiveně přihlíželi. Stejně jako všichni ostatní.

Když Truman zmizel za rohem, Woody se podivil: „Co to sakra…?“

„Myslím, že nejspíš zemřel prezident,“ řekl Gus.

{II}

Voloďa Peškov vjel do Německa na desetikolovém americkém vojenském kamionu Studebaker US6. Nákladní automobil vyrobili v South Bendu v Indianě, po železnici ho dopravili do Baltimore, lodí přes Atlantik a kolem mysu Dobré naděje do Perského zálivu a pak vlakem z Persie do centrálního Ruska. Voloďa věděl, že je to jeden z dvou set tisíc studebakerů, které americká vláda darovala Rudé armádě. Rusové je měli rádi: byly odolné a spolehlivé. Vojáci říkali, že písmena „USA“ napsaná na boku přes šablonu znamenají Ubiť sukina syna Adolfa, tedy „Zabít toho zkurvysyna Adolfa“.

Měli rádi také jídlo, které Američané posílali, zejména masové konzervy SPAM, jejichž obsah byl podivně zářivě růžový, ale skvostně tučný.

Voloďu poslali do Německa, protože informace zasílané berlínskými špiony teď už nebyly tak aktuální jako ty, které mohl získat při výslechu německých válečných zajatců. Jeho plynná němčina z něj udělala prvotřídního frontového vyšetřovatele.

Když přešel hranice, zahlédl sovětský vládní plakát oznamující: „Vojáku Rudé armády, teď jsi na německé půdě. Hodina odplaty udeřila!“ Tohle patřilo k mírnějším formám propagandy. Kreml nějakou dobu rozněcoval nenávist k Němcům v přesvědčení, že vojáci budou bojovat úporněji. Političtí komisaři spočítali – nebo to aspoň tvrdili – ve všech městech a vesnicích, kudy se převalila německá armáda, počty mužů zabitých v boji, počty vypálených domů a počty civilistů zavražděných proto, že byli komunisti, Slovani nebo židi. Mnoho frontových vojáků dokázalo citovat čísla ze svého okolí a toužili napáchat stejné škody v Německu.

Rudá armáda dorazila na Odru protékající Pruskem od severu k jihu; byla to jejich poslední překážka před Berlínem. Milion sovětských vojáků se nacházel osmdesát kilometrů od hlavního města a byl připraven na zteč. Voloďa patřil k 5. úderné armádě. Zatímco čekal na zahájení boje, pročítal si armádní noviny Rudá hvězda.

To, co četl, ho zděsilo.

Nenávistná propaganda šla dál než cokoli, co četl předtím. „Den, kdy nezabijete aspoň jednoho Němce, je promarněný. Pokud čekáte na boj, zabijte nějakého Němce, dřív než to začne. Když zabijete jednoho Němce, zabijte dalšího – nic nás nepobaví víc než hromada německých mrtvol. Zabíjej Němce – to je modlitba tvé babičky. Zabíjej Němce – o to tě snažně prosí tvoje děti. Zabíjej Němce – to volá tvá ruská zem. Nekolísej. Nepolevuj. Zabíjej.“

Tohle je poněkud nechutné, pomyslel si Voloďa. Ale naznačovaly se ještě horší věci. Pisatel zlehčoval drancování: „Německé ženy přicházejí jen o kožichy a stříbrné lžičky, které byly předtím ukradeny.“ A byl tu pokřivený vtip o znásilnění: „Sovětští vojáci neodmítají komplimenty německých žen.“

Vojáci nebyli zrovna nejslušnější lidé. To, jak se chovali Němci při vpádu v roce 1941, dohnalo k nepříčetnosti všechny Rusy. Vláda jejich hněv rozdmýchávala řečmi o pomstě. A teď armádní list dával jasně najevo, že můžou poraženým Němcům provádět, co chtějí.

Byl to návod na Armagedon.

{III}

Erika von Ulrich spalovala touha, aby už bylo po válce.

S Erikovým kamarádem Hermannem Braunem a jejich šéfem doktorem Weissem vybudovali polní nemocnici v malém protestantském kostele; pak se posadili v kostelní lodi a neměli na práci nic než čekání na sanitky tažené koňmi, které přijedou plné strašlivě potrhaných a popálených mužů.

Německá armáda posílila své pozice na Seelowských výšinách v místech, kde se Odra nejvíce přibližuje Berlínu. Erikův lazaret se nacházel ve vesnici necelé dva kilometry za frontou.

Doktor Weiss měl přítele u armádní zpravodajské služby a ten mu sdělil, že Berlín brání sto deset tisíc Němců proti milionu Sovětů. S obvyklým sarkasmem poznamenal: „Ovšem naše morálka je vysoká a Adolf Hitler je největší génius ve vojenských dějinách, takže určitě zvítězíme.“

Bylo to beznadějné, ale němečtí vojáci stále úporně bojovali. Erik byl přesvědčený, že to je kvůli prosakujícím zvěstem o chování Rudé armády. Zajatci byli zabíjeni, domy drancovány a ničeny, ženy znásilňovány a přitloukány hřeby na vrata stodol. Němci věřili, že brání své rodiny před komunistickou brutalitou. Nenávistná kremelská propaganda se obracela proti svým původcům.

Erik se těšil na porážku. Toužil po tom, aby zabíjení skončilo. Nechtěl nic jiného než vrátit se domů.

Jeho přání se brzy splní – nebo bude mrtvý.

V pondělí 16. dubna ve tři hodiny ráno Erika spícího na dřevěné kostelní lavici probudila ruská děla. Dělostřelecké ostřelování už slyšel mnohokrát, ale tohle bylo desetkrát hlasitější než cokoli, co dosud zažil. Pro muže na frontové linii to muselo být skutečně ohlušující.

Ranění začali dorážet za svítání a zdravotníci se unaveně pustili do práce: amputovali končetiny, vytahovali kulky, čistili a obvazovali rány. Měli nedostatek všeho od léků až po čistou vodu a morfium dávali jen těm, kdo křičeli bolestí ve smrtelných mukách.

Muži, kteří mohli chodit a udržet zbraň, byli posíláni zpátky na frontu.

Němečtí obránci se drželi déle, než doktor Weiss očekával. Na konci prvního dne byli stále ještě ve svých pozicích, a když padla tma, proud raněných se zpomalil. Té noci se zdravotníci trochu prospali.

Časně ráno do kostela přinesli Wernera Francka se strašlivě rozdrceným pravým zápěstím.

Byl teď kapitánem. Velel části frontové linie s třiceti protiletadlovými děly Flak ráže 88 milimetrů. „Měli jsme jen osm granátů pro každé dělo,“ vykládal, zatímco šikovné prsty doktora Weisse pomalu a pečlivě dávaly do kupy jeho rozdrcené kůstky. „Dostali jsme rozkaz vypálit sedm na ruské tanky a osmým pak zničit vlastní dělo, aby ho rudí nemohli použít.“ Werner stál u Flaku, který dostal přímý zásah sovětských dělostřelců a převrátil se na něj. „Měl jsem štěstí, že to odnesla jen ruka,“ uznal Werner. „Mohl jsem to schytat do palice.“

Když měl zápěstí obvázané, zeptal se Erika: „Nemáš zprávy od Carly?“

Erik věděl, že jeho sestra a Werner spolu chodí. „Už celé týdny jsem od ní žádný dopis nedostal.“

„Já taky ne. V Berlíně to je prý pěkná mizérie. Doufám, že je v pořádku.“

„Mně to taky dělá starosti,“ přitakal Erik.

Němci překvapivě udrželi Seelowské výšiny ještě další den a noc.

Ošetřovna nedostala žádné varování, že se fronta zhroutila. Právě rychle třídili čerstvou várku raněných, když do kostela vpadlo sedm nebo osm sovětských vojáků. Jeden vypálil dávku ze samopalu do klenutého stropu a Erik se vrhl k zemi, stejně jako všichni ostatní schopní pohybu.

Rusové viděli, že nikdo není ozbrojený, a uvolnili se. Obešli přítomné a sebrali všechny hodinky a prsteny. Pak odešli.

Erik přemýšlel, co se stane dál. Ještě nikdy neuvízl za nepřátelskou frontou. Nemají polní nemocnici opustit a pokusit se dostihnout svou ustupující armádu? Nebo jsou pacienti ve větším bezpečí tady?

Doktor Weiss byl rozhodný. „Všichni pokračujte v práci,“ vyzval své druhy.

Pár minut poté se objevil sovětský voják s kamarádem přes rameno. Namířil na Weisse samopal a vychrlil na něj cosi rusky. Panikařil a jeho přítel krvácel.

Weiss odpověděl klidně. Lámanou ruštinou řekl: „Té zbraně není zapotřebí. Položte přítele tady na stůl.“

Voják to udělal a zdravotníci se dali do práce. Voják nepřestával na doktora mířit.

Později toho dne byli němečtí pacienti odvedeni nebo vyneseni ven a naloženi na korbu náklaďáku, který zamířil na východ. Erik sledoval, jak Werner Franck mizí; stal se z něj válečný zajatec. Jako chlapec Erik častokrát vyslechl příběh strýce Roberta, kterého uvěznili Rusové za první světové války – potom šlapal ze Sibiře domů po cestě více než sedm tisíc kilometrů dlouhé. Erik teď přemýšlel, kde asi Werner skončí.

Do kostela přinesli další raněné Rusy a Němci o ně pečovali, jako by to byli jejich vlastní muži.

Když později Erik upadal do vyčerpaného spánku, uvědomil si, že teď je válečným zajatcem i on sám.

{IV}

Zatímco se spojenecké armády stahovaly k Berlínu, vítězné země se začaly handrkovat na konferenci Spojených národů v San Francisku. Pro Woodyho by to bylo skličující, jenže jeho v tuto chvíli víc zajímalo, jak znovu navázat kontakt s Bellou Hernandezovou.

Myšlenky na ni ho neopouštěly při invazi v Den D, při bojích ve Francii ani během doby strávené v nemocnici a později při rekonvalescenci. Před rokem končila stáž na Oxfordské univerzitě a chystala se na doktorát na Berkeley, přímo tady v San Francisku. Nejspíš bude bydlet u rodičů v Pacific Heights, pokud ovšem nemá byt poblíž univerzity.

S doručením vzkazu Belle však měl bohužel potíže.

Dopisy zůstávaly bez odpovědi. Když zavolal na číslo uvedené v telefonním seznamu, ozvala se žena středního věku, která snad mohla být její matka. „Není teď doma,“ řekla zdvořile, ale chladně. „Můžu jí něco vyřídit?“ Bella mu nezavolala.

Patrně má vážnou známost. Jestli tomu tak je, ať mu to Bella řekne. Jenže třeba jí poštu zachytává matka a jeho vzkazy jí nepředává.

Asi by to měl vzdát. Třeba ze sebe dělá blázna. Jenže Woody se jen tak nevzdával. Připomněl si, jak dlouho a tvrdohlavě usiloval o Joanne. Vypadá to trochu jako modelové chování, pomyslel si; nevypovídá to náhodou něco o mně?

Zatím docházel každé ráno s otcem do střešního apartmánu v hotelu Fairmont, kde ministr zahraničí Stettinius pořádal krátké instruktážní porady s americkým týmem účastnícím se konference. Stettinius se ujal této práce místo Cordella Hulla, který byl v nemocnici. Spojené státy měly také nového prezidenta Harryho Trumana, jenž složil prezidentskou přísahu po smrti skvělého Franklina D. Roosevelta. Gus Dewar litoval, že v tak klíčovém okamžiku světových dějin mají stát v čele Spojených států dva nezkušení muži.

Všechno to začalo špatně. Na předkonferenčním setkání v Bílém domě prezident Truman netaktně urazil sovětského ministra zahraničí Molotova. V důsledku toho Molotov přijel do San Franciska v mizerné náladě. Oznámil, že se vrátí domů, pokud konference okamžitě neodsouhlasí přijetí Běloruska, Ukrajiny a Polska.

Nikdo nechtěl, aby se Sovětský svaz z konference stáhl. Bez Sovětů by Spojené národy nebyly Spojenými národy. Většina americké delegace byla pro kompromis s komunisty, ale senátor Vandenberg odmítající ústupky zarytě trval na tom, že se nesmí učinit nic pod tlakem Moskvy.

Když se jednou dopoledne Woodymu podařilo vyšetřit pár hodin volna, vydal se k Belliným rodičům domů.

Nóbl čtvrť, ve které bydleli, nebyla daleko od hotelu Fairmont na Nob Hillu, ale Woody pořád ještě chodil o holi, a tak si vzal taxi. Jejich dům byl žlutě omítnuté viktoriánské sídlo na Gough Street. Ke dveřím přišla žena příliš dobře oblečená na to, aby to byla služebná. Její nesouměrný úsměv byl úplně stejný jako Bellin: musela to být její matka. „Dobrý den, paní,“ pozdravil zdvořile. „Jsem Woody Dewar. Seznámil jsem se s Bellou loni v Londýně a moc rád bych ji zase viděl, jestli smím.“

Úsměv zmizel. Důkladně si ho prohlédla a pak pronesla: „Tak to jste vy.“

Woody neměl tušení, o čem mluví.

„Jsem Caroline Hernandezová, Bellina matka,“ představila se. „Pojďte radši dál.“

„Děkuju.“

Nepodala mu ruku a očividně se chovala nepřátelsky, třebaže nebylo jasné proč. Woody se však ocitl v domě.

Paní Hernandezová ho zavedla do rozlehlého, příjemného obývacího pokoje s úchvatnou vyhlídkou na oceán. Ukázala na židli a se sotva zdvořilým gestem naznačila, že si má sednout. Posadila se proti němu a znovu na něj tvrdě pohlédla. „Jakou dobu jste s Bellou v Anglii strávil?“ zeptala se.

„Jen pár hodin. Ale od té doby na ni nepřestávám myslet.“

Nastala další významná odmlka. „Když Bella odcházela do Oxfordu,“ promluvila pak paní Hernandezová, „byla zasnoubená s Victorem Rolandsonem, báječným mladíkem, kterého znala skoro celý život. Rolandsonovi jsou staří přátelé mého manžela i moji – nebo aspoň byli, dokud se Bella nevrátila domů a zasnoubení náhle nezrušila.“

Woodyho srdce poskočilo nadějí.

„Řekla jen, že přišla na to, že Victora nemiluje. Tušila jsem, že se seznámila s někým jiným, a teď vím s kým.“

„Vůbec jsem nevěděl, že je zasnoubená,“ řekl Woody.

„Nosila briliantový prsten, kterého bylo těžké si nevšimnout. Vaše špatné pozorovací schopnosti způsobily tragédii.“

„To je mi moc líto,“ vykoktal Woody. Pak si řekl: A dost! „Nebo abych řekl pravdu, líto mi to není. Jsem moc rád, že zasnoubení zrušila, protože ji považuju za naprosto úžasnou a chci ji pro sebe.“

Tohle se paní Hernandezové nelíbilo. „Jste velice neomalený, mladý muži.“

Woodyho její povýšenost náhle naštvala. „Paní Hernandezová, právě jste použila slovo ‚tragédie‘. Moje snoubenka Joanne mi zemřela v náručí v Pearl Harboru. Bratra Chucka zabila kulometná palba na pláži na Bougainville. V Den D jsem poslal Eso Webera a čtyři další mladé Američany na smrt kvůli jednomu mostu v zapadákově zvaném Eglise-des-Soeurs. Vím, co je tragédie, paní, a zrušené zasnoubení to není.“

Byla konsternovaná. Woody vytušil, že se jí mladí lidé často nepostaví. Neodpověděla, ale vypadala poněkud pobledle. Po chvíli se zvedla a bez vysvětlení z pokoje odešla. Woody si nebyl jistý, co od něj očekává, ale Bellu ještě neviděl, a tak zůstal sedět.

O pět minut později vešla do pokoje Bella.

Woody se zvedl; zrychlil se mu tep. Pouhý pohled na ni mu vyvolal v tváři úsměv. Měla obyčejné světle žluté šaty, které zvýrazňovaly třpyt jejích černých vlasů a kávovou pleť. V úplně jednoduchých šatech bude vždycky vypadat dobře, pomyslel si Woody: stejně jako Joanne. Chtěl ji obejmout a přitisknout její poddajné tělo k sobě, ale čekal, až mu dá nějaké znamení.

Vypadala nervózně, jako by se necítila dobře. „Co tu děláš?“ zeptala se.

„Přišel jsem za tebou.“

„Proč?“

„Protože na tebe nemůžu přestat myslet.“

„Ani se neznáme.“

„Tak to napravíme, můžeme začít hned. Půjdeš se mnou na večeři?“

„Nevím.“

Přešel přes pokoj k ní.

Polekaně si povšimla, že chodí o holi. „Co se ti stalo?“

„Ve Francii jsem to dostal do kolena. Pomalu se to zlepšuje.“

„To je mi moc líto.“

„Bello, myslím si, že jsi úžasná. A myslím si, že mě máš ráda. Oba jsme bez závazků. Co ti dělá vrásky?“

Opět spatřil ten nesouměrný úsměv, co se mu tolik líbil. „Nejspíš se stydím. Za to, co jsem udělala tenkrát v noci v Londýně.“

„A to je všechno?“

„Na první schůzku to bylo až moc.“

„Takové věci se děly pořád. Mně zrovna ne, ale slyšel jsem o tom. Myslela sis, že zemřu.“

Přikývla. „Něco takového jsem nikdy nedělala, ani s Victorem. Nevím, co mě to popadlo. A ve veřejném parku! Připadám si jako děvka.“

„Vím přesně, co jsi,“ zavrtěl hlavou Woody. „Jsi chytrá, krásná žena s velkým srdcem. Tak co kdybychom zapomněli na ten bláznivý okamžik v Londýně a začali se navzájem poznávat jako to, co jsme – dva slušní, dobře vychovaní mladí lidé?“

Začala roztávat. „Skutečně by to šlo?“

„To si piš.“

„Tak dobře.“

„Vyzvednu tě v sedm?“

„Tak dobře.“

To byla v podstatě slova na rozloučenou, ale Woody váhal. „Ani ti nedokážu říct, jakou mám radost, že jsem tě zase našel,“ vychrlil ze sebe.

Poprvé se mu podívala do očí. „Ach, Woody, já taky,“ přitakala. „Jsem tak ráda!“ Pak ho objala kolem pasu a přitiskla se k němu.

Tohle bylo to, po čem toužil. Sevřel ji v náručí a zabořil obličej do jejích nádherných vlasů. Takhle zůstali dlouhou chvíli.

Nakonec se od něj odtáhla. „Uvidím tě v sedm,“ připomněla.

„Platí.“

Odešel z domu v oblaku štěstí.

Odebral se přímo na schůzi řídícího výboru v Domě veteránů vedle budovy opery. Kolem dlouhého stolu zasedlo čtyřicet šest členů; jejich asistenti seděli stejně jako Gus Dewar za nimi. Woody jako asistent asistenta se posadil až zády u stěny.

Jako první promluvil sovětský ministr zahraničí Molotov. Woody usoudil, že na pohled moc impozantně nepůsobí. S ustupujícími vlasy, úhledným knírkem a brýlemi vypadal jako účetní, jímž býval jeho otec. Jenže dokázal v sovětské politice přežít dlouho. Jako Stalinův přítel z předrevolučních dob byl také strůjcem nacisticko-sovětského paktu z roku 1939. Byl to dříč a vzhledem k dlouhým hodinám tráveným u psacího stolu se mu přezdívalo Kamenný zadek.

Navrhl, aby Bělorusko a Ukrajina byly přijaty jako zakládající členové Spojených národů. Zdůraznil, že tyto dvě sovětské republiky nesly největší tíhu nacistického vpádu a každá z nich přispěla Rudé armádě více než milionem mužů. V předchozích debatách se namítalo, že nejsou plně nezávislé na Moskvě, ale tentýž argument bylo možné uplatnit na Kanadu a Austrálii – dominia Britského impéria, která dostala samostatné členství.

Hlasování bylo jednomyslné. Woody věděl, že všechno se už dohodlo předem. Latinskoamerické země hrozily nesouhlasem, pokud nebude přijata Argentina, která podporovala Hitlera; tento ústupek byl učiněn, aby se zajistily jejich hlasy.

Pak přišla bomba. Zvedl se český ministr zahraničí Jan Masaryk. Byl to proslulý liberál a antinacista – týdeník Time ho v roce 1944 dokonce otiskl na své obálce. Navrhl, aby do Spojených národů bylo přijato také Polsko.

Američané odmítali Polsko přijmout, dokud tam Stalin nepovolí svobodné volby, a Masaryk jako demokrat měl tento postoj podporovat, zejména když se sám snažil vybudovat demokracii v situaci, kdy se mu Stalin kouká přes rameno. Molotov musel vykonat na Masaryka obrovský tlak, aby ho přiměl takto zradit své ideály. A vskutku, když Masaryk usedal, měl výraz člověka, který snědl něco nechutného.

Gus Dewar také vypadal zachmuřeně. Předem dojednané kompromisy s Běloruskem, Ukrajinou a Argentinou měly zajistit, že tohle zasedání proběhne hladce. Jenže teď jim Molotov poslal falšovaný míč.

Senátor Vandenberg sedící s americkou delegací byl pobouřen. Vytáhl pero a poznámkový blok a začal zuřivě psát. Po minutě list vytrhl, pokynutím ruky přivolal Woodyho, papír mu podal a požádal ho: „Odneste to panu ministrovi.“

Woody došel ke stolu, naklonil se Stettiniovi přes rameno, položil před něj vzkaz a řekl: „Od senátora Vanderberga, pane ministře.“

„Děkuju vám.“

Woody se vrátil ke své židli u zdi. Moje úloha v historii, pomyslel si. Když vzkaz předával, letmo na něj pohlédl. Vandenberg načrtl krátké, rozhodné odmítnutí českého návrhu. Přidrží se Stettinius senátorova návodu?

Jestliže si Molotov v otázce Polska prosadí svou, pak Vandenberg může sabotovat Spojené národy v Senátu. Ale jestliže Stettinius teď převezme Vandenbergovo stanovisko, Molotov může z konference odejít a odjet domů, čímž by byla myšlenka Spojených národů zlikvidovaná stejně efektivně.

Woody zatajil dech.

Stettinius se postavil s Vandenbergovým textem v ruce. „Svým závazkům z Jalty ve prospěch Ruska jsme právě dostáli,“ řekl. Měl na mysli závazek, že Spojené státy podpoří Bělorusko a Ukrajinu. „Jsou tu také další závazky z Jalty, které vyžadují, aby se jim dostálo stejnou měrou.“ Používal slova, která napsal Vandenberg. „Jeden požaduje vytvoření nové a reprezentativní polské prozatímní vlády.“

V místnosti se ozvalo šokované mumlání. Stettinius jde proti Molotovovi. Woody letmo pohlédl na Vandenberga. Předl blahem.

„Dokud k tomu nedojde,“ pokračoval Stettinius, „konference nemůže lublinskou vládu s klidným svědomím uznat.“ Pohlédl přímo na Molotova a přesně citoval Vandenbergova slova. „Byl by to nečestný projev zlého úmyslu.“

Zdálo se, že Molotov plane hněvem.

Britský ministr zahraničí Anthony Eden, muž vytáhlé postavy, se zvedl, aby Stettinia podpořil. Zvolil dokonale zdvořilý tón, ale ostře kritická slova. „Naše vláda nemá možnost zjistit, jestli polský lid prozatímní vládu podporuje,“ řekl, „protože sovětští spojenci odmítají do Polska vpustit britské pozorovatele.“

Woody vycítil, že se jednání obrací proti Molotovovi. Rus měl zřejmě stejný dojem. Radil se se svými asistenty natolik hlasitě, že Woody postřehl zuřivost v jeho hlasu. Opustí konferenci?

Belgický ministr zahraničí, plešatý a zavalitý muž s dvojitou bradou, navrhl kompromis vyjadřující naději, že nová polská vláda by mohla vzniknout natolik včas, aby byla tady v San Francisku zastoupena, ještě než konference skončí.

Všichni obrátili zrak na Molotova. Nabízela se mu možnost zachránit si tvář. Přijme ji?

Pořád vypadal rozzlobeně. Přesto lehce, ale zcela neklamně přikývl na souhlas.

A krize byla zažehnána.

Prima, pomyslel si Woody, dvě vítězství v jednom dni. Situace se začíná zlepšovat.

{V}

Carla si šla stoupnout do fronty na vodu.

Z kohoutků už dva dny nic neteklo. Berlínské hospodyně naštěstí zjistily, že každých pár bloků lze na ulici narazit na staromódní, dávno nepoužívané pumpy napojené na podzemní studně. Byly rezaté a skřípaly, ale kupodivu stále fungovaly. A tak se teď u nich každé ráno řadily ženy s kbelíky a džbány.

Nálety bombardovacích letadel ustaly, patrně proto, že se nepřítel chystal vstoupit do města. V ulicích to však stále bylo nebezpečné, protože dělostřelectvo Rudé armády pokračovalo v ostřelování. Carla nechápala, proč se s tím obtěžují. Velká část města už byla zničená. Celé domovní bloky a dokonce i větší oblasti byly úplně srovnané se zemí. Žádné veřejné služby nefungovaly. Žádné vlaky ani autobusy nejezdily. Tisíce, možná miliony lidí se ocitly bez domova. Město se proměnilo v jeden obrovský uprchlický tábor. Dělostřelecké ostřelování však pokračovalo. Většina lidí trávila celé dny ve sklepech nebo ve veřejných protileteckých krytech, ale pro vodu ven vyjít museli.

Krátce předtím, než trvale vypadl elektrický proud, BBC v rádiovém vysílání oznámila, že Rudá armáda osvobodila koncentrační tábor Sachsenhausen, severně od Berlína. Sověti přicházející od východu se očividně rozhodli do města nenapochodovat přímo, ale obklíčit ho. Carlina matka Maud z toho vyvodila, že Rusové chtějí americká, britská, francouzská a kanadská vojska, která se rychle blížila ze západu, udržet mimo hlavní město. Citovala Lenina: „Kdo ovládá Berlín, ovládá Německo; a kdo ovládá Německo, ovládá Evropu.“

Německá armáda se přesto ještě nevzdala. S daleko menším počtem mužů a zbraní, s nedostatkem munice a paliva a napůl vyhladovělá se pachtila dál a dál. Jejich vůdcové své vojáky znovu a znovu vrhali proti nepřátelské přesile a ti znovu a znovu poslouchali rozkazy, bojovali statečně a odhodlaně a umírali po stovkách tisíc. Byli mezi nimi dva muži, které Carla milovala: bratr Erik a přítel Werner. Neměla tušení, kde bojují, nebo jestli jsou vůbec ještě naživu.

Carla ukončila činnost špionské sítě. V bojové činnosti nastával chaos. Bojové plány už moc neznamenaly. Tajné informace z Berlína neměly pro vítězící Sověty valnou cenu. Už to nestálo za riziko. Špioni spálili seznamy kódů a vysílačky ukryli v sutinách vybombardovaných domů. Dohodli se, že o své práci nebudou nikdy mluvit. Byli stateční, zkrátili válku a zachránili lidské životy; nedalo se však očekávat, že na to budou poražení Němci takto nahlížet. Jejich odvaha zůstane navždy utajená.

Zatímco Carla stála ve frontě u pumpy, projela kolem skupina hitlerjugend určená k boji proti tankům; směřovali na východ, k místu bojů. Skupinu tvořili dva asi padesátiletí muži a deset či dvanáct chlapců, všichni na kolech. K řídítkům každého kola byly přivázané dvě nové jednorázové protitankové zbraně zvané pancéřová pěst. Uniformy byly chlapcům příliš velké a jejich nadměrné přílby by vypadaly komicky, kdyby jejich úděl nebyl tak žalostný. Chystali se bojovat s Rudou armádou.

Šli na smrt.

Když projížděli kolem, Carla odvrátila hlavu: nechtěla si zapamatovat jejich tváře.

Zatímco si plnila kýbl, žena ve frontě za ní, paní Reichsová, na ni promluvila tak tiše, že ji nikdo jiný nemohl zaslechnout: „Vy jste přítelkyně manželky pana doktora, viďte?“

Carla znervózněla. Paní Reichsová zřejmě mluví o Hannelore Rothmannové. Doktor zmizel společně s duševně nemocnými pacienty z židovské nemocnice. Její syn Rudi zahodil žlutou hvězdu a připojil se k židům žijícím v utajení, kterým se v berlínském slangu říká ponorky. Ale Hannelore není židovka a žije pořád v tom starém domě.

Posledních dvanáct let taková otázka, jakou Carla právě uslyšela – nejste přítelkyně židovky? –, znamenala obvinění. Co znamená dnes? Carla nevěděla. Paní Reichsovou zná jen od vidění: nemůže jí věřit.

Carla zavřela kohoutek. „Doktor Rothmann býval naším rodinným lékařem, když jsem byla malá,“ odpověděla opatrně. „Proč?“

Její místo u pumpy zaujala paní Reichsová a začala plnit velký kanystr, který kdysi obsahoval olej na vaření. „Paní Rothmannovou odvedli,“ řekla. „Myslela jsem, že byste to chtěla vědět.“

Byla to běžná věc. Lidi „odváděli“ pořád. Ovšem když se to stalo někomu z blízkých, přišlo to jako rána do srdce.

Nemělo smysl pokoušet se zjistit, co se s nimi stalo – bylo to vlastně přímo nebezpečné: lidé, kteří se dotazovali po zmizelých, měli tendenci mizet sami. Přesto se Carla musela zeptat. „Nevíte, kam ji odvedli?“

Tentokrát odpověď zazněla. „Do tranzitního tábora v Schul Strasse.“ Carle svitla naděje. „Je to ve staré židovské nemocnici ve Weddingu. Znáte to tam?“

„Ano, znám.“ Carla v té nemocnici občas neoficiálně a tajně pracovala, a tak věděla, že vláda zabrala jednu z nemocničních budov – patologickou laboratoř – a obehnala ji ostnatým drátem.

„Doufám, že je v pořádku,“ povzdechla si žena. „Byla na mě tak hodná, když naše Steffi onemocněla.“ Zavřela kohoutek a s kanystrem vody odešla.

Carla spěchala opačným směrem domů.

Musí ohledně Hannelore něco podniknout. Dostat někoho z tábora bylo vždycky skoro nemožné, ale teď když se všechno hroutí, třeba nějaký způsob existuje.

Zanesla kbelík do domu a předala ho Adě.

Maud se šla postavit do fronty na příděl potravin. Carla se převlékla do uniformy zdravotní sestry, myslela si, že by to mohlo pomoct. Vysvětlila Adě, kam jde, a zase odešla.

Do Weddingu musela jít pěšky. Bylo to odtud čtyři nebo pět kilometrů. Napadlo ji, jestli to vůbec má cenu. I kdyby Hannelore našla, nejspíš jí nebude možné nijak pomoct. Pak ale pomyslela na Evu v Londýně a Rudiho skrývajícího se někde tady v Berlíně: jak strašné by bylo, kdyby v posledních hodinách války ztratili matku. Musí se o to pokusit.

Na ulicích se pohybovala vojenská policie, zastavovala lidi a žádala doklady. Pracovali v trojicích, vynášeli okamžité rozsudky bez soudu a zajímali se především o muže v branném věku. Carlu v uniformě zdravotní sestry nechali být.

Bylo zvláštní, že v téhle zpustošené městské krajině stály jabloně a třešně obsypané nádhernými bílými a růžovými květy a že v tichých chvilkách mezi výbuchy slyšela zpívat ptáky stejně optimisticky jako každé jaro.

Ke své hrůze zahlédla několik mužů visících na pouličních lampách. Někteří byli v uniformě a většina mrtvol měla na krku ceduli s nápisem „Zbabělec“ nebo „Dezertér“. Věděla, že tyto muže shledaly vinnými ony tříčlenné pouliční soudy. Copak toho zabíjení už nebylo dost, aby to nacisty uspokojilo? Chtělo se jí brečet.

Třikrát se musela ukrýt před dělostřeleckým ostřelováním. Naposledy už jen pár set metrů od nemocnice a Carle se přitom zdálo, že Sověti a Němci bojují jen o pár ulic dál. Střelba byla tak silná, že se Carla málem otočila a utekla. Hannelore je nejspíš odsouzená ke zkáze a možná už je mrtvá: proč by měla Carla přidávat k počtu obětí svůj vlastní život? Ale stejně šla dál.

K cíli dorazila večer. Nemocnice se nacházela v Iranische Strasse, na rohu Schul Strasse. Stromy lemující ulice teď byly čerstvě olistěné. Laboratorní budova, kterou přeměnili v tranzitní tábor, byla střežená. Carla uvažovala, že půjde ke stráži a vysvětlí jí, že chce dovnitř, jenže tahle strategie moc slibně nevypadala. Napadlo ji, že by mohla vklouznout tunelovým systémem.

Vešla do hlavní budovy. Nemocnice fungovala. Všechny pacienty přenesli do suterénu a tunelů. Zdravotníci pracovali při světle petrolejových lamp. Podle zápachu Carla poznala, že záchody nesplachují. Voda se nosila v kýblech ze staré studně na zahradě.

Vojáci sem kupodivu přinášeli raněné druhy a dožadovali se pro ně pomoci. Náhle jim nevadilo, že lékaři a sestry jsou zřejmě židi.

Tunelem pod zahradou prošla ke sklepení laboratoře. Jak očekávala, dveře byly střežené. Mladý gestapák však pohlédl na její uniformu, na nic se neptal a mávnutím ruky ji vpustil dovnitř. Možná už ve svém úkolu neviděl žádný smysl.

Ocitla se v táboře. Napadlo ji, jestli bude stejně snadné dostat se ven.

Zápach tu byl ještě větší a záhy poznala proč. Sklepení bylo přeplněné lidmi. Ve čtyřech skladovacích prostorách se tísnily stovky lidí. Seděli nebo leželi na podlaze, ti šťastnější se opírali zády o zeď. Byli špinaví, vyčerpaní a páchli; na Carlu upírali prázdný, lhostejný pohled.

Hannelore Rothmannovou našla za pár minut.

Doktorova manželka nikdy nebyla krásná, ale kdysi mívala sošnou postavu a výrazný obličej. Teď byla vyzáblá jako většina lidí, vlasy měla šedivé a vypadala jako bez života. Propadlé tváře měla od neustálého vypětí samou vrásku.

Promlouvala k dospívajícímu děvčeti ve věku, kdy dívka může vypadat na svá léta příliš vnadně, protože má ženská prsa a boky, ale její obličej je pořád ještě obličejem dítěte. Dívka seděla na podlaze a plakala a Hannelore klečela u ní, držela ji za ruku a tiše, konejšivě jí cosi říkala.

Když Hannelore spatřila Carlu, vstala. „Proboha! Co tu děláš?“

„Myslela jsem, že když jim řeknu, že nejste židovka, třeba vás nechají odejít.“

„Jsi statečná.“

„Váš manžel zachránil život mnoha lidem. Někdo by měl zachránit váš.“

Chvíli si Carla myslela, že se Hannelore rozpláče. Zdálo se, že jí posmutněl obličej. Pak zamrkala a zavrtěla hlavou. „Tohle je Rebecca Rosenová,“ pronesla pevným hlasem. „Její rodiče dneska zabil dělostřelecký granát.“

„Je mi to moc líto, Rebecco,“ řekla Carla.

Dívka nepromluvila.

„Kolik ti je roků, Rebecco?“ zeptala se Carla.

„Bude mi čtrnáct.“

„Teď budeš muset být jako dospělá.“

„Proč jsem neumřela taky?“ naříkala Rebecca. „Stála jsem hned vedle nich. Měla jsem umřít. Teď jsem úplně sama.“

„Nejsi sama,“ prohlásila rázně Carla. „My jsme s tebou.“ Obrátila se znovu na Hannelore. „Kdo to tu má na starosti?“

„Jmenuje se Walter Dobberke.“

„Jdu mu říct, že vás musí pustit.“

„Dneska mu už skončila pracovní doba. A jeho zástupce je seržant s mozkem divokého prasete. Ale koukni, tady přichází Gisela. To je Dobberkeho milenka.“

Do místnosti vešla mladá žena: hezká, s dlouhými plavými vlasy a krémovou pletí. Nikdo se za ní ani neohlédl. Tvářila se vzdorně.

„Souloží s ní na posteli v místnosti nahoře, kde se dělá EKG. Ona za to dostává jídlo navíc. Nikdo s ní nemluví, jenom já. Prostě si myslím, že nemůžeme lidi odsuzovat za kompromisy, které dělají. Koneckonců žijeme v pekle.“

Carla si tím tak jistá nebyla. S židovskou dívkou, která spí s nacistou, by se nepřátelila.

Gisela zahlédla Hannelore a přistoupila k nim. „Dostal nové rozkazy,“ pronesla tak tiše, že Carla musela napínat uši, aby jí rozuměla. Pak Gisela zaváhala.

„Ano?“ vybídla ji Hannelore. „Jaké to jsou rozkazy?“

Giselin hlas se ztišil do šepotu. „Všechny tady postřílet.“

Carla pocítila, jak jí studená ruka sevřela srdce. Všechny tyhle lidi – včetně Hannelore a mladičké Rebeccy.

„Walter to nechce udělat,“ pokračovala Gisela. „On není zlý člověk, vážně.“

Hannelore promluvila s fatalistickým klidem. „Kdy nás má zabít?“

„Okamžitě. Ale napřed chce zničit záznamy. Hans-Peter a Martin právě pálí šanony v peci. To je práce na dlouho, takže nám pár hodin zbývá. Třeba sem dorazí Rudá armáda včas a zachrání nás.“

„A třeba nedorazí,“ namítla Hannelore břitce. „Neexistuje nějaký způsob, jak ho přesvědčit, aby rozkazy neuposlechl? Proboha, vždyť je skoro po válce!“

„Dřív jsem ho dokázala přemluvit skoro k čemukoliv,“ řekla Gisela smutně. „Ale už se mě zřejmě nabažil. Znáte mužské.“

„Měl by ale myslet na svou vlastní budoucnost. Každým dnem to tady převezmou Spojenci. Nacistické zločiny potrestají.“

„Kdo ho obviní, když budeme všichni mrtví?“

„Já,“ řekla Carla.

Druhé dvě na ni mlčky pohlédly.

Carla si uvědomila, že i když není židovka, zastřelí ji také, aby zabránili jejímu svědectví.

Začala usilovně přemýšlet. „Kdyby nás Dobberke ušetřil, mohli bychom mu třeba pomoct u Spojenců,“ nadhodila.

„To je dobrý nápad,“ přikývla Hannelore. „Mohli bychom všichni podepsat prohlášení, že nám zachránil život.“

Carla pohlédla tázavě na Giselu. Ta se tvářila pochybovačně, ale přitakala: „To by udělat mohl.“

Hannelore se rozhlédla kolem. „Tamhle je Hilde,“ upozornila. „Pracuje pro Dobberkeho jako sekretářka.“ Přivolala ji a vysvětlila jí plán.

„Napíšu na stroji propouštěcí papíry pro každého,“ souhlasila Hilde. „Požádáme ho, aby je podepsal dřív, než mu dáme to prohlášení.“

Ve sklepení žádné stráže nebyly, pouze u dveří do přízemí a u tunelu; vězni se tedy mohli uvnitř volně pohybovat. Hilde odešla do místnosti, která sloužila jako Dobberkeho suterénní kancelář. Nejdřív napsala prohlášení. Hannelore s Carlou pak obešly sklepení, vysvětlily plán a získaly všechny podpisy. Mezitím Hilde napsala na stroji propouštěcí doklady.

Když skončily, byla už hluboká noc. Do doby, než se Dobberke ráno objeví, nic víc dělat nemohly.

Carla si lehla na podlahu vedle Rebeccy Rosenové. Žádné jiné místo na spaní tu nebylo.

Po chvíli se Rebecca tiše rozplakala.

Carla nevěděla přesně co dělat. Chtěla ji ukonejšit, ale žádná slova ji nenapadala. Co říct dítěti, které právě vidělo, jak oba rodiče zahynuli? Tlumený pláč neustával. Nakonec se Carla překulila a Rebeccu objala.

Okamžitě poznala, že udělala dobře. Rebecca se k ní přitulila a hlavou se jí přitiskla na prsa. Carla ji plácala po zádech jako miminko. Vzlyky pomalu ustaly a Rebecca nakonec usnula.

Carla nespala. Noc strávila formulováním imaginárních projevů k veliteli tábora. Někdy se odvolávala na jeho lepší já, jindy mu hrozila spojeneckými soudy nebo apelovala na jeho vlastní zájem.

Na popravy se snažila nemyslet. Erik jí vyprávěl, jak v Rusku nacisti stříleli dvanáct lidí najednou. Předpokládala, že i tady budou mít nějaký účinný systém. Bylo těžké si to představit. Možná to tak bylo lépe.

Ona by zastřelení třeba mohla uniknout, kdyby z tábora okamžitě nebo hned ráno odešla. Není vězněm, není židovka a doklady má naprosto v pořádku. V uniformě zdravotní sestry by mohla použít stejnou cestu, jakou se dostala sem. To by však znamenalo, že opustí Hannelore i Rebeccu. K tomu se nedokázala přimět, bez ohledu na to, jak moc se toužila odtud dostat.

Boje v ulicích pokračovaly až do časných ranních hodin a pak nastala krátká odmlka. Všechno znovu začalo za svítání. Teď už se to přesunulo tak blízko, že Carla slyšela nejen děla, ale i střelbu ze samopalů.

Časně ráno stráže přinesly bandasku vodnaté polévky a pytle chleba, samé vyházené kusy okoralých bochníků. Carla vypila polévku a snědla chleba a pak si zdráhavě odskočila na záchod, který byl nepředstavitelně špinavý.

S Hannelore, Giselou a Hilde pak vyšla do přízemí čekat na Dobberkeho. Znovu začalo dělostřelecké ostřelování a ony byly každou vteřinu v ohrožení, ale chtěly s ním promluvit, hned jak přijde.

V obvyklou hodinu se neobjevil. Hilde tvrdila, že normálně je dochvilný. Možná ho zdržela střelba v ulicích. Také tam samozřejmě mohl zahynout. Carla doufala, že ne. Jeho zástupce seržant Ehrenstein byl příliš hloupý, než aby se s ním mohly dohadovat.

Když měl Dobberke už hodinové zpoždění, Carla začala ztrácet naději.

Po další hodině dorazil.

„Co to má být?“ zamračil se, když uviděl čtyři ženy čekající na chodbě. „Dámská jízda?“

Odpověděla mu Hannelore. „Všichni vězňové podepsali prohlášení, že jste jim zachránil život. Tohle prohlášení by mohlo zachránit váš život, pokud přistoupíte na naše podmínky.“

„Nebuďte směšná,“ zavrčel.

Promluvila Carla. „Podle BBC mají Spojené národy seznam jmen nacistických činitelů, kteří se podíleli na hromadných vraždách. Do týdne můžete stát před soudem. Copak vy byste nestál o podepsané prohlášení, že jste lidi ušetřil?“

„Poslouchat BBC je zločin,“ odpověděl.

„I když ne tak závažný jako vražda.“

Hilde držela v ruce šanon. „Napsala jsem na stroji propouštěcí doklady pro všechny zdejší vězně,“ řekla mu. „Jestliže je podepíšete, dostanete prohlášení.“

„Můžu si ho rovnou vzít.“

„Když budeme všichni mrtví, nikdo neuvěří, že jste nevinný.“

Dobberkeho štvala situace, ve které se ocitl, ale nebyl tak sebejistý, aby prostě odešel. „Za vaši opovážlivost vás můžu nechat všechny čtyři zastřelit,“ zuřil.

„Takhle vypadá porážka,“ upozornila ho netrpělivě Carla. „Zvykejte si na to.“

Obličej mu potemněl hněvem a Carla si uvědomila, že zašla příliš daleko. Nejraději by vzala svá slova zpátky. Zírala na Dobberkeho rozzuřenou tvář a snažila se nedat najevo strach.

V tu chvíli vybuchl před budovou dělostřelecký granát. Dveře se otřásly a okna se vysypala. Všichni se instinktivně přikrčili, ale nikomu se nic nestalo.

Když se napřímili, Dobberkeho výraz se změnil. Vztek vystřídalo cosi jako znechucená odevzdanost osudu. Carle se zrychlil tep. Vzdal se?

Přiběhl seržant Ehrenstein. „Nikdo nebyl zraněn,“ hlásil.

„Dobrá, seržante.“

Ehrenstein se chystal zase odejít, ale Dobberke ho přivolal zpátky. „Náš tábor se zavírá,“ oznámil Dobberke.

Carla zatajila dech.

„Zavírá?“ V seržantově nevěřícím hlasu zněla útočnost i překvapení.

„Nové rozkazy. Řekněte mužům, ať jdou…“ Dobberke zaváhal. „Povězte jim, ať se hlásí v železničním krytu ve stanici Friedrichstrasse.“

Carla věděla, že si to Dobberke vymýšlí, a zdálo se, že takové podezření má i Ehrenstein. „Kdy, pane veliteli?“

„Okamžitě.“

„Okamžitě.“ Ehrenstein vyčkával, jako by slovo „okamžitě“ potřebovalo další objasnění.

Dobberke ho kývnutím hlavy poslal pryč.

„Provedu, pane veliteli,“ uposlechl seržant. „Řeknu jim to.“ Vyšel ven. Carlu zalil pocit triumfu, ale připomněla si, že na svobodě ještě není.

„Ukažte mi to prohlášení,“ požádal Dobberke Hilde.

Hilde otevřela šanon. Byla v něm desítka listů papíru, všechny se stejným textem nahoře; zbytek volného místa byl pokrytý podpisy. Podala mu je.

Dobberke papíry složil a nacpal do kapsy.

Hilde před něj položila propouštěcí doklady. „Podepište to, prosím.“

„Žádné propouštěcí papíry nepotřebujete,“ zavrtěl hlavou Dobberke. „A na stovky podpisů já nemám čas.“ Zvedl se.

„Na ulicích je policie,“ naléhala Carla. „Věší lidi na kandelábry. Potřebujeme doklady.“

Poplácal si kapsu. „Jestli najdou tohle prohlášení, pověsí mě.“ Vykročil ke dveřím.

„Vezmi mě s sebou, Waltře!“ vykřikla Gisela.

Otočil se k ní. „Vzít tě s sebou?“ nechápal. „Co by tomu řekla moje manželka?“ Vyšel ven a práskl dveřmi.

Gisela propukla v pláč.

Carla šla ke dveřím, otevřela je a sledovala, jak Dobberke odchází. Žádní další gestapáci na dohled nebyli: uposlechli jeho příkazu a tábor už opustili.

Velitel vyšel na ulici a rozběhl se.

Bránu nechal otevřenou.

Hannelore stála vedle Carly a nevěřícně hleděla ven.

„Myslím, že jsme na svobodě,“ poznamenala Carla.

„Musíme to říct ostatním.“

„Já jim to povím,“ nabídla se Hilde. Vydala se po schodech do sklepa.

Carla s Hannelore bázlivě vykročily na cestu od vchodu do laboratoře k otevřené bráně. Tam zaváhaly a pohlédly jedna na druhou.

„Bojíme se svobody,“ řekla Hannelore.

Za nimi se ozval dívčí hlas. „Carlo, neodcházej beze mě!“ Byla to Rebecca; běžela po cestě a pod ušmudlanou blůzou se jí pohupovaly prsy.

Carla si povzdechla. Pořídila jsem si dítě, pomyslela si. Na úlohu matky se připravená necítím, ale co mám dělat?

„Tak pojď,“ vyzvala ji. „Ale počítej s tím, že poběžíme.“ Uvědomila si, že o dívčinu hbitost si starost dělat nemusí: bezpochyby dokáže běžet rychleji než Carla či Hannelore.

Přešly přes nemocniční zahradu k hlavní bráně. Tam se zastavily a rozhlédly se po Iranische Strasse na obě strany. Zdálo se, že je klid. Přešly vozovku a rozběhly se k nároží. Když Carla vyhlédla do Schul Strasse, zaslechla dávku ze samopalu a viděla, že o kus dál se v ulici střílí. Směrem k ní ustupovali němečtí vojáci a za nimi se objevili rudoarmějci.

Rozhlédla se. Nebylo kam se skrýt, jedině za stromy a ty vcelku žádnou ochranu neposkytovaly.

O padesát metrů dál dopadl doprostřed ulice dělostřelecký granát a vybuchl. Carla pocítila poryv exploze, ale zraněná nebyla.

Všechny tři se bez dalšího dohadování rozběhly zpátky do prostoru nemocnice.

Vrátily se do budovy laboratoře. Někteří vězňové stáli těsně u ostnatého drátu, jako by se neodvažovali vyjít ven.

„Ve sklepech to smrdí,“ křikla na ně Carla, „ale teď tam bude nejbezpečněji.“ Vešla do budovy a dala se po schodech dolů; většina ostatních ji následovala.

Přemýšlela, jak dlouho tady bude muset zůstat. Německá armáda se musí vzdát, ale kdy? Nějak si nedokázala představit, že by Hitler za jakýchkoli okolností souhlasil s kapitulací. Celý jeho život se zakládal na arogantním řvaní, že on je šéf. Jak by mohl takový člověk připustit, že neměl pravdu a byl hloupý a zlý? Že zavraždil miliony lidí a přivodil rozbombardování celé své země? Že se zapíše do dějin jako největší zloduch, jaký kdy žil? Tohle udělat nedokáže. Může se zbláznit, zemřít hanbou nebo si strčit pistoli do úst a stisknout spoušť.

Jenže jak dlouho to bude trvat? Ještě den? Ještě týden? Déle?

Nad schody se ozvalo volání. „Jsou tady! Rusové jsou tady!“

Pak Carla uslyšela dusot těžkých bot na schodech do suterénu. Kde Rusové sehnali tak dobré boty? Od Američanů?

A pak už stáli v místnosti, čtyři, šest, osm, devět mužů se špinavými obličeji, v rukou drželi samopaly s kulatými zásobníky. Byli připravení v tu ránu zabíjet a zdálo se, že zaplnili neskutečně velkou část prostoru. Lidé od nich ustupovali, třebaže to byli osvoboditelé.

Vojáci se obezřetně rozhlíželi. Viděli, že od vychrtlých vězňů, převážně žen, jim žádné nebezpečí nehrozí. Sklonili zbraně. Někteří přešli do sousedních místností.

Vysoký voják si vyhrnul levý rukáv. Na ruce měl šest nebo sedm náramkových hodinek. Zakřičel cosi rusky a pažbou samopalu ukázal na hodinky. Carla si pomyslela, že ví, co říká, ale nechtěla tomu uvěřit. Pak muž popadl starší ženu, vzal ji za ruku a ukázal na snubní prsten.

„Oni se nás chystají oloupit o to málo, co nám neukradli nacisti?“ zasípala Hannelore.

Chystali. Vysoký voják se marně pokoušel prsten stáhnout. Když si žena uvědomila, co od ní chce, stáhla si prstýnek sama a podala mu ho.

Rus si ho vzal, přikývl a ukázal na všechny v místnosti.

Hannelore předstoupila před ostatní. „Tihle lidé jsou vězni!“ řekla německy. „Židé a příbuzní židů, pronásledovaní nacisty!“

Ať už jí rozuměl nebo ne, ničeho nedbal a neodbytně ukazoval na hodinky na své paži.

Pár lidí mělo nějaké cennosti, o které je nacisti ještě nepřipravili a oni sami je ani nesměnili za jídlo; všechno Rusům vydali.

Osvobození Rudou armádou asi nebude ona šťastná událost, na kterou se mnoho lidí těšilo.

Jenže mělo být ještě hůř.

Vysoký voják ukázal na Rebeccu.

Ta se před ním schoulila a pokusila se schovat za Carlu.

Druhý voják, malý s plavými vlasy, Rebeccu popadl a odtáhl. Rebecca křičela a malý mužík se zubil, jako by se mu její křik líbil.

Carla měla strašlivý pocit, že ví, co se má stát.

Mužík Rebeccu pevně svíral, zatímco vysoký voják jí hrubě zmáčkl prsy a pak řekl něco, co oba muže rozesmálo.

Od lidí kolem se začaly ozývat výkřiky protestu.

Vysoký muž zvedl samopal. Carla se zděsila, že začne střílet. Kdyby v místnosti přeplněné lidmi stiskl spoušť samopalu, desítky z nich by zabil a zranil.

Všichni si nebezpečí uvědomili a ztichli.

Oba vojáci couvali ke dveřím a Rebeccu táhli s sebou. Křičela a zmítala se, ale ze sevření malého mužíka se nevymanila.

Když už byli u dveří, Carla udělala krok směrem k nim a zvolala: „Počkejte!“

Cosi v jejím hlasu je přimělo, že se zastavili.

„Ona je moc mladá,“ řekla Carla. „Teprve třináct.“ Nevěděla, jestli jí porozuměli. Zvedla obě ruce, ukázala deset prstů, pak jednu ruku a ukázala tři. „Třináct!“

Vysoký voják zřejmě pochopil. Ušklíbl se a řekl německy: „Frau ist Frau.“ Měl na mysli: ženská jako ženská.

Pak Carla uslyšela svůj vlastní hlas. „Potřebujete skutečnou ženu.“ Pomalu šla dopředu. „Vezměte si místo ní mě.“ Pokusila se svůdně usmát. „Já nejsem dítě. Vím, co dělat.“ Došla blízko, tak blízko, že ucítila smrdutý pach muže, který se celé měsíce nemyl. Snažila se skrýt zhnusení a přitlumila hlas. „Vím, co muž chce.“ Vyzývavě se dotkla svých prsů. „To dítě nechte.“

Vysoký voják znovu pohlédl na Rebeccu. Oči měla zarudlé od pláče a teklo jí z nosu, což přispívalo k jejímu spíš dětskému než ženskému vzezření.

Podíval se znovu na Carlu.

„Nahoře je postel,“ řekla. „Mám vám ukázat kde?“

Znovu si nebyla jistá, jestli jejím slovům rozumí, ale vzala ho za ruku a on ji následoval po schodech do přízemí.

Plavovlasý pustil Rebeccu a šel za nimi.

Teď když se to Carle podařilo, začala svého kurážného vystupování litovat. Chtěla od Rusů utéct. Jenže oni by ji nejspíš zastřelili a pak by se vrátili k Rebecce. Carla myslela na zdrcené dítě, které včera přišlo o oba rodiče. Kdyby byla dalšího dne znásilněna, zničilo by ji to už navždy. Carla ji musí zachránit.

Mě tohle nezničí, pomyslela si Carla. Já to přežiju. Zase se z toho dostanu.

Zavedla je do místnosti, kde se měřilo EKG. Pociťovala chlad, jako by jí zamrzalo srdce a myšlení se zpomalovalo. Vedle lůžka stála nádobka s vazelínou, kterou lékaři používali ke zlepšení vodivosti elektrod. Stáhla si kalhotky, pak si nabrala pořádnou dávku vazelíny a vetřela si ji do vaginy. Mohlo by ji to uchránit od krvácení.

Musela v přetvářce pokračovat. Otočila se zpátky k vojákům. Ke své hrůze viděla, že je do místnosti následovali tři další. Pokusila se usmát, ale nedokázala to.

Lehla si na záda a roztáhla nohy.

Vysoký si klekl mezi její kolena. Roztrhl blůzu její uniformy, aby odhalil prsa. Viděla, jak si muž pomáhá rukou k erekci. Položil se na ni a vnikl do ní. Říkala si, že to nemá nic společného s tím, co spolu dělali s Wernerem.

Odvrátila hlavu, ale voják ji popadl za bradu a obrátil jí obličej zpátky, aby se musela dívat, jak do ní znovu a znovu vniká. Zavřela oči. Cítila, jak ji líbá a snaží se protlačit jazyk do jejích úst. Dech mu páchl jako zkažené maso. Když pevně sevřela zuby, udeřil ji pěstí do obličeje. Vykřikla a pohmožděné rty rozevřela. Pokoušela se myslet, oč horší by to bylo pro třináctiletou pannu.

Voják zamručel a ejakuloval do ní. Snažila se nedat zhnusení najevo.

Slezl z ní a jeho místo zaujal plavovlasý.

Carla zkoušela přestat myslet, proměnit tělo v cosi odděleného, ve stroj, objekt, který s ní nemá nic společného. Tenhle ji líbat nechtěl, ale sál jí prsy a kousal do bradavek, a když vykřikla bolestí, zřejmě se mu to líbilo a kousal ji ještě víc.

Uplynula doba a mužík ejakuloval.

Pak na ni nastoupil další.

Uvědomila si, že až tohle skončí, nebude se moct vykoupat či osprchovat, protože nikde ve městě neteče voda. Tohle pomyšlení už nevydržela. Bude mít v sobě jejich tekutiny, na kůži jejich pach, v ústech jejich sliny a nebude se moct vůbec umýt. Tohle jí nějak připadlo horší než všechno ostatní. Kuráž ji opustila a Carla se rozplakala.

Třetí voják se uspokojil, pak si na ni lehl čtvrtý.

KAPITOLA DVACÁTÁ

1945 (II)

V

pondělí 30. dubna 1945 se ve svém bunkru v Berlíně zastřelil Adolf Hitler. Přesně týden poté v devatenáct čtyřicet večer ministerstvo informací v Londýně oznámilo, že Německo kapitulovalo. Následující den – 8. květen – byl vyhlášen za svátek.

Daisy seděla u okna svého bytu na Piccadilly a sledovala oslavy. Ulice byla tak plná lidí, že auta a autobusy skoro nemohly projíždět. Dívky líbaly každého muže v uniformě a tisíce šťastných vojáků toho plně využívaly. Brzy odpoledne už bylo mnoho lidí opilých. Otevřeným oknem k Daisy zaléhal vzdálený zpěv a ona vytušila, že dav před Buckinghamským palácem zpívá vlasteneckou píseň „Země naděje a slávy“. Sdílela jejich štěstí, ale Lloyd byl někde ve Francii nebo v Německu, a on byl jediný voják, kterého chtěla líbat. Modlila se, aby ho v těch posledních hodinách války nezabili.

Přišla k ní Lloydova sestra Millie s oběma dětmi. Milliin manžel Abe Avery byl také kdesi v armádě. Vydala se s dětmi do West Endu účastnil se oslav a u Daisy doma si teď všichni udělali přestávku, aby si oddechli od davů. Byt Leckwithových v Aldgate poskytoval Daisy dlouho útočiště, a tak byla ráda, že má možnost to oplatit. Připravila pro Millii čaj – služebnictvo bylo venku a oslavovalo – a dětem nalila pomerančový džus. Lenniemu bylo už pět roků a Pammii tři.

Od doby, kdy Abe narukoval, vedla Millie jeho velkoobchod s koženým zbožím. Jeho sestra Naomi Averyová se starala o účetnictví, ale prodej měla na starosti Millie. „Teď se to změní,“ soudila Millie. „Posledních pět let byla poptávka po tuhých kůžích na boty. Teď budeme potřebovat měkčí kůže, teletinu a vepřovice na kabelky a aktovky. Až se zase vrátí na trh luxusní zboží, začneme konečně vydělávat slušné peníze.“

Daisy si připomněla, že její otec uvažuje stejně jako Millie. Lev se také vždycky díval dopředu a vyhledával příležitosti.

Pak se objevila Eva Murrayová se svými čtyřmi dětmi v závěsu. Osmiletý Jamie zorganizoval hru na schovávanou a byt se rázem proměnil v jakousi mateřskou školku. Evin manžel Jimmy, nyní už plukovník, se nacházel také někde ve Francii nebo Německu a Eva trpěla stejnou úzkostí jako Daisy a Millie.

„Teď už se nám každým dnem ozvou,“ nepochybovala Millie. „A až se to stane, pak bude konečně po všem.“

Eva zoufale toužila po zprávě o své rodině v Berlíně. Domnívala se však, že může trvat ještě celé týdny nebo měsíce, než se v poválečném chaosu kdokoli dozví něco o osudu jednotlivých Němců. „Přemýšlím, jestli moje děti vůbec někdy poznají své prarodiče,“ řekla smutně.

V pět hodin Daisy namíchala karafu martini. Millie zašla do kuchyně a se svou typickou rychlostí a výkonností připravila k drinkům tác toastů se sardinkami. Eth a Bernie dorazili, právě když Daisy chystala druhou rundu.

Bernie sdělil Daisy, že Lennie už umí číst a Pammie zpívat národní hymnu. „Typický dědeček,“ poznamenala Ethel. „Myslí si, že tu ještě nikdy žádné tak chytré děti nebyly.“ Daisy však cítila, že v hloubi duše je na ně Ethel stejně hrdá.

Uvolněná a spokojená se při popíjení druhého martini rozhlédla po nesourodé skupině, která se u ní doma sešla. Polichotili jí, že k ní přišli bez pozvání, protože věděli, že budou vítáni. Patřili k ní a ona k nim. Uvědomila si, že je to její rodina.

Cítila se velice šťastná.

{II}

Woody Dewar seděl před kanceláří Lea Shapira a probíral se štůskem fotografií. Byly to snímky, které pořídil v Pearl Harboru hodinu předtím, než Joanne zemřela. Film zůstal ve fotoaparátu celé měsíce, ale nakonec ho Woody vyvolal a udělal obrázky. Při pohledu na ně se ho zmocnil takový smutek, že je strčil do šuplete ve svém pokoji ve washingtonském bytě a nechal je tam ležet. Teď však byl čas na změnu.

Na Joanne nikdy nezapomene, ale konečně se zase zamiloval. Bellu zbožňoval a ona k němu chovala stejné city. Když se loučili na oaklandském nádraží za San Franciskem, řekl jí, že ji miluje, a ona odpověděla: „Já tě miluju taky.“ Rozhodl se, že ji požádá o ruku. Byl by to už udělal, ale zdálo se, že je na to příliš brzy – necelé tři měsíce –, a Woody nechtěl poskytnout jejím nepřátelským rodičům záminku k námitkám.

A také potřeboval učinit rozhodnutí o své budoucnosti.

Politice se věnovat nechtěl.

Věděl, že pro rodiče to bude otřes. Odjakživa předpokládali, že půjde v otcových šlépějích a stane se třetím senátorem Dewarem. Bezmyšlenkovitě s tímhle předpokladem vždycky souhlasil. Jenže za války, zejména když pobýval v nemocnici, si kladl otázku, co skutečně chce dělat; a odpověď zněla: politiku ne.

Teď nastal vhodný čas k odchodu. Otec dosáhl svých celoživotních ambicí. Senát už o Spojených národech jednal. V podobném dějinném okamžiku někdejší Společnost národů ztroskotala, jak si Gus Dewar bolestně připomínal. Senátor Vandenberg však přednesl vášnivý souhlasný projev, ve kterém hovořil o „nejvroucnějším snu lidstva“, a charta Spojených národů byla ratifikována osmdesáti devíti hlasy proti dvěma. Dílo bylo dokončeno. Když teď Woody od otce odejde, nenechá ho na holičkách.

Doufal, že Gus se na to bude dívat také tak.

Shapiro otevřel dveře kanceláře a pokynul mu. Woody se zvedl a vešel dovnitř.

Shapiro byl mladší, než Woody očekával, asi tak pětatřicátník. Byl šéfem washingtonské pobočky Národní tiskové agentury. Posadil se za psací stůl a usmál se. „Copak můžu udělat pro syna senátora Dewara?“

„Jestli smím, rád bych vám ukázal pár fotek.“

„Prosím.“

Woody rozprostřel fotografie po Shapirově stole.

„Není to Pearl Harbor?“ zeptal se Shapiro.

„Ano. Sedmadvacátého prosince, devatenáct set čtyřicet jedna.“

„Bože můj.“

Woody je měl před očima vzhůru nohama, ale přesto mu při pohledu na ně vyhrkly slzy. Byla na nich Joanne, vypadá krásná, a Chuck, šťastně se usmívá, protože je s rodinou a Eddiem. Pak přilétají letadla, z jejich trupů padají bomby a torpéda, z lodí tryskají sloupce černého kouře, námořníci skáčou přes palubu do moře a plavou, aby si zachránili život.

„Tohle je váš otec,“ všiml si Shapiro. „A matka. Poznávám je.“

„A moje snoubenka, ta o několik minut později přišla o život. Bratr, který padl na Bougainville. A bratrův nejlepší přítel.“

„To jsou fantastické snímky! Kolik za ně chcete?“

„Já nechci peníze,“ odpověděl Woody.

Shapiro překvapeně zvedl hlavu.

„Chci práci,“ vysvětlil mu Woody.

{III}

Dva týdny po Dnu vítězství vyhlásil Winston Churchill všeobecné volby.

Rodinu Leckwithových to překvapilo. Podobně jako většina lidí i Ethel a Bernie si mysleli, že Churchill bude čekat až na kapitulaci Japonců. Labouristický předák Clement Attlee navrhoval uspořádat volby v říjnu. Churchill je všechny zaskočil.

Majora Lloyda Williamse propustili z armády, protože byl nominován labouristickým kandidátem za Hoxton v londýnském East Endu. Sršelo z něj dychtivé nadšení pro budoucnost předvídanou jeho stranou. Fašismus byl poražen a britský lid teď může vytvořit svobodnou a blahobytnou společnost. Labouristé měli promyšlený plán, jak se vyhnout katastrofám posledních dvaceti let: všeobecné sdružené pojištění pro případ nezaměstnanosti, které by pomáhalo rodinám překonat těžké období, dále plánované hospodářství zabraňující vzniku další ekonomické krize a Organizaci spojených národů k udržení míru.

„Nemáš šanci,“ předpovídal v pondělí 4. června v kuchyni domu v Aldgate jeho nevlastní otec Bernie. Jeho pesimismus byl o to přesvědčivější, že byl pro něj zcela netypický. „Budou hlasovat pro toryovce, protože Churchill vyhrál válku,“ pokračoval zachmuřeně. „S Lloydem Georgem v roce 1918 to bylo stejné.“

Lloyd se chystal odpovědět, ale Daisy byla rychlejší. „Válku nevyhrál volný trh a kapitalistické podnikání,“ namítla pobouřeně. „Vyhráli ji lidé, kteří spolupracovali a sdíleli její břemeno – každý přispěl svým dílem. To je socialismus!“

Lloyd ji nejvíc miloval, když se rozohnila, sám však byl uvážlivější. „Už teď tu máme leccos, co by staří toryové odsoudili jako bolševismus: například státem ovládané železnice, doly a přepravu zboží, to všechno zavedl Churchill. A Ernie Bevin měl po celou válku na starosti hospodářské plánování.“

Bernie zavrtěl vědoucně hlavou; to stařecké gesto Lloyda popudilo. „Lidi volí srdcem, nikoli mozkem,“ řekl Bernie. „Budou chtít ukázat svůj vděk.“

„Myslím, že nemá smysl tady vysedávat a přít se s tebou,“ usoudil Lloyd. „Půjdu se radši přít s voliči.“

Odjeli s Daisy autobusem o několik zastávek dál na sever do hospody U Černého lva v Shoreditch, kde se setkali s agitační skupinou labouristů z volebního okrsku Hoxton. Lloyd věděl, že agitace neznamená hádat se s voliči. Jejím hlavním smyslem bylo rozpoznat stoupence, aby v den voleb mohla stranická mašinérie zajistit, že se všichni dostaví k urnám. Pevní stoupenci labouristické strany byli zaregistrováni, pevní stoupenci ostatních stran vyškrtnuti. Větší cenu než pár vteřin času měli jenom lidé, kteří se ještě nerozhodli: těm se nabídla možnost s kandidátem si promluvit.

Lloyd se setkal s několika negativními reakcemi. „Tak major, jo?“ ušklíbla se jedna žena. „Můj Alf je desátník. Říká, že důstojníci nám válku málem prohráli.“

Také padla obvinění z nepotismu. „Nejste syn členky parlamentu za Aldgate? Co to má jako bejt, dědičná monarchie?“

Vzpomněl si na matčinu radu. „Nikdy nezískáš hlas tím, že prokážeš, že volič je trouba. Chovej se sympaticky, skromně a nerozčiluj se. Jestliže je volič nepřátelský a hrubý, poděkuj mu za jeho čas a jdi pryč. Bude si pak myslet, že se v tobě třeba spletl.“

Voliči z dělnické třídy byli silně prolabourističtí. Hodně lidí Lloydovi říkalo, že Attlee a Bevin odvedli za války dobrou práci. Váhající se většinou rekrutovali ze středních vrstev. Když lidé říkali, že Churchill vyhrál válku, Lloyd citoval Attleeovu mírně sarkastickou poznámku: „Nebyla to vláda jednoho muže a nebyla to válka jednoho muže.“

Churchill popsal Attleeho jako skromného muže, který má hodně důvodů, proč být skromný. Attleeho duchaplná poznámka byla méně brutální než Churchillova, a proto byla účinnější; Lloyd si to aspoň myslel.

Několik voličů se zmínilo o současném členu parlamentu za Hoxton – liberálovi – a říkalo, že budou hlasovat pro něj, protože jim pomohl vyřešit nějaké problémy. Voliči se často obracejí na členy parlamentu, když mají pocit, že se k nim stát, zaměstnavatel nebo soused chová nespravedlivě. Byla to práce náročná na čas, ale získávala voličské hlasy.

Celkově Lloyd nedokázal odhadnout, na kterou stranu se veřejné mínění sklání.

Pouze jeden volič zmínil Daisy. Muž přistoupil ke dveřím s ústy plnými jídla. „Dobrý večer, pane Perkinsone,“ přivítal ho Lloyd. „Chcete se mě prý na něco zeptat.“

„Vaše snoubenka byla fašistka,“ řekl muž a žvýkal.

Lloyd vytušil, že si přečetl v Daily Mailu záštiplný článek o Lloydovi a Daisy pod titulkem SOCIALISTA A VIKOMTKA.

Lloyd přikývl. „Krátce se nechala fašismem oklamat, jako mnoho jiných.“

„Jak si může socialista vzít fašistku?“

Lloyd se podíval kolem sebe, zahlédl Daisy a pokynul jí, aby k nim šla. „Tady pan Perkinson se mě ptá na mou snoubenku, že je bývalá fašistka.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Perkinsone.“ Daisy potřásla muži rukou. „Zcela chápu vaše znepokojení. Můj první manžel byl ve třicátých letech fašista a já ho podporovala.“

Perkinson přikývl. Patrně věřil, že manželka má přebírat názory svého muže.

„Byli jsme pošetilí,“ pokračovala Daisy. „Ale když začala válka, můj první manžel nastoupil k RAF a bojoval proti nacistům stejně statečně jako každý.“

„Opravdu?“

„Loni létal s typhoonem nad Francií, a když ostřeloval jeden vojenský vlak, sestřelili ho a on zahynul. Jsem tedy válečná vdova.“

Perkinson spolkl žvanec, co měl v ústech. „To je mi samozřejmě líto.“

Jenže Daisy ještě neskončila. „Pokud jde o mě, prožila jsem válku v Londýně. Po celou dobu německého bombardování jsem jezdila se sanitkou.“

„To bylo od vás rozhodně velice statečné.“

„Já jenom doufám, že jste došel k názoru, že můj zesnulý manžel i já jsme svůj díl odvedli.“

„To nevím,“ zabručel trucovitě Perkinson.

„Už vás nebudeme připravovat o čas,“ řekl Lloyd. „Děkuju, že jste mi vysvětlil své názory. Přeju vám hezký večer.“

Když odcházeli, Daisy si posteskla. „Mám pocit, že jsme ho nezískali.“

„Nikdy nevíš,“ chlácholil ji Lloyd. „Každopádně teď zná i druhou stranu celé záležitosti, což by mohlo přispět k tomu, aby se o nás večer v hospodě moc nerozkřikoval.“

„Hmmm.“

Lloyd vycítil, že se mu Daisy uklidnit nepodařilo.

Přesvědčování voličů skončilo záhy, protože večer má BBC vysílat první volební program a všichni chtěli sedět u přijímačů. Výsadu prvního vystoupení dostal Churchill.

V autobuse cestou domů si Daisy dělala starosti. „Trápí mě to. Jsem pro tebe zátěž, pokud jde o tvoje zvolení.“

„Žádný kandidát není dokonalý,“ zavrtěl hlavou Lloyd. „Záleží na tom, jak se se svými slabinami vyrovnáš.“

„Nechci být tvou slabinou. Asi bych měla zůstat stranou.“

„Naopak, chci, aby od samého začátku o tobě všichni věděli všechno. Pokud budeš zátěž, odejdu z politiky.“

„Ne, ne! Nesnesla bych pomyšlení, že ses kvůli mně vzdal svých ambicí.“

„K tomu nedojde,“ ujistil ji, ale znovu si uvědomil, že se mu její úzkost nepodařilo zmírnit.

Když se vrátili do Nutley Street, rodina Leckwithových seděla v kuchyni u rádia. Daisy vzala Lloyda za ruku. „Když jsi byl pryč, přicházela jsem sem často,“ řekla mu. „Poslouchali jsme swing a povídali si o tobě.“

Lloyda zaplavil pocit velkého štěstí.

Z přijímače se ozval Churchill. Důvěrně známý chraptivý hlas zněl plamenně. Po pět chmurných let tenhle hlas dodával lidem sílu, naději a odvahu. Lloyd pocítil beznaděj: i on byl v pokušení hlasovat pro tohoto muže.

„Přátelé,“ promlouval premiér, „musím vám říct, že socialistická politika je neslučitelná s britskými představami o svobodě.“

Tak to byly rutinní ptákoviny. Všechny nové myšlenky se odsuzují jakožto importované z ciziny. Co však může Churchill lidem nabídnout? Labouristé mají plán, ale co nabízejí konzervativci?

„Socialismus je neoddělitelně propojený s totalitou,“ prohlašoval Churchill.

„Přece nechce předstírat, že jsme jako nacisti?“ neudržela se Lloydova matka Ethel.

„Myslím, že chce,“ řekl Bernie. „Bude vykládat, že jsme porazili nepřítele v zahraničí a teď že musíme porazit nepřítele ve svém středu. To je běžná konzervativní taktika.“

„Lidi tomu neuvěří,“ vrtěla hlavou Ethel.

„Pssst!“ napomenul je Lloyd.

„Jakmile se socialistický stát,“ pokračoval Churchill, „důkladně ukotví ve všech detailech a aspektech, nebude si moct dovolit strpět opozici.“

„Tohle je nehorázné,“ vybuchla Ethel.

„Ale já půjdu ještě dál,“ pokračoval Churchill. „Z hloubi srdce prohlašuji, že žádný socialistický systém nelze nastolit bez politické policie.“

„Politická policie?“ podivila se pobouřeně Ethel. „Odkud to bere?“

„Svým způsobem to je fajn,“ soudil Bernie. „Nemůže v našem programovém prohlášení najít nic, co by mohl kritizovat, a proto nás napadá za věci, které ve skutečnosti vůbec nenavrhujeme. Zatracenej lhář.“

„Poslouchejte!“ okřikl je Lloyd.

„Budou se muset uchýlit k nějaké formě gestapa,“ tvrdil Churchill.

Náhle všichni vyskočili a halasně protestovali. Premiér byl přehlušen. „Ty parchante!“ řval Bernie a hrozil pěstí na Marconiho přijímač. „Parchante, parchante!“

Když se utišili, Ethel se nevěřícně podivila: „Tohle má být jejich kampaň? Jenom lži o nás?“

„To si piš, že jo,“ přisvědčil naštvaný Bernie.

„Ale budou tomu lidi věřit?“ zapochyboval Lloyd.

{IV}

V jižním Mexiku nedaleko El Pasa se nachází poušť zvaná Jornada del Muerto, Dlouhá cesta mrtvého. Kruté slunce po celý den praží do trnitého křoví a do porostů juky s čepelovitými listy. Místními obyvateli jsou škorpioni, chřestýši, všežraví mravenci a sklípkani. Zde lidé z projektu Manhattan testovali nejstrašnější zbraň, jakou kdy lidská rasa vynalezla.

Greg Peškov byl s vědeckými pracovníky, kteří přihlíželi ze vzdálenosti deseti tisíc metrů. Choval dvě naděje: zaprvé, že bomba bude fungovat, a zadruhé, že deset tisíc metrů je dostatečná vzdálenost.

Odpočítávání začalo v pondělí 16. července devět minut po páté hodině ranní místního času. Svítalo a na východní obloze probleskovaly zlaté paprsky.

Test měl krycí název Svatá trojice. Když se Greg zeptal proč, vedoucí vědeckého týmu, intelektuálský žid z New Yorku J. Robert Oppenheimer, mu ocitoval verše Johna Donna: „Zabuš na mé srdce, trojjediný Bože.“

„Oppie“ byl nejchytřejší člověk, s jakým se Greg v životě setkal. Byl to nejskvělejší fyzik své generace a mluvil také šesti jazyky. „Kapitál“ Karla Marxe četl v německém originále. Pro zábavu se učil sanskrt. Greg ho měl rád a obdivoval ho. Většina fyziků byli podivíni, ale Oppie, stejně jako Greg, tvořil výjimku: vysoký, pohledný, okouzlující a skutečný lamač ženských srdcí.

Oppie dal pokyny armádním ženistům, aby uprostřed pouště postavili třicet metrů vysokou ocelovou konstrukci na betonových základech. Na vrcholu věže stála plošina z dubového dřeva. Bombu na plošinu vyzdvihli v sobotu.

Vědci nikdy nepoužívali slovo „bomba“. Nazývali ji „udělátko“. Její jádro tvořila plutoniová koule; tento kov v přírodě neexistoval, ale byl vytvořen jako vedlejší produkt v jaderných reaktorech. Koule vážila pět kilogramů a obsahovala všechno plutonium na světě. Někdo spočítal, že mělo cenu miliardy dolarů.

Třicet dva rozbušek na povrchu koule mělo být odpáleno zároveň; následný mohutný tlak směrem dovnitř má způsobit, že se plutonium zahustí a dostoupí kritického stavu.

Nikdo ve skutečnosti nevěděl, co se stane pak.

Vědci uzavírali peněžní sázky ohledně síly exploze měřené v ekvivalentu tun TNT. Edward Teller sázel na čtyřicet pět tisíc tun. Oppie sázel na tři sta tun. Oficiální předpověď byla dvacet tisíc tun. Večer před pokusem Enrico Fermi vyzýval k uzavírání vedlejších sázek na to, jestli výbuch nesmaže celý stát Nové Mexiko z povrchu zemského. Generál Groves to za vtipné nepovažoval.

Vědci předem naprosto vážně diskutovali o tom, jestli se v důsledku exploze nevznítí atmosféra celé země a nedojde ke zničení planety; dospěli však k závěru, že nikoli. Pokud se mýlili, Greg jen doufal, že to bude mít rychlý spád.

Pokus byl původně naplánován na 4. července. Jenže kdykoli testovali některou součást, vždycky to selhalo; termín se proto několikrát odložil. Ještě v sobotu se v Los Alamos odmítal zažehnout funkční model nazvaný čínská kopie. Norman Ramsey se rozhodl vsadit na nulu s tím, že bomba bude nefunkční.

Dnešní odpal se plánoval na druhou hodinu ranní, ale v tu dobu řádila bouře a pršelo – v poušti! Déšť by roznesl radioaktivní spad na hlavy přihlížejících vědců, a tak test posunuli.

Bouře utichla za svítání.

Greg se nacházel v bunkru označeném S-10000, což byla řídící místnost. Stejně jako většina vědeckých pracovníků i Greg vyšel ven, aby lépe viděl. V srdci mu zápasila naděje se strachem. Pokud je bomba nefunkční zmetek, přišlo nazmar úsilí stovek lidí – plus asi dvě miliardy dolarů. A jestli bomba zmetek není, můžou být všichni už v příštích pár minutách mrtví.

Vedle něj stál mladý německý vědec Wilhelm Frunze, se kterým se seznámil v Chicagu. „Co by se stalo, Willi, kdyby do bomby udeřil blesk?“

Frunze pokrčil rameny. „To nikdo neví.“

Na oblohu vylétla zelená signální světlice; Greg se lekl.

„Upozornění – pět minut,“ vysvětlil mu Frunze.

Bezpečnostní opatření byla chaotická. Santa Fe, nejbližší město od Los Alamos, se hemžilo dobře oblečenými agenty FBI. Jak se v tvídovém saku a s uvázanou kravatou nonšalantně opírali o zdi, byli pro místní obyvatele, kteří chodili v džínách a v kovbojských botách, na první pohled čitelní.

FBI také nezákonně odposlouchával telefony stovek lidí napojených na projekt Manhattan. Grega to mátlo. Jak se může hlavní bezpečnostní agentura státu systematicky dopouštět trestné činnosti?

Nicméně armádní bezpečnostní složky a FBI identifikovaly několik špionů a ve vší tichosti je z projektu stáhly, včetně Barneye McHugha. Odkryly je však všechny? Greg nevěděl. Groves byl nucen riskovat. Kdyby vyhodil každého, na koho mu FBI ukázal, neměl by na konstrukci bomby dost vědců.

Vědci byli bohužel většinou radikálové, socialisté a liberálové. Konzervativec se mezi nimi nenašel skoro žádný. A všichni byli přesvědčení, že pravdy odhalené vědou by mělo sdílet celé lidstvo a neměly by nikdy zůstávat utajené ve službách jednoho režimu nebo země. A tak zatímco americká vláda udržovala projekt v přísné tajnosti, vědci pořádali diskusní skupiny o sdílení jaderné technologie se všemi národy světa. Oppie sám byl podezřelý: jediným důvodem, proč není v komunistické straně, je skutečnost, že nikdy nevstoupil do žádného spolku.

Právě teď Oppie ležel na zemi vedle svého mladšího sourozence Franka; bratr byl také fyzik a také komunista. Oba drželi svářečské ochranné sklo na ochranu očí při pozorování exploze. Greg a Frunze měli podobná skla. Někteří vědci si vzali sluneční brýle.

Objevila se další světlice. „Ještě minuta,“ konstatoval Frunze.

Greg zaslechl, jak si Oppie povzdechl. „Bože, tyhle záležitosti srdce špatně snáší.“

Napadlo ho, jestli to nebudou Oppieho poslední slova.

Greg a Frunze leželi na písčité zemi nedaleko Oppieho a Franka. Všichni drželi svářečská skla před očima a upírali pohled k místu pokusu.

V této chvíli, kdy Greg čelil smrti, vzpomněl si na matku, otce a sestru Daisy v Londýně. Napadlo ho, jak moc jim asi bude chybět. Poněkud s lítostí pomyslel na Margaret Cowdryovou – dala mu kopačky kvůli mladíkovi, který byl ochoten si ji vzít. Ale nejvíc ze všeho myslel na Jacky Jakesovou a Georgyho, teď už devítiletého. Nesmírně toužil po tom, aby mohl sledovat, jak Georgy vyrůstá. Uvědomil si, že Georgy je hlavní důvod, proč doufá, že zůstane naživu. Dítě se mu potají vplížilo do duše a ukradlo si jeho lásku. Síla tohoto citu Grega překvapila.

Zazněl gong, v poušti podivně nepatřičný zvuk.

„Deset vteřin.“

Greg pocítil nutkání zvednout se a utéct. Třebaže to byla hloupost – jak daleko by se do deseti vteřin asi dostal? –, musel se přinutit, aby zůstal ležet.

Bomba vybuchla v pět hodin dvacet devět minut a čtyřicet pět vteřin.

Nejprve se objevil strašlivý záblesk, nepředstavitelně jasný, nejoslnivější světlo, jaké Greg kdy viděl, silnější než slunce.

Pak se zdálo, že ze země vyrůstá podivná kupole. S úděsnou rychlostí se natahovala do obrovité výšky. Dosáhla úrovně hor a stoupala dál a horské štíty rychle proměňovala v trpaslíky.

„Ježíši…“ zašeptal Greg.

Kupole se přeměnila v čtyřhran. Světlo bylo stále jasnější než v poledne a vzdálené hory byly tak zřetelně osvíceny, že Greg rozeznával každý záhyb, štěrbinu i kámen.

Pak se tvar proměnil znovu. Dole se objevil sloupec, stoupal k nebi a pak se zdálo, že do oblohy v mnohakilometrové výši udeřil jako Boží pěst. Oblak vroucího ohně nad sloupcem se rozevřel jako deštník a nakonec to vše připomínalo dvanáct kilometrů vysoký hřib. V oblaku se prolínaly pekelné barvy: oranžová, zelená, purpurová.

Grega zasáhla vlna horka, jako by Všemohoucí otevřel obrovskou pec. V tutéž chvíli dorazil k jeho uším třesk exploze, ohlašující snad konec světa. Jenže to byl jen začátek. Přes poušť se valil hřmot připomínající burácení nadpřirozeného hromu a pohltil všechny ostatní zvuky.

Žhavý oblak se začal zmenšovat, ale burácení pokračovalo s nepředstavitelnou výdrží, až Grega napadlo, jestli to není zvuk konce světa.

Nakonec burácení ustalo a hřibovitý mrak se začal rozptylovat.

Greg zaslechl, jak Frank Oppenheimer říká: „Funguje to.“

„Ano, funguje,“ přisvědčil Oppie.

Bratři si potřásli rukou.

A svět pořád existuje, pomyslel si Greg.

Jenže se navždy změnil.

{V}

Lloyd Williams a Daisy se ráno 26. července odebrali na hoxtonskou radnici sledovat počítání hlasů.

Jestli Lloyd prohraje, Daisy zruší zasnoubení.

Vášnivě popíral, že Daisy je politickou přítěží, ale ona věděla své. Lloydovi političtí nepřátelé si dávali záležet na tom, aby o ní mluvili jako o „lady z Aberowenu“. Voliči reagovali na její americký přízvuk pobouřeným výrazem, jako by neměla právo na účast v britské politice. I členové labouristické strany s ní jednali odlišně, ptali se jí třeba, jestli nechce raději kávu, když všichni pili čaj.

Jak Lloyd předvídal, Daisy často dokázala překonat počáteční nevraživost druhých tím, že se chovala přirozeně a sympaticky a pomáhala ostatním ženám mýt čajové šálky. Stačí to však? Jedinou definitivní odpověď dají výsledky voleb.

Daisy si ho nevezme, pokud by to mělo znamenat, že se Lloyd vzdá práce, které hodlal zasvětit život. Tvrdil, že je ochotný to udělat, ale to by pro manželství představovalo beznadějný základ. Daisy se otřásla hrůzou, když si představila, že Lloyd dělá něco jiného, pracuje v bance nebo ve státní správě a celý nešťastný se snaží předstírat, že ona za to nemůže. Nedokázala na to ani pomyslet.

Bohužel se všichni domnívali, že volby vyhrají konzervativci.

V předvolební kampani některé věci labouristům pomohly. Churchillova slova o gestapu se obrátila proti svému původci. I konzervativci z nich byli zděšení. Clement Attlee příštího večera v rozhlasovém vystoupení za labouristickou stranu mohl předáka konzervativců chladně ironizovat. „Když jsem včera večer poslouchal premiérův projev, v němž parodoval politiku labouristické strany, okamžitě jsem si uvědomil, co je jeho cílem. Chce, aby voliči pochopili, jak velký je rozdíl mezi Winstonem Churchillem, velkým vůdcem sjednoceného národa v dobách války, a panem Churchillem, stranickým vůdcem konzervativců. Obával se, aby ti, kdo přijali jeho vůdcovství za války, nebyli náhodou v pokušení následovat ho z vděčnosti dál. Děkuji mu, že je tak důkladně zbavil iluzí.“ Ve světle Attleeho důstojného pohrdání vypadal Churchill jako štváč. Daisy si myslela, že lidé mají už vzteklých výbuchů až po krk; určitě budou v době míru dávat přednost umírněnému vystupování a zdravému rozumu.

Gallupův průzkum den před hlasováním ukázal, že vítězí labouristická strana, ale nikdo tomu nevěřil. Američan George Gallup vypracoval chybnou předpověď výsledku posledních prezidentských voleb. Představa, že na základě dotazování malého počtu voličů můžete předpovědět výsledek, se jevila poněkud pochybná. List News Chronicle, který průzkum zveřejnil, předpovídal rovnost hlasů.

Všechny ostatní noviny soudily, že zvítězí konzervativci.

Daisy se nikdy předtím nezajímala o technologii demokracie, ale teď byl v sázce její osud, a tak jako hypnotizovaná sledovala, jak se hlasovací lístky vybírají z uren, třídí, dávají na hromádky a znovu přepočítávají. Nad vším dohlížel volební komisař. Průběh sledovali pozorovatelé za každou stranu, aby vyloučili jakoukoli nedbalost či nepoctivost. Trvalo to dlouho a Daisy mučilo napětí.

V půl jedenácté se doslechli o prvních výsledcích odjinud. Harold Macmillan, Churchillův protežé a člen válečného kabinetu, ztratil Stockton-on-Tees; mandát získal labourista. Patnáct minut poté přišla zpráva o obrovském zisku labouristické strany v Birminghamu. Na radnici teď nebylo povoleno zapínat rozhlasové přijímače, a Daisy s Lloydem se proto museli spoléhat na zvěsti pronikající sem zvenčí; Daisy si nebyla jistá, čemu může věřit.

V poledne svolal volební komisař kandidáty a jejich agenty do kouta místnosti, aby jim sdělil výsledky, dřív než je oznámí veřejně. Daisy chtěla jít s Lloydem, ale nedovolili jí to.

Muž ke všem kandidátům tiše promluvil. Kromě Lloyda a současného liberálního člena parlamentu tam stál ještě konzervativec a komunista. Daisy pozorně zkoumala výraz jejich obličeje, ale vytušit, kdo vyhrál, nedokázala. Všichni vyšli na pódium a sál se utišil. Daisy se dělalo nevolno.

„Já, Michael Charles Davies, řádně jmenovaný volební komisař pro parlamentní volby v okrsku Hoxton…“

Daisy stála mezi labouristickými pozorovateli a upírala pohled na Lloyda. Neztratí ho? Tato myšlenka jí svírala srdce a strachy skoro nemohla dýchat. V životě si už dvakrát vybrala muže, který se ukázal být katastrofálním omylem. Charlie Farquharson byl opakem jejího otce – milý, ale slabý. Klouček Fitzherbert se otci hodně podobal, byl tvrdohlavý a sobecký. Teď konečně našla Lloyda, který je silný i hodný. Nevybrala si ho pro jeho společenské postavení či pro to, co by pro ni mohl udělat, ale prostě proto, že je to mimořádně dobrý člověk. Je laskavý, chytrý, spolehlivý a zbožňuje ji. Trvalo jí dlouho, než si uvědomila, že Lloyd je ten, koho hledá. Předtím byla hrozně pošetilá!

Volební komisař přečetl počet hlasů odevzdaných jednotlivým kandidátům. Postupoval podle abecedního pořádku, takže Williams přišel na řadu jako poslední. Daisy byla tak nervózní, že nedokázala udržet ta čísla v hlavě. „Reginald Sidney Blenkinsop, pět tisíc čtyři sta dvacet sedm…“

Když přečetl počet Lloydových hlasů, labouristé kolem Daisy propukli v jásot. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že to znamená, že vyhrál. Pak uviděla, jak jeho vážný výraz přechází v široký úsměv. Daisy začala tleskat a jásat hlasitěji než všichni ostatní. Zvítězil! A ona ho nemusí opustit! Měla pocit, jako by jí to zachránilo život.

„Prohlašuji proto, že Lloyd Williams je řádně zvoleným členem parlamentu za Hoxton.“

Lloyd je členem parlamentu. Daisy pyšně přihlížela, jak Lloyd předstupuje a pronáší děkovací řeč. Uvědomila si, že takové projevy mají ustálenou formu; Lloyd suchopárně poděkoval volebnímu komisaři a jeho spolupracovníkům, pak poraženým protivníkům za čestné soupeření. Daisy se nemohla dočkat, až ho obejme. Projev dokončil několika větami o nadcházejícím úkolu obnovit válkou rozvrácenou Británii a vybudovat spravedlivější společnost. Následoval další potlesk.

Sestoupil z pódia, zamířil přímo k Daisy, objal ji a políbil.

„Dobrá práce, miláčku,“ řekla a už nic víc ze sebe nedostala.

Po chvíli vyšli ven, sedli do autobusu a odjeli do volebního štábu labouristické strany v Domě dopravy. Tam se dozvěděli, že labouristé již získali sto šest křesel.

Bylo to drtivé vítězství.

Všichni znalci se zmýlili a nic nedopadlo podle očekávání. Když dorazily všechny výsledky, labouristé získali tři sta devadesát tři křesel, konzervativci dvě stě deset, liberálové dvanáct a komunisté jedno – Stepney. Labouristická strana měla naprostou většinu.

V sedm hodin večer se Winston Churchill, velký vůdce Británie v době války, odebral do Buckinghamského paláce a rezignoval na funkci premiéra.

Daisy si vzpomněla na jednu Churchillovu posměšnou poznámku o Attleeovi: „Přijelo prázdné auto a vystoupil Clem.“ Muž, kterého označoval za nicku, ho rozdrtil.

V půl osmé přijel do paláce Clement Attlee ve svém vlastním autě, které řídila jeho manželka Violet, a král Jiří VI. ho požádal, aby se stal premiérem.

Když v domě v Nutley Street všichni vyslechli v rádiu tuto zprávu, Lloyd se obrátil k Daisy: „Tak a je to. Můžeme se už vzít?“

„Ano,“ přisvědčila Daisy. „Hned jak budeš chtít.“

{VI}

Voloďova a Zojina svatební hostina se konala v jednom z menších banketních sálů v Kremlu.

Válka s Německem skončila, ale Sovětský svaz byl stále ještě poničený a vyčerpaný a okázalá oslava by vyvolala zamračené pohledy. Zoja měla nové šaty, ale Voloďa byl v uniformě. Jídla však byla spousta a vodka tekla plným proudem.

Byli tu také Voloďův synovec a neteř, dvojčata jeho sestry Ani, i její nepříjemný manžel Ilja Dvorkin. Dětem ještě nebylo šest roků. Černovlasý Dimka tiše seděl a četl si knížku, zatímco modrooká Táňa pobíhala po sále, vrážela do stolů a obtěžovala hosty; byl to přímý protiklad předpokládaného chování chlapců a dívek.

Zoja v růžovém vypadala tak žádoucí, že by Voloďa nejraději rovnou odešel a odvedl ji do postele. To bylo samozřejmě zcela vyloučeno. Okruh otcových přátel zahrnoval některé nejvýznamnější generály a politiky a mnoho z nich přišlo šťastné dvojici připít. Grigorij naznačoval, že později možná přijde jeden nesmírně vážený host: Voloďa jenom doufal, že to nebude zvrhlý šéf NKVD Berija.

Jakkoli byl Voloďa šťastný, přesto nedokázal úplně zapomenout na hrůzy, které viděl, a na hluboké pochybnosti, jež v něm vyvolával sovětský komunismus. Nevýslovná brutalita tajné policie, Stalinovy hrubé chyby, které stály miliony lidských životů, a propaganda, jež povzbuzovala příslušníky Rudé armády, aby se v Německu chovali jako smyslů zbavená zvířata, to vše způsobilo, že pochyboval o nejzákladnějších věcech, kterým ho naučili věřit. Stísněně přemýšlel, v jaké zemi budou Dimka s Táňou vyrůstat. Dneska však nebyl na tohle přemýšlení vhodný den.

Sovětská elita měla dobrou náladu. Vyhráli válku a porazili Německo. Spojené státy drtily jejich odvěkého nepřítele Japonsko. Šílený kodex cti ztěžoval japonským vůdcům, aby kapitulovali, ale teď už to bude jen otázka času. Tragické bylo, že zatímco oni pěli ódy na svou hrdost, další japonští a američtí vojáci umírali a další japonské ženy a děti ztrácely domov v důsledku pokračujícího bombardování; výsledek bude nakonec stejný. Bohužel se zdálo, že neexistuje nic, co by Američané mohli udělat, aby tento proces urychlili, a zabránili tak zbytečným ztrátám na životech.

Opilý a šťastný Voloďův otec pronesl řeč. „Rudá armáda obsadila Polsko,“ připomněl. „Tahle země se už nikdy nestane odrazovým můstkem pro německý vpád do Ruska.“

Všichni staří soudruzi tleskali a halasně přizvukovali.

„Komunistické strany v západní Evropě mají takovou podporu mas jako nikdy dřív. V březnových městských volbách v Paříži získala komunistická strana nejvyšší počet hlasů. Blahopřeju francouzským soudruhům.“

Znovu jásali.

„Když se dnes rozhlédnu po světě, vidím, že ruská revoluce, ve které bojovalo a zahynulo tolik statečných mužů…“ Do očí mu vhrkly opilecké slzy a Grigorij se odmlčel. V sále se rozhostilo ticho. Vzpamatoval se. „… vidím, že se revoluce nikdy nenacházela v takovém bezpečí jako dnes!“

Pozvedli sklenky. „Na revoluci! Na revoluci!“ Všichni si připili.

Dveře se rozlétly a vešel soudruh Stalin.

Všichni se zvedli.

Měl šedivé vlasy a vypadal unaveně. Bylo mu asi pětašedesát a zřejmě prodělal nějakou nemoc; proslýchalo se, že měl několik menších mozkových nebo srdečních příhod. Dnes však z něj vyzařovala rozjařená nálada. „Přišel jsem políbit nevěstu!“ oznámil.

Došel k Zoje a položil jí ruce na ramena. Byla o dobrých deset centimetrů vyšší než on, ale podařilo se jí diskrétně se sehnout. Políbil ji na obě tváře, přičemž jeho ústa s šedivým knírem na nich prodlévala tak dlouho, že to Voloďu naštvalo. Pak od ní odstoupil a zeptal se: „Co takhle nabídnout mi sklenku vodky?“

Hosté se začali předhánět, aby splnili jeho přání. Grigorij trval na tom, že Stalin musí zaujmout jeho místo uprostřed čela stolu. Šum hovorů se obnovil, ale byl tlumenější: lidi vzrušovalo, že je tu Stalin, ale teď si museli dávat pozor na každé slovo, na každý pohyb. Tenhle muž může pouhým lusknutím prstů nechat člověka zabít a také to často dělal.

Donesli další vodku, kapela spustila ruské lidové tance a lidé se pomalu uvolnili. Voloďa, Zoja, Grigorij a Katěrina tančili čtverylku zvanou kadril, která má být komická a pokaždé lidi rozesměje. Poté se přidalo několik dalších dvojic a muži začali tančit kozáčka, při němž si museli přidřepnout a vykopávat nohama; mnozí padali na zem. Voloďa koutkem oka stále Stalina pozoroval – stejně jako všichni ostatní v sále; velký vůdce poklepával sklenkou do rytmu balalajek a zdálo se, že se dobře baví.

Zoja a Katěrina tančily trojku se Zojiným šéfem Vasilijem, významným fyzikem pracujícím na projektu jaderné bomby, a Voloďa seděl u stolu; v tu chvíli se atmosféra v sále náhle změnila.

Dovnitř vešel asistent v civilu, spěšně místnost obešel a zamířil přímo ke Stalinovi. Bez okolků se sklonil nad vůdcovo rameno a tiše, ale naléhavě promluvil.

Stalin se nejprve tvářil zmateně, pak mu položil úsečnou otázku, pak další. Vzápětí se jeho výraz proměnil. Zbledl a zdálo se, že zírá na tanečníky, aniž je vidí.

Voloďa si tiše zabručel: „Co se sakra stalo?“

Tančící si zatím ničeho nevšimli, ale ti, kdo seděli v čele stolu, vypadali vystrašeně.

Po chvíli Stalin vstal. Lidé kolem něj uctivě učinili totéž. Voloďa viděl, že otec pořád ještě tančí. Lidé bývali zastřeleni z nicotnějších důvodů.

Jenže Stalin svatebním hostům nevěnoval ani pohled. S asistentem po boku odešel od stolu. Přes taneční parket zamířil ke dveřím. Vyděšení tanečníci mu uskakovali z cesty. Jedna dvojice upadla. Stalin si zřejmě ničeho nevšiml. Kapela postupně přestávala hrát. Stalin nic neřekl, na nikoho se nepodíval a vyšel ze sálu.

Někteří generálové ho polekaně následovali.

Objevil se další asistent a pak ještě dva. Všichni vyhledali své šéfy a cosi jim sdělili. K Vasilijovi přistoupil mladík v tvídovém saku. Zdálo se, že Zoja ho zná; pozorně mu naslouchala. Vypadala otřeseně.

Vasilij s asistentem odešli ze sálu. Voloďa spěchal k Zoje. „Co se proboha děje?“ zeptal se.

Promluvila roztřeseným hlasem. „Američani svrhli v Japonsku jadernou bombu.“ Její krásný bledý obličej byl ještě bělejší než obvykle. „Japonská vláda nejprve nedokázala přijít na to, co se stalo. Trvalo jim celé hodiny, než to pochopili.“

„Víme to jistě?“

„Srovnalo to se zemí budovy na ploše deseti kilometrů čtverečních. Odhadují, že okamžitě zahynulo sedmdesát pět tisíc lidí.“

„Kolik bomb to bylo?“

„Jedna.“

„Jedna bomba?“

„Ano.“

„Panebože. Žádný div, že Stalin zblednul.“

Oba zmlkli. Zpráva se viditelně šířila celým sálem. Někteří lidé zůstávali ohromeně sedět, jiní se zvedali a odcházeli do svých pracoven, k telefonům, psacím stolům a ke spolupracovníkům.

„Tímhle se všechno mění,“ poznamenal Voloďa.

„Včetně našich plánů na svatební cestu,“ dodala Zoja. „Moje dovolená určitě padá.“

„Mysleli jsme si, že Sovětský svaz je v bezpečí.“

„Tvůj otec právě mluvil o tom, jak revoluce ještě nikdy nebyla v takovém bezpečí jako dnes.“

„Teď není bezpečné nic.“

„Není,“ přisvědčila Zoja. „Dokud nebudeme mít svou vlastní bombu.“

{VII}

Jacky Jakesová a Georgy byli v Buffalu a poprvé pobývali v bytě u Margy. Přišli sem i Greg a Lev a v Den vítězství nad Japonskem – ve středu 15. srpna – se všichni vydali do Humboldtova parku. Cestičky se hemžily rozjásanými dvojicemi a ve vodní nádrži se cachtaly stovky dětí.

Greg byl šťastný a hrdý. Bomba fungovala. Obě bomby svržené na Hirošimu a Nagasaki způsobily strašlivou zkázu, ale dovedly válku k rychlému konci a zachránily život tisícům Američanů. A Greg v tom sehrál svou úlohu. Díky tomu, co všichni udělali, bude Georgy vyrůstat ve svobodném světě.

„Je mu devět,“ usmál se Greg na Jacky. Seděli na lavičce a povídali si, zatímco Lev s Margou vzali Georgyho a šli koupit zmrzlinu.

„Skoro se tomu nedá uvěřit.“

„Copak z něj asi bude?“

„Něco tak ujetého, jako je herectví nebo hraní na pitomou trumpetu, to rozhodně ne,“ prohlásila divoce Jacky. „Georgy je inteligentní.“

„Nechceš z něj mít vysokoškolského profesora, jako byl tvůj otec?“

„To jo.“

„V tom případě…“ Greg k tomuhle směřoval, ale byl nervózní, protože si nebyl jistý, jak bude Jacky reagovat, „… by měl jít do dobré školy.“

„Co máš na mysli?“

„Co takhle internátní škola? Mohl by chodit tam, kam jsem chodil já.“

„Byl by tam jediný černý žák.“

„Ne nutně. Když jsem tam chodil já, byl mezi námi jeden kluk s jinou barvou pleti, Ind z Dillí, jmenoval se Kamal.“

„Jen jeden.“

„Ano.“

„Nepopichovali jste ho?“

„Jistě. Říkali jsme mu Kanál. Ale kluci si na něj zvykli a měl spoustu kamarádů.“

„Nevíš, jak to s ním dopadlo?“

„Stal se lékárníkem. Prý má už dvě lékárny v New Yorku.“

Jacky přikývla. Gregovi bylo jasné, že se proti tomuhle plánu nestaví. Pocházela z kultivované rodiny. Třebaže sama se vzbouřila a ze školy odešla, v hodnotu vzdělání věřila. „Co školné?“

„Můžu požádat otce.“

„Zaplatí to?“

„Podívej se na ně.“ Greg ukázal na cestičku. Lev, Marga a Georgy se vraceli od zmrzlinářova stánku. Lev a Georgy šli vedle sebe, olizovali kornouty se zmrzlinou a drželi se za ruku. „Můj konzervativní otec ve veřejném parku drží za ruku dítě s jinou barvou pleti. Věř mi, ten to školné zaplatí.“

„Georgy vlastně nikam nezapadá,“ uvědomila si znepokojeně Jacky. „Je to černý kluk s bílým tátou.“

„Já vím.“

„Lidi v domě, co bydlí tvoje matka, si myslí, že jsem služebná – víš to?“

„Ano.“

„Nehodlám jim to ujasňovat. Kdyby věděli, že jsou v tom domě černoši jako hosti, mohly by nastat nepříjemnosti.“

Greg si povzdechl. „Je mi to líto, ale máš pravdu.“

„Život bude k Georgymu tvrdý.“

„Já vím,“ přisvědčil Greg. „Ale Georgy má nás.“

Jacky se usmála od ucha k uchu. „Jo,“ přikývla. „A to už něco znamená!“

ČÁST TŘETÍ

STUDENÝ MÍR

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

1945 (III)

P

o svatbě se Voloďa se Zojou přestěhovali do vlastního bytu. Málo ruských novomanželů mělo takové štěstí. Průmyslová síla Sovětského svazu byla po čtyři roky zaměřená na výrobu zbraní. Postavili s bídou pár domů, ale mnoho jich bylo zničeno. Ovšem Voloďa byl majorem zpravodajské služby Rudé armády a zároveň synem generála, takže mohl tahat za nitky.

Bylo to tu stísněné: obývák s jídelním stolkem, ložnička tak malá, že ji skoro celou zabírala postel, kuchyňka, do níž se dva lidé sotva vešli, přecpaná koupelna s umývadlem a sprchou a titěrná předsíň se skříní na šaty. Když pustili v obývacím pokoji rádio, slyšeli ho po celém bytě.

Rychle si to tu zabydlili po svém. Zoja koupila jasně žlutý přehoz na postel. Voloďova matka se vytasila s porcelánovým servisem, který v očekávání synovy svatby zakoupila v roce 1940 a po celou válku ho uchovávala. Voloďa pověsil na zeď obrázek, absolventskou fotografii svého ročníku z Vojenské zpravodajské akademie.

Milovali se teď častěji. Voloďa předtím nepředpokládal, že hraje roli, když jsou sami. Nikdy neměl žádné zvláštní zábrany, když spal se Zojou v bytě rodičů nebo v bytě, kde bydlela Zoja jako spolubydlící; teprve teď si uvědomoval, že to vliv mělo. Člověk musel dřív mluvit potichu, natahoval uši, jestli postel nevrže, a vždycky existovala možnost, byť mizivá, že na vás někdo vtrhne. Byty jiných lidí neposkytovaly nikdy úplné soukromí.

Často se probouzeli brzo, pomilovali se a pak, dřív než se oblékli do práce, se ještě hodinu jen líbali a povídali si. Jednou takhle ráno, když ležel s hlavou na jejích stehnech a plným chřípím vdechoval její vůni, se Voloďa zeptal: „Nechceš čaj?“

„Ano, prosím.“ Rozkošnicky se protáhla a opřela se o polštáře.

Voloďa na sebe hodil župan a přes mrňavou předsíň došel do kuchyňky, kde pod samovarem zapálil plyn. Znechutilo ho, když si všiml, že ve dřezu jsou naskládané hrnce a talíře od včerejší večeře. „Zojo!“ houkl na ni. „V kuchyni je binec!“

V malém bytě ho dobře slyšela. „Já vím,“ odpověděla.

Vrátil se do ložnice. „Proč jsi to včera neuklidila?“

„A proč jsi to neuklidil ty?“

Nenapadlo ho, že by se ho to mohlo také týkat. Odpověděl však: „Musel jsem napsat zprávu.“

„A já jsem byla unavená.“

Náznak, že to byla jeho chyba, ho rozladil. „Nesnáším nepořádek v kuchyni.“

„Já taky ne.“

Proč je tak natvrdlá? „Jestli se ti to nelíbí, ukliď to.“

„Uděláme to společně, hned teď.“ Vyskočila z postele. Se svůdným úsměvem se kolem něj protáhla a vešla do kuchyně.

Voloďa ji následoval.

„Ty umývej, já budu utírat,“ navrhla mu. Vytáhla čistou utěrku ze šuplíku.

Pořád byla nahá. Nemohl si pomoct, musel se usmát. Tělo měla dlouhé, štíhlé a pokožku bílou. Hruď měla plochou a bradavky špičaté, pubické ochlupení jemné, světlé. Jednou z radostí, kterou mu přinesla skutečnost, že se s ní oženil, byl její zvyk chodit po bytě nahá. Mohl se na její tělo dívat, jak dlouho chtěl. Zdálo se, že ji to těší. Když jeho pohled zachytila, nebyly na ní patrné žádné rozpaky, jen se usmála.

Vyhrnul si rukávy županu a pustil se do umývání nádobí, které pak podával Zoje, aby ho utřela. Mytí nádobí není příliš mužská činnost – Voloďa nikdy neviděl, že by ho otec myl –, ale Zoja si nejspíš myslela, že o takové domácí práce by se měli podělit. Byla to nezvyklá myšlenka. Nemá Zoja vysoce vyvinutý smysl pro spravedlnost v manželství? Nebo on začíná být pod pantoflem?

Zdálo se mu, že zvenčí něco zaslechl. Pohlédl do předsíně: dveře bytu byly vzdálené jen asi tři čtyři kroky od kuchyňské výlevky. Nevšiml si ničeho neobvyklého.

Pak někdo vyrazil dveře.

Zoja vykřikla.

Voloďa popadl porcovací nůž, který zrovna umýval. Prošel kolem Zoji a postavil se do kuchyňských dveří. Za rozbitými dveřmi stál uniformovaný policista se železnou palicí v ruce.

Voloďu zaplavil strach a vztek. „Co to sakra znamená?“

Policista ustoupil a do bytu vešel malý, hubený mužík s krysím obličejem. Byl to Voloďův švagr Ilja Dvorkin, agent tajné policie. Na rukou měl kožené rukavice.

„Iljo!“ zvolal Voloďa. „Ty mizernej podrazáku!“

„Vyjadřuj se zdvořile,“ napomenul ho Ilja.

Voloďa měl vztek a nevěděl, co si o tom má myslet. Tajná policie obvykle nezatýkala pracovníky zpravodajské služby Rudé armády a naopak. Jinak by vypukla válka gangů. „Proč jsi mi ksakru rozmlátil dveře? Byl bych ti otevřel!“

Do předsíně vstoupili další dva agenti a postavili se za Ilju. Byli oblečeni ve svých typických kožených kabátech, ačkoli venku panovalo mírné počasí konce léta.

Voloďa měl strach, ale zároveň i zlost. Co se to děje?

„Odlož ten nůž, Voloďo,“ požádal ho třesoucím se hlasem Ilja.

„Žádné strachy,“ odpověděl Voloďa. „Zrovna jsem myl nádobí.“ Podal nůž Zoje, která stála za ním. „Pojďte prosím do obýváku. Než se Zoja oblékne, můžeme si promluvit.“

„Ty si myslíš, že tohle je společenská návštěva?“ rozhořčil se Ilja.

„Ať jste přišli z jakéhokoli důvodu, určitě si chcete ušetřit rozpaky při pohledu na mou nahou manželku.“

„Jsem tu v úřední policejní záležitosti!“

„A proč sem tedy poslali mého švagra?“

Ilja ztišil hlas. „Copak nechápeš, že by pro tebe bylo mnohem horší, kdyby přišel někdo jiný?“

Vypadalo to na pořádný průšvih. Voloďa se snažil zachovat zdání statečnosti. „Co přesně chcete – ty a tyhle dva kokoti?“

„Soudruh Berija převzal vedení výzkumu v oblasti jaderné fyziky.“

Voloďa to věděl. Stalin ustavil nový výbor k řízení této práce a jmenoval Beriju do jeho čela. Berija o fyzice nevěděl nic, a pokud jde o vědecký výzkumný projekt, byl naprosto nekompetentní. Jenže Stalin mu důvěřoval. Tohle byl obvyklý problém sovětské vlády: nekompetentní, ale loajální lidé byli povyšováni na místa, na která nestačili.

„A soudruh Berija potřebuje mou ženu do laboratoře, kde se vyvíjí jaderná bomba,“ dovtípil se Voloďa. „Vy jste přijeli, abyste ji odvezli do práce?“

„Američani vytvořili jadernou bombu dřív než Sověti.“

„To je fakt. Nemůže to být třeba proto, že dali fyzikálnímu výzkumu vyšší prioritu než my?“

„Není možné, aby kapitalistická věda byla na vyšší úrovni než věda komunistická!“

„To je otřepaná fráze.“ Voloďa byl zmatený. Kam tohle směřuje? „Takže co z toho vyvozujete?“

„Muselo dojít k sabotáži.“

Tohle byl klasický případ naprosto směšné smyšlenky, jakou si tajná policie dokáže vybájit. „K jaké sabotáži?“

„Někteří vědci schválně pozdrželi vývoj sovětské bomby.“

Voloďa začínal chápat a zmocnil se ho strach. Ale nadále reagoval bojovně: vždycky je chyba, když člověk dá před těmito lidmi najevo slabost. „Proč by to sakra dělali?“

„Protože jsou to zrádci – a tvoje žena je jedním z nich!“

„Doufám, že nemluvíš vážně, ty hajzlíku –“

„Přišel jsem tvou ženu zatknout.“

„Cože?“ Voloďa byl v šoku. „To je cvokárna!“

„Je to stanovisko naší instituce.“

„Nemáte žádný důkaz.“

„Pro důkaz si zajeď do Hirošimy!“

Zoja promluvila poprvé od chvíle, kdy vykřikla. „Musím s nimi jít, Voloďo. Nenech se taky zatknout.“

Voloďa ukázal prstem na Ilju. „Dostaneš se do pěknýho průseru.“

„Plním příkazy.“

„Ustup z cesty. Manželka se jde do ložnice obléknout.“

„Na to není čas,“ namítl Ilja. „Musí jít, tak jak je.“

„Nebuď k smíchu.“

Ilja se nafrněl. „Úctyhodná sovětská občanka by nechodila po bytě neoblečená.“

Voloďovi proběhlo hlavou, jak se asi cítí jeho sestra, vdaná za tuhle kreaturu. „Vy, tajná policie, morálně odsuzujete nahotu?“

„Její nahota je důkazem její hanebnosti. Odvedeme ji tak, jak je.“

„To do prdele neuděláte.“

„Ustup stranou.“

„Ty ustup stranou. Ona se půjde oblíknout.“ Voloďa vešel do předsíně a postavil se před tři agenty s rukama rozpaženýma, aby se Zoja mohla za ním protáhnout.

Jakmile se pohnula, Ilja se přes Voloďu natáhl a chňapl ji za paži.

Voloďa ho udeřil do tváře, dvakrát. Ilja vykřikl a klopýtl dozadu. Dva muži v kožených kabátech vykročili. Voloďa chtěl jednoho uhodit, ale muž uhnul. Pak se každý z těch dvou chopil jedné Voloďovy paže. Pral se s nimi, ale byli silní a vypadalo to, že takovou věc nedělají poprvé. Narazili ho na zeď.

Zatímco ho drželi, Ilja ho uhodil do obličeje pěstí v kožené rukavici, dvakrát, třikrát, čtyřikrát, pak do žaludku, znovu a znovu, až Voloďa začal zvracet krev. Zoja se pokoušela zasáhnout, ale Ilja praštil i ji, ona vykřikla a couvla.

Voloďovi se rozevřel župan. Ilja ho kopl do rozkroku, pak do kolen. Voloďa ochabl, nedokázal stát, ale muži v kožených kabátech ho drželi zpříma a Ilja ho mlátil dál.

Konečně se Ilja odvrátil a třel si klouby. Ti dva Voloďu pustili a on se zhroutil na zem. Stěží dýchal a měl pocit, že se není schopen ani pohnout, ale byl při vědomí. Koutkem oka zahlédl, jak ti dva pohůnci popadli Zoju a ženou ji nahou z bytu. Ilja je následoval.

Minuty ubíhaly a pronikavá muka se proměňovala v hlubokou tupou bolest; Voloďa začal dýchat normálně.

Údy se mu postupně rozhýbaly a on se vyhrabal na nohy. Dokázal dojít k telefonu a vytočit otcovo číslo; doufal, že ještě neodešel do práce. Když uslyšel jeho hlas, ulevilo se mu. „Zatkli Zoju,“ vypravil ze sebe.

„Zatracený mizerové,“ ulevil si Grigorij. „Kdo to byl?“

„Byl to Ilja.“

„Cože?“

„Zavolej někam,“ požádal Voloďa. „Pokus se zjistit, co se to ksakru děje. Musím si smýt krev.“

„Jakou krev?“

Voloďa zavěsil.

Do koupelny to měl jen pár kroků. Shodil krví potřísněný župan a vlezl si do sprchy. Teplá voda ulevila zhmožděnému tělu. Ilja byl podlý, nebyl však silný a žádnou kost mu nezlomil.

Voloďa zavřel vodu. Podíval se do koupelnového zrcadla. Obličej měl pokrytý škrábanci a podlitinami.

S utíráním se neobtěžoval. S velkou námahou si oblékl uniformu důstojníka Rudé armády. Potřebuje symbol autority.

Otec přijel, když si Voloďa zavazoval tkaničky. „Co se tady hergot stalo?“ zařval Grigorij.

„Chtěli se porvat a já pitomec jim na to skočil.“

Otec zprvu neměl pochopení. „Čekal bych, že budeš chytřejší.“

„Trvali na to, že ji odvedou nahou.“

„Zatracený mizerové.“

„Zjistil jsi něco?“

„Ještě ne. S pár lidmi jsem mluvil. Nikdo nic neví.“ Grigorij se tvářil ustaraně. „Buď někdo udělal opravdu pitomou chybu… nebo si z nějakého důvodu jsou zatraceně jistí.“

„Odvez mě do mé kanceláře. Levitov bude pěkně navztekanej. U něj jim to jen tak neprojde. Jestliže jim dovolí udělat to mně, udělají to všem ze zpravodajské služby Rudé armády.“

Grigorijovo auto se šoférem čekalo před domem. Zajeli na letiště Chodynka. Grigorij zůstal ve voze, zatímco Voloďa kulhal na ústředí zpravodajské služby Rudé armády. Zamířil rovnou do kanceláře svého šéfa plukovníka Lemitova.

Zaklepal na dveře, vešel dovnitř a oznámil: „Ta podělaná tajná policie mi zatkla manželku.“

„Já vím,“ přikývl Lemitov.

„Vy to víte?“

„Odsouhlasil jsem to.“

Voloďovi poklesla brada. „To mě podrž. Proč?“

„Posaď se.“

„Co se děje?“

„Posaď se a zmlkni, já ti to povím.“

Voloďa se s námahou sesunul do židle.

„Musíme mít jadernou bombu, a to rychle,“ spustil Lemitov. „Okamžitě. Stalin rozehrál tvrdou hru s Američany, protože jsme si dost jistí, že nemají dostatečně velký arzenál jaderných zbraní na to, aby nás vyhladili. Ale vytvářejí si zásoby a v jednom okamžiku je použijou – pokud nebudeme v postavení, abychom mohli provést odvetný úder.“

Nedávalo to smysl. „Moje žena nemůže bombu sestrojit, když ji tajná služba mlátí do obličeje. To je šílený.“

„Zmlkni už, krucinál. Náš problém je v tom, že k jejímu sestrojení vede několik možných cest. Američanům trvalo pět let, než přišli na to, která z nich je ta správná. My tolik času nemáme. Musíme jim jejich výzkum ukrást.“

„Pořád ještě budeme potřebovat ruské fyziky, aby ten jejich projekt okopírovali – takže kvůli tomu musejí být v laboratořích a ne zavření v podzemí Lubjanky.“

„Ty znáš člověka jménem Wilhelm Frunze.“

„Chodili jsme spolu do školy. Na chlapeckou akademii v Berlíně.“

„Dal nám užitečné informace ohledně britského jaderného výzkumu. Pak se přestěhoval do Spojených států, kde pracoval na projektu jaderné bomby. Washingtonští zaměstnanci NKVD ho kontaktovali, svou nekompetentností ho odstrašili a celý kontakt zmrvili. Potřebujeme ho získat zpátky.“

„A co tohle všechno má společného se mnou?“

„On ti důvěřuje.“

„O tom nic nevím. Neviděl jsem ho už dvanáct let.“

„Chceme, abys jel do Ameriky a promluvil s ním.“

„A proč jste zabásli Zoju?“

„Abychom si pojistili, že se vrátíš.“

{II}

Voloďa si říkal, že ví, jak to provést. V Berlíně před válkou dokázal setřást agenty gestapa, setkal se s potenciálními špiony, získal je a učinil z nich spolehlivé zdroje zpravodajské služby. Nikdy to nebylo snadné – zejména ta část, kdy někoho musel přemluvit, aby se stal zrádcem –, ale byl expert.

Ovšem tohle je Amerika.

Západní země, které navštívil, Německo a Španělsko ve třicátých a čtyřicátých letech, se jí vůbec nepodobaly.

Ohromila ho. Po celý život mu vykládali, že z hollywoodských filmů má člověk přehnaný dojem blahobytu, ale že ve skutečnosti většina Američanů žije v chudobě. Jenže Voloďovi bylo od prvního dne příjezdu do USA jasné, že ty filmy skoro vůbec nepřeháněly. A bylo těžké narazit na chudáky.

New York byl přecpán auty, z nichž mnohá řídili lidé, kteří očividně nepatřili mezi vládní úředníky: mladíci, muži v pracovních oděvech, dokonce ženy na nákupech. A všichni byli tak dobře oblečení! Zdálo se, že všichni muži nosí své nejlepší obleky. Ženská lýtka obepínaly průsvitné punčochy. Snad každý měl nové boty.

Pořád si musel připomínat ty špatné stránky Ameriky. Je tu chudoba, někde. Černoši jsou pronásledováni a na Jihu nemohou volit. Je tu velká zločinnost – sami Američané říkají, že se vymyká kontrole – i když, kupodivu, Voloďa vlastně nespatřil žádný důkaz, a když šel po ulici, cítil se docela bezpečně.

Několik dní strávil prozkoumáváním New Yorku. Pracoval na své angličtině, která nebyla dobrá, ale na tom sotva sešlo: město bylo plné lidí mluvících lámanou angličtinou se silným přízvukem. Naučil se znát některé tváře agentů FBI určených k jeho sledování a objevil pár příhodných míst, kde by je mohl setřást.

Jednoho slunného rána odešel ze sovětského konzulátu v New Yorku, bez klobouku a oblečen pouze ve volných šedivých kalhotách a modré košili, jako by si jen odskočil něco zařídit. Jakýsi mladík v tmavém obleku a kravatě ho následoval.

Voloďa zamířil do luxusního obchodního domu Saks Fifth Avenue a koupil si spodní prádlo a košili s drobnými hnědými kostičkami. Ať se na něj pověsil kdokoli, musel si myslet, že zřejmě jen nakupuje.

Šéf NKVD z konzulátu již dříve oznámil, že v průběhu americké návštěvy bude Voloďu sledovat sovětská skupina, aby se ujistili o jeho správném chování. Sotva dokázal ovládnout svůj vztek vůči organizaci, která zatkla Zoju, a musel potlačit nutkání, aby nepopadl toho člověka za krk a neuškrtil ho. Ale zachoval klid. Poukázal jízlivě na to, že aby splnil své poslání, bude muset uniknout dohledu FBI a přitom možná nechtěně ztratí i doprovod NKVD; ale přál jim hodně štěstí. Většinou je setřásl do pěti minut.

Mladík, který ho teď sledoval, byl tedy skoro určitě agent FBI. Dosvědčovalo to jeho nažehlené konvenční oblečení.

Voloďa s nákupem v papírové tašce vyšel z obchodu postranním východem a zastavil si taxík. Muže z FBI mávajícího paží zanechal na rohu. Sotva taxík zabočil za druhý roh, Voloďa podal hbitě taxikáři bankovku a vyskočil ven. Vběhl do stanice metra, jiným východem opět vyběhl a pět minut čekal ve vchodu jakési kancelářské budovy.

Mladík v tmavém obleku nebyl nikde v dohledu.

Voloďa se vydal pěšky k vlakovému nádraží Penn Station.

Ještě jednou se ubezpečil, že ho nikdo nesleduje, a pak si koupil lístek. Pouze s lístkem a papírovou taškou nasedl do vlaku.

Cesta do Albuquerque trvala tři dny.

Vlak uháněl celé nekonečné míle bohatou zemědělskou krajinou, míjel ohromné továrny chrlící kouř a velká města, jejichž mrakodrapy mířily drze k nebesům. Sovětský svaz byl větší, ale s výjimkou Ukrajiny ho většinou pokrývaly borovicové lesy a zamrzlé stepi. Nikdy si nepředstavoval bohatství takovýchto rozměrů.

A bohatství nebylo všechno. Už několik dní se mu něco honilo hlavou, něco divného o životě v Americe. Nakonec si uvědomil, co to je: nikdo ho nežádal o doklady. Poté co prošel imigrační kontrolou v New Yorku, už nikomu znovu pas neukázal. Zdálo se, že v téhle zemi může kdokoli zajít na vlakové nádraží nebo na konečnou autobusu a koupit si jízdenku kamkoli, aniž je třeba získat povolení nebo vysvětlovat účel cesty nějakému úředníkovi. Poskytovalo mu to povznášející pocit svobody. Může se vydat kamkoli!

Rovněž bohatství Ameriky zvýšilo Voloďův pocit nebezpečí, jemuž jeho vlast čelí. Němci Sovětský svaz téměř zničili a tato země je třikrát lidnatější a desetkrát movitější. Pomyšlení, že Rusové by se mohli stát jen ustrašenými posluhovači odkázanými do podřízenosti, utlumilo jeho pochyby o komunismu, navzdory tomu, co NKVD provedl jemu a jeho manželce. Kdyby měl děti, nepřál by si, aby vyrůstaly ve světě tyranizovaném Amerikou.

Ujížděl směrem na Pittsburgh a Chicago a cestou nevzbudil ničí pozornost. Oblečen byl jako Američan a jeho přízvuku si nikdo nevšiml z toho prostého důvodu, že s nikým nemluvil. Sendviče a kávu si koupil tak, že na ně ukázal a zaplatil. Prolistoval noviny a časopisy, které tu nechali jiní pasažéři, podíval se na obrázky a pokoušel se pochopit význam titulků.

Poslední část cesty vedla pouštní krajinou bezútěšné krásy se vzdálenými zasněženými vrcholky hor zbarvenými zapadajícím sluncem do ruda; nejspíš proto se hory nazývaly Sangre de Cristo, Kristova krev.

Zašel si na toaletu, kde si převlékl prádlo a oblékl novou košili, kterou koupil u Sakse.

Očekával, že na nádraží v Albuquerque bude čekat FBI nebo vojenská rozvědka, a opravdu zahlédl mladého muže, jehož kostkované sako – příliš teplé na zářijové počasí v Novém Mexiku – nezakrývalo dostatečně vybouleninu po pistoli v podpažním pouzdru. Agent se však nepochybně zajímal o cestovatele, kteří přijížděli z velké vzdálenosti – z New Yorku nebo Washingtonu. Voloďa, bez klobouku nebo saka a bez zavazadel, vypadal spíš jako místní člověk vracející se z krátkého výletu. Když přecházel k autobusové zastávce a nastupoval do greyhoundu odjíždějícího do Santa Fe, nikdo ho nesledoval.

Do cíle se dostal pozdě odpoledne. Na autobusovém nádraží v Santa Fe zaznamenal dva příslušníky FBI. Pozorně se na něj zahleděli. Nemohli však sledovat každého, kdo vystoupil z autobusu, a Voloďův nedbalý zevnějšek znovu způsobil, že ho nechali projít.

Procházel ulicemi a snažil se ze všech sil budit dojem, že ví, kam jde. Nízké domky s plochými střechami a přikrčené kostelíky, které spalovalo slunce, mu připomněly Španělsko. Budovy s průčelími přesahujícími na chodníky vytvářely příjemná stinná podloubí.

Vyhnul se velkému hotelu La Fonda na náměstí vedle katedrály a ubytoval se v St Francis. Zaplatil v hotovosti a udal jméno Robert Pender, což mohlo být jméno Američana nebo občana některé z jiných evropských národností. „Kufr mi dorazí později,“ oznámil hezké dívce za recepčním pultem. „Pokud budu mimo, až ho přivezou, můžete zařídit, aby mi ho odnesli do pokoje?“

„Ovšem, to nebude problém,“ ujistila ho.

„Díky,“ řekl a pak připojil větu, kterou ve vlaku několikrát zaslechl: „Jsem vám fakt vděčnej.“

„Jestli tu nebudu, postará se o vaše zavazadlo někdo jiný – pokud je na něm vaše jméno.“

„Je.“ Žádné zavazadlo neměl, ale to ona nikdy nezjistí.

Podívala se na jeho zápis v knize. „Takže, pane Pendere, vy jste z New Yorku.“

V jejím hlase zazněl náznak nedůvěry, bezpochyby proto, že jako Newyorčan nepůsobil. „Jsem původem Švýcar,“ vysvětlil a schválně jmenoval neutrální zemi.

„Tak proto ten přízvuk. Já jsem se ještě s nikým ze Švýcarska nesetkala. Jaké to tam je?“

Voloďa ve Švýcarsku nikdy nebyl, ale viděl nějaké fotografie. „Hodně tam padá sníh,“ odpověděl.

„Hm, užijte si naše počasí tady v Novém Mexiku!“

„Užiju.“

Pět minut nato zase vyšel ven.

Někteří vědci bydlí přímo u laboratoří v Los Alamos, jak se dozvěděl od kolegů ze sovětské ambasády, ale bylo to ubohé městečko s nemnoha kulturními výdobytky, a tak, pokud na to měli, dávali přednost pronájmu domů a bytů v okolí. Will Frunze si to mohl dovolit snadno: oženil se s úspěšnou výtvarnicí, autorkou kresleného seriálu Lehká děva Alice. Jeho manželka, také Alice, mohla pracovat kdekoli, a tak se zabydleli v historické čtvrti ve středu města.

Tuto informaci mu předali v newyorské úřadovně NKVD. Prověřili si Frunzeho důkladně, takže Voloďa měl jeho adresu, telefonní číslo i popis auta, předválečného kabrioletu Plymouth s pneumatikami s bílými bočnicemi.

V přízemí domu Frunzeových se nacházela umělecká galerie. Byt v horním patře měl velká okna na sever, vhodná pro malíře. Kabriolet Plymouth parkoval před domem.

Voloďa raději dovnitř nešel: možná to tu odposlouchávají.

Frunzeovi byli majetný bezdětný pár, takže usoudil, že v pátek večer nebudou sedět doma u rádia. Rozhodl se, že počká někde poblíž a uvidí, jestli vyjdou ven.

Chvilku strávil v galerii, kde si prohlížel obrázky na prodej. Měl rád jasné, živé malby a žádnou z těchhle chaotických patlanin by nechtěl. O kus dál v tomtéž bloku objevil denní bar a posadil se u okna, z něhož měl výhled přímo na Frunzeovy dveře. Po hodině odtud odešel, koupil si noviny, postavil se na zastávku autobusu a předstíral, že čte.

Dlouhé čekání mu umožnilo zjistit, že Frunzeho dům nikdo nehlídá. To znamenalo, že si ani FBI, ani vojenská rozvědka nevytipovaly Frunzeho jako vysoce rizikovou osobu. Byl cizinec, ale to byli mezi vědci mnozí a nic jiného proti němu podle všeho neměli.

Tohle bylo obchodní centrum města, žádná rezidenční čtvrť, a po ulicích chodila spousta lidí, Voloďa si však přesto začal po pár hodinách dělat starosti, že by si někdo mohl všimnout, že tu jen tak okouní.

Pak Frunzeovi vyšli ven.

Frunze byl tělnatější, než býval před dvanácti lety – v Americe netrpěli nedostatkem jídla. Vlasy mu začínaly ustupovat, ačkoli mu bylo teprve třicet. Stále měl ten vážný výraz. Na sobě měl sportovní košili a khaki kalhoty, běžnou americkou kombinaci.

Jeho manželka nebyla oblečená tak konzervativně. Světlé vlasy pod baretem si vyčesala a na sobě měla plandavé bavlněné šaty nevýrazné hnědé barvy, ale na obou zápěstích jí chrastila spousta náramků a ruce zdobil bezpočet prstenů. Před nástupem Hitlera se v Německu takhle oblékali umělci, připamatoval si Voloďa.

Dvojice vyrazila po ulici a Voloďa je následoval.

Přemýšlel, jaké politické názory asi manželka zastává a jaký význam bude mít její přítomnost při tom obtížném rozhovoru, který Voloďa s Frunzem povede. Frunze býval tehdy v Německu skalní sociální demokrat, takže není pravděpodobné, že jeho žena bude konzervativec; tuto úvahu vyvolal její zevnějšek. Ona však na druhou stranu nejspíš neví, že v Londýně předával tajné zprávy Sovětům. Je to velká neznámá.

Dal by přednost tomu, kdyby mohl jednat s Frunzem mezi čtyřma očima, a uvažoval, že je nechá být a zkusí to zítra znovu. Jenže recepční v hotelu si všimla jeho cizího přízvuku, takže ráno se už na něj může pověsit někdo z FBI. S tím by si dokázal poradit, přemýšlel, i když v tomhle malém městečku nikoli tak snadno jako v New Yorku nebo v Berlíně. A zítra je sobota, Frunzeovi tedy nejspíš stráví den společně. Jak dlouho by Voloďa asi musel čekat, než zastihne Frunzeho samotného?

Tohle udělat nebylo nikdy snadné. Po zralé úvaze se rozhodl, že do toho půjde hned dnes.

Frunzeovi vešli do malé levné restaurace.

Voloďa procházel kolem a přitom letmo nahlédl dovnitř. Byl to laciný podnik s boxy. Napadlo ho, že vejde dovnitř a přisedne si k nim, ale pak došel k názoru, že je dřív nechá navečeřet. Až budou sytí, budou v lepší náladě.

Počkal půl hodiny a z dálky pozoroval dveře. Potom celý rozechvělý vstoupil dovnitř.

Dojídali večeři. Když Voloďa procházel restaurací, Frunze vzhlédl, ale hned zase odvrátil zrak; nepoznal ho.

Voloďa vklouzl do boxu vedle Alice a promluvil tiše německy: „Ahoj, Willi, copak ty se na mě nepamatuješ? Ze školy?“

Frunze se na něj chvíli upřeně díval a pak se mu tvář uvolnila do úsměvu. „Peškov? Voloďa Peškov? Jsi to vážně ty?“

Voloďu zalil pocit úlevy. Frunze je mu pořád přátelsky nakloněný. Nebude třeba překonávat žádnou bariéru nevraživosti. „Jsem to vážně já,“ přisvědčil Voloďa. Podal mu ruku a Frunze se jí chopil. Obrátil se k Alici a pronesl anglicky: „Mluvím vaším jazykem moc špatně, lituju.“

„Neobtěžujte se s tím,“ odpověděla plynně německy. „Moje rodina emigrovala z Bavorska.“

Frunze se zatvářil udiveně. „Poslední dobou na tebe myslím, protože jsem poznal jednoho člověka se stejným příjmením – Grega Peškova.“

„Fakt? Otec měl bratra, jmenoval se Lev, a ten přišel do Ameriky kolem roku 1915.“

„Ne, poručík Peškov je mnohem mladší. A co ty tady vlastně děláš?“

Voloďa se usmál. „Přijel jsem tě navštívit.“ Dřív než se Frunze stihl zeptat proč, dodal: „Když jsem tě viděl naposled, dělal jsi tajemníka sociálně demokratické strany v Neuköllnu.“ Tohle byl druhý krok. Poté co navázal na přátelské vztahy, připomněl Frunzemu jeho mladistvý idealismus.

„Tehdejší zkušenost mě přesvědčila, že demokratický socialismus nefunguje,“ řekl Frunze. „Proti nacistům jsme byli naprosto bezmocní. Bylo zapotřebí Sovětského svazu, aby je zarazil.“

To byla pravda a Voloďu potěšilo, že si to Frunze uvědomuje; co však bylo důležitější, tato poznámka naznačovala, že Frunzeho politické názory život v bohaté Americe neoslabil.

„Měli jsme v úmyslu dát si skleničku v jednom baru za rohem,“ prohodila Alice. „V pátek večer tam chodí spousta Williho kolegů. Nechtěl byste jít s námi?“

Tohle byla poslední věc, kterou si Voloďa přál: být viděn na veřejnosti s Frunzem. „Já nevím,“ odpověděl. I v restauraci už je s nimi popravdě moc dlouho. Přišel čas na krok číslo tři: připomenout Frunzemu jeho strašnou vinu. Předklonil se a ztišil hlas. „Willi, věděl jsi, že Američani hodlají shodit jaderné bomby na Japonsko?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Voloďa zadržel dech. Vsadil na to, že Frunzeho sužují výčitky svědomí.

Na chvilku se ho zmocnil strach, že zašel příliš daleko. Frunze vypadal, že se snad rozpláče.

Pak se vědec zhluboka nadechl a ovládl se. „Ne, nevěděl jsem to,“ odpověděl. „Nikdo z nás to nevěděl.“

Alice do toho rozzlobeně vpadla. „Domnívali jsme se, že americké ozbrojené síly budou demonstrovat něco z výkonnosti té bomby jako hrozbu, aby se Japonci vzdali dřív.“ Takže ona o bombě předem věděla, zaznamenal v duchu Voloďa. Nepřekvapilo ho to. Pro muže je těžké utajit takové věci před manželkami. „Očekávali jsme, že k výbuchu dojde někdy někde,“ pokračovala. „Ale představovali jsme si, že zničí nějaký neobydlený ostrov nebo možná vojenské zařízení, kde bude spousta zbraní a jen pár lidí.“

„To by mohlo být opodstatněné,“ dodal Frunze. „Jenže…“ Hlas se ztišil do šepotu. „Nikdo si nepomyslel, že to svrhnou na město a zabijou osmdesát tisíc mužů, žen a dětí.“

Voloďa přikývl. „Myslel jsem si, že to asi takhle pociťuješ.“ Doufal v to z celého srdce.

„Kdo by to tak necítil?“ namítl Frunze.

„Dovol, abych ti položil ještě důležitější otázku.“ Toto byl čtvrtý krok. „Udělají to znovu?“

„Já nevím,“ připustil Frunze. „Možné to je. Ať nám všem odpustí Bůh, možné to je.“

Voloďa skryl své uspokojení. Způsobil, že se Frunze cítí zodpovědný za příští použití jaderných zbraní, stejně jako za to minulé.

Voloďa přikývl. „I my si to myslíme.“

„Kdo je to my?“ zeptala se Alice zostra.

Byla bystrá a nejspíš znalá světa víc než její manžel. Ta by se dala těžko ošálit a Voloďa se rozhodl, že to nebude zkoušet. Musí riskovat a mluvit s ní na rovinu. „Dobrá otázka,“ odpověděl. „A já jsem nepodnikl celou tuhle cestu, abych klamal starého kamaráda. Jsem major zpravodajské služby Rudé armády.“

Upřeně na něj zírali. Tahle možnost už je musela napadnout, ale překvapilo je to věcné přiznání.

„Je tu něco, co vám potřebuju sdělit,“ pokračoval Voloďa. „Něco nesmírně důležitého. Nemůžeme si promluvit někde v soukromí?“

Oba se tvářili nejistě. „Náš byt?“ nadhodil Frunze.

„Ten pravděpodobně odposlouchává FBI.“

Frunze měl jistou zkušenost s prací v utajení, ale Alici to vyděsilo. „Myslíte?“ pronesla nevěřícně.

„Ano. Nemohli bychom si vyjet z města?“

„Vím o jednom místě; jezdíme tam někdy takhle večer podívat se na západ slunce,“ poznamenal Frunze.

„Výborně. Běžte do svého vozu, sedněte si a počkejte na mě. Jdu hned za vámi.“

Frunze zaplatil a pak s Alicí odešli. Voloďa je následoval. Během krátké chůze si potvrdil, že ho nikdo nesleduje. Došel k plymouthu a nasedl. Podle amerického způsobu seděli vpředu všichni tři. Frunze vyjel z města.

Vystoupali po prašné silnici na vrchol nízkého kopce. Frunze zastavil. Voloďa jim naznačil, že mají vystoupit, a odvedl je asi o sto metrů dál jen pro případ, že by v autě byla štěnice.

Hleděli přes krajinu pokrytou kamenitou půdou a nízkými křovisky k zapadajícímu slunci a Voloďa přistoupil ke kroku číslo pět. „Myslíme si, že příští jaderná bomba bude svržena někde v Sovětském svazu.“

Frunze přikývl. „Nedej Bože, ale nejspíš máš pravdu.“

„A my s tím nemůžeme dělat vůbec nic,“ pokračoval Voloďa, který se neúnavně snažil dosáhnout svého. „Nemůžeme zavést žádná bezpečnostní opatření, nemůžeme postavit žádné zábrany, nemůžeme nijak ochránit naše lidi. Proti jaderné bombě – bombě, kterou jste vyrobili, Willi, neexistuje žádná obrana.“

„Já to vím,“ povzdechl si Frunze nešťastně. Bylo zřejmé, že cítí, že jestli bude SSSR napaden s použitím jaderné bomby, bude to jeho vina.

Šestý krok. „Může nás ochránit jen naše vlastní jaderná bomba.“

Frunze tomu nechtěl uvěřit. „To není obrana,“ namítl.

„Ale je to odstrašující prostředek.“

„Možná,“ připustil.

„My nechceme, aby se ty bomby rozšířily,“ poznamenala Alice.

„Já taky ne,“ ujistil ji Voloďa. „Ale pro Sovětský svaz existuje jediný bezpečný způsob, jak zabránit Američanům, aby nezničili Moskvu, tak jak zničili Hirošimu, a to mít vlastní jadernou bombu a pohrozit odvetným úderem.“

„Má pravdu, Willi,“ obrátila se na muže Alice. „Sakra, víme to všichni.“

Voloďa poznával, že Alice rozhodně není žádná měkkota.

Odlehčeným tónem přistoupil ke kroku číslo sedm. „Kolik bomb mají Američani teď?“

Tohle byl rozhodující okamžik. Jestli Frunze tuto otázku zodpoví, překročil hranici. Až dosud mluvili pouze všeobecně. Teď Voloďa žádá o tajnou informaci.

Frunze dlouho váhal. Nakonec pohlédl na Alici.

Voloďa postřehl její téměř neznatelné přikývnutí.

„Jenom jednu,“ odpověděl Frunze.

Voloďa skryl vítězoslavný úsměv. Frunze zradil svěřenou důvěru. Byl to obtížný první krok. Druhé tajemství už půjde snadněji.

„Brzy jich ale budou mít víc,“ dodal Frunze.

„Je to závod, a jestli prohrajeme, umřeme,“ naléhal Voloďa. „Musíme vyrobit aspoň jednu naši vlastní bombu, dřív než budou mít dost, aby nás sprovodili ze světa.“

„Dokážete to?“

Tahle otázka poskytla Voloďovi záchytný bod ke kroku číslo osm. „Potřebujeme pomoc.“

Všiml si, že Frunzemu ztvrdl výraz tváře, a usoudil, že si vzpomněl na důvod, proč odmítl spolupracovat s NKVD.

„A jestli řekneme, že vám nemůžeme pomoct?“ obrátila se na Voloďu Alice. „Že je to moc nebezpečné?“

Voloďa se řídil svým instinktem. Zvedl ruku na znamení, že se vzdává. „Vrátím se domů a ohlásím, že jsem neuspěl,“ odpověděl. „Nemůžu vás nutit dělat něco, co udělat nechcete. Nechtěl bych vás do něčeho tlačit nebo si něco vynucovat.“

„Žádné hrozby?“ zeptala se Alice.

Ta otázka Voloďu utvrdila v jeho domněnce, že se NKVD pokusil Frunzeho zastrašovat. Snažili se zastrašovat každého: nic jiného neuměli. „Já se vás ani nesnažím přesvědčovat,“ ujistil Voloďa Frunzeho. „Předkládám fakta. Zbytek je na vás. Jestli chcete pomoct, jsem tu jako váš kontakt. Jestli to všechno vidíte odlišně, uzavřeme to. Oba jste chytří lidé. Nemohl bych vás oklamat, ani kdybych chtěl.“

Znovu se na sebe podívali. Doufal, že přemýšlejí o tom, jak se liší od onoho posledního sovětského agenta, který je tehdy kontaktoval.

Čas se mučivě vlekl.

Nakonec promluvila Alice. „Jakou pomoc potřebujete?“

Nebylo to ano, ale bylo to lepší než odmítnutí a vedlo to logicky k devátému kroku. „Moje manželka patří mezi fyziky, kteří na tom pracují,“ odpověděl s nadějí, že ho to v jejich očích polidští, pokud by se snad začali domnívat, že s nimi manipuluje. „Řekla mi, že existuje několik cest, jak se dostat k jaderné bombě, a my nemáme čas všechny je vyzkoušet. Můžeme si ušetřit roky, jestliže budeme vědět, co fungovalo u vás.“

„To dává smysl,“ přikývl Willi.

Krok číslo deset, vrcholně důležitý. „Musíme vědět, jaký typ bomby byl svržen na Japonsko.“

Frunze měl oči plné úzkosti. Pohlédl na manželku. Tentokrát na něj nekývla, ale ani nezavrtěla hlavou. Vypadala stejně rozpolcená jako on.

Frunze si povzdechl. „Dva druhy,“ odpověděl.

Voloďa byl vzrušený a překvapený. „Dvě různé bomby?“

Frunze přikývl. „V Hirošimě použili uranovou jadernou bombu. Říkali jsme jí ‚Chlapeček‘. V Nagasaki plutoniovou bombu s implozním spouštěčem, to byl ‚Tlouštík‘.“

Voloďa sotva dýchal. Tohle jsou žhavá fakta. „Která je lepší?“

„Obě fungovaly, to je zřejmé, ale ‚Tlouštíka‘ lze vyrobit snadněji.“

„Proč?“

„Trvá roky, než se vyrobí dost U-235 na bombu. Jakmile máš jaderný reaktor, plutonium je rychlejší.“

„Takže Sovětský svaz by měl okopírovat ‚Tlouštíka‘.“

„Určitě.“

„Existuje ještě jedna věc, kterou bys mohl udělat, abys zachránil Rusko před zničením,“ nadhodil Voloďa.

„Co?“

Voloďa mu pohlédl do očí. „Sežeň mi technické výkresy,“ požádal.

Willi zbledl. „Jsem americký občan,“ namítl. „Ty mě žádáš, abych se dopustil velezrady. Za to je trest smrti. Mohl bych dostat elektrické křeslo.“

A tvoje žena taky, pomyslel si Voloďa; nese spoluvinu. Díky Bohu, že tě to nenapadlo.

„V posledních letech jsem žádal mnoho lidí, aby dali v sázku život,“ odpověděl Voloďa. „Lidi, jako jsi ty, Němce, kteří nenáviděli nacisty, muže a ženy, co podstoupili strašné riziko, aby opatřili informace, které nám pomohly vyhrát válku. A musím ti říct to, co jsem řekl i jim: mnohem víc lidí přijde o život, když to neuděláš.“ Umlkl. To byla jeho nejlepší trefa. Nic víc nemohl nabídnout.

Frunze pohlédl na manželku.

„Tu bombu jsi udělal ty, Willi,“ řekla Alice.

Frunze se obrátil k Voloďovi. „Rozmyslím si to.“

{III}

Dva dny nato mu předal plány.

Voloďa je odvezl do Moskvy.

Zoju propustili z vězení. Kvůli svému uvěznění nebyla tak naštvaná jako on. „Udělali to na obranu revoluce,“ prohlásila. „A neublížili mi. Připomínalo to pobyt v opravdu špatném hotelu.“

První den doma, poté co se pomilovali, řekl: „Chci ti něco ukázat, něco, co jsem přivezl z Ameriky.“ Odvalil se z postele, otevřel zásuvku a vytáhl knihu. „Jmenuje se to Sears-Roebuck Catalogue,“ vysvětlil. Posadil se vedle ní na posteli a knihu otevřel. „Koukni na tohle.“

Katalog se otevřel na stránce s dámskými oděvy. Modelky byly až nemožně útlé, ale látky byly zářivé a veselé, s proužky a kostičkami i jednobarevné, některé s volánky, sámky a pásky. „Tohle je pěkné,“ poznamenala Zoja a položila prst na jeden obrázek. „Je dva dolary devadesát osm hodně peněz?“

„Ani ne,“ odpověděl Voloďa. „Průměrná mzda dělá asi padesát dolarů týdně a nájem asi třetinu z toho.“

„Fakt?“ Zoju to udivilo. „Takže většina lidí si tyhle šaty může klidně dovolit?“

„Přesně tak. Možná ne chudší zemědělci. Na druhou stranu, tyhle katalogy byly vymyšlené pro lidi na venkově, kteří žijí třeba sto padesát kilometrů od nejbližšího obchodu.“

„Jak to funguje?“

„Vybereš si z toho katalogu, co chceš, pošleš jim peníze a pár týdnů nato ti pošťák přinese, co sis objednala.“

„To musí být, jako bys byl car.“ Zoja si od něj vzala katalog a obrátila stránku. „Jé! Tady jsou ještě.“ Na další stránce byly vyobrazeny kombinace různých kostýmků za čtyři dolary devadesát osm centů. „Ty jsou taky elegantní,“ poznamenala.

„Obracej dál,“ vyzval ji Voloďa.

Zoja žasla, když otáčela stránku za stránkou a viděla tu dámské kabáty, klobouky, boty, spodní prádlo, pyžama a punčochy. „A lidi můžou mít cokoli z toho?“ divila se.

„Přesně tak.“

„Ale tady je na jediné stránce větší výběr než v průměrném ruském obchodě!“

„Ano.“

Pomalu dál listovala katalogem. Byla tu podobná nabídka oblečení pro muže a totéž pro děti. Zoja zabodla prst do obrázku těžkého vlněného zimního kabátu pro chlapce, který stál patnáct dolarů. „Za tuhle cenu má asi každý kluk v Americe jeden.“

„Nejspíš ano.“

Po oblečení přišel nábytek. Člověk si mohl koupit postel za pětadvacet dolarů. Všechno bylo levné, když vyděláváte padesát dolarů týdně. A tak to šlo dál a dál. Byly tu stovky věcí, které by člověk nekoupil v Sovětském svazu za žádné peníze: hračky a hry, kosmetické přípravky, kytary, elegantní křesílka, elektrické nářadí, romány v barevných obálkách, vánoční dekorace a elektrické opékače topinek.

Byl tu dokonce i traktor. „Myslíš si,“ zeptala se Zoja, „že každý farmář v Americe, který chce traktor, ho může dostat hned?“

„Jen když má peníze,“ odpověděl Voloďa.

„On se nemusí zapsat na seznam a pár let počkat?“

„Ne.“

Zoja zavřela katalog a vážně na něj pohlédla. „Jestli lidi můžou mít tohle všechno,“ řekla, „proč by chtěli být komunisty?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil Voloďa.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

1946

B

erlínské děti měly novou hru nazvanou Komm, Frau – Pojď, ženská. Byla to jedna z desítek her na honěnou, ale jak si Carla všimla, tahle měla nečekaný závěr. Chlapci se dali dohromady a zaměřili se na jednu z dívek. Když ji chytili, pokřikovali na ni: „Pojď, ženská!“ a strhli ji na zem. Pak ji přidržovali, zatímco jeden z nich si na ni lehl a simuloval pohlavní styk. Sedmi či osmileté děti, které by neměly vědět, co znamená znásilnění, si takhle hrály, protože viděly, co německým ženám provádějí rudoarmějci. Každý Rus znal tuto jedinou větu v němčině. „Pojď, ženská.“

Co to s těmi Rusy je? Carla nikdy nepoznala nikoho, koho by znásilnil francouzský, britský, americký nebo kanadský voják, ačkoli předpokládala, že k tomu docházet muselo. Naproti tomu každou ženu mezi patnácti a pětapadesáti, kterou znala, znásilnil aspoň jeden sovětský voják: její matku Maud, přítelkyni Friedu, Friedinu matku Moniku, služebnou Adu; ty všechny.

Přesto měly štěstí, protože zůstaly naživu. Některé ženy, zneužívané po nekonečné hodiny desítkami mužů, zemřely. Carla se doslechla o dívce, kterou rozervali zuby.

Unikla pouze Rebecca Rosenová. Poté co ji Carla ochránila toho dne, kdy osvobodili židovskou nemocnici, se Rebecca přestěhovala do domu von Ulrichových. Bylo to v sovětské zóně, ale ona neměla kam jinam jít. Měsíce se ukrývala jako zločinec v podkroví a dolů scházela jen pozdě v noci, kdy brutální Rusové upadli do opileckého spánku. Pokud Carla mohla, trávila s ní nahoře pár hodin, hrály karty a vyprávěly si o svých životech. Carla pro ni chtěla být něco jako starší sestra, ale Rebecca s ní jednala jako s matkou.

Pak Carla zjistila, že bude matkou doopravdy.

Maud a Monice bylo k padesáti, byly tedy příliš staré na to, aby měly děti, bohudík. A Ada měla štěstí. Ale jak Carlu, tak Friedu přivedli pachatelé znásilnění do jiného stavu.

Frieda šla na potrat.

Bylo to nezákonné a nacistické právo, které hrozilo trestem smrti, stále platilo. Frieda šla tedy k jedné starší „porodní bábě“, která jí za pět cigaret potrat provedla. Frieda prodělala těžkou infekci a byla by umřela, ale Carla dokázala ukradnout z nemocnice vzácný penicilin.

Carla se rozhodla, že si dítě ponechá.

Její pocity v tomto ohledu divoce kolísaly od extrému k extrému. Když trpěla ranní nevolností, zuřila na ta zvířata, která znásilnila její tělo a zanechala ji s tímto břemenem. Jindy se přistihla, že sedí s rukama na břiše, zírá před sebe a zasněně přemýšlí o dětských šatečkách. Pak ji napadalo, jestli jí dětská tvářička nepřipomene některého z těch mužů a nezpůsobí, že bude nenávidět vlastní dítě. Ale jistě bude mít i některé z rysů von Ulrichových, ne? Cítila úzkost a strach.

V lednu 1946 byla v osmém měsíci těhotenství. Stejně jako většina Němců trpěla zimou, hladem a nedostatkem. Když byl její stav zjevný, musela se vzdát práce ošetřovatelky a připojila se k milionům nezaměstnaných. Potravinové dávky se vydávaly každých deset dní. Denní dávka pro ty, kdo nepožívali zvláštních privilegií, byla tisíc pět set kalorií. I za to se ovšem muselo zaplatit. A i pro ty zákazníky, kteří měli peníze nebo potravinové lístky, prostě někdy žádné jídlo na prodej nezbylo.

Carla uvažovala, že požádá Sověty o zvláštní zacházení vzhledem k tomu, že v době války pracovala jako špionka. Jenže Heinrich to zkusil a utrpěl děsivý zážitek. Výzvědná služba Rudé armády očekávala, že pro ně bude špiona dělat i nadále, a požádali ho, aby pronikl do amerických vojenských kruhů. Když namítl, že raději ne, začali se chovat nevraživě a hrozili mu, že ho pošlou do pracovního tábora. Dostal se z toho tím, že jim namluvil, že nemluví anglicky, takže jim k ničemu nebude. Ovšem pro Carlu to bylo varování, a tak dospěla k rozhodnutí, že bude bezpečnější zůstat zticha.

Carla s Maud byly dnes šťastné, protože prodaly komodu. Byl to secesní kousek z kořenicového světlého dubu, který zakoupili Walterovi rodiče, když se v roce 1889 vzali. Carla, Maud a Ada ho naložily na vypůjčený dvoukolák.

V jejich domě stále nebyl žádný muž. Erik a Werner patřili mezi ty miliony německých vojáků, kteří zmizeli. Možná jsou mrtví. Plukovník Beck Carle řekl, že v bitvě na východní frontě padly téměř tři miliony Němců a ještě víc jich zemřelo v sovětském zajetí – zabil je hlad, zima a nemoci. Avšak další dva miliony stále žily a tyto vojáky drželi v pracovních táborech v Sovětském svazu. Někteří se vrátili: buď uprchli svým strážcům, nebo je propustili, protože na to, aby mohli pracovat, byli příliš nemocní; ti se přidali k tisícům vyhnanců potulujících se Evropou a pokoušejících se najít cestu domů. Carla s Maud napsaly dopisy a poslaly je na adresu velení Rudé armády, ale žádná odpověď jim nikdy nedorazila.

Carla se cítila při vyhlídce na Wernerův návrat rozpolcená. Pořád ho milovala a z celého srdce doufala, že je naživu a v pořádku, ale děsila se setkání s ním, když je teď těhotná s člověkem, který ji znásilnil. Ačkoli to nebyla její vina, cítila se iracionálně zahanbená.

Teď tři ženy tlačily vozík ulicemi. Rebeccu nechaly doma. Orgie znásilňování a drancování ze strany Rudé armády překonaly svůj děsivý vrchol a Rebecca už nežila v podkroví, ale pro hezké děvče ještě stále nebylo bezpečné procházet se po ulicích.

Nad Unter den Linden, někdejší promenádou německé elegantní smetánky, nyní visely obrovské fotografie Lenina a Stalina. Většina berlínských ulic už byla uklizena a každých pár set metrů bylo vidět hromady trosek ze zničených budov, připravené snad k dalšímu použití, pokud budou kdy Němci schopni znovu vybudovat svou zem. Obrovské plochy domů byly srovnány se zemí, často celé městské bloky. Potrvá léta, než se s těmi troskami vypořádají. V sutinách tlely tisíce mrtvol a odporně nasládlý puch rozkládajícího se lidského masa visel ve vzduchu po celé léto. Teď už to tu páchlo jen po dešti.

Město bylo mezitím rozděleno do čtyř zón: ruské, americké, britské a francouzské. Mnohé dosud stojící budovy si pro sebe zabrala okupační vojska. Berlíňané žili, kde se dalo; často si vyhledali nedostatečné přístřeší v místnostech, které se zachovaly v polozbořených domech. Město mělo opět tekoucí vodu a do sítě byla přerušovaně dodávána elektřina, bylo však obtížné sehnat dříví na vytápění a vaření. Komoda by mohla být stejně cenná, i kdyby ji rozštípaly na topení.

Odvezly ji do Weddingu ve francouzské zóně, kde ji prodaly šarmantnímu pařížskému plukovníkovi za karton gitanek. Okupační měna ztratila cenu, protože Sověti vytiskli příliš mnoho bankovek; všechno se tedy kupovalo a prodávalo za cigarety.

Vracely se vítězoslavně: Maud s Adou tlačily prázdný dvoukolák a Carla šla vedle nich. Od tlačení vozíku ji bolelo celé tělo, ale jsou bohaté: celý karton cigaret jim vydrží dlouho.

Padla noc a teplota klesla k nule. Cesta domů je vedla krátce přes britský sektor. Carlu někdy napadalo, jestli by třeba Britové nepomohli její matce, kdyby věděli, s jakými útrapami se potýká. Na druhou stranu, její matka je již šestadvacet let německou občankou. Její bratr hrabě Fitzherbert je zámožný a vlivný muž, ovšem po jejím sňatku s Walterem von Ulrichem ji odmítl podporovat. A je to paličatý člověk: není pravděpodobné, že by svůj postoj změnil.

Cestou narazily na skupinku třiceti či čtyřiceti otrhaných lidí postávajících před domem, který zabrala okupační mocnost. Všechny tři se zastavily, aby zjistily, na co se lidé tak upřeně dívají, a uviděly, že se uvnitř koná večírek. Lidé skrz okna sledovali zářivě osvětlené pokoje, smějící se muže, ženy třímající v rukou skleničky, servírky přecházející mezi hloučky s tácy plnými jídla. Carla se rozhlédla kolem sebe. Ve skupince byly většinou ženy a děti – v Berlíně mnoho mužů nezbylo, vlastně ani v celém Německu – a všichni toužebně zírali do oken jako zapuzení hříšníci před branami ráje. Byl to skličující pohled.

„Tohle je nemravné,“ prohlásila Maud a vydala se po pěšině k domovním dveřím.

Britský strážce jí zahradil cestu. „Nein, nein!“ zvolal; bylo to nejspíš jediné německé slovo, které znal.

Maud ho oslovila říznou angličtinou příslušnice vyšších vrstev, kterou mluvila jako dívka. „Musím okamžitě hovořit s vaším velícím důstojníkem.“

Carla – jako vždy – obdivovala matčinu kuráž a duševní vyrovnanost.

Strážce pohlédl pochybovačně na Maudin obnošený kabát, ale po chvíli zaklepal na dveře. Dveře se otevřely a někdo vyhlédl ven. „Anglická dáma chce mluvit s velícím důstojníkem,“ ohlásil strážce.

Chvíli nato se dveře otevřely znovu a ven vyhlédli dva lidé. Mohly to být karikatury britského důstojníka a jeho manželky: on v důstojnické společenské uniformě s motýlkem, ona v dlouhých večerních šatech a s perlami.

„Dobrý večer,“ pozdravila Maud. „Je mi nesmírně líto, že vás ruším při večírku.“

Třeštili na ni oči, neboť je uvedlo v úžas, že je takto oslovuje žena v hadrech.

„Jen jsem si myslela,“ pokračovala Maud, „že byste si měli uvědomit, co to dělá s těmi ubožáky venku.“

Dvojice pohlédla na dav lidí.

„Mohli byste snad proboha zatáhnout závěsy,“ pokárala je Maud.

„Panebože, Georgi, nejsme strašně bezcitní?“ pronesla žena po chvíli.

„Snad, neúmyslně,“ připustil muž odměřeně.

„Nemohli bychom to třeba odčinit, kdybychom jim poslali nějaké jídlo?“

„Ano,“ pospíšila si Maud. „Byla by to laskavost a rovněž omluva.“

Zdálo se, že důstojníkem zmítají pochybnosti. Podávat jednohubky hladovějícím Němcům bylo nejspíš proti nějakým předpisům.

„Georgi, miláčku, můžeme?“ žadonila žena.

„Tak dobrá,“ souhlasil manžel.

Žena se opět obrátila k Maud. „Díky, že jste nás upozornila. Opravdu jsme to neudělali schválně.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla Maud a vzdálila se po cestičce.

Pár minut poté se z domu začali vynořovat hosté s talíři chlebíčků a koláčů, které nabízeli hladovějícímu davu. Carla se zakřenila. Matčina opovážlivost se vyplatila. Vzala si velký kus ovocného koláče a hladově ho zhltla. Obsahoval víc cukru, než snědla v posledních šesti měsících.

Závěsy byly zataženy, hosté se vrátili do domu a dav se rozešel. Maud a Ada se chopily rukojetí vozíku a znovu ho tlačily domů. „Výborně jsi to provedla, mami,“ pochválila ji Carla. „Karton gitanek a jídlo zdarma – to vše za jediné odpoledne!“

Carla si uvědomovala, že s výjimkou Sovětů se k Němcům zachovalo krutě jen málo vojáků z okupačních jednotek. Přišlo jí to překvapivé. Američtí vojáci rozdávali tabulky čokolády. Dokonce i Francouzi, jejichž vlastní děti za německé okupace hladověly, projevili často laskavost. Po všem tom utrpení, které jsme my Němci svým sousedům způsobili, je s podivem, že k nám nepociťují větší zášť, přemítala Carla. Na druhou stranu si třeba myslí, že nacismus, Rudá armáda a nálety nás už vytrestaly až dost.

Když se dostaly domů, bylo už pozdě. Dvoukolák vrátili sousedům, od nichž si ho vypůjčily, a zaplatily jim půlkou kartonu gitanek. Pak vešly do domu, který naštěstí zůstal nezničený. Ve většině oken sice nebylo sklo a kamenné zdivo zjizvily krátery, ale stavba nebyla poškozená a pořád jim poskytovala ochranu před nepřízní počasí.

Přesto se všechny čtyři teď uchýlily do kuchyně, kde spaly na matracích, které večer vtáhly dovnitř z haly. I tak bylo obtížné udržovat v této jediné místnosti teplo a v žádném případě neměly nic, čím by vytopily zbytek domu. V kuchyňských kamnech se za starých časů topívalo uhlím, ale to bylo nyní prakticky nedostupné. Zjistily však, že v kamnech lze pálit mnoho dalších věcí: knihy, noviny, rozbitý nábytek, dokonce i záclony.

Spaly po dvou, Carla s Rebeccou a Maud s Adou. Rebecca často usínala s pláčem Carle v náručí stejně jako tu noc poté, co jí zabili rodiče.

Dlouhá procházka Carlu vysílila, a tak okamžitě ulehla. Ada zapálila v kamnech a použila k tomu staré časopisy, které Rebecca snesla z podkroví. Maud přilila vodu do zbylé fazolové polévky od oběda a k večeři jim ji ohřála.

Carla se posadila, aby mohla sníst polévku, a vtom jí projela břichem ostrá bolest. Uvědomila si, že to není důsledek tlačení vozíku. Je to něco jiného. Ověřila si datum a počítala nazpátek ke dni, kdy byla osvobozena židovská nemocnice.

„Mami,“ pronesla se strachem, „řekla bych, že dítě hlásí příchod.“

„To je moc brzy!“ zvolala Maud.

„Jsem těhotná třicet šest týdnů a mám křeče.“

„Tak se raději přichystáme.“

Maud běžela nahoru pro ručníky.

Ada přinesla z jídelny dřevěnou židli. Kus zkrouceného železa z jednoho vybombardovaného domu jí posloužil jako palice. Rozmlátila židli na menší kusy a přiložila do kamen.

Carla si položila ruce na vystouplé břicho. „Mohl jsi počkat na teplejší počasí, broučku,“ řekla.

Brzy měla tak velké bolesti, že zimu vůbec nevnímala. Nevěděla, že něco může bolet takhle moc.

Ani že to může trvat tak dlouho. Rodila celou noc. Maud s Adou se střídaly, držely ji za ruku, zatímco Carla sténala a křičela. Rebecca přihlížela bledá v tváři a ustrašená.

Novinami nalepenými přes kuchyňská okna beze skel se už začínalo prodírat šedé ranní světlo, když se dětská hlavička konečně ukázala. Carla byla ohromena pocitem úlevy nepodobným ničemu, co v životě zažila, přestože bolest okamžitě neustala.

Po dalším mučivém zatlačení Maud uchopila dítě mezi jejíma nohama.

„Kluk,“ oznámila jim.

Foukla mu na obličejík a chlapeček otevřel pusinku a zaplakal.

Podala dítě Carle, posadila ji zpříma na matraci a podepřela ji několika poduškami ze salonu.

Dítě mělo po celé hlavičce spousty černých vlásků.

Maud zavázala pupeční šňůru kouskem bavlny a pak ji odstřihla. Carla si rozepnula blůzu a přiložila dítě k prsu.

Obávala se, že nebude mít mléko. Prsa se jí měla nalít a koncem těhotenství prosakovat, ale nedělo se to možná proto, že se dítě narodilo předčasně, možná proto, že matka byla podvyživená. Po několika okamžicích dětského sání ucítila však podivnou bolest a mléko se spustilo.

Brzy usnul.

Ada přinesla misku teplé vody a hadr, něžně omyla dětskou tvářičku a hlavičku a pak i zbytek těla.

„Ten je tak krásný,“ zašeptala Rebecca.

„Mami, nedáme mu jméno Walter?“ navrhla Carla.

Neměla v úmyslu být dramatická, ale Maud se sesypala. Tvář se jí svraštila a Maud s bolestnými vzlyky přitiskla hlavu ke kolenům. Vzpamatovala se jen natolik, že ze sebe vypravila: „Promiňte,“ a znovu ji zachvátil žal. „Ach, Waltře, Waltře,“ plakala.

Nakonec pláč polevil. „Promiňte,“ omluvila se znovu. „Nechtěla jsem vyvádět.“ Otřela si obličej do rukávu. „Jen bych si přála, aby tvůj otec dítě viděl, to je všechno. Je to tak nespravedlivé.“

Ada je obě překvapila citátem z Knihy Jobovy: „Hospodin dal, Hospodin též odjal,“ řekla. „Buď požehnáno jméno Hospodinovo.“

Carla nevěřila v Boha – žádná svatá bytost hodná toho jména by nedovolila, aby vznikly nacistické vyhlazovací tábory – i tak ale v tom citátu našla útěchu. Vyjadřoval, že v životě člověka se má přijmout vše, včetně bolesti zrození i smutku ze smrti. Zdálo se, že i Maud to tak pochopila, a uklidnila se.

Carla hleděla oddaně na malého Waltera. Přísahala si, že se o něj bude starat, krmit ho a udržovat v teple bez ohledu na to, jaké těžkosti jí budou stát v cestě. Je to to nejúžasnější dítě, jaké se kdy narodilo, a ona ho bude navždy milovat a hýčkat.

Probudil se a Carla mu opět nabídla bradavku. Spokojeně sál, tichounce si pomlaskával a všechny čtyři ženy přihlížely. Po krátkou chvíli se v té teplé, mdle osvětlené kuchyni neozýval žádný jiný zvuk.

{II}

První projev přednesený novým členem parlamentu se nazývá nástupní řeč a je obvykle nudný. Některé věci je třeba vyslovit, použijí se otřepané fráze a zvyklosti vyžadují, aby téma nebylo kontroverzní. Kolegové a stejně tak i oponenti nováčkovi pogratulují, zachovají se tradice a ledy jsou prolomeny.

Svůj první skutečný projev pronesl Lloyd Williams o pár měsíců později, při debatě o návrhu zákona o národním pojištění. To nahánělo větší strach.

Když se na něj připravoval, měl před očima dva řečníky. Svého dědečka Daie Williamse, který užíval jazyka a rytmů bible nejen v kapli, ale také – možná zejména – když promlouval o útrapách a nespravedlnosti života horníků. Vychutnával si krátká slova bohatá významem: dřina, hřích, chtíč. Mluvil o domovu, šachtě a smrti.

Churchill dělal totéž, ale s humorem, který Dai Williams postrádal. Churchillovy dlouhé impozantní věty často končily nečekaným obrazem nebo paradoxem. Jako redaktor vládních novin British Gazette varoval při generální stávce v roce 1926 odboráře: „Nechť je vám zcela jasné: pokud na nás někdy vyrazíte s další generální stávkou, my na vás vyrazíme s další British Gazette.“ Podle Lloyda projev potřebuje taková překvapení; jsou jako třešničky na dortu.

Když ale vstal, aby promluvil, zjistil, že jeho pečlivě sepsané věty náhle vypadají neskutečně. Jeho publikum to zřejmě vnímalo stejně a on cítil, že těch padesát či šedesát členů parlamentu v sále poslouchá jen na půl ucha. Na chvíli se ho zmocnila panika: jak může působit nudně ve věci, která znamená tak nesmírně mnoho pro lidi, jež zastupuje?

Ve vládní lavici vpředu viděl svou matku, nyní ministryni školství, a strýce Billyho, ministra uhelného průmyslu. Billy Williams začal pracovat na šachtě ve svých třinácti, jak Lloyd věděl. Ethel byla stejně stará, když začala drhnout podlahy v Tŷ Gwyn. Tahle debata se netýká pěkných frází, týká se jejich životů.

Po chvilce zapomněl na svůj sepsaný text a mluvil spatra. Vzpomínal na bídu dělnických rodin, které kvůli nezaměstnanosti nebo zdravotnímu postižení zůstaly bez prostředků, na výjevy, jichž byl svědkem v londýnském East Endu a uhelné pánvi jižního Walesu. Jeho hlas prozrazoval pohnutí, které cítil, trochu ho to přivedlo do rozpaků, ale vytrval. Zaznamenal, že posluchači zpozorněli. Mluvil o dědečkovi a dalších lidech, kteří zakládali labouristické hnutí a snili, že všeobecné pojištění zaměstnanců navždy zažehná strach z chudoby. Když domluvil, sál souhlasně zaburácel.

Manželka Daisy na galerii pro návštěvníky se pyšně usmívala a ukazovala mu zdvižený palec.

Zbytek rozpravy vyslechl s uspokojením. Měl pocit, že jako člen parlamentu složil první opravdovou zkoušku.

Později k němu na chodbě přistoupil labouristický poslanec, jeden z těch, kdo dohlížejí na stranickou disciplínu při hlasování. Poté co Lloydovi poblahopřál k projevu, zeptal se: „Jak by se vám zamlouvalo stát se parlamentním tajemníkem?“

Lloyda to nadchlo. Každý ministr měl alespoň jednoho osobního parlamentního tajemníka. Tento tajemník byl popravdě často jen o málo víc než poslíček, ale tato práce představovala první krok na cestě k významnému postu na ministerstvu. „Byla by to pro mě čest,“ odpověděl Lloyd. „Pro koho bych pracoval?“

„Pro Ernieho Bevina.“

Lloyd mohl sotva uvěřit svému štěstí. Bevin byl ministr zahraničí a nejbližší kolega premiéra Attleeho. Důvěrný vztah mezi oběma muži byl příkladem toho, že protiklady se přitahují. Attlee pocházel ze středních vrstev: syn právníka, absolvent Oxfordu, důstojník v první světové válce. Bevin se narodil jako nemanželské dítě služky, nikdy nepoznal otce, začal pracovat v jedenácti letech a založil mamutí odborovou organizaci TGWU. I tělesně byli svými protiklady: Attlee byl štíhlý a elegantní, tichý, vážný. Bevin byl hromotluk, vysoký, silný a tlustý, rád se hlasitě smál. Ministr zahraničí mluvil o premiérovi jako o „Clemíkovi“. Přesto byli neochvějnými spojenci.

Pro Lloyda a miliony prostých Britů byl Bevin hrdina. „Nic by se mi nelíbilo víc,“ radoval se Lloyd. „Copak Bevin ještě nemá asistenta?“

„Potřebuje dva,“ vysvětlil mu poslanec. „Dostavte se zítra v devět ráno na ministerstvo zahraničí a můžete začít.“

„Děkuju vám!“

Lloyd pospíchal chodbou s dubovým obložením do matčiny kanceláře. Domluvili se s Daisy, že se tu po rozpravě setkají. „Mami!“ vychrlil na ni hned ve dveřích. „Budu dělat parlamentního tajemníka Erniemu Bevinovi!“

Pak si všiml, že tu Ethel není sama. Byl u ní hrabě Fitzherbert.

Fitz se zadíval na Lloyda se směsicí překvapení a nelibosti.

Lloyd si i v tom šoku všiml, že otec má na sobě dokonale střižený světle hnědý oblek s dvouřadovou vestou.

Ohlédl se po matce. Byla úplně klidná. Tohle setkání pro ni neznamenalo žádné překvapení. Určitě ho sama zosnovala.

Hrabě došel ke stejnému závěru. „Co má tohle kčertu být, Ethel?“

Lloyd nespouštěl oči z muže, jehož krev mu obíhala v žilách. I v této choulostivé situaci si Fitz zachovával sebejistotu a důstojnost. Byl hezký navzdory spadlému víčku, důsledku bitvy na Sommě. Opíral se o hůl, to byl další důsledek Sommy. Za několik měsíců mu bude šedesát, ale byl dokonale upravený, šedivé vlasy měl úhledně zastřižené, stříbrnou kravatu pevně uvázanou, černé boty se jen blyštěly. I Lloyd si vždy zakládal na tom, aby byl elegantně oblečený. Tak odtud to mám, pomyslel si.

Ethel popošla a postavila se těsně k hraběti. Lloyd znal matku dost dobře na to, aby tomu manévru porozuměl. Často využívala svého šarmu, když nějakého muže chtěla o něčem přesvědčit. Přesto se Lloydovi nelíbilo, že se chová tak vřele k někomu, kdo ji využil a pak nechal na holičkách.

„Bylo mi to moc líto, když jsem se doslechla o Kloučkově smrti,“ promluvila na Fitze. „Nic nám není dražšího než naše děti, že?“

„Musím už jít,“ odpověděl Fitz.

Až do této chvíle se Lloyd setkal s Fitzem jen letmo. Nikdy dřív s ním nestrávil tolik času ani ho neslyšel pronést tolik slov. Třebaže se cítil nesvůj, Lloyd byl fascinován. Fitz byl sice právě teď podrážděný, ale přesto měl v sobě jistou přitažlivost.

„Prosím, Fitzi,“ vemlouvala se mu Ethel. „Máš syna, kterého jsi nikdy nevzal na vědomí – syna, na kterého bys měl být hrdý.“

„Nemělas to dělat, Ethel,“ namítl Fitz. „Muži mají právo zapomenout na omyly svého mládí.“

Lloyd rozpaky celý ztuhl, ale jeho matka dál naléhala. „Proč bys na to měl chtít zapomenout? Vím, že to byl omyl, ale podívej se na něj teď – člen parlamentu, který právě pronesl strhující řeč a byl jmenován parlamentním tajemníkem ministra zahraničí.“

Fitz na Lloyda záměrně ani nepohlédl.

„Chceš předstírat, že náš vztah byl bezvýznamný flirt,“ mluvila dál Ethel, „ale pravdu znáš. Ano, byli jsme mladí a pošetilí, a taky žádostiví – já stejně jako ty –, ale milovali jsme se. Skutečně jsme se milovali, Fitzi. Měl by sis to přiznat. Copak nevíš, že když popřeš pravdu o sobě, ztratíš svou duši?“

Lloyd viděl, že Fitzův výraz už není pouze chladný. Snažil se ze všech sil ovládnout. Lloyd pochopil, že jeho matka odhalila skutečný problém. Ten nespočíval tolik v tom, že se Fitz stydí za nemanželského syna. Je však příliš pyšný na to, aby připustil, že kdysi miloval služku. Miloval Ethel nejspíš víc než manželku, soudil Lloyd. A tato skutečnost narušovala celou jeho nejzákladnější víru ve společenskou hierarchii.

Lloyd poprvé promluvil. „Byl jsem s Kloučkem, když umíral, pane. Zemřel statečně.“

Fitz na něj poprvé pohlédl. „Můj syn nepotřebuje vaše uznání,“ prohlásil.

Lloyd měl pocit, že dostal políček.

Dokonce i Ethel to šokovalo. „Fitzi!“ zvolala. „Jak můžeš být tak krutý?“

V tu chvíli vešla Daisy.

„Dobrý den, Fitzi!“ pozdravila vesele. „Nejspíš jste si myslel, že se mě zbavíte, jenže teď jste znovu můj tchán. Není to legrace?“

„Právě se pokouším přesvědčit Fitze, aby Lloydovi podal ruku,“ sdělila jí Ethel.

„Snažím se vystříhat toho, abych si musel potřásat rukou se socialisty,“ prohodil Fitz.

Ethel vedla předem ztracený boj, ale nechtěla to vzdát. „Podívej se, jak moc z tebe má! Je ti podobný, obléká se jako ty, sdílí tvé zájmy o politiku – nejspíš z něj bude jednou ministr zahraničí, kterým jsi sám vždycky chtěl být!“

Fitz se ještě víc zachmuřil. „Teď je nanejvýš nepravděpodobné, že se kdy ministrem zahraničí stanu.“ Vykročil ke dveřím. „A vůbec by mě netěšilo, kdyby tento významný státní úřad zastával můj bolševický levoboček!“ S těmi slovy odešel.

Ethel se rozplakala.

Daisy objala Lloyda kolem ramen. „Je mi to tak líto,“ špitla.

„Netrap se,“ uklidňoval matku Lloyd. „Nejsem ani pohoršený, ani zklamaný.“ Nebyla to pravda, ale nechtěl vzbuzovat soucit. „On mě odmítl už dávno.“ Pohlédl oddaně na Daisy. „Mám štěstí, že je tu spousta jiných lidí, kteří mě milují.“

„Je to moje vina,“ promluvila Ethel plačky. „Neměla jsem ho žádat, aby sem chodil. Mohla jsem vědět, že to dopadne špatně.“

„To je fuk,“ usmála se Daisy. „Mám pro vás dobrou zprávu.“

Lloyd se na ni usmál. „Copak to je?“

Daisy pohlédla na Ethel. „Jsi na to připravená?“

„Myslím, že ano.“

„No tak,“ pobídl Daisy Lloyd. „Co je to?“

„Budeme mít děťátko,“ odpověděla Daisy.

{III}

Carlin bratr Erik se to léto vrátil domů málem mrtvý. V sovětském pracovním táboře se nakazil tuberkulózou; propustili ho, když byl už tak nemocný, že nemohl pracovat. Spal týdny v drsných podmínkách, cestoval na nákladních vlacích a žadonil o svezení na náklaďácích. K domu von Ulrichových došel bos a ve špinavých hadrech. V obličeji byl kost a kůže.

Avšak nezemřel. Možná proto, že se ocitl obklopen lidmi, kteří ho milovali, nebo to způsobilo teplejší počasí, když zima přešla do jara; možná si jen odpočinul. Kašlal však méně a znovu nabyl dost energie, aby se ujal některých prací v domě: zabednil vytlučená okna, opravil střešní tašky a uvolnil si dýchací cesty.

Frieda Francková naštěstí počátkem roku udělala terno.

Ludwig Franck přišel o život při náletu, který zničil jeho továrnu, a Frieda s matkou po nějaký čas strádaly stejně jako všichni ostatní. Frieda ale dostala práci jako ošetřovatelka v americké zóně a brzy nato, jak vysvětlila Carle, ji skupinka amerických doktorů požádala, aby prodávala jejich nadbytečné potraviny a cigarety na černém trhu a za to si ponechávala menší výtěžek z prodeje. Objevovala se tedy jednou za týden v Carlině domě s košíkem zásob: teplým ošacením, svíčkami, baterkami do kapesních svítilen, sirkami, mýdlem a potravinami – slaninou, čokoládou, jablky, rýží, konzervovanými broskvemi. Maud rozdělila potraviny na dávky a Carle dala dvojitou. Carla to přijala bez váhání, ne pro sebe, ale aby mohla lépe nakrmit Walliho.

Bez Friediných pokoutně získaných potravin by to Walli možná nezvládl.

Rychle se měnil. Tmavé vlásky, s nimiž se narodil, mu slezly, a teď měl na hlavičce jemný světlý porost. V šesti měsících měl Maudiny nádherné zelené oči. Jak se mu utvářel obličej, Carla si všimla záhybu kůže ve vnějším koutku očí, který způsobil, že oči byly šikmé, a přemýšlela, jestli jeho otec nebyl Sibiřan. Nepamatovala si všechny ty muže, kteří ji znásilnili. Většinu času měla oči zavřené.

Už k nim necítila nenávist. Bylo to zvláštní, ale byla tak šťastná, že má Walliho, že mohla stěží litovat toho, co se stalo.

Rebeccu Walli okouzlil. Ač teprve patnáctiletá, byla dost stará na to, aby se v ní začaly probouzet mateřské city, a tak nadšeně pomáhala Carle dítě koupat a oblékat. Stále si s ním hrála a on si radostně broukal, kdykoli ji zahlédl.

Jakmile se Erik dostatečně zotavil, vstoupil do komunistické strany.

Carla byla u konce s rozumem. Jak může, po tom všem, co si vytrpěl v rukách Sovětů? Zjistila však, že mluví o komunismu stejně, jako mluvil o deset let dříve o nacismu. Doufala pouze, že tentokrát to nebude trvat tak dlouho, než se dostaví deziluze.

Spojenci velmi stáli o to, aby se do Německa vrátila demokracie. Volby byly naplánované do Berlína na konec roku 1946.

Carla si byla jistá, že město nezačne opět normálně žít, dokud nad ním nepřevezmou vládu jeho vlastní lidé; rozhodla se tedy, že bude kandidovat za sociálně demokratickou stranu. Berlíňané však přišli rychle na to, že sovětští okupanti mají podivnou představu o tom, co znamená demokracie.

Sověty vyděsily listopadové výsledky voleb v Rakousku. Rakouští komunisté očekávali, že dosáhnou stejných výsledků jako socialisté, získali však pouze čtyři křesla ze 165. Zdálo se, že voliči viní komunisty z brutality Rudé armády. Kreml, který na opravdové volby nebyl zvyklý, toto nepředvídal.

Aby se vyvarovali podobného výsledku i v Německu, Sověti navrhli sloučení komunistů a sociálních demokratů v cosi, co nazvali jednotná fronta. Sociální demokraté navzdory silnému tlaku odmítli. Rusové začali ve východním Německu zatýkat sociální demokraty, stejně jako to dělali nacisti v roce 1933. Sloučení bylo tedy prosazeno silou. V Berlíně ale na volby dohlíželi Spojenci, a tak sociální demokraté přežili.

Jakmile se oteplilo, Carla se mohla začít střídat s ostatními ve frontách na jídlo. Walliho nosila s sebou zabaleného v povlaku z polštáře – žádné dětské ošacení neměla. Jednou ráno, když stála ve frontě na brambory pár bloků od svého domu, s překvapením zaznamenala, že tu zastavuje americký džíp s Friedou na předním sedadle. Dosti plešatý řidič ve středním věku Friedu políbil na rty a ona vyskočila z vozu. Na sobě měla modré šaty bez rukávů a nové boty. Rychle se vzdalovala; s malým košíkem v ruce mířila k domu von Ulrichových.

Carle to došlo okamžitě. Frieda neobchoduje na černém trhu a žádný spolek doktorů neexistuje. Je placenou milenkou amerického důstojníka.

Nebylo to neobvyklé. Tisíce hezkých německých děvčat stálo tváří v tvář volbě: dívat se, jak jejich rodina hladoví, nebo spát se štědrým důstojníkem. Francouzské ženy dělaly za německé okupace totéž: manželky německých důstojníků tady v Německu o tom s trpkostí vyprávěly.

Carla se přesto zhrozila. Věřila, že Frieda miluje Heinricha. Plánovali, že se vezmou, jakmile bude zdejší život aspoň zdánlivě normální. Carlu zabolelo u srdce.

Vystála si frontu, koupila svůj příděl brambor a spěchala domů.

Friedu zastihla nahoře v salonu. Erik dal místnost do pořádku a do oken nalepil noviny, což byla hned po skle ta nejlepší volba. Záclony už ženy před dávným časem přešily na lůžkoviny, ale většina židlí až dosud přežila, i když polstrování vybledlo a bylo ošoupané. Křídlo tu jako zázrakem dosud stálo. Jeden ruský důstojník ho tu sice objevil a oznámil jim, že se příštího dne vrátí s jeřábem, aby křídlo vytáhli oknem ven, ale už se nikdy nevrátil.

Frieda si od Carly ihned vzala Walliho a zpívala mu: „Abécédé kočka přede.“ Carla si všimla, že Rebecca a Frieda, které ještě neměly děti, se Walliho nemůžou nabažit. Maud a Ada, které vlastní děti měly, ho zbožňovaly, ale zacházely s ním rázně prakticky.

Frieda odklopila víko klavíru a měla Walliho k tomu, aby při jejím zpěvu ťukal do kláves. Na nástroj se nehrálo už léta: Maud se ho nedotkla od doby, kdy zemřel její poslední žák, Joachim Koch.

„Jsi nějaká vážná. Co je s tebou?“ zeptala se Carly po chvíli Frieda.

„Vím, kde bereš to jídlo, co nám nosíš,“ odpověděla Carla. „Nejde o žádnou šmelinu, že ne?“

„Ovšemže jde,“ odpověděla Frieda. „O čem to mluvíš?“

„Dneska ráno jsem tě viděla, jak vystupuješ z džípu.“

„Svezl mě plukovník Hicks.“

„Dal ti pusu na rty.“

Frieda odvrátila zrak. „Věděla jsem, že mám vystoupit dřív. Mohla jsem jít z americké zóny pěšky.“

„Friedo, a co Heinrich?“

„Ten se to nikdy nedozví! Budu si dávat větší pozor, přísahám.“

„Ještě ho miluješ?“

„Samozřejmě! Budeme se brát.“

„Proč tedy…?“

„Už jsem té bídy měla až po krk! Chci se hezky oblíkat, chodit do nočních podniků a tancovat.“

„Ne, nechceš,“ namítla Carla s jistotou. „Nemůžeš mi lhát, Friedo – jsme kamarádky už moc dlouho. Pověz mi pravdu.“

„Pravdu?“

„Ano, prosím.“

„Určitě ji chceš slyšet?“

„Chci.“

„Udělala jsem to kvůli Wallimu.“

Carla vyděšením zalapala po dechu. Tohle jí nikdy nepřišlo na mysl, ale logiku to má. Dokáže uvěřit, že Frieda by se pro ni a pro její dítě takto obětovala.

Cítila se však strašně. Tímhle na ni padá zodpovědnost za to, že se Frieda prostituuje. „To je děsné!“ vydechla Carla. „Nemělas to dělat – nějak bychom to zvládli.“

Frieda vyskočila ze stoličky u piana s dítětem v náručí. „Ne, nezvládli!“ vzplanula.

Walli se vyděsil a rozplakal se. Carla si ho vzala, houpala ho a poplácávala po zádíčkách.

„Nezvládli byste to,“ opakovala Frieda tišším hlasem.

„Jak to víš?“

„Celou zimu nám do nemocnice přinášeli miminka, nahá, zabalená v novinách; zemřela hladem a zimou. Skoro jsem se na ně ani nedokázala podívat.“

„Panebože!“ Carla si Walliho přitiskla k sobě pevněji.

„Když děti umrzly, dostaly takovou divně modrou barvu.“

„Přestaň.“

„Musím ti to říct, jinak nepochopíš, co jsem udělala. Walli by byl jedním z těch modrých umrzlých dětiček.“

„Já vím,“ špitla Carla. „Já vím.“

„Percy Hicks je laskavý člověk. V Bostonu má manželku hastroše a já jsem ta nejvíc sexy osůbka, jakou kdy viděl. Je milý, soulož s ním je rychlá a vždycky používá kondom.“

„Měla bys toho nechat,“ podotkla Carla.

„To nemyslíš vážně.“

„Ne, nemyslím,“ přiznala Carla. „A to je na tom to nejhorší. Mám hrozný pocit viny. Já jsem vinná.“

„Nejsi. Je to moje volba. Německé ženy musejí dělat těžká rozhodnutí. Platíme za ta lehkomyslná rozhodnutí, která před patnácti lety činili němečtí muži. Muži jako můj otec, který si myslel, že Hitler bude dobrý pro obchod, a Heinrichův otec, který hlasoval pro zmocňovací zákon. Hříchy otců dopadají na dcery.“

Na domovní dveře někdo hlasitě zabušil. Chvíli nato uslyšely, jak se Rebecca běží nahoru schovat pro případ, že by to byl nějaký rudoarmějec.

Pak Ada vykřikla. „No ne! Pane! Dobré ráno!“ Znělo to překvapeně a trochu znepokojeně, ne však ustrašeně. Carla si lámala hlavu, kdo mohl u jejich služky vyvolat tak zvláštní směs reakcí.

Po schodech zadusaly těžké mužské kroky a do pokoje vešel Werner.

Byl špinavý, otrhaný a hubený jak lunt, ale na hezké tváři měl úsměv od ucha k uchu. „To jsem já!“ zvolal vesele. „Vrátil jsem se!“

Pak si všiml dítěte. Čelist mu spadla a šťastný úsměv se vytratil. „Ne,“ vyrazil ze sebe. „Co… kdo… čí je to dítě?“

„Moje, miláčku,“ odpověděla Carla. „Vysvětlím ti to.“

„Že vysvětlíš?“ opáčil rozzlobeně. „Jaké vysvětlení je tu zapotřebí? Máš dítě někoho jiného!“ Chystal se zase odejít.

„Wernere!“ zasáhla Frieda. „V tomhle pokoji jsou dvě ženy, které tě milují. Nechoď nikam, dřív než nás vyslechneš. Nic nechápeš.“

„Myslím, že chápu všechno.“

„Carla byla znásilněná.“

Zbledl. „Znásilněná? Kdo ji znásilnil?“

„Jejich jména jsem vůbec neznala,“ odpověděla Carla.

„Jména?“ Werner polkl. „Oni… ono jich bylo víc?“

„Pět vojáků Rudé armády.“

Hlas se ztišil do šepotu. „Pět?“

Carla přikývla.

„Ale… copak jsi nemohla… tedy…“

„Mě znásilnili taky,“ promluvila opět Frieda. „A mámu taky.“

„Dobrý Bože, co se to tady dělo?“

„Peklo,“ odpověděla Frieda.

Werner ztěžka dosedl na odřenou koženou židli. „Myslel jsem si, že peklo bylo tam, kde jsem byl já,“ pronesl. Zabořil tvář do dlaní.

Carla přešla přes pokoj s Wallim stále v náruči a postavila se před Wernerovu židli. „Podívej se na mě, Wernere,“ požádala. „Prosím.“

Vzhlédl a tvář měl zrůzněnou emocemi.

„Peklo je za námi,“ řekla.

„Vážně?“

„Ano,“ přisvědčila rozhodně. „Život je těžký, ale nacisti jsou pryč, válka skončila, Hitler je mrtvý a sexuální násilníci z Rudé armády jsou už víceméně pod kontrolou. Noční můra je pryč. A my jsme oba naživu a jsme spolu.“

Natáhl paži a uchopil ji za ruku. „Máš pravdu.“

„Máme Walliho a za chviličku se setkáš s patnáctiletou Rebeccou, ze které se nějak stalo moje dítě. Musíme utvořit novou rodinu z toho, co nám válka zanechala, stejně jako musíme postavit nové domy ze sutin na ulicích.“

Přikývl na souhlas.

„Potřebuju tvou lásku,“ pokračovala. „A Rebecca s Wallim taky.“

Pomalu vstal. S očekáváním k němu vzhlédla. Nepromluvil, ale po delší chvíli vztáhl paže a něžně objal ji i děťátko.

{IV}

Na základě stále platných válečných směrnic měla britská vláda právo otevřít uhelné doly kdekoli bez ohledu na přání vlastníka pozemku. Kompenzace se vyplácely pouze za ušlý zisk na zemědělské půdě nebo na pozemku určeném pro komerční účely.

Billy Williams jako ministr uhelného průmyslu schválil otevření povrchového dolu na pozemcích Tŷ Gwynu, v honosné rezidenci hraběte Fitzherberta na okraji Aberowenu.

Žádné kompenzace se nevyplácely, jelikož pozemek nebyl komerčně využíván.

Z lavic konzervativců v Dolní sněmovně se ozývaly bouřlivé námitky. „Vaše hromada hlušiny bude stát přímo pod okny hraběnčiny ložnice!“ zvolal jeden rozhorlený toryovec.

Billy Williams se usmál. „Hraběcí hromada hlušiny stála pod oknem mé matky padesát let,“ odvětil.

Lloyd Williams s Ethel se vypravili do Aberowenu společně s Billym den předtím, než začaly práce na hloubení jámy. Lloydovi se nechtělo opouštět Daisy, která měla za dva týdny rodit, byl to však historický okamžik a on chtěl být při tom.

Oběma prarodičům táhlo už na osmdesát. Dědeček byl téměř slepý navzdory brýlím s vypouklými čočkami a babička byla stářím celá shrbená. „To je hezké,“ radovala se babička, když se všichni sesedli kolem kuchyňského stolu. „Obě moje děti jsou tu.“ Naservírovala jim dušené hovězí s tuřínovou kaší a silné krajíce domácího chleba se sádlem. K tomu jim nalila velké hrnky slazeného čaje s mlékem.

Lloyd jako dítě takto jídal často, ale teď se mu na to sliny zrovna nesbíhaly. Věděl, že Francouzky a Španělky dokázaly i v těžkých časech podávat chutná jídla jemně okořeněná česnekem a bylinkami. Styděl se za svou vybíravost a předstíral, že jí a pije s chutí.

„Škoda těch zahrad v Tŷ Gwyn,“ prohodila babička netaktně.

Billyho se to dotklo. „Co tím myslíš? Británie potřebuje uhlí.“

„Ale lidi mají ty zahrady moc rádi. Je to krása. Od doby, kdy jsem byla malá holka, jsem tam chodila aspoň jednou ročně. Škoda že přijdou ke zničení.“

„Přímo uprostřed Aberowenu je moc pěkný kus zeleně!“

„To není to samý,“ odporovala babička neochvějně.

„Ženské politiku nikdy nepochopí,“ ozval se dědeček.

„Ne,“ přikývla babička. „Myslím, že ne.“

Lloyd zachytil matčin pohled. Usmála se a mlčela.

Billy s Lloydem zabrali druhou ložnici a Ethel si ustlala v kuchyni na podlaze. „V tomhle pokoji jsem spal každou noc svého života, dokud jsem nenastoupil do armády,“ prohodil Billy, když se ukládali ke spánku. „A každé ráno jsem vykoukl z okna a uviděl jsem tu zatracenou hromadu hlušiny.“

„Potichu, strejdo Billy,“ napomenul ho Lloyd. „Přece nechceš, aby tě tvoje matka slyšela klít.“

„Jo, máš pravdu,“ souhlasil Billy.

Příštího dne po snídani vyšli všichni na kopec k tomu velkému domu. Ráno bylo vlahé a pro změnu nepršelo. Horský hřeben na obzoru změkčovala letní tráva. Když se před jejich zraky objevil Tŷ Gwyn, Lloyd si nemohl pomoct a viděl ho spíš jako krásnou budovu než jako symbol útisku. Bylo to ovšem obojí, protože v politice není nic jednoduché.

Velká železná brána zela dokořán. Rodina Williamsových jí prošla. Už se tu shromáždil dav lidí: obsluha strojního zařízení, asi stovka horníků a jejich rodiny. Hrabě Fitzherbert se synem Andrewem, hrstka novinářů s poznámkovými bloky a filmový štáb.

Zahrady byly úchvatné. Stromořadí starých kaštanů se zelenalo, po jezírku pluly labutě a květinové záhony zářily barvami. Lloyd si domyslel, že hrabě se postaral, aby tu vše bylo v plné kráse. Chtěl v očích světa označit labouristickou vládu za ničitele.

Lloyd si uvědomil, že s Fitzem cítí.

Aberowenský starosta dával interview. „Lidi v městečku jsou proti povrchovému dolu,“ říkal. Lloyda to překvapilo: městská rada byla labouristická a muselo se jim příčit stavět se proti vládě. „Více než sto let oblažovala krása těchto zahrad duše lidí, kteří žili v neutěšené průmyslové krajině,“ pokračoval starosta. Pak přešel od připravené řeči k osobní vzpomínce a dodal: „Pod tímhle cedrem jsem požádal manželku o ruku.“

Přerušilo ho hlučné řinčení připomínající kročeje železného obra. Lloyd se ohlédl na příjezdovou cestu a spatřil blížící se obrovský stroj. Vypadal jako ten největší jeřáb na světě. Měl ohromné, třicet metrů dlouhé rameno a lopatu, do níž by se klidně vešel nákladní vůz. A co udivovalo nejvíc, pohyboval se na kráčivém podvozku; pravidelně se střídající ocelové botky způsobovaly, že se země otřásla, kdykoli se dotkly země.

„Tohle je kráčivé rypadlo Monighan,“ vysvětlil Billy hrdě Lloydovi. „Jeho vlečná lopata zvedne najednou šest tun zeminy.“

Filmová kamera začala snímat obrovitý stroj dusající po příjezdové cestě.

Lloyd choval jen jednu pochybnost o labouristické straně. Mnoho socialistů mělo sklon k puritánskému autoritářství. Včetně dědečka i Billyho. Smyslové požitky jim nebyly zrovna po chuti. Více jim vyhovovalo obětování a odříkání si. Uchvacující nádheru zdejších zahrad nepovažovali za důležitou. Mýlili se.

Ethel nebyla taková a ani Lloyd ne. Možná se tenhle sucharský sklon z jejich rodové linie už vytratil. Doufal v to.

Fitz poskytoval rozhovor na cestičce z růžového štěrku, zatímco řidič rypadla obratně naváděl stroj na stanoviště. „Ministr uhelného průmyslu vám řekl, že až bude uhlí vytěženo, podstoupí zahrada cosi, co nazval účinnou rekultivací,“ řekl. „Já vám říkám, že tento slib je bezcenný. Mému dědečkovi, mému otci a mně trvalo více než celé století, než jsme zahradu pozvedli na současnou úroveň krásy a harmonie. Obnovit ji bude trvat další století.“

Rameno rypadla pokleslo a zastavilo se v pětačtyřicetistupňovém úhlu nad keři a květinovými záhony západní zahrady. Lopata se zhoupla nad kroketovým trávníkem. Nastaly dlouhé minuty vyčkávání. Dav ztichl. Billy vykřikl: „Tak se do toho pusťte, prokristapána.“

Technik v buřince pískl.

Lopata s mohutným zaduněním dopadla na zem. Její ocelové zuby se zakously do zeleného trávníku. Vlečné lano se napnulo, ozvalo se hlasité skřípění a lopata se začala pohybovat zpátky. Jak se táhla po zemi, nabrala záhony žlutých slunečnic a růží, keřové porosty jochovce olšolistého a štětkovce i malou magnolii.

Pak se lopata zvedla do výšky šesti metrů, přičemž z ní odpadávaly pramínky zeminy promísené s květy.

Rameno se stočilo stranou. Lloyd viděl, že je vyšší než dům. Málem si pomyslel, že lopata rozbije okna v patře, ale řidič rypadla byl zručný a pohyb ramena včas zastavil. Vlečné lano povolilo, lopata se naklonila a pár kroků od vchodu dopadlo na zem šest tun zahrady.

Lopata se vrátila do původního postavení a proces se opakoval.

Lloyd se ohlédl po Fitzovi a uviděl, že pláče.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

1947

P

očátkem roku 1947 se zdálo, že možná celá Evropa směřuje ke komunismu.

Voloďa Peškov si nebyl jistý, jestli v to má doufat, nebo naopak.

Rudá armáda ovládla východní Evropu a komunisté vyhrávali volby na Západě. Získali si úctu kvůli své roli v odporu proti nacistům. V prvních poválečných volbách ve Francii volilo komunisty pět milionů lidí, takže se stali nejoblíbenější stranou. V Itálii získala aliance komunistů a socialistů čtyřicet procent hlasů. V Československu získali samotní komunisté třicet osm procent a dostali se do čela demokraticky zvolené vlády.

V Rakousku a v Německu, kde voliče oloupila a znásilňovala Rudá armáda, to bylo jiné. V městských volbách v Berlíně obsadili sociální demokraté šedesát tři ze sto třiceti křesel, komunisté pouze dvacet šest. Německo bylo však zničené a hladovějící a Kreml stále doufal, že se lidé v zoufalství mohou obrátit ke komunismu, tak jak se v době ekonomické krize obrátili k nacismu.

Největší zklamání představovala Británie. Do parlamentu se dostal v poválečných volbách pouze jediný komunista. A labouristická vláda lidem poskytovala vše, co sliboval komunismus: sociální zabezpečení, bezplatnou zdravotní péči, vzdělání pro všechny, dokonce i pětidenní pracovní týden pro horníky v uhelných dolech.

Ovšem ve zbytku Evropy se kapitalismu nedařilo pozvednout lidi z poválečného propadu.

A počasí Stalinovi nahrává, pomyslel si Voloďa, když vrstvy sněhu na cibulovitých kupolích stále narůstaly. Zima roku 1946-1947 byla v Evropě nejstudenější za více než sto let. V Saint Tropez padal sníh. Britské silnice a železnice se staly neprůjezdnými a průmyslová výroba se zastavila – něco, co se během války nikdy nestalo. Příděly potravin ve Francii klesly pod válečnou úroveň. Organizace spojených národů vypočítala, že sto milionů Evropanů žije z tisíce pěti set kalorií denně – což je úroveň, kdy lidské zdraví začíná trpět podvýživou. Jak se výroba víc a víc zpomalovala, lidé začínali cítit, že nemají co ztratit, a zdálo se, že revoluce představuje jedinou možnost, jak z toho ven.

Jakmile by Sovětský svaz vlastnil jaderné zbraně, žádná země by mu nemohla stát v cestě. Voloďova manželka Zoja a její kolegové z Akademie věd postavili jaderný reaktor v laboratoři číslo 2, což bylo záměrně mlhavé označení pro hnací sílu sovětského jaderného výzkumu. Reaktor dosáhl kritického bodu na Boží hod vánoční, šest měsíců po narození Konstantina, který touto dobou spal v jeslích v areálu laboratoře. Kdyby se experiment nějak zvrtl, pošeptala Zoja Voloďovi, malému Kosťovi by nijak nepomohlo, i kdyby byl pár kilometrů odtud; celou centrální Moskvu by to srovnalo se zemí.

Voloďovy rozporuplné pocity ohledně budoucnosti na sebe vzaly s narozením syna novou intenzitu. Přál si, aby Kosťa vyrostl jako občan hrdé a mocné země. Cítil, že Sovětský svaz si zaslouží vládnout Evropě. V těch čtyřech krutých letech totální války přece nacisty porazila Rudá armáda: ostatní spojenci stáli v ústraní, vybojovali menší války a přidali se teprve v posledních jedenácti měsících. Všechny jejich oběti dohromady tvořily pouze zlomek toho, co utrpěl sovětský lid.

Pak ale začal uvažovat o tom, co také znamená komunismus: svévolné čistky, mučení ve sklepeních prováděné tajnou policií, pobízení vítězících vojáků k bestiálním excesům, celá ta nesmírně rozlehlá země nucená poslouchat umíněná rozhodnutí tyrana mocnějšího než car. Opravdu by Voloďa chtěl, aby se tento brutální systém rozšířil na zbytek kontinentu?

Vzpomněl si, jak šel pěšky na Penn Station v New Yorku a koupil si lístek do Albuquerque, aniž musel někoho žádat o povolení nebo se prokazovat nějakými papíry; a na ten povznášející pocit naprosté svobody, kterou mu to poskytlo. Už dávno spálil katalog Sears Roebuck, ale v jeho vzpomínkách stále setrvávaly ony stovky stránek kvalitních věcí, které byly dostupné pro každého. Rusové věřili, že řeči o západní svobodě a prosperitě jsou pouhá propaganda, ale Voloďa věděl své. Částí své bytosti toužil po porážce komunismu.

O budoucnosti Německa, a tedy i Evropy, se mělo rozhodnout na konferenci ministrů zahraničí v Moskvě v březnu 1947.

Voloďa, nyní plukovník, měl na starosti tým zpravodajců přidělených na konferenci. Schůzky se konaly ve stylovém zasedacím sálu Domu leteckého průmyslu, který se nacházel příhodně blízko hotelu Moskva. Delegáti se svými tlumočníky zaujali jako vždy místa kolem stolu a za nimi seděli v několika řadách křesel jejich asistenti. Sovětský ministr zahraničí Vjačeslav Molotov, „Kamenný zadek“, požadoval, aby Německo zaplatilo Sovětskému svazu deset miliard dolarů jako válečné reparace. Američané a Britové namítali, že by to byla smrtelná rána churavějícímu německému hospodářství. Stalin si však pravděpodobně přál právě toto.

Voloďa obnovil svou známost s Woodym Dewarem, který byl nyní na moskevskou konferenci vyslán jako fotoreportér. I on byl ženatý a ukázal Voloďovi fotku nápadně krásné tmavovlásky s holčičkou v náručí. Když seděli na zadních sedadlech limuzíny ZIS-110B a vraceli se z oficiálního fotografování v Kremlu, Woody se ho zeptal: „Uvědomuješ si, že Německo nemá peníze, aby zaplatilo vaše reparace, že ano?“

Voloďova angličtina se zlepšila, a tak to zvládli bez tlumočníka. „Jak to tedy, že dokážou nakrmit svoje lidi a znovu staví celá města?“ zeptal se.

„Z darů od nás, pochopitelně,“ vysvětlil mu Woody. „Na tuhle pomoc dáváme spoustu peněz. Jakékoli reparace, které by vám Němci platili, by byly ve skutečnosti naše peníze.“

„A je to tak špatné? Spojené státy ve válce prosperovaly. Moje země byla zničená. Možná byste platit měli.“

„Američtí voliči si to nemyslí.“

„Američtí voliči se možná mýlí.“

Woody pokrčil rameny. „To je pravda – jenže jsou to jejich peníze.“

A už to tu je zase, pomyslel si Voloďa: úcta k veřejnému mínění. Všiml si toho i předtím, když Woody hovořil. Američani mluví o voličích tak, jak Rusové mluví o Stalinovi: je třeba je poslouchat, ať mají pravdu nebo ne.

Woody stáhl okénko. „Nevadí ti, když si udělám snímek města, že ne? To světlo je báječné.“ Fotoaparát cvakl.

Věděl, že má fotografovat jen odsouhlasené záběry. Na ulici se však nedělo nic tajného, jen několik žen zde odhrabávalo sníh. Voloďa ho přesto požádal: „Prosím, nedělej to.“ Naklonil se přes Woodyho a vytáhl okénko. „Jen oficiální obrázky.“

Už chtěl požádat, aby mu Woody vyndal film z kamery, když Woody prohodil: „Vzpomínáš si, že jsem se zmínil o svém příteli Gregu Peškovovi, který má stejné příjmení jako ty?“

Voloďa se samozřejmě pamatoval. Willi Frunze říkal něco podobného. Zřejmě jde o téhož muže. „Ne, nevzpomínám,“ zalhal Voloďa. Nechtěl mít nic společného s možným příbuzným na Západě. Takové styky uvrhaly Rusy do podezření a nesnází.

„Je v americké delegaci. Měl by sis s ním promluvit. Zjistit, jestli nejste příbuzní.“

„Promluvím,“ přikývl Voloďa a v duchu se rozhodl, že se tomu člověku vyhne za každou cenu.

Došel k názoru, že Woodymu film nezabaví. Nestojí to za tu tahanici kvůli neškodnému záběru z ulice.

Příštího dne na konferenci americký ministr zahraničí George Marshall navrhl, že by Spojenci měli v Německu zrušit všechny čtyři oddělené sektory a zemi sjednotit, aby se z ní znovu stalo tlukoucí srdce Evropy, kde se těží nerostné bohatství, vyrábí zboží, nakupuje a prodává.

To bylo to poslední, co si Sověti přáli.

Molotov se odmítl o sjednocování bavit, dokud se nevyřeší otázka reparací.

Konference uvízla na mrtvém bodě.

Voloďa si pomyslel, že přesně tam ji chtěl Stalin mít.

{II}

Svět mezinárodní diplomacie je malý, přemítal Greg Peškov. Jedním z mladých asistentů britské delegace na moskevské konferenci byl Lloyd Williams, manžel Gregovy nevlastní sestry Daisy. Gregovi se nejdřív Lloyd na pohled nelíbil, byl totiž oblečený jako upjatý anglický džentlmen; ukázalo se však, že je to normální chlapík. „Molotov je blb,“ prohlásil Lloyd po několika skleničkách martini s vodkou v baru hotelu Moskva.

„Tak co s ním provedeme?“

„Nevím, ale Británie s těmi odklady nemůže existovat. Okupace Německa stojí peníze, které si nemůžeme dovolit, a tuhá zima ten problém změnila v krizi.“

„Víš co?“ nadhodil Greg, který myslel nahlas. „Jestli Sověti nebudou spolupracovat, měli bychom pokračovat bez nich.“

„Jak bychom to udělali?“

„Co tedy chceme?“ Greg odpočítával na prstech. „Chceme sjednotit Německo a uspořádat volby.“

„My taky.“

„Chceme zrušit bezcennou říšskou marku a zavést novou měnu, aby se Němci mohli zase pustit do obchodování.“

„Ano.“

„A chceme zachránit zemi před komunismem.“

„Britský postoj je stejný.“

„Nemůžeme to udělat na východě, protože Sověti se k nám nepřidají. Tak ať se jdou bodnout! Máme pod kontrolou tři čtvrtiny Německa – uděláme to v naší zóně a východní část ať jde do háje.“

Lloyd vypadal zamyšleně. „Už jsi to probíral se svým šéfem?“

„Krucinál ne! Já jen tak žvaním. Ale poslyš, proč ne?“

„Mohl bych to navrhnout Erniemu Bevinovi.“

„A já to předestřu Georgi Marshallovi.“ Greg si usrkl ze svého koktejlu. „Vodka je jediná věc, kterou Rusové dělají dobře,“ prohodil. „Jakpak se má moje sestra?“

„Čeká druhé mimino.“

„Jaká je Daisy jako matka?“

Lloyd se zasmál. „Ty si nejspíš myslíš, že hrozná.“

Greg pokrčil rameny. „Nikdy jsem ji nevnímal jako domácký typ.“

„Je trpělivá, klidná a výkonná.“

„Copak ona si nenajala šest chův, aby za ni dělaly všechnu práci?“

„Jen jednu, aby se mnou mohla chodit večer ven, většinou na politické schůze.“

„No ne, ta se změnila!“

„Úplně ne. Pořád ještě miluje večírky. A co ty – stále svobodný?“

„Mám vážné úmysly s jednou dívčinou, jmenuje se Nelly Fordhamová. A nejspíš víš i to, že mám kmotřence.“

„Vím,“ přisvědčil Lloyd. „Daisy mi o něm všechno pověděla. Georgy.“

Greg při pohledu na Lloydovou lehce rozpačitou tvář vycítil, že Lloyd určitě ví, že Georgy je Gregovo dítě. „Mám ho moc rád.“

„To je skvělé.“

K baru přistoupil jeden člen ruské delegace a Greg zachytil jeho pohled. Na tom člověku mu bylo něco velmi povědomého. Bylo mu kolem třiceti a byl pohledný, až na drsně krátký vojenský sestřih, a jeho světle modré oči působily mírně zastrašujícím dojmem. Přátelsky mu pokynul a Greg se zeptal: „Neviděli jsme se už někdy?“

„Možná,“ odpověděl Rus. „Chodil jsem v Německu do školy – na chlapeckou akademii v Berlíně.“

Greg zavrtěl hlavou. „Nebyl jste někdy ve Státech?“

„Ne.“

„Tohle je ten člověk, co má stejné příjmení jako ty, Voloďa Peškov,“ sdělil mu Lloyd.

Greg se představil. „Možná jsme příbuzní. Můj otec, Lev Peškov, emigroval v roce 1914 a zanechal doma těhotnou přítelkyni, která se později provdala za jeho staršího bratra Grigorije Peškova. Nemohli bychom být nevlastní bratři?“

Voloďovo chování se okamžitě změnilo. „To v žádném případě,“ odpověděl. „Omluvte mě.“ Odešel od baru, aniž si objednal něco k pití.

„Zmizel jako blesk,“ obrátil se Greg k Lloydovi.

„To tedy jo,“ potvrdil Lloyd.

„Vypadal trochu vyděšeně.“

„Určitě to bylo kvůli něčemu, cos řekl.“

{III}

To nemůže být pravda, opakoval si Voloďa.

Greg tvrdil, že Grigorij se oženil s dívkou, která byla už tou dobou těhotná se Lvem. Jestli je to tak, pak muž, kterému Voloďa vždycky říkal táto, není jeho otec, ale strýc.

Třeba to byla shoda okolností. Nebo ten Američan mohl jen vyvolávat potíže.

Ať tak či onak, Voloďa byl z toho šoku rozrušený.

Domů se vrátil v obvyklou dobu. Oba se Zojou rychle povýšili a dostali byt ve vládním domě, v luxusním bloku, kde bydleli i jeho rodiče. Grigorij s Katěrinou k nim přišli, když Kosťa večeřel, jako skoro každý večer. Katěrina vnuka vykoupala a Grigorij mu zazpíval a vyprávěl ruské pohádky. Kosťovi bylo devět měsíců a ještě nemluvil, ale přesto se zdálo, že má pohádky na dobrou noc rád.

Voloďa procházel večerními rituály jako ve snu. Pokoušel se chovat normálně, ale zjistil, že sotva dokáže na otce či na matku promluvit. Nevěřil Gregově historce, ale nemohl ji vypudit z hlavy.

Když Kosťa usnul a rodiče se chystali k odchodu, Grigorij se obrátil k Voloďovi: „Mám snad na nose nežit?“

„Ne.“

„Tak proč ze mě celý večer nespustíš oči?“

Voloďa se rozhodl povědět pravdu. „Setkal jsem se s člověkem, který se jmenuje Greg Peškov. Patří k americké delegaci. Myslí si, že jsme příbuzní.“

„Možné to je.“ Grigorij nasadil lehký tón, jako by na tom moc nezáleželo, ale Voloďa zaznamenal, že otci zrudl zátylek, což byl neklamný znak potlačovaných emocí. „Naposled jsem bratra viděl v roce 1919. Od té doby jsem o něm neslyšel.“

„Gregův otec se jmenuje Lev a Lev měl bratra jménem Grigorij.“

„Pak by Greg mohl být tvůj bratranec.“

„On říkal bratr.“

Grigorij zrudl ještě víc a nic na to neřekl.

Vložila se do toho Zoja. „Jak by to bylo možné?“

„Podle toho amerického Peškova měl Lev v Sankt Petěrburgu těhotnou přítelkyni a ta si vzala jeho bratra.“

„To je směšné!“ zvolal Grigorij.

Voloďa pohlédl na Katěrinu. „Nic neříkáš, mami.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. To hovořilo samo za sebe. Co si musejí rozmýšlet, jestli na Gregově historce není nic pravdivého? Na Voloďu padl podivný chlad jako mrznoucí mlha.

Konečně promluvila matka. „Byla jsem taková holka do větru.“ Podívala se na Zoju. „Ne rozumná, jako tvoje manželka.“ Zhluboka si povzdechla. „Grigorij Peškov se do mě zamiloval víceméně na první pohled, truhlík nešťastný.“ Láskyplně se na manžela usmála. „Ovšem jeho bratr Lev měl pěkné oblečení, cigaretky, peníze na vodku a gangsterské kamarády. Byla to ode mě hloupost.“

„Takže je to pravda?“ zeptal se užaslý Voloďa. Částí své bytosti stále ještě zoufale doufal, že to matka popře.

„Lev udělal to, co takoví muži vždycky dělají,“ pokračovala Katěrina. „Přivedl mě do jiného stavu a pak mě nechal.“

„Takže Lev je můj otec.“ Voloďa pohlédl na Grigorije. „A ty jsi jenom můj strýc!“ Měl pocit, že se snad složí. Zem pod jeho nohama se pohnula. Bylo to jako zemětřesení.

Zoja přistoupila k Voloďovi a položila mu ruku na rameno, jako by ho uklidňovala nebo snad mírnila.

Katěrina znovu promluvila. „A Grigorij udělal to, co muži jako Grigorij vždycky dělají: ujal se mě. Miloval mě, oženil se se mnou a postaral se o mě a moje děti.“ Seděla na gauči vedle něj a teď ho vzala za ruku. „Nechtěla jsem ho, určitě jsem si ho nezasloužila, ale Bůh mi ho stejně dal.“

„Hrozil jsem se tohohle dne. Od chvíle, kdy ses narodil, jsem se ho hrozil,“ prohlásil Grigorij.

„Proč jsi to tedy tajil? Proč jsi mi prostě neřekl pravdu?“ naléhal Voloďa.

Grigorijovi se stáhlo hrdlo a těžko se mu mluvilo. „Nedokázal jsem snést představu, že ti oznámím, že nejsem tvůj otec,“ vypravil ze sebe. „Tolik jsem tě miloval.“

„Něco ti povím, milovaný synu,“ ujala se slova opět Katěrina. „Vyslechni mě a je mi jedno, jestli už své matce nebudeš nikdy naslouchat, ale teď mě poslouchej. Zapomeň na toho cizího člověka v Americe, který kdysi svedl hloupou holku. Podívej se na muže, který sedí před tebou a v očích má slzy.“

Voloďa vzhlédl ke Grigorijovi a spatřil úpěnlivý výraz, který ho vzal za srdce.

„Tenhle muž tě živil,“ pokračovala Katěrina, „oblékal tě a miloval neutuchající láskou po tři desítky let. Jestli slovo otec vůbec něco znamená, pak tohle je tvůj otec.“

„Ano,“ přikývl Voloďa. „Já to vím.“

{IV}

Lloyd Williams vycházel s Erniem Bevinem dobře. Navzdory věkovému rozdílu měli mnoho společného. Během čtyřdenní cesty vlakem napříč zasněženou Evropou se mu Lloyd svěřil, že je stejně jako Bevin nemanželský syn služky. Oba byli vášniví antikomunisté. Lloyd díky svým zážitkům ve Španělsku, Bevin proto, že zažil komunistickou taktiku v odborovém hnutí. „Vůči Kremlu se chovají jako otroci a vůči všem ostatním jako tyrani,“ soudil Bevin; a Lloyd věděl přesně, co má na mysli.

Greg Peškov Lloydovi k srdci nepřirostl. Pokaždé vypadal, jako by se oblékal ve spěchu: rukávy košile neměl zapnuté, límec saka překroucený, tkaničky bot rozvázané. Greg byl bystrý a Lloyd se ho pokoušel mít rád, jenže cítil, že pod Gregovým nonšalantním kouzlem se ukrývá bezcitná podstata. Daisy mu vyprávěla, že Lev Peškov je gangster, a Lloyd si dokázal představit, že Greg má tytéž instinkty.

Po Gregově nápadu ohledně Německa však Bevin skočil. „Mluvil za Marshalla, co myslíš?“ zeptal se korpulentní ministr zahraničí s výrazným přízvukem charakteristickým pro jihozápadní Anglii.

„Říkal, že ne,“ odpověděl Lloyd. „Myslíte si, že by to mohlo fungovat?“

„Myslím si, že je to ten nejlepší nápad, jaký jsem během těch tří pitomých týdnů v té pitomé Moskvě slyšel. Jestli to myslí vážně, dej dohromady neformální oběd jen pro Marshalla, toho mladíka a nás dva.“

„Udělám to hned teď.“

„Nikomu to ale neříkej. Nesmí se to donést Sovětům. Jinak nás obviní, že se proti nim paktujeme, a budou mít pravdu.“

Sešli se následujícího dne v čísle 10 na náměstí Spasopeskovskaja v rezidenci amerického velvyslance, okázalé neoklasicistní budově postavené před revolucí. Marshall byl vysoký a hubený muž, voják každým coulem, Bevin obtloustlý, krátkozraký, s cigaretou často visící ze rtů; okamžitě si však padli do noty. Oba měli ve zvyku mluvit na rovinu. Bevina dokonce sám Stalin jednou osočil, že mluví neomaleně, což byla pocta, na niž byl ministr zahraničí patřičně pyšný. Pod vymalovanými stropy a lustry se začali věnovat úkolu obnovit Německo bez pomoci Sovětského svazu.

Rychle se shodli na zásadách: nová měna, spojení britské, americké a – pokud možno – i francouzské zóny; demilitarizace západního Německa; volby; a nová transatlantická vojenská aliance. Pak Bevin bez obalu poznamenal: „Nic z toho nebude fungovat, to přece víte.“

Marshalla to zarazilo. „Pak nechápu, proč se o tom bavíme,“ pronesl úsečně.

„Evropa je v krizi. Tenhle plán ztroskotá, jestli budou mít lidi hlad. Nejlepší ochrana proti komunismu je blahobyt. Stalin to ví – a proto taky chce udržet Německo zbídačené.“

„Souhlasím.“

„To znamená, že ho musíme znovu dát dohromady. To ovšem nelze udělat s holýma rukama. Potřebujeme traktory, soustruhy, bagry, vozový park – nic z toho si nemůžeme dovolit.“

Marshall pochopil, kam Bevin směřuje. „Američani nejsou ochotni poskytovat Evropanům více darů.“

„To je v pořádku. Ale musí existovat nějaký způsob, jak by nám USA půjčily peníze, které potřebujeme, abychom od vás to zařízení koupili.“

Nastalo ticho.

Marshall nerad plýtval slovy, ale tohle mlčení bylo i na něj moc dlouhé.

Potom konečně promluvil. „To dává smysl,“ přisvědčil. „Pokusím se zjistit, co se dá udělat.“

Konference trvala šest týdnů, a když zase všichni odjížděli domů, nebylo nic rozhodnuto.

{V}

Evě Williamsové byl rok, když se jí začaly prořezávat stoličky. Ostatní zoubky se vyklubaly snadno, ale tyhle bolely. Lloyd a Daisy s tím moc nesvedli. Byla mrzutá, nemohla spát, nenechala spát je a oni byli mrzutí taky.

Daisy měla spoustu peněz, ale žili neokázale. Koupili si příjemný řadový domek v Hoxtonu, jejich sousedy byli majitel obchodu a stavitel. Měli malý rodinný vůz, nový morris osmičku, který jezdil nejvýš sto kilometrů za hodinu. Daisy si pořád ještě kupovala hezké šaty, ale Lloyd měl pouze tři obleky: společenský večerní, dále černý s bílými proužky do Dolní sněmovny a tvídový, který nosil o víkendech při práci ve svém volebním okrsku.

Jednou pozdě večer se Lloyd v pyžamu snažil uspat kňourající Evičku a zároveň listoval časopisem Life. Všiml si nádherné fotografie pořízené v Moskvě. Zachycovala ruskou ženu se starou tváří zbrázděnou hlubokými vráskami; žena byla v šátku a kabátu převázaném provázkem jako balík a odhazovala lopatou sníh na ulici. Cosi na světle dopadajícím na ženu jí propůjčovalo výraz nadčasovosti, jako by tu byla už tisíc let. Vyhledal si jméno fotografa a zjistil, že je to Woody Dewar, s nímž se na konferenci setkal.

Zazvonil telefon. Zvedl ho a uslyšel hlas Ernieho Bevina. „Pusť si rádio,“ vyzval ho Bevin. „Mluví Marshall.“ Zavěsil, aniž počkal na odpověď.

Lloyd sešel dolů do obývacího pokoje, s Evičkou stále v náručí, a zapnul rádio. Pořad se nazýval Americký komentář. Washingtonský zpravodaj BBC Leonard Miall hlásil z Harvardovy univerzity v Cambridgi, Massachusetts. „Ministr zahraničí sdělil absolventům, že znovuvybudování Evropy bude trvat déle a vyžádá si větší úsilí, než se původně předvídalo,“ oznamoval Miall.

To vypadá slibně, pomyslel si vzrušený Lloyd. „Pššt, Evičko, prosím,“ žádal a holčička se protentokrát utišila.

Pak Lloyd uslyšel hluboký uvážlivý hlas George C. Marshalla. „Potřeby Evropy pro příští tři či čtyři roky, pokud jde o zahraniční potraviny a další základní produkty – především z Ameriky –, jsou o tolik větší než její současná schopnost platit, že se jí musí dostat zásadní dodatečné pomoci… nebo bude čelit velice vážnému ekonomickému, sociálnímu a politickému úpadku.“

Lloyd byl unesen. „Zásadní dodatečná pomoc“, to bylo to, oč žádal Bevin.

„Náprava spočívá v prolomení bludného kruhu a nastolení důvěry lidu Evropy v hospodářskou budoucnost,“ pokračoval Marshall. „Spojené státy by měly učinit vše, co je v jejich silách, aby napomohly návratu k normálnímu, zdravému hospodářství ve světě.“

„On to udělal!“ sdělil Lloyd vítězoslavně nic nechápající dcerušce. „Řekl Americe, že nám musí poskytnout pomoc! Ale kolik? A jak a kdy?“

Hlas se změnil a zpravodaj oznámil: „Ministr zahraničí nenastínil podrobný plán pro pomoc Evropě, ale řekl, že je na Evropanech, aby návrh programu vypracovali.“

„Znamená to snad, že máme volnou ruku?“ ptal se Lloyd dychtivě Evičky.

Znovu se ozval Marshallův hlas: „Iniciativa, domnívám se, musí přijít z Evropy.“

Pořad skončil a telefon zazvonil znovu. „Slyšels to?“ zeptal se Bevin. „Co to znamená?“

„Na to se neptej!“ odpověděl Bevin. „Když se budeš ptát, dostaneš odpovědi, o které nestojíš.“

„Tak jo,“ řekl zmatený Lloyd.

„To je jedno, co tím myslel. Otázka zní, co uděláme my. Iniciativa musí přijít z Evropy, říkal. To znamená já a ty.“

„Co můžu udělat?“

„Sbal se,“ vyzval ho Bevin. „Jedeme do Paříže.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

1948

V

oloďa přijel do Prahy jako člen sovětské vojenské delegace, která vedla rozhovory s představiteli československé armády. Ubytovali se v honosném hotelu Imperial postaveném a zařízeném ve stylu art deco.

Padal sníh.

Stýskalo se mu po Zoje a malém Kosťovi. Synovi byly dva roky a s udivující rychlostí se učil nová slova. Dítě se měnilo tak rychle, že každý den vypadalo jinak. A Zoja byla znovu těhotná. Voloďa nesl nelibě, že musí trávit dva týdny daleko od rodiny. Většina mužů v jeho skupině brala tuto cestu jako příležitost dostat se od manželek, vypít spoustu vodky a třeba si i zadovádět se ženami volnějších mravů. Voloďa si přál jediné – vrátit se domů.

Vojenské rozhovory se skutečně konaly, ale Voloďova účast měla krýt jeho vlastní úkol, a sice podat zprávu o pražských aktivitách neohrabané sovětské tajné policie, věčných rivalů zpravodajské služby Rudé armády.

Voloďa poslední dobou nepracoval zrovna s nadšením. Všechno, v co kdysi věřil, bylo podkopáno. Už neměl důvěru ve Stalina, v komunismus ani ve skutečnou dobrotu ruského lidu. Dokonce ani jeho otec není jeho otec. Kdyby dokázal najít způsob, jak dostat Zoju a Kosťu ven zároveň se sebou, zběhl by na Západ.

Přesto se do svého úkolu v Praze pustil s elánem. Poskytoval mu vzácnou příležitost dělat něco, v co věřil.

Československá komunistická strana, poté co vypudila koaliční partnery, převzala před dvěma týdny vládu plně do svých rukou. Ministr zahraničí Jan Masaryk, hrdina z doby války a demokratický antikomunista, se stal vězněm ve svém bytě v nejvyšším patře ministerstva v Černínském paláci. Za převratem stála nepochybně sovětská tajná policie. Voloďův švagr plukovník Ilja Dvorkin byl v Praze také, ubytoval se ve stejném hotelu a téměř určitě do toho byl zapojený.

Pokud jde o obraz Sovětského svazu ve světě, Voloďův šéf generál Lemitov viděl tento převrat jako katastrofu pro svou vlast. Masaryk představoval před světem důkaz, že východoevropské země mohou být ve stínu Sovětského svazu svobodné a nezávislé. Umožnil, aby mělo Československo vládu, která je Sovětskému svazu přátelsky nakloněná a zároveň se navenek tváří jako buržoazní demokracie. To bylo dokonalé uspořádání, neboť poskytovalo Sovětskému svazu všechno, co chtěl, a zároveň uklidňovalo Američany. Tato rovnováha byla však porušena.

Ilja se ovšem chvástal. „Buržoazní partaje jsou napadrť!“ hlásil Voloďovi jednou večer v hotelovém baru.

„Viděls, co se stalo v americkém Senátu?“ zeptal se Voloďa mírně. „Vandenberg, ten starý izolacionista, pronesl osmdesátiminutovou řeč na podporu Marshallova plánu a sklidil obrovský aplaus.“

Z mlhavých představ George Marshalla se zrodil plán. Stalo se tak zejména díky liščí vychytralosti britského ministra zahraničí Ernieho Bevina. Bevin patřil podle Voloďova názoru mezi nejnebezpečnější antikomunisty: sociální demokrat dělnického původu. Navzdory mohutné postavě se pohyboval rychle. Bleskově uspořádal v Paříži konferenci, která vyústila v jednoznačné společné evropské přijetí projevu, který George Marshall pronesl na Harvardu.

Od zvědů z britského ministerstva zahraničí Voloďa věděl, že Bevin je odhodlán zapojit Německo do Marshallova plánu a udržet Sovětský svaz mimo hru. A Stalin padl rovnou do Bevinovy pasti tím, že východoevropským zemím nařídil, aby se Marshallovy pomoci zřekly.

Nyní sovětská tajná policie zřejmě dělala, co se dalo, aby napomohla přijetí návrhu zákona v Kongresu. „Celý Senát se chystal Marshalla odmítnout,“ řekl Voloďa Iljovi. „Američtí daňoví poplatníci nechtějí účet zatáhnout. Jenomže tenhle pražský puč je přesvědčil, že to udělat musejí, protože evropský kapitalismus hrozí kolapsem.“

„České buržoazní partaje chtěly vzít americký úplatek,“ namítl rozhorleně Ilja.

„Měli jsme je nechat,“ soudil Voloďa. „Mohla to být nejrychlejší cesta, jak celý plán sabotovat. Kongres by pak Marshallův plán odmítl – nechce se jim strkat peníze komunistům.“

„Ten Marshallův plán je imperialistický trik!“

„Ano, je,“ přikývl Voloďa. „A bohužel funguje. Naši váleční spojenci se šikují do antisovětského bloku.“

„S lidmi, co stojí v cestě komunistickému postupu vpřed, je třeba se náležitě vypořádat.“

„To je vskutku třeba.“ Je s podivem, jak lidé jako Ilja vynášejí důsledně chybné politické soudy.

„A já musím jít spát.“

Bylo teprve deset, ale Voloďa šel také. Ležel s otevřenýma očima, myslel na Zoju a na Kosťu a přál si, aby je oba mohl políbit na dobrou noc.

Myšlenky mu zabloudily k jeho poslání. S Janem Masarykem, symbolem české nezávislosti, se setkal před dvěma dny při ceremoniálu u hrobu jeho otce Tomáše Masaryka, zakladatele Československa a jeho prvního prezidenta. Tento druhý Masaryk, oblečený do kabátu s kožešinovým límcem a prostovlasý, s hlavou vystavenou padajícímu sněhu, vypadal poražený a sklíčený.

Kdyby ho bylo možné přesvědčit, aby zůstal ministrem zahraničí, mohl by se najít nějaký kompromis, přemítal Voloďa. Československu by mohli uvnitř plně vládnout komunisti, ale v mezinárodních vztazích by mohlo zachovávat neutralitu, nebo aspoň být co nejméně protiamerické. Masaryk byl nejen obratný diplomat, měl i mezinárodní kredibilitu, aby se po tomto tenkém ledě dokázal pohybovat.

Voloďa se rozhodl, že to zítra Lemitovovi navrhne.

Spal trhaně a probudil se před šestou, neboť jeho představivost vysílala varovné signály. Týkalo se to něčeho z jeho rozhovoru s Iljou předchozí noci. Voloďa si to v duchu znovu přehrával. Když Ilja řekl S lidmi, co stojí v cestě komunistickému postupu vpřed, mluvil o Masarykovi. A když tajný policista řekne, že je s nimi třeba se náležitě vypořádat, vždycky tím myslí zabít.

Ilja šel potom brzy spát, a to znamenalo, že dnešní ráno mu začíná časně.

Jsem trouba, spílal si Voloďa. Signály byly vyslány a mně trvalo celou noc, než jsem je rozluštil.

Vyskočil z postele. Snad ještě nebude pozdě.

Rychle se oblékl, vzal si těžký plášť, šálu a klobouk. Před hotelem nestály žádné taxíky – bylo moc brzo. Mohl si zavolat vůz Rudé armády, ale než by probudili šoféra a s vozem předjeli, trvalo by to možná hodinu.

Vykročil. Černínský palác je odtud jen dva či tři kilometry. Z půvabného pražského centra zamířil směrem na západ, přešel přes Karlův most a spěchal nahoru k Hradu.

Masaryk ho neočekával a jako ministr zahraničí ani nebyl povinen poskytnout slyšení plukovníkovi Rudé armády. Voloďa si však byl jist, že Masaryk bude natolik zvědavý, že ho přijme.

Razil si rychle cestu sněhem a v šest pětačtyřicet se ocitl u Černínského paláce. Byla to obrovská barokní budova s impozantní řadou korintských polosloupů ve třech horních poschodích. Ke svému překvapení zjistil, že palác není nijak zvlášť střežen. Strážce mu pokynul k hlavnímu vchodu. Voloďa prošel bez povšimnutí stylovou halou.

Očekával, že za recepčním stolem najde obvyklého troubu z řad tajné policie, ale nikdo tam neseděl. To bylo špatné znamení a Volodi se zmocnilo neblahé tušení.

Hala ústila do vnitřního nádvoří. Při pohledu oknem cosi postřehl: jako by tam na sněhu někdo spal. Třeba tam upadl nějaký opilý muž: je-li tomu tak, hrozí nebezpečí, že umrzne.

Voloďa zkusil dveře a zjistil, že jsou otevřené.

Rozběhl se přes nádvoří. Muž v modrém hedvábném pyžamu ležel na břiše. Neměl na sobě žádný sníh, takže tu nemohl být dlouho. Voloďa k němu přiklekl. Muž byl zcela nehybný a zdálo se, že ani nedýchá.

Voloďa se podíval vzhůru. Řady stejných oken jako vojáci na přehlídce shlížely do dvora. Všechna okna byla kvůli mrazivému počasí pevně zavřená – až na jedno, vysoko nad mužem v pyžamu, které zelo dokořán.

Jako by z něj někoho vyhodili.

Voloďa otočil tu hlavu bez života a pohlédl do mužovy tváře.

Byl to Jan Masaryk.

{II}

O tři dny později ve Washingtonu představil Sbor náčelníků štábů prezidentu Trumanovi krizový válečný plán pro případ sovětské invaze do západní Evropy.

Nebezpečí třetí světové války bylo žhavé téma tisku. „Právě jsme válku vyhráli,“ stěžovala si Jacky Jakesová Gregu Peškovovi. „Jak to, že se chystáme na další?“

„Tuhle otázku si pořád kladu taky,“ odpověděl Greg.

Seděli na lavičce v parku; Greg si dal krátký oddech od házení míčem s Georgym.

„Jsem ráda, že je na válčení moc mladý,“ prohodila Jacky. „Já taky.“

Oba hleděli na syna, který stál opodál a bavil se s plavovlasou dívenkou svého věku. Tkaničky kecek měl rozvázané a košile mu čouhala z kalhot. Bylo mu dvanáct a dospíval. Na horním rtu mu vyrazilo pár hebkých černých chloupků a zdálo se, že je o deset centimetrů vyšší než minulý týden.

„Stahujeme své jednotky domů, co nejrychleji můžeme,“ informoval ji Greg. „Totéž dělají Britové a Francouzi. Rudá armáda tam ale zůstává. Výsledek: mají teď v Německu třikrát víc vojáků než my.“

„Američani další válku nechtějí.“

„Moje slova. A Truman doufá, že v listopadu vyhraje prezidentské volby, takže bude dělat všechno možné, aby se válce vyhnul. Stejně k ní ale dojít může.“

„Už brzy v armádě skončíš. Co budeš dělat pak?“

Hlas se jí při těch slovech mírně zachvěl a Greg pojal podezření, že otázka není tak nahodilá, jak předstírala. Podíval se jí do očí, ale jejich výraz byl nečitelný. „Za předpokladu, že Amerika nebude ve válce,“ odpověděl, „hodlám v roce 1950 kandidovat do Kongresu. Otec souhlasil, že bude mou kampaň financovat. Začnu hned, jak skončí prezidentské volby.“

Podívala se stranou. „Za koho?“ Položila tu otázku automaticky.

Napadlo ho, jestli neřekl něco, co ji vyvedlo z míry. „Za republikány, samozřejmě.“

„A co manželství?“

Grega to zaskočilo. „Proč se na to ptáš?“

Teď se na něj podívala zpříma. „Budeš se ženit, ne?“ domáhala se odpovědi.

„Náhodou budu. Jmenuje se Nelly Fordhamová.“

„Myslela jsem si to. Jak je stará?“

„Dvaadvacet. Co myslíš tím – myslela jsem si to?“

„Politik potřebuje manželku.“

„Já ji miluju!“

„Samozřejmě. Působí její rodina v politice?“

„Její otec je washingtonský právník.“

„Vybral sis dobře.“

Grega to otrávilo. „Jsi hodně cynická.“

„Já tě znám, Gregu. Panebože, spala jsem s tebou, když jsi nebyl o moc starší, než je teď Georgy. Můžeš obalamutit každého kromě své mámy a mě.“

Byla vnímavá jako vždycky. I jeho matka pohlížela na jeho zasnoubení kriticky. Obě měly pravdu: byl to kariérní tah. Ale Nelly je hezká a sympatická a Grega zbožňuje, takže co je na tom špatného? „Za pět minut se s ní sejdu tady poblíž na oběd,“ oznámil.

„Ví Nelly o Georgym?“ zeptala se.

„Ne. A tak to i musíme nechat.“

„Máš pravdu. Mít nemanželské dítě je už tak dost zlé; a černé dítě by ti mohlo zruinovat kariéru.“

„Já vím.“

„Je to skoro tak zlé jako mít černou manželku.“

Grega to natolik překvapilo, že z něj přímo vylétlo: „Ty sis myslela, že se ožením s tebou?“

Zatvářila se nasupeně. „Sakra, to ne, Gregu. Kdyby mi dali vybrat mezi tebou a Jackem Rozparovačem, požádala bych o čas na rozmyšlenou.“

Věděl, že lže. Na okamžik zauvažoval o představě, že by se s Jacky oženil. Mezirasové sňatky byly neobvyklé a vyvolávaly hodně nesouhlasu jak ze strany černých, tak bílých; ale někteří lidé to udělali a s důsledky se vyrovnali. Ještě nikdy nepotkal dívku, kterou by měl tolik rád jako Jacky, takhle rád neměl ani Margaret Cowdryovou, s níž chodil několik let, než ji přestalo bavit čekat, až ji požádá o ruku. Jacky byla prostořeká, ale jemu se to líbilo možná i proto, že jeho matka byla stejná. Na představě, že by oni tři byli pořád spolu, bylo něco velice lákavého. Georgy by se naučil říkat mu táto. Mohli by si koupit dům ve čtvrti, kde žijí liberální lidé, někde, kde je hodně studentů a mladých profesorů, třeba v Georgetownu.

Pak uviděl, jak Georgyho plavovlasou kamarádku odvolávají rodiče, nazlobená bílá matka hrozí výhružně prstem, a uvědomil si, že oženit se s Jacky by byl ten nejhorší nápad na světě.

Georgy se vrátil ke Gregovi a Jacky. „Co škola?“ zeptal se ho Greg.

„Líbí se mi tam víc než dřív,“ odpověděl chlapec. „Matika je zajímavější.“

„Já jsem byl v matice dobrý,“ pochlubil se Greg.

„Tak to je tedy náhoda,“ prohodila Jacky.

Greg se zvedl z lavičky. „Už musím jít.“ Stiskl Georgymu rameno. „S tou matikou pokračuj, kamaráde.“

„Jasně,“ odpověděl Georgy.

Greg zamával Jacky a odešel.

Uvažovala o té svatbě ve stejnou dobu jako on, o tom není pochyb. Věděla, že až skončí v armádě, nastane pro něj rozhodující moment. Donutilo ho to přemýšlet o budoucnosti. V žádném případě si nemohla myslet, že se s ní ožení, ale i tak určitě chovala tajné naděje. On je teď zhatil. Hm, to je zlé. Nevzal by si ji, i kdyby byla běloška. Měl ji rád, miloval syna, ale leží před ním celý život a on chce manželku, která mu přinese konexe a podporu. Nellyin otec má v republikánské politice velký vliv.

Vydal se k italské restauraci Napoli vzdálené od parku jen pár bloků. Nelly už tu byla, zpod zeleného kloboučku jí uniklo několik kudrn barvy syté mědi. „Vypadáš báječně!“ zvolal. „Doufám, že nejdu pozdě.“ Posadil se.

Nelly zachovávala kamenný výraz. „Viděla jsem tě v parku,“ poznamenala.

A sakra, pomyslel si Greg.

„Přišla jsem o trochu dřív, tak jsem si tam na chvilku sedla,“ pokračovala. „Nevšiml sis mě. Pak jsem se začala cítit jako šmírák, a tak jsem odešla.“

„Takže jsi viděla mého kmotřence?“ zeptal se s chtěnou veselostí.

„On je tvůj kmotřenec? Překvapivá volba kmotra. Ani nechodíš do kostela.“

„Jsem na toho kluka hodný!“

„Jak se jmenuje?“

„Georgy Jakes.“

„Nikdy dřív ses o něm nezmínil.“

„Fakticky?“

„Kolik je mu let?“

„Dvanáct.“

„Takže tobě bylo šestnáct, když se narodil. Tos byl na kmotra dost mladý.“

„To asi jo.“

„Čím se živí jeho matka?“

„Je servírka. Před lety byla herečkou. Její divadelní jméno bylo Jacky Jakesová. Seznámil jsem se s ní, když měla uzavřenou smlouvu se studiem mého otce.“ Zneklidněný Greg si pomyslel, že to je víceméně pravda.

„A jeho otec?“

Greg zavrtěl hlavou. „Jacky je svobodná.“ Přistoupil k nim číšník. „Nedáme si koktejl?“ navrhl Greg. Možná to uvolní napětí. „Dvě martini,“ požádal číšníka.

„Hned to bude, pane.“

Sotva číšník odešel, Nelly se zeptala: „Takže ty jsi otec toho chlapce, viď?“

„Kmotr.“

„Ach, nech toho,“ odbyla ho pohrdlivě.

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„On je možná černý, ale vypadá jako ty. Nedokáže mít zavázané tkaničky a košile mu leze z kalhot stejně jako tobě. A pěkně pletl hlavu té malé blondýnce, se kterou se bavil. Samozřejmě že je tvůj.“

Greg to vzdal. Povzdechl si. „Chtěl jsem ti to říct.“

„Kdy?“

„Čekal jsem na ten správný okamžik.“

„Správný okamžik by byl, než jsi mě žádal o ruku.“

„Je mi to líto.“ Byl v rozpacích, ale ne v pravém slova smyslu zkroušený: myslel si, že Nelly dělá zbytečné dusno.

Číšník jim přinesl jídelní lístky a oba se do nich zahleděli. „Boloňské špagety jsou skvělé,“ řekl Greg.

„Já si dám salát.“

Přinesli jim martini. Greg pozvedl sklenku a pravil: „Na odpouštění v manželství.“

Nella svou skleničku nezvedla. „Já si tě nevezmu,“ vysvětlila.

„Miláčku, no tak, nepřeháněj. Omluvil jsem se.“

Zavrtěla hlavou. „Tobě to nedochází, co?“

„Co mi nedochází?“

„Ta žena, co s tebou seděla na lavičce v parku – ona tě miluje.“

„Vážně?“ Ještě včera by to byl Greg popřel, ale po dnešním rozhovoru si už jistý nebyl.

„Ovšemže tě miluje. Proč se asi znovu nevdala? Je hezká až dost. Stokrát si už mohla najít nějakého muže ochotného ujmout se nevlastního syna, kdyby se o to vážně snažila. Jenže ona je zamilovaná do tebe, ty zmetku.“

„Já si tím nejsem jistý.“

„A ten kluk tě taky zbožňuje.“

„Jsem jeho oblíbený strejda.“

„Až na to, že strýc nejsi.“ Odstrčila svou sklenku přes stůl. „Tohle si můžeš vypít.“

„Miláčku, uklidni se, prosím.“

„Odcházím.“ Vstala.

Greg nebyl zvyklý, aby ho dívky opouštěly. Zneklidnilo ho to. Ztrácí snad přitažlivost?

„Chci se s tebou oženit!“ zvolal. Znělo to zoufale i jemu samotnému.

„Nemůžeš se se mnou oženit, Gregu,“ odpověděla. Stáhla si z prstu diamantový prsten a položila ho na červený kostkovaný ubrus. „Ty už rodinu máš.“

A vyšla z restaurace ven.

{III}

Světová krize vyvrcholila v červnu a Carla s rodinou se ocitla v jejím středu.

Prezident Truman svým podpisem uzákonil Marshallův plán a ke vzteku Kremlu doplouvaly do Evropy první lodní náklady pomoci.

V pátek 18. června upozornili západní spojenci Němce, že v osm hodin večer učiní významné prohlášení. Carlina rodina se shromáždila kolem rozhlasového přijímače v kuchyni, naladila si Rádio Frankfurt a naplněna obavami čekala. Válka skončila již před třemi roky a oni pořád ještě nevěděli, co jim budoucnost chystá: kapitalismus nebo komunismus, jednotu či rozdělení, svobodu či podmanění, blahobyt nebo mizérii.

Werner seděl vedle Carly s teď už dva a půl roku starým Wallim na koleně. Před rokem se v tichosti vzali. Carla už opět pracovala jako ošetřovatelka. Zároveň byla berlínskou radní za sociální demokracii. Totéž dělal i Friedin manžel Heinrich.

Rusové ve východním Německu sociálně demokratickou stranu zakázali, jenže Berlín byl v sovětském sektoru jakousi oázou, kde vládla rada čtyř hlavních Spojenců nazvaná Kommandatura, a ta tento zákaz vetovala. V důsledku toho sociální demokraté zvítězili a komunisti získali ubohou třetí příčku za křesťanskými demokraty. Rusové zuřili a dělali, co mohli, aby zvolené radě bránili v činnosti. V Carle to vyvolávalo pocity marnosti, ale nezdávala se naděje, že získají na Sovětech nezávislost.

Wernerovi se podařilo rozběhnout malý podnik. Prohledal sutiny otcovy továrny a vyhrabal tam jakžtakž upotřebitelný elektrotechnický materiál a součástky do rádií. Němci si nemohli dovolit kupovat nové rozhlasové přijímače, ale kdekdo potřeboval staré rádio opravit. Werner vyhledal pár techniků, kteří v továrně dřív pracovali, a nechal je opravovat porouchané přijímače. Dělal šéfa i prodejce, chodil po domech a bytech, klepal na dveře, sháněl zakázky.

U kuchyňského stolu dnes večer seděla i Maud – ta pracovala u Američanů jako tlumočnice. Patřila k nejlepším a často tlumočila při jednáních Kommandatury.

Carlin bratr Erik měl na sobě policejní uniformu. Vstoupil do komunistické strany – k úděsu celé rodiny – a získal práci u nové východoněmecké policie zřízené sovětskými okupačními silami. Tvrdil, že západní spojenci se snaží rozdělit Německo na dva státy. „Vy sociální demokrati jste separatisti,“ prohlásil; držel se komunistické myšlenkové linie tak, jak dřív papouškoval nacistickou propagandu.

„Západní Spojenci nic nerozdělují,“ odsekla Carla. „Mezi svými zónami otevřeli hranice. Proč to neudělají Sověti taky? Pak bychom byli zase jednou zemí.“ Zdálo se, že ji neslyší.

Rebecce bylo skoro sedmnáct. Carla s Wernerem ji legálně adoptovali. Ve škole si vedla dobře a stejně dobře jí šly i jazyky.

Carla byla znovu těhotná, třebaže to Wernerovi neřekla. Byla nadšená. Werner měl adoptivní dceru a nevlastního syna, ale teď bude mít své vlastní dítě. Věděla, že bude mít radost, až mu to oznámí. Ještě chvíli vyčkávala, aby měla jistotu.

Toužila však vědět, v jaké zemi budou její tři děti žít.

Z přijímače se ozval americký důstojník Robert Lochner. Byl vychován v Německu a německy mluvil plynně. Oznámil, že od sedmé hodiny v pondělí ráno bude mít západní Německo novou měnu Deutsche Mark.

Carlu to nepřekvapilo. Dosavadní říšská marka ztrácela hodnotu každým dnem. Většina lidí byla placena v říšských markách – tedy pokud vůbec nějakou práci měli – a tuto měnu bylo možné použít na základní věci, jako jsou potravinové příděly a jízdné, ale všichni dávali přednost platbě v potravinách nebo cigaretách. Werner ve svém podniku účtoval zákazníkům v říšských markách, ale nabízel rychloopravy za pět cigaret a dodávku kamkoli po městě za tři vejce.

Carla věděla od Maud, že o nové měně se jednalo na Kommandatuře už dřív. Rusové požadovali tiskové desky, aby mohli peníze tisknout. Jenže starou měnu znehodnotili tím, že jí natiskli příliš mnoho, a nemělo smysl, aby se s novou měnou stalo totéž. Západ proto odmítl a Sověti začali trucovat.

Západ se teď rozhodl, že se do toho pustí bez spolupráce se Sověty. Carlu to těšilo, protože nová měna bude pro Německo dobrá, ale měla zlou předtuchu ohledně sovětské reakce.

Lidé v západním Německu si můžou vyměnit šedesát inflačních říšských marek za tři nové německé marky a devadesát nových feniků, oznámil Lochner.

Pak řekl, že tohle nebude platit v Berlíně, aspoň zprvu, načež se kuchyní rozlehlo kolektivní zaúpění.

Carla šla spát a přemýšlela, co Sověti udělají. Ležela vedle Wernera, ale částí vědomí stále sledovala, jestli Walli v sousedním pokoji nepláče. Sovětští okupanti byli v posledních několika měsících čím dál rozezlenější. Jejich tajná policie unesla z americké zóny novináře Dietera Friedeho a zadržovala ho: zpočátku Sověti popírali, že by o tom cokoli věděli, pak řekli, že ho zatkli jako špiona. Z univerzity byli vyloučeni tři studenti, protože v časopiseckém článku kritizovali Rusy. Nejhorší bylo, když sovětská stíhačka prolétla těsně kolem dopravního letadla British European Airways přistávajícího na letišti Gatow a urazila mu křídlo: způsobila havárii obou letadel, při níž přišli o život čtyři členové posádky BEA, deset cestujících a sovětský pilot. Když se Rusové naštvali, vždycky to odnesl někdo jiný.

Příští den ráno Sověti oznámili, že dovážet nové německé marky do východního Německa je trestné. V prohlášení se uvádělo, že to zahrnuje i Berlín, „který je součástí sovětské zóny“. Američané okamžitě toto vyjádření veřejně odsoudili a potvrdili, že Berlín je mezinárodní město, ale atmosféra houstla a Carla se nervozity nezbavila.

V pondělí dostalo západní Německo novou měnu.

V úterý se ke Carle domů dostavil kurýr Rudé armády a povolal ji na radnici.

Takhle ji povolali už dřív, ale přesto měla při odchodu z domova strach. Neexistovalo nic, co by Sovětům zabránilo, aby ji uvěznili. Komunisté měli úplně stejně despotickou moc jako předtím nacisté. Dokonce využívali i staré koncentrační tábory.

Proslulá Červená radnice byla při bombardování poškozena a městské zastupitelstvo zasedalo v Nové radnici na Parochialstrasse. Obě budovy se nacházely ve čtvrti Mitte, kde Carla bydlela – byla to sovětská zóna.

Když se tam Carla dostala, zjistila, že úřadující primátorka Louise Schroederová a další členové zastupitelstva byli pozváni na schůzku se sovětským styčným důstojníkem majorem Očkinem. Informoval je, že se uskuteční reforma východoněmecké měny a že do budoucna jediným legálním platidlem v sovětské zóně bude východoněmecká marka.

Úřadující primátorka Schroederová okamžitě odhalila kritické místo. „Sdělujete nám tím, že se tohle bude vztahovat na všechny sektory Berlína?“

„Ano.“

Paní Schroederová se nedala snadno zastrašit. „Podle městských stanov nemohou sovětské okupační síly vydat takové nařízení pro zbylé sektory,“ prohlásila pevně. „Je nutné konzultovat ostatní Spojence.“

„Nebudou mít námitky.“ Podal jí list papíru. „Tohle je výnos maršála Sokolovského. Zítra ho předložíte městské radě.“

Když pak večer Carla uléhala do postele k Wernerovi, povzdechla si. „Vidíš, jakou mají Sověti taktiku. Kdyby městská rada výnos schválila, bylo by pro demokraticky smýšlející západní spojence těžké to odmítnout.“

„Jenže rada to nepřijme. Komunisti mají menšinu a nikdo jiný východní marku nechce.“

„Jistě. Proto jsem zvědavá, co má maršál Sokolovskij schované v rukávu.“

Příští den ráno noviny oznámily, že od pondělí budou v Berlíně dvě konkurenční měny: Ostmark a Deutsche Mark. Ukázalo se, že Američané do Berlína letecky tajně dopravili novou měnu v hodnotě dvě stě padesát milionů v dřevěných bednách označených krycím kódem „Clay“ a „Bird Dog“, které teď byly ukryty po celém Berlíně.

V průběhu dne se Carle začaly donášet zvěsti ze západního Německa. Do rána se ve výlohách objevilo víc zboží: košíky třešní a svazky mrkve z okolního venkova, máslo, vejce a cukroví i dlouho schovávané luxusní zboží jako nové boty, kabelky a dokonce punčochy po čtyřech DM za jeden pár. Lidé vyčkávali, dokud nedostali možnost prodávat věci za skutečné peníze.

Odpoledne se Carla vydala na radnici, aby se zúčastnila zasedání rady plánovaného na čtvrtou hodinu. Když se dostala poblíž, spatřila desítky nákladních automobilů Rudé armády, které parkovaly v ulicích kolem radnice. Jejich šoféři u nich postávali a pokuřovali. Byly to většinou americké vozy poskytnuté Sovětskému svazu v rámci válečné pomoci. Smysl jejich přítomnosti vytušila, sotva zaslechla ryk neukázněného davu. Zmocnilo se jí podezření, že to, co měl sovětský maršál v rukávu, je obušek.

Nad několikatisícovým davem před radnicí se třepotaly rudé vlajky; většina přítomných měla odznak člena komunistické strany. Z amplionů na náklaďácích vyřvávaly vzteklé hlasy a dav skandoval: „Pryč se separatisty!“

Carla nevěděla, jak se má k budově dostat. Hrstka policistů lhostejně přihlížela a vůbec se nepokoušela radním pomoct, aby mohli davem projít. Bolestně jí to připomnělo postoj policie onoho dne před patnácti lety, kdy hnědokošiláči nadělali spoušť v matčině redakci. Byla si naprosto jistá, že komunističtí radní jsou již v budově, a že pokud se sociální demokraté dovnitř nedostanou, menšina výnos schválí a bude prohlašovat, že je platný.

Zhluboka se nadechla a začala se prodírat davem.

Postoupila o pár kroků, aniž si jí kdokoli všiml. Pak ji někdo poznal. „Americká kurva!“ zařval a ukázal na ni. Odhodlaně se protlačovala dál. Kdosi na ni plivl a plivanec jí potřísnil šaty. Šla dál, ale byla vyděšená. Je obklopena lidmi, kteří ji nenávidí; něco takového nikdy nezažila a chtělo se jí utéct. Strkali do ní, ale dařilo se jí udržet se na nohou. Něčí ruka ji chňapla za šaty, ale vymanila se; ozvalo se trhání látky a Carla chtěla vykřiknout. Co chtějí udělat, strhnout z ní všechno oblečení?

Zaslechla, že davem za ní se probojovává ještě někdo. Ohlédla se a spatřila Friedina manžela Heinricha. Dostal se až k ní a pak se prodírali spolu. Heinrich byl agresivnější, dupal demonstrantům na nohy a mohutně se oháněl lokty, takže se pohybovali rychleji a nakonec se dostali ke dveřím a vešli dovnitř.

Jenže jejich těžký úděl ještě neskončil. I uvnitř byly stovky komunistických demonstrantů. Carla s Heinrichem se museli probojovat chodbami. V zasedacím sále se to demonstranty jen hemžilo – byli nejen na návštěvnické galerii, ale i v jednacím prostoru. Chovali se stejně útočně jako venku.

Někteří sociální demokraté se sem už dostali a další dorazili po Carle. Většině z těch třiašedesáti zastupitelů se nějak podařilo davem probojovat. Carle se ulevilo. Nepříteli se je nepodařilo zahnat.

Když předsedající vyzval k pořádku, komunistický člen zastupitelstva vyskočil na lavici a naléhal na demonstranty, aby zůstali. Sotva zahlédl Carlu, zaječel: „Zrádci ven!“

Byla to chmurná připomínka roku 1933: šikana, zastrašování a demokracie podkopávaná výtržnictvím. Carla si zoufala.

Pohlédla na galerii a se znechucením ve řvoucím davu poznala bratra Erika. „Jsi Němec!“ zakřičela na něj. „Žil jsi za nacistů. Copak ses nenaučil vůbec nic?“

Zdálo se, že ji neslyší.

Na pódium vystoupila paní Schroederová a požádala o klid. Demonstranti se jí vysmívali a bučeli. Zvýšila hlas do křiku. „Jestliže městská rada nebude moct řádně jednat v této budově, přesunu schůzi do amerického sektoru.“

Znovu se ozval řev, ale šestadvaceti komunistickým radním došlo, že tohle by jim nebylo k ničemu dobré. Jestliže se rada sejde mimo sovětskou zónu jednou, mohla by to udělat znovu a dokonce by se mimo dosah komunistického zastrašování mohla přemístit trvale. Po krátké diskusi se jeden z nich zvedl a vyzval demonstranty, aby odešli. Ti pak za zpěvu Internacionály odpochodovali.

„Je očividné, kdo jim velí,“ ušklíbl se Heinrich.

Konečně nastal klid. Paní Schroederová vysvětlila sovětský požadavek a konstatovala, že ho nelze uplatňovat mimo sovětský sektor Berlína, pokud ho neschválí ostatní Spojenci.

Komunistický zastupitel ji napadl, že přijímá příkazy přímo z New Yorku.

Z obou stran padala obvinění a urážky. Nakonec se hlasovalo. Komunisti jednomyslně podpořili sovětský výnos – předtím ještě obvinili ostatní, že jsou řízeni zvenčí. Všichni ostatní hlasovali proti a návrh neprošel. Berlín zastrašování odmítl. Vyčerpaná Carla se cítila vítězně.

Jenže vše ještě neskončilo.

Když odcházeli, bylo už sedm večer. Většina davu už zmizela, ale násilnické tvrdé jádro se stále ještě poflakovalo kolem vchodu. Jednu starší radní při odchodu kopali a tloukli pěstí. Policisté lhostejně přihlíželi.

Carla s Heinrichem a několika přáteli vyšli bočními dveřmi a doufali, že se odtud ztratí, aniž je někdo zpozoruje. Postranní východ však hlídal komunista na kole; rychle odjel.

Zatímco radní spěchali pryč, vrátil se v čele malé tlupy. Někdo Carle podrazil nohy, takže upadla. Pocítila bolestný kopanec, pak druhý a třetí. Zděšeně si zakryla rukama břicho. Byla skoro ve třetím měsíci a věděla, že je to období, kdy dochází nejčastěji k potratům. Nezemře Wernerovo miminko, neukopají ho komunističtí gauneři na berlínské ulici? přemýšlela zoufale.

Pak útočníci zmizeli.

Radní se zvedli ze země. Nikdo nebyl vážně zraněný. Odcházeli společně, báli se, že se to může opakovat, ale komunisti už toho dne zřejmě zmlátili lidí dost.

Domů Carla dorazila v osm hodin. Po Erikovi nebylo ani památky.

Werner šokovaně vytřeštil oči na její šrámy a potrhané šaty. „Co se stalo?“ nechápal. „Není ti nic?“

Rozplakala se.

„Jsi zraněná, neměli bychom zajít do nemocnice?“ navrhl.

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Nic to není,“ odmítla. „To jsou jen škrábance. Zažila jsem už horší věci.“ Sesula se do křesla. „Bože, jsem tak unavená.“

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se rozlíceně.

„Znáš je,“ odpověděla. „Říkají si komunisti místo nacisti, ale je to stejný typ lidí. Znovu tu je rok devatenáct set třiatřicet.“

Werner ji objal.

Nebyla k utišení. „Násilníci a darebáci jsou u moci už tak dlouho!“ vzlykala. „Copak to nikdy neskončí?“

{IV}

Té noci vydala sovětská tisková kancelář oznámení. Od šesté hodiny ranní bude veškerá osobní i nákladní doprava směrem do západního Berlína i z něj zastavena. Týká se to vlaků, automobilů i říčních lodí. Neprojdou žádné dodávky: ani potraviny, ani mléko, ani léky, ani uhlí. Protože se tím zastaví provoz elektráren, odpojují se zároveň dodávky elektřiny – do západních sektorů.

Město se ocitlo v obležení.

Lloyd Williams byl právě na britském vojenském velitelství. Parlament měl krátké prázdniny a Ernie Bevin odjel na dovolenou do Sandbanks na anglickém jižním pobřeží, ale byl natolik znepokojený, že vyslal Lloyda do Berlína, aby sledoval zavedení nové měny a průběžně ho informoval.

Daisy Lloyda nedoprovázela. Jejich nové miminko Davey bylo teprve šestiměsíční a navíc Daisy s Evou Murrayovou zařizovaly v Hoxtonu ženskou kliniku pro plánované rodičovství, která se měla co nejdřív otevřít.

Lloyd se strašlivě obával, že tahle krize povede k válce. Bojoval už ve dvou válkách a v žádném případě nechce být svědkem třetí. Má dvě malé děti a doufá, že budou vyrůstat v mírovém světě. Oženil se s tou nejkrásnější, nejvíc sexy a nejlíbeznější ženou na světě a chce s ní strávit mnoho dlouhých desítek let.

Generál Clay, velitel amerických okupačních sil a proslulý workoholik, přikázal svému štábu, aby naplánoval vypravení ozbrojeného konvoje z Helmstedtu na západě po dálnici přes sovětské území do Berlína. Cestou měl konvoj všechno před sebou smést.

Lloyd se o tomto plánu dozvěděl v tutéž chvíli jako velitel britských sil sir Brian Robertson. „Jestli to Clay udělá, bude válka,“ utrousil suše Robertson.

Jenže nic jiného nedávalo smysl. Američané přišli s dalšími návrhy, doslechl se Lloyd při rozhovoru s Clayovými mladšími pobočníky. Náměstek ministra obrany Kenneth Royall chtěl zastavit měnovou reformu. Clay mu vysvětil, že se už rozběhla natolik, že ji zastavit nelze. Royall pak navrhl evakuaci všech Američanů. Clay namítl, že tohle je přesně to, co si Sověti přejí.

Sir Brian chtěl město zásobovat letecky. Většina lidí to považovala za nemožné. Kdosi spočítal, že Berlín potřebuje denně čtyři tisíce tun paliva a potravin. Je vůbec na světě tolik letadel, aby přepravila tak velké množství materiálu? Nikdo nevěděl. Sir Brian nicméně přikázal RAF, aby operaci zahájili.

V pátek odpoledne šel sir Brian navštívit Claye a Lloyd byl přizván jako člen doprovodu. „Rusové by mohli dálnici před konvojem zablokovat a vyčkávat, jestli budete mít odvahu je napadnout, ale myslím si, že letadla nesestřelí,“ řekl mu sir Brian.

„Nezdá se mi, že můžeme letadly přepravit dostatečné množství materiálu,“ opakoval Clay.

„Mně taky ne,“ připustil sir Brian. „Ale budeme to dělat tak dlouho, dokud nevymyslíme něco lepšího.“

Clay zvedl telefon. „Spojte mě s generálem LeMayem ve Wiesbadenu,“ požádal. Po minutě se zeptal: „Curtisi, máte nějaká letadla, která můžou přepravovat uhlí?“

Nastala odmlka.

„Uhlí,“ opakoval Clay hlasitěji.

Další odmlka.

„Ano, říkal jsem uhlí.“

Chvilku poté se Clay obrátil k siru Brianovi. „Říká, že americké vojenské letectvo může přepravit cokoli.“

Britové se vrátili na své velitelství.

V sobotu Lloyd dostal vojenského šoféra a odjel v soukromé záležitosti do sovětské zóny. Zamířil na adresu, kde před patnácti lety navštívil rodinu von Ulrichových.

Věděl, že tam Maud pořád bydlí. Po konci války si matka začala s Maud znovu dopisovat. V Maudiných dopisech se odrážel statečný přístup k nepochybně velmi tíživé životní situaci. O pomoc nežádala, a Ethelina rodina pro ni ostatně ani nic udělat nemohla – v Británii existoval stále ještě přídělový systém.

Vypadalo to tu velice odlišně. V roce 1933 to byl pěkný dům, maličko omšelý, ale pořád půvabný. Teď vypadal jako hromada odpadu. Ve většině oken byla místo skel prkna nebo papír. V kamenném zdivu zely díry po kulkách a plot kolem zahrady ležel v rozvalinách. Dřevěné části domu nepoznaly nátěr už mnoho let.

Lloyd zůstal chvíli sedět v autě a díval se na dům. Když tu byl posledně, bylo mu osmnáct a Hitler se právě stal německým kancléřem. Mladému Lloydovi se tehdy ani nesnilo o hrůzách, které má svět zakrátko poznat. On ani nikdo jiný netušil, jak blízko se fašismus dostane k získání nadvlády nad celou Evropou a jaké oběti si vyžádá, aby byl poražen. Cítil se trochu tak, jak by se asi cítil dům von Ulrichových: i on byl dobitý, padaly na něj bomby a střílelo se na něj, ale pořád stojí.

Prošel po cestě k domu a zaklepal.

Otevřela mu služebná a on ji poznal. „Dobrý den, Ado, pamatujete se na mě?“ pronesl německy. „Jsem Lloyd Williams.“

Dům vypadal zevnitř lépe než zvenčí. Ada ho zavedla do obývacího pokoje, kde na klavíru stála sklenice s květinami. Přes pohovku byla přehozená deka se zářivým vzorem, bezpochyby aby zakryla díry v čalounění. Noviny v oknech propouštěly dovnitř překvapivě hodně světla.

Do pokoje vešel dvouletý chlapeček a s upřímnou zvědavostí si ho pozorně prohlédl. Na sobě měl oblečení, které bylo očividně ušité doma. Vypadal orientálně. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jmenuju se Lloyd. Kdo jsi ty?“

„Walli,“ odpověděl. Znovu vyběhl ven a Lloyd slyšel, jak tam někomu říká: „Ten pán mluví legračně!“

Tak takhle je to s mým německým přízvukem, pomyslel si Lloyd.

Pak uslyšel hlas ženy středního věku. „Tohle se neříká! To je nezdvořilé.“

„Promiň, babi.“

Vzápětí vešla Maud.

Její vzezření Lloyda šokovalo. Bylo jí kolem pětapadesáti, ale vypadala na sedmdesát. Vlasy měla šedivé, obličej vyzáblý a modré hedvábné šaty byly ošuntělé. Svraštělými rty ho políbila na tvář. „Lloyde Williamsi, to mám ale radost!“

Je to moje teta, pomyslel si Lloyd s podivným pocitem. Jenže ona to neví: Ethel tajemství zachovala.

Maud následovala Carla, kterou vůbec nepoznal, a její manžel. Lloyd se s Carlou setkal, když to byla předčasně vyspělá jedenáctiletá holčička: spočítal si, že teď jí bude šestadvacet. I když vypadala napůl umořená hlady – tak vypadala většina Němců –, byla hezká a měla sebevědomé vzezření, což Lloyda překvapilo. Cosi na jejím postoji v něm vyvolalo myšlenku, že je snad těhotná. Z Maudiných dopisů věděl, že si vzala Wernera – v roce 1933 to byl uhlazený elegán a zůstal jím dodnes.

Celou hodinu strávili probíráním toho, co se událo za dobu, kdy se neviděli. Rodina prošla nepředstavitelnými hrůzami a upřímně o tom vyprávěli, ale Lloyd měl přesto pocit, že nejhorší podrobnosti vynechávali. Pověděl jim o Daisy, Evičce a Daveym. V průběhu rozhovoru vešla do pokoje dospívající dívka a zeptala se Carly, jestli může jít navštívit kamarádku.

„To je naše dcera Rebecca,“ vysvětlila Carla Lloydovi.

Bylo jí asi šestnáct, takže Lloyd předpokládal, že ji museli adoptovat.

„Už sis napsala domácí úkoly?“ zeptala se Carla dívky.

„Udělám to zítra ráno.“

„Udělej to teď, prosím,“ požádala ji Carla rozhodně.

„Ale mami!“

„Žádné řeči,“ zavrtěla hlavou Carla. Obrátila se zpátky k Lloydovi a Rebecca vydusala z pokoje.

Povídali si o současné krizi. Carla jako městská radní se v téhle záležitosti silně angažovala. Na budoucnost Berlína nahlížela pesimisticky. Myslela si, že Rusové budou prostě obyvatele trápit hladem tak dlouho, dokud se Západ nevzdá a nepředá město plně pod sovětskou kontrolu.

„Ukážu vám něco, co vás třeba přivede na lepší myšlenky,“ napadlo Lloyda. „Šli byste se mnou do auta?“

Maud zůstala doma s Wallim, ale Carla a Werner následovali Lloyda. Požádal šoféra, aby je zavezl na Tempelhof, letiště v americké zóně. Když tam dorazili, zavedl je k vysokému oknu, odkud bylo vidět dolů na ranvej.

Na letištní ploše stálo v řadě za sebou nejméně deset letounů C-47 Skytrain, některá s americkou hvězdou, jiná s kruhovým znakem RAF. Dveře od nákladového prostoru měla otevřená a u každých stál nákladní automobil. Němečtí nosiči a američtí piloti letadla vykládali. Bylo vidět pytle mouky, velké barely benzinu, krabice zdravotnických potřeb a dřevěné bedny s tisíci lahvemi mléka.

Zatímco přihlíželi, prázdná letadla startovala a další přistávala.

„To je úžasné,“ vydechla Carla se zářícíma očima. „Něco takového jsem nikdy neviděla.“

„Něco takového se nikdy nestalo,“ ujistil ji Lloyd.

„Ale můžou to Britové a Američani udržet?“ zeptala se.

„Myslím, že to udržet musíme.“

„Jenže jak dlouho?“

„Dokud bude třeba,“ odpověděl Lloyd pevně.

A dokázali to.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

1949

T

éměř v polovině dvacátého století – 29. srpna 1949 – se Voloďa Peškov nacházel na náhorní plošině Ustyurt, východně od Kaspického moře v Kazachstánu. Byla to kamenitá poušť hluboko na jihu Sovětského svazu, kde nomádi poháněli stáda koz skoro stejně, jako to dělávali v biblických dobách. Voloďa seděl v kabině vojenského náklaďáku, který se kodrcal po neupravené cestě. Nad kamenitou a písčitou krajinou porostlou nízkým trnitým křovím začínalo svítat. Osamělý vyzáblý velbloud upíral na kolemjedoucí vozidlo zlý pohled.

V dálce Voloďa zahlédl nejasné obrysy bombové věže osvětlené řadou reflektorů.

Zoja a další vědci sestrojili svou první jadernou bombu podle plánů, které Voloďa získal od Williho Frunzeho v Santa Fe. Byla to okopírovaná americká implozivní plutoniová bomba. Existovaly i jiné modely, ale tenhle svou funkčnost prokázal už dvakrát, jednou v Novém Mexiku a jednou v Nagasaki.

Mělo by to tedy fungovat i dnes.

Test měl kódový název RDS-1, ale říkali mu První blesk.

Voloďův náklaďák zastavil na úpatí věže. Při pohledu nahoru Voloďa spatřil skupinku vědeckých pracovníků, jak na plošině provádějí cosi s klubkem kabelů vedoucích k rozbuškám na povrchu bomby. Postava v modré kombinéze ustoupila o krok dozadu a pohodila hřívou plavých vlasů: Zoja. Voloďu zalil pocit pýchy. Moje manželka, pomyslel si, špičková vědkyně a matka dvou dětí.

Dohadovala se se dvěma muži, všichni tři měli hlavy u sebe a přeli se. Voloďa doufal, že se nic špatného nestalo.

Tohle je bomba, která zachrání Stalina.

Jinak se pro Sovětský svaz všechno vyvíjelo špatně. Západní Evropa se stala rozhodně demokratickou – odstrašila ji agresivní taktika Kremlu a nechala se koupit úplatky Marshallova plánu. Sovětský svaz nedokázal ani získat kontrolu nad Berlínem: když letecký most fungoval neúnavně den co den skoro rok, Sovětský svaz to vzdal a znovu otevřel silnice a železnice. Ve východní Evropě Stalin udržoval svou nadvládu jen brutální silou. Truman byl znovu zvolen prezidentem a považoval se za vůdce světa. Američané hromadili jaderné zbraně a v Británii umístili bombardéry B-29 připravené proměnit Sovětský svaz v radioaktivní pustinu.

Jenže dneškem se všechno změní.

Jestliže bomba vybuchne, jak má, Sovětský svaz a Spojené státy si zase budou rovni. Když bude Sovětský svaz moci hrozit Americe jaderným zničením, americké dominantní postavení ve světě skončí.

Voloďa už nevěděl, jestli je to dobře, nebo špatně.

Jestliže nevybuchne, Zoju i Voloďu patrně vyhodí, pošlou do pracovních táborů na Sibiři nebo prostě zastřelí. Voloďa si už promluvil s rodiči a ti slíbili, že se o Kosťu a Galinu postarají.

Zrovna tak se o ně postarají, kdyby Voloďa se Zojou při testu zahynuli.

V přibývajícím světle Voloďa zahlédl v různých vzdálenostech od věže podivnou směs staveb: cihlové a dřevěné domy, most odnikud nikam a vchod do jakési podzemní budovy. Armáda patrně chce měřit účinek výbuchu. Když se rozhlédl pozorněji, spatřil nákladní automobily, tanky, zastaralé letadlo. Domyslel si, že tu byly rozmístěny ze stejného důvodu. Vědci hodlali vyhodnotit také účinek bomby na živé tvory: byli tu koně, dobytek, ovce a psi ve výbězích.

Debata na plošině skončila jakýmsi rozhodnutím. Všichni tři přikývli a vrátili se ke své práci.

Několik minut poté sešla Zoja dolů a pozdravila se s manželem.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Myslíme si to,“ přitakala Zoja.

„Vy si to myslíte?“

Pokrčila rameny. „Samozřejmě, tohle jsme ještě nikdy nedělali.“

Nasedli do vozu a rozjeli se krajinou, kde už teď byla pustina, ke vzdálenému řídícímu bunkru.

Ostatní vědečtí pracovníci následovali těsně za nimi.

V bunkru si všichni nasadili svářečské brýle a začalo odpočítávání.

Zbývalo šedesát vteřin, když Zoja vzala Voloďu za ruku.

Zbývalo deset vteřin, když se na ni usmál. „Miluju tě.“

Zbývala jedna vteřina, a Voloďa zatajil dech.

Pak jako by náhle vyšlo slunce. Poušť zaplavilo světlo silnější než slunce v pravé poledne. Ve směru bombové věže rostla nepředstavitelně vysoko ohnivá koule, jako by chtěla dosáhnout k měsíci. Voloďu polekaly křiklavé barvy v centru výbuchu: zelená, purpurová, oranžová a fialová.

Ohnivá koule se proměnila v hřib, jehož klobouk pořád stoupal. Konečně dorazil zvuk, rána, jako by pár centimetrů od vás vypálilo největší dělo Rudé armády; následovalo hlasité burácení, které Voloďovi připomnělo strašlivé bombardování Seelowských výšin.

Nakonec se oblak začal rozptylovat a hluk zeslábl do ztracena.

Nastala dlouhá chvíle ohromeného ticha.

„Bože můj, tohle jsem nečekal,“ zašeptal někdo.

Voloďa objal manželku. „Dokázali jste to.“

Vypadala vážně. „Já vím,“ přitakala. „Ale co jsme dokázali?“

„Zachránili jste komunismus,“ odpověděl Voloďa.

{II}

„Ruská bomba byla založena na Tlouštíkovi, to je ta bomba, co jsme svrhli na Nagasaki,“ řekl zvláštní agent Bill Bicks. „Někdo jim dal plány.“

„Jak to víte?“ zeptal se Greg.

„Od jednoho přeběhlíka.“

Bylo devět hodin dopoledne a oni seděli ve washingtonské centrále FBI, v Bicksově pracovně vybavené koberci ode zdi ke zdi. Bicks si odložil sako. Košili měl v podpaží propocenou, třebaže v budově běžela příjemně nastavená klimatizace.

„Podle toho chlápka,“ pokračoval Bicks, „jeden z vědců, co pracovali na projektu Manhattan, předal plány plukovníkovi zpravodajské služby Rudé armády.“

„Neřekl, kdo to byl?“

„Tohle on neví. Proto jsem si vás zavolal. Potřebujeme toho zrádce najít.“

„FBI v té době všechny vědecké pracovníky prověřil.“

„A většina z nich představovala bezpečnostní riziko! Nemohli jsme s tím nic dělat. Ale vy jste je osobně znal.“

„Kdo byl ten plukovník Rudé armády?“

„K tomu se právě dostávám. Znáte ho. Jmenuje se Vladimir Peškov.“

„Můj nevlastní bratr!“

„Ano.“

„Být na vašem místě, tak mě podezírám.“ Greg to pronesl se smíchem, ale působil nejistě.

„Taky jsme vás podezírali, to mi věřte,“ přisvědčil Bicks. „Byl jste vystaven nejdůkladnějšímu prověřování, jaké jsem za dvacet let u FBI zažil.“

Greg na něj nevěřícně pohlédl. „Bez legrace.“

„Váš kluk si ve škole vede dobře, co?“

Greg byl šokovaný. Kdo mohl FBI říct o Georgym? „Máte na mysli mého kmotřence?“ zeptal se.

„Gregu, řekl jsem nejdůkladnější. Víme, že je to váš syn.“

Grega to naštvalo, ale své pocity potlačil. V době, kdy působil u armádní bezpečnostní služby, sám prověřoval osobní tajemství mnoha podezřelých. Nemá právo cokoli namítat.

„Jste čistý,“ pokračoval Bicks.

„To rád slyším.“

„Ten přeběhlík každopádně trval na tom, že plány pocházely od některého z vědců, nikoli od někoho z běžného vojenského personálu pracujícího na projektu.“

„Když jsem se v Moskvě setkal s Voloďou,“ poznamenal zamyšleně Greg, „řekl mi, že ve Spojených státech nikdy nebyl.“

„Lhal,“ ujistil ho Bicks. „Přiletěl sem v září pětačtyřicátého roku. Strávil týden v New Yorku. Pak jsme ho na osm dní ztratili z dohledu. Vynořil se znovu krátce před návratem domů.“

„Osm dní?“

„Jo. Přivedl nás do trapné situace.“

„To je dost času na to, aby zajel do Santa Fe, zůstal tam pár dní a vrátil se zpátky.“

„Přesně tak.“ Bicks se předklonil nad deskou psacího stolu. „Ale přemýšlejte. Jestliže toho vědce už měli zverbovaného jako špiona, proč ho nekontaktoval jeho normální řídící pracovník? Proč vysílat někoho z Moskvy, aby s ním promluvil?“

„Myslíte, že toho zrádce získal až on při téhle dvoudenní návštěvě? To mi připadá moc rychlé.“

„Možná pro ně pracoval už dřív, ale nějak se to přerušilo. Každopádně si myslíme, že Sověti potřebovali vyslat někoho, kdo toho vědce už znal. To znamená, že mezi Voloďou a jedním z vědců by měla existovat nějaká spojitost.“ Bicks ukázal na odkládací stolek pokrytý hnědými šanony. „Tam někde vězí odpověď. Jsou to osobní složky vedené o každém z vědců, kteří měli k těm plánům přístup.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Projděte ty materiály.“

„Není to vaše práce?“

„My jsme to už udělali. Nic jsme nezjistili. Doufáme, že najdete něco, co nám uniklo. Budu tady sedět a dělat vám společnost. Čeká mě spousta papírování.“

„To je práce na dlouho.“

„Máte na to celý den.“

Greg se zamračil. Copak vědí…?

„Na zbytek dne žádné plány nemáte,“ potvrdil Bicks s jistotou.

Greg pokrčil rameny. „Kafe by nebylo?“

Dostal kávu a koblihy, pak další kávu, k obědu sendvič a odpoledne banán. Pročetl si všechny známé podrobnosti o životě vědců, jejich manželek a rodin: dětství, vzdělání, pracovní dráha, láska a manželství, úspěchy, výstřednosti i hříchy.

Dojídal poslední sousto banánu, když vykřikl: „Do prdele!“

„Cože?“ trhnul sebou Bicks.

„Willi Frunze chodil na chlapeckou akademii v Berlíně.“ Greg vítězoslavně praštil šanonem o stůl.

„No a…?“

„Chodil tam i Voloďa – řekl mi to.“

Bicks vzrušeně bouchl dlaní do stolu. „Kamarádi ze školy! To je ono! Máme ho, parchanta!“

„To není důkaz,“ namítl Greg.

„Nedělejte si vrásky, však on se přizná.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Tihle vědci si myslí, že vědění se má sdílet s každým, a ne držet v tajnosti. Bude se snažit ospravedlnit argumentací, že to udělal pro dobro lidstva.“

„Třeba má pravdu.“

„Stejně ho čeká elektrické křeslo,“ radoval se Bicks.

Grega náhle zamrazilo. Willi Frunze mu připadal jako fajn chlap. „Skutečně?“

„Na to můžete vzít jed. Bude se smažit.“

Bicks měl pravdu. Willi Frunze byl shledán vinným z velezrady a odsouzen k smrti. Zemřel na elektrickém křesle.

Stejně dopadla jeho manželka.

{III}

Daisy sledovala manžela, jak si uvazuje bílého motýlka a obléká si kabát bezvadně padnoucího fraku. „Vypadáš skvěle,“ pochválila ho a myslela to vážně. Měl být filmovou hvězdou.

Vzpomněla si, jak před třinácti lety přišel na ples Trinity ve vypůjčeném obleku, a pocítila příjemný záchvěv nostalgie. Pamatovala si, že tehdy vypadal moc dobře, třebaže měl oblek o dvě čísla větší.

Pobývali právě ve stálém apartmá jejího otce v hotelu Ritz-Carlton ve Washingtonu. Lloyd teď byl náměstkem ministra na britském ministerstvu zahraničí a sem přicestoval na diplomatickou návštěvu. Lloydovi rodiče Ethel a Bernie si s nadšením vzali obě vnoučata na celý týden na starost.

Dnes večer jde Daisy s Lloydem na ples do Bílého domu.

Měla na sobě nádherné šaty od Christiana Diora – růžový satén s bohatě nabíranou sukní tvořenou nekonečnými záhyby rozevírajícího se tylu. Po letech vynuceného šetření v době války si zase s potěšením může kupovat šaty v Paříži.

Vzpomněla si na ples Buffalského jachtařského klubu v roce 1935, událost, která – jak si tenkrát představovala – jí zničila život. Bílý dům byl očividně daleko prestižnější, ale Daisy věděla, že dnes večer se nemůže stát nic, co by jí zničilo život. Přemýšlela o tom, zatímco jí Lloyd pomáhal připnout si matčin náhrdelník a náušnice z růžových diamantů. V devatenácti letech zoufale chtěla, aby ji přijímali lidé s vysokým společenským postavením. Teď si stěží dokázala představit, že by si s něčím takovým dělala starosti. Dokud jí Lloyd říká, že vypadá úžasně, je jí úplně jedno, co si myslí kdokoli jiný. Jediný další člověk, o jehož souhlas by stála, je její tchyně Eth Leckwithová, která vůbec neměla vysoké společenské postavení a určitě nikdy nenosila šaty z Paříže.

Ohlíží se každá žena zpátky a myslí na to, jak byla zamlada pošetilá? Daisy znovu pomyslela na Ethel: ta se určitě chovala pošetile – nechala se zaměstnavatelem přivést do jiného stavu –, ale nikdy o tom nemluvila s lítostí. Možná takhle vypadá správný postoj. Daisy přemítala o svých vlastních chybách – jak se zasnoubila s Charliem Farquharsonem, odmítla Lloyda a vzala si Kloučka Fitzherberta. Nedokázala se naplno podívat zpátky a uvažovat o tom, co dobrého z těchto jejích rozhodnutí vzešlo. Její život se skutečně obrátil k lepšímu, až když ji vyšší společenské vrstvy odmítly a ona našla útěchu v Ethelině kuchyni v Aldgate. Přestala tenkrát toužit po společenském postavení a poznala, co je skutečné přátelství. Od té doby je šťastná.

Když jí teď na tom nesešlo, užívala si společenských setkání ještě víc.

„Hotovo?“ zeptal se Lloyd.

Byla připravená. Oblékla si ladící večerní plášť, který jí u Diora navrhli k šatům. Sjeli výtahem dolů, vyšli z hotelu a nasedli do čekající limuzíny.

{IV}

Carla přemluvila matku, aby na Štědrý den zahrála na klavír.

Maud už nehrála celé roky. Možná to v ní vyvolávalo vzpomínky na Waltera, a tím i smutek: vždycky hrávali a zpívali spolu a Maud často dětem vyprávěla, jak se ho neúspěšně pokoušela naučit ragtime. Tuhle historku však už nepřipomínala a Carla chovala podezření, že klavír teď v Maud vyvolává vzpomínky na Joachima Kocha, mladého důstojníka, který k ní chodil na lekce, matka ho oklamala a svedla a Carla s Adou ho pak v kuchyni zabily. Carla sama neodkázala vymazat z hlavy vzpomínky na ten strašlivý večer, zejména na to, jak se mrtvoly zbavovaly. Nelitovala toho – udělaly správnou věc –, ale přesto by na to raději zapomněla.

Mand nakonec souhlasila, že zahraje „Tichou noc“ a společně si zazpívají. Werner, Ada, Erik a tři děti – Rebecca, Walli a nové miminko – se shromáždili kolem starého steinwaye v obývacím pokoji. Carla postavila na klavír svíčku a při zpěvu důvěrně známé německé vánoční písně si v mihotavém světle dlouze prohlížela obličeje členů rodiny.

Wallimu budou za pár týdnů čtyři roky, teď se ve Wernerově náručí snaží s ostatními zpívat, pozorně odhaduje slova a melodii. Má orientální oči po násilnickém otci: Carla se rozhodla pomstít tím, že vychová syna, který bude se ženami zacházet něžně a s úctou.

Erik zpíval slova písně upřímně. Sovětský režim podporoval stejně slepě, jako dřív podporoval nacisty. Carlu to nejprve mátlo a dohánělo k zuřivosti, ale teď v tom spatřovala smutnou logiku. Erik byl jedním z těch neschopných lidí, kteří mají takový strach ze života, že raději žijí v nelítostném režimu pod vládou, jež nestrpí nesouhlas a nařizuje jim, co mají dělat a co si mají myslet. Byli hloupí a nebezpeční, ale byly jich spousty.

Carla s láskou upřela pohled na manžela, i ve třiceti stále pohledného. Připomněla si, jak ho ve svých devatenácti u jeho sexy auta zaparkovaného v Grünewaldu líbala, a nejen to. Pořád ho líbá ráda.

Když přemýšlela o uplynulé době, vytanuly jí na mysli tisíce politováníhodných věcí, nejvíc však želela otcovy smrti. Neustále se jí po něm stýskalo a pokaždé se rozplakala, když si připomněla, jak ležel v hale tak krutě zmlácený, že se ani nedožil příchodu lékaře.

Umřít však musí každý a otec dal svůj život za lepší svět. Kdyby jeho odvahu mělo víc Němců, nacisté by nemohli triumfovat. Chtěla dělat všechno, co dělal on: vychovávat dobře své děti, ovlivňovat pozitivně politiku své vlasti, milovat a být milována. Nejvíc ze všeho chtěla, aby děti po její smrti mohly říct to, co řekla ona o svém otci – že její život měl význam a že se svět díky tomu stal lepším.

Vánoční píseň dozněla, Maud podržela závěrečný akord a malý Walli se předklonil a sfoukl svíčku.

Poděkování

Mým hlavním historickým konzultantem pro trilogii Století je Richard Overy. Jsem vděčný také historikům Evanu Mawdsleyovi, Timu Reesovi, Matthiasi Reissovi a Richardu Toyemu za přečtení rukopisu „Zimy světa“ a za jejich opravy.

Neocenitelné pomoci se mi jako vždy dostalo od mých redaktorů a literárních agentů, zejména Amy Berkowerové, Leslie Gelbmanové, Phyllis Grannové, Neila Nyrena, Susan Opieové a Jeremyho Treviathana.

S literárním agentem Alem Zuckermanem jsem se poznal kolem roku 1975 a on je od té doby mým nejkritičtějším a nejinspirativnějším čtenářem.

Nápomocné mi byly poznámky několika přátel. Nigel Dean má smysl pro detail jako nikdo jiný. Chris Manners a Tony McWalter byli stejně bystří a vnímaví jako vždycky. Četných chyb v německých částech mě uchránily Angela Spizigová a Annemarie Behnkeová.

Vždycky děkujeme rodinám, a tak tomu bude i zde. Barbara Follettová, Emanuele Follett, Jann Turnerová a Kim Turnerová přečetli první verzi, učinili užitečné připomínky a poskytli mi jedinečný dar své lásky.

Obsah

Část první:      DRUHÁ TVÁŘ      13

Část druhá:      KRVAVÁ SEZONA      259

Část třetí:      STUDENÝ MÍR      669

Ken Follett

ZIMA SVĚTA

Druhá část trilogie STOLETÍ

Z anglického originálu Winter of the World,

vydaného nakladatelstvím Dutton – Penguin Group

v New Yorku roku 2012,

přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Obálku navrhl Miloslav Disman

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 736

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2013 jako svou 6685. publikaci

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupil v internetovém knihkupectví

www.bux.cz