EDGE OF ETERNITY

Copyright © 2014 by Ken Follett

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

All quotations from the words of Martin Luther King, Jr. are reprinted by arrangement with the heirs to the Estate of Martin Luther King, Jr., co Writers House, as agent for the proprietor, New York, New York, and are copyright © 1963, 1968, Dr. Martin Luther King, Jr., copyright © renewed 1991 and 1996, Coretta Scott King.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2015

Všem bojovníkům za svobodu,

především Barbaře

Postavy

Americké

RODINA DEWAROVÝCH

Cameron Dewar

Ursula „Beep“ Dewarová, jeho sestra

Woody Dewar, jeho otec

Bella Dewarová, jeho matka

RODINA PEŠKOVOVA – JAKESOVA

George „Georgy“ Jakes

Jacky Jakesová, jeho matka

Greg Peškov, jeho otec

Lev Peškov, jeho dědeček

Marga, jeho babička

RODINA MARQUANDOVÝCH

Verena Marquandová

Percy Marquand, její otec

Babe Lee, její matka

CIA

Florence Gearyová

Tony Savino

Tim Tedder, v částečném důchodu

Keith Dorset

DALŠÍ

Maria Summersová

Joseph Hugo, FBI

Larry Mawhinney, Pentagon

Nelly Fordhamová, stará láska Grega Peškova

Dennis Wilson, asistent Bobbyho Kennedyho

Skip Dickerson, asistent Lyndona Johnsona

Leopold „Lee“ Montgomery, reportér

Herb Gould, televizní moderátor pořadu This Day

Suzy Cannonová, bulvární novinářka

Frank Lindeman, majitel televizní sítě

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

John F. Kennedy, 35. prezident Spojených států

Jackie, jeho manželka

Bobby Kennedy, jeho bratr

Dave Powers, asistent prezidenta Kennedyho

Pierre Salinger, tiskový mluvčí prezidenta Kennedyho

Rev. Dr. Martin Luther King, Jr.,

prezident Jižní křesťanské konference

Lyndon B. Johnson, 36. prezident Spojených států

Richard Nixon, 37. prezident Spojených států

Jimmy Carter, 39. prezident Spojených států

Ronald Reagan, 40. prezident Spojených států

George H. W. Bush, 41. prezident Spojených států

Britské

RODINA LECKWITHOVÝCH – WILLIAMSOVÝCH

Dave „Davey“ Williams

Evie Williamsová, jeho sestra

Daisy Williamsová, jejich matka

Lloyd Williams, člen parlamentu, jejich otec

Eth Leckwithová, Daveova a Eviina babička

RODINA MURRAYOVÝCH

Jasper Murray

Anna Murrayová, jeho sestra

Eva Murrayová, jeho matka

HUDEBNÍCI Z GUARDSMEN A PLUM NELLIE

Lenny, bratranec Davea Williamse

Lew, bicí

Buzz, kontrabas

Geoffrey, sólová kytara

DALŠÍ

hrabě Fitzherbert, zvaný Fitz

Sam Cakebread, přítel Jaspera Murraye

Byron Chesterfield (skutečné jméno Brian Chesnowitz), hudební agent

Hank Remington (skutečné jméno Harry Riley), popová hvězda

Eric Chapman, vedoucí pracovník gramofonové firmy

Německé

RODINA FRANCKOVA

Rebeka Hoffmannová

Carla Francková, Rebečina adoptivní matka

Werner Franck, Rebečin adoptivní otec

Walli Franck, Carlin syn

Lili Francková, dcera Wernera a Carly

Maud von Ulrich, rozená Fitzherbertová, Carlina matka

Hans Hoffmann, Rebečin manžel

DALŠÍ

Bernd Held, učitel

Karolin Koontzová, folková zpěvačka

Odo Vossler, duchovní

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Walter Ulbricht,

generální tajemník Jednotné socialistické strany Německa

Erich Honecker, Ulbrichtův nástupce

Egon Krenz, nástupce Honeckera

Polské

Stanislaw „Staz“ Pawlak, armádní důstojník

Lidka, dívka Cama Dewara

Danuta Gorski, aktivistka Solidarity

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Anna Walentynowiczová, jeřábnice

Lech Wałęsa, vůdce nezávislých odborů Solidarita

generál Jaruzelski, předseda vlády

Ruské

RODINA DVORKINOVA – PEŠKOVOVA

Táňa Dvorkinová, novinářka

Dimka Dvorkin, asistent v Kremlu, Tánin bratr-dvojče

Aňa Dvorkinová, jejich matka

Grigorij Peškov, jejich dědeček

Katěrina Peškovová, jejich babička

Vladimir, vždy zvaný Voloďa, jejich strýc

Zoja, Voloďova manželka

Nina, Dimkova dívka

DALŠÍ

Daniil Antonov, vydávající redaktor TASS

Pjotr Opotkin, šéfredaktor článkové redakce TASS

Vasilij Jenkov, disident

Natalija Smotrovová, pracovnice ministerstva zahraničí

Nik Smotrov, Natalijin manžel

Jevgenij Filipov, asistent ministra obrany Rodiona Malinovského

Věra Pletnerová, Dimkova sekretářka

Valentin, Dimkův přítel

maršál Michail Pušnoj

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Nikita Sergejevič Chruščov,

první tajemník ústředního výboru

Komunistické strany Sovětského svazu

Andrej Gromyko, ministr zahraničí za Chruščova

Rodion Malinovskij, ministr obrany za Chruščova

Alexej Kosygin, předseda rady ministrů

Leonid Brežněv, nástupce Chruščova

Jurij Andropov, Brežněvův nástupce

Konstantin Černěnko, nástupce Andropova

Michail Gorbačov, nástupce Černěnka

DALŠÍ NÁRODNOSTI

Paz Oliva, kubánský generál

Frederik Bíró, maďarský politik

Enok Andersen, dánský účetní

ČÁST PRVNÍ

ZEĎ

1961

KAPITOLA PRVNÍ

Jednoho deštivého pondělí roku 1961 si Rebeku Hoffmannovou předvolala tajná policie.

Začalo to jako obyčejné ráno. Manžel ji odvezl do práce svým světle hnědým trabantem 500. V půvabných starých ulicích centra Berlína stále zely proluky po válečném bombardování, s výjimkou míst, kde nové betonové domy trčely jako nepovedené falešné zuby. Hans za jízdy přemýšlel o své práci. „Soudy slouží soudcům, právníkům, policii, vládě – každému, jenom ne obětem zločinu,“ stěžoval si. „Tohle se dá očekávat v západních kapitalistických státech, ale v komunistických zemích by soudy rozhodně měly sloužit lidu. Moji kolegové si to zřejmě neuvědomují.“ Hans pracoval na ministerstvu spravedlnosti.

„Vzali jsme se už skoro před rokem a znám tě dva roky, ale dodnes jsem se nesetkala ani s jedním tvým kolegou,“ prohodila Rebeka.

„Unudili by tě k smrti,“ odpověděl okamžitě. „Všechno jsou to právníci.“

„Žádné ženy?“

„Ne. Aspoň v mém odboru žádná.“ Hansova práce měla organizační charakter: příprava podkladů pro jmenování soudců, časové rozvrhování soudních řízení, správa soudních budov.

„Stejně bych je ráda poznala.“

Hans byl silný muž a naučil se ovládat. Rebeka ho pozorovala a spatřila v jeho očích důvěrně známý záblesk hněvu vyvolaného jejím naléháním. Ovládl ho silou vůle. „Nějak to zařídím,“ zabručel. „Třeba zajdeme někdy večer do hospody.“

Hans byl první muž, kterého poznala a který se v jejích očích podobal otci. Byl sebejistý a autoritativní, ale vždycky jí naslouchal. Měl dobré zaměstnání – auto nevlastní ve východním Německu mnoho lidí – a lidé, kteří pracují ve státních úřadech, jsou obvykle kovaní komunisti, ale Hans kupodivu sdílel Rebečin politický skepticismus. Podobně jako její otec byl vysoký a pohledný a dobře se oblékal. Byl to muž, na jakého čekala.

Když spolu chodili, zapochybovala o něm jen jedenkrát, a to ještě krátce. Maličko do nich narazilo jiné auto. Plnou vinu za to nesl druhý řidič, který vyjel z vedlejší ulice a nedal jim přednost. Takové věci se stávají každou chvíli, ale Hans šíleně zuřil. Třebaže škoda na obou vozidlech byla nepatrná, přivolal policii, ukázal jim služební průkaz pracovníka ministerstva spravedlnosti a nechal druhého řidiče zadržet pro nebezpečnou jízdu a odvést na policejní stanici.

Později se Rebece omluvil, že mu povolily nervy. Jeho mstivost ji vyděsila a málem s ním přestala chodit. On jí však vysvětlil, že takový není, že byl jen příliš stresovaný z práce, a Rebeka mu uvěřila. Ukázalo se, že její důvěra byla namístě: nic takového už nikdy neudělal.

Když už spolu chodili rok a šest měsíců spolu skoro každý víkend spali, Rebeka si lámala hlavu, proč ji nepožádá o ruku. Nejsou už malí: jí je osmadvacet, jemu třiatřicet. A tak mu to nabídla sama. Vypadal vylekaně, ale přikývl.

Teď zastavil před její školou. Byla to moderní budova a dobře vybavená: komunisti brali vzdělání vážně. Pod stromem u vchodu postávalo pět či šest starších chlapců; kouřili cigarety. Rebeka nebrala na vědomí jejich upřené pohledy a políbila Hanse na rty. Pak vystoupila.

Chlapci ji zdvořile pozdravili, ale když se čvachtala loužemi na školním dvoře, cítila na sobě jejich roztoužené puberťácké pohledy.

Rebeka pocházela z politicky angažované rodiny. Dědeček býval sociálnědemokratickým členem Reichstagu, německého parlamentu, až do Hitlerova nástupu k moci. Její matka byla po válce za krátkého období demokracie členkou berlínské městské rady, rovněž za sociální demokraty. Jenže nyní se východní Německo stalo komunistickou diktaturou a Rebeka v politické angažovanosti neviděla smysl. Svůj idealismus proto přesměrovala do učitelství a doufala, že nová generace bude méně dogmatická, soucitnější a prozíravější.

Ve sborovně si prohlédla na nástěnce rozvrh s vyznačenými změnami. Většina jejích dnešních hodin byla zdvojená, do jedné učebny se musely vtěsnat dvě třídy žáků. Jejím hlavním předmětem byla ruština, ale teď měla vzít také angličtinu. Anglicky nemluvila, třebaže se maličko naučila od své britské babičky Maud, která je i ve svých sedmdesáti stále vitální.

Hodinu angličtiny má na starosti už podruhé, a proto ihned začala přemýšlet o nějakém textu. Poprvé využila leták rozdávaný americkým vojákům, kde se jim vysvětlovalo, jak dobře vycházet s Němci: žákům to připadalo k popukání a také se hodně naučili. Dneska by mohla napsat na tabuli slova nějaké písničky, kterou znají, třeba Twist – hraje se pořád na rozhlasové stanici pro americké vojáky –, a nechat je, aby ji přeložili do němčiny. Nebude to obvyklá hodina, ale je to to nejlepší, co může udělat.

Škole zoufale chyběli učitelé, protože polovina sboru emigrovala do západního Německa, kde byly mzdy o tři sta marek měsíčně vyšší a lidé svobodní. Totéž platilo pro většinu škol ve východním Německu. A netýkalo se to jen učitelů. Lékaři si odchodem na Západ mohli příjmy zdvojnásobit. Rebečina matka Carla pracovala jako vrchní sestra ve velké východoberlínské nemocnici a rvala si vlasy kvůli nedostatku zdravotních sester i doktorů. Totéž se dělo v průmyslu a dokonce i v ozbrojených silách. Byla to celostátní krize.

Zatímco si rychle čmárala do poznámkového bloku slova Twistu a snažila se vzpomenout si na verš o „malé sestřičce“, vešel do sborovny zástupce ředitele. Bernd Held byl patrně Rebečin nejlepší přítel mimo okruh rodiny. Byl to štíhlý, černovlasý čtyřicátník s popelavě šedou jizvou na čele, kam ho zasáhl úlomek granátu, když se v posledních dnech války účastnil obrany na Seelowských výšinách východně od Berlína. Učil fyziku, ale s Rebekou měl společný zájem o ruskou literaturu a několikrát týdně spolu usedali k polednímu obloženému chlebu. „Všichni poslouchejte,“ oslovil přítomné Bernd. „Obávám se, že mám špatnou zprávu. Anselm nás opustil.“

Ozvalo se překvapené mumlání. Anselm Weber byl ředitel školy. Byl to loajální komunista – ředitelé museli být. Zdálo se však, že jeho zásady neodolaly přitažlivosti západoněmecké prosperity a svobody.

„Budu ho zastupovat, dokud nebude jmenován nový ředitel,“ pokračoval Bernd. Rebeka i všichni ostatní učitelé ve škole věděli, že kdyby rozhodovaly schopnosti, měl by to místo dostat právě Bernd. Ovšem Bernd zůstával mimo hru, protože nevstoupil do Jednotné socialistické strany, SED, což až na název byla strana komunistická.

Z téhož důvodu se nikdy nemohla stát ředitelkou Rebeka. Anselm ji naléhavě žádal, aby vstoupila do strany, ale to nepřicházelo v úvahu. Pro ni by to bylo jako přihlásit se do blázince a předstírat, že všichni ostatní chovanci jsou duševně zdraví.

Zatímco Bernd sděloval podrobnosti o urgentním obsazení nepokrytých vyučovacích hodin, Rebeka přemýšlela, kdy asi škola dostane nového ředitele. Za rok? Jak dlouho bude tahle krize pokračovat? Nikdo neví.

Před první hodinou letmo nahlédla do své přihrádky na poštu, ale byla prázdná. Pošta ještě nedorazila. Možná i listonoš odešel do západního Německa.

Dopis, který jí převrátí život vzhůru nohama, byl teprve na cestě.

Odučila první hodinu, během níž s velkou skupinou sedmnáctiletých a osmnáctiletých probírala ruskou báseň „Bronzový jezdec“. Od chvíle, kdy začala učit, zařazovala tohle téma každý rok. Jako vždy vedla žáky k ortodoxní sovětské analýze, podle které střet mezi soukromým zájmem a občanskou povinností Puškin rozhodl ve prospěch veřejnosti.

V době oběda si odnesla obložený chléb do ředitelny a usedla naproti Berndovi na opačnou stranu velkého psacího stolu. Pohlédla na polici s lacinými keramickými bustami: Marx, Lenin a východoněmecký komunistický vůdce Walter Ulbricht. Bernd sledoval její pohled a usmál se. „Anselm je liška podšitá,“ poznamenal. „Roky hraje, že je straník jako řemen, a teď – šup, a zdrhne.“

„Nejsi v pokušení odejít?“ zeptala se Rebeka. „Jsi rozvedený, bezdětný – nic tě tu neváže.“

Rozhlédl se kolem sebe, jako by snad někdo mohl naslouchat; pak pokrčil rameny. „Přemýšlel jsem o tom – kdo ne?“ odpověděl. „Co ty? Tvůj otec ostatně pracuje v Západním Berlíně, co?“

„Ano. Má továrnu na výrobu televizních přijímačů. Jenže matka je pevně rozhodnutá zůstat na Východě. Říká, že si musíme problémy vyřešit, a ne před nimi utíkat.“

„Já jsem se s ní setkal. Je to tygřice.“

„To je pravda. A dům, kde bydlíme, patří její rodině po celé generace.“

„Co tvůj manžel?“

„Žije pro svou práci.“

„Nemusím se tedy bát, že tě ztratím. To je dobře.“

„Bernde –,“ začala Rebeka, pak zaváhala.

„Vyklop to.“

„Můžu se tě zeptat na něco osobního?“

„Samozřejmě.“

„Tys odešel od manželky, protože měla s někým poměr.“

Bernd ztuhl, ale odpověděl. „Je to tak.“

„Jak jsi na to přišel?“

Bernd ucukl, jako by pocítil náhlou bolest.

„Vadí ti, že se ptám?“ zeptala se úzkostně Rebeka. „Není to moc osobní?“

„Nevadí mi říct to tobě,“ odpověděl. „Konfrontoval jsem ji s důkazy a ona to přiznala.“

„Ale jak jsi získal podezření?“

„To byla spousta drobností –“

Rebeka ho přerušila. „Zazvoní telefon, ty ho zvedneš, pár vteřin je ticho a pak ta osoba na druhém konci zavěsí.“

Přikývl.

„Manželka roztrhá lístek se vzkazem na kousíčky a spláchne je do záchodu,“ pokračovala. „O víkendu ji zavolají na nečekanou schůzi. Večer stráví dvě hodiny psaním čehosi, co ti neukáže.“

„Bože můj,“ povzdechl si smutně Bernd. „Mluvíš o Hansovi.“

„Má milenku, co říkáš?“ Odložila chleba na stůl: ztratila chuť k jídlu. „Pověz mi upřímně, co si myslíš.“

„Je mi to moc líto.“

Bernd ji kdysi políbil – před čtyřmi měsíci, poslední den prvního pololetí školního roku. Loučili se, přáli si navzájem šťastné a veselé Vánoce; on jí lehce sevřel paži, sklonil hlavu a políbil ji na rty. Požádala ho, aby to už nikdy nedělal, ale řekla mu, že přesto chce, aby zůstali přáteli. Když se pak v lednu vrátili do školy, oba předstírali, že se nic nestalo. Pár týdnů poté se jí dokonce svěřil, že má schůzku s nějakou vdovou, stejně starou jako on.

Rebeka nechtěla povzbuzovat beznadějná očekávání, ale Bernd byl jediný člověk, se kterým si o tom mohla promluvit – kromě rodiny, jenže tu by nerada znepokojovala, zatím ne. „Byla jsem si tak jistá, že mě Hans miluje,“ řekla a v očích se jí zaleskly slzy. „A já miluju jeho.“

„Třeba tě opravdu miluje. Někteří muži prostě jen nedokážou odolat pokušení.“

Rebeka nevěděla, jestli Hans považuje jejich sexuální život za uspokojivý. Nikdy si nestěžoval, ale milovali se jen asi jednou týdně, což považovala pro novomanžele za ne dost často. „Chci jenom svou vlastní rodinu, takovou jako je matčina, ve které každý nachází lásku, podporu a ochranu,“ pokračovala. „Myslela jsem, že s Hansem ji budu mít.“

„Třeba pořád ještě můžeš,“ utěšoval ji Bernd. „Milostný poměr nemusí nutně znamenat konec manželství.“

„V prvním roce?“

„To je zlé, uznávám.“

„Co bych měla dělat?“

„Musíš se ho na to zeptat. Možná to přizná, možná to popře, ale bude vědět, že ty to víš.“

„A potom co?“

„Co chceš? Rozvedla by ses?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy bych neodešla. Manželství je slib. Nemůžeš dodržovat slib, jen když se ti to hodí. Musíš ho dodržovat, i když nechceš. To je pro mě slib.“

„Já jsem udělal pravý opak. Nejspíš mě odsuzuješ.“

„Nesoudím tebe ani nikoho jiného. Mluvím jen o sobě. Miluju manžela a chci mu zůstat věrná.“

Berndův úsměv vyjadřoval obdiv, ale i politování. „Doufám, že se ti tvé přání splní.“

„Jsi dobrý přítel.“

Ozvalo se zvonění ohlašující první odpolední vyučovací hodinu. Rebeka se zvedla a vrátila chléb do papírového sáčku. Nebude ho jíst, teď ani později, ale jako většina lidí, kteří prožili válku, měla hrůzu z vyhazování jídla. Osušila si zvlhlé oči kapesníčkem. „Děkuju, žes mě vyslechl,“ řekla.

„Moc jsem tě neutěšil.“

„Ale ano, utěšil.“ Vyšla ven.

Když došla ke dveřím třídy, kde měla mít angličtinu, uvědomila si, že si text písničky nepřipravila. Byla však učitelkou už dost dlouho, aby dokázala improvizovat. „Kdo z vás slyšel písničku, co se nazývá Twist?“ zeptala se hlasitě, sotva vešla do dveří.

Slyšeli ji všichni.

Přistoupila k tabuli a uchopila křídu. „Kdo zná slova?“

Všichni začali křičet najednou.

„Come on, baby, let’s do the Twist,“ napsala na tabuli. „Co to znamená německy?“ zeptala se pak.

Na chvíli na své trápení zapomněla.

Dopis ve své přihrádce našla v době odpolední přestávky. Odnesla si ho do sborovny, a než ho otevřela, připravila si šálek instantní kávy. Když si ho přečetla, upustila šálek na podlahu.

List papíru měl hlavičku „Ministerstvo státní bezpečnosti“. Tohle byl oficiální název tajné policie, neoficiální byl Stasi. V dopise jí seržant Scholz přikazoval, aby se dostavila do jeho pracovny na velitelství k výslechu.

Rebeka utřela rozlitou kávu, omluvila se kolegům a předstírala, že se nic neděje. Pak šla na dámský záchod a zavřela se v kabince. Než se někomu svěří, potřebuje si vše promyslet.

Ve východním Německu věděli o těchto dopisech všichni a všichni se také obávali, že ho dostanou. Znamenalo to, že udělala něco špatně – možná něco nicotného, ale dostalo se to do pozornosti sledovatelů. Podle toho, co se říká, věděla, že nemá cenu trvat na nevině. Postoj policie bude takový, že se určitě něčím provinila – proč by ji jinak vyslýchali? Naznačovat, že třeba udělali chybu, by bylo urážkou jejich způsobilosti, což je další zločin.

Znovu pohlédla na dopis a zjistila, že předvolání je na pátou hodinu dnes odpoledne.

Co provedla? Její rodina je samozřejmě silně podezřelá. Otec Werner je kapitalista, majitel továrny, které se východoněmecká vláda nemůže ani dotknout, protože se nachází v Západním Berlíně. Matka Carla je známá sociální demokratka. Babička Maud je sestra anglického hraběte.

Úřady však rodinu už pár let neobtěžovaly a Rebeka si představovala, že její manželství s pracovníkem ministerstva spravedlnosti jim třeba zajistilo váženost. Očividně nikoli.

Nespáchala nějaký trestný čin? Vlastnila výtisk antikomunistické alegorie Farma zvířat od George Orwella, což je nezákonné. Patnáctiletý bratříček Walli hraje na kytaru a zpívá americké protestsongy jako „This Land is Your Land“. Rebeka někdy chodí do Západního Berlína na výstavy abstraktního malířství. Komunisti jsou ohledně umění konzervativní jako viktoriánské matróny.

Když si myla ruce, pohlédla do zrcadla. Nevypadá vyděšená. Má rovný nos, silnou bradu a pronikavé hnědé oči, nepoddajné černé vlasy pevně stažené dozadu, postavu vysokou a sošnou. Na některé lidi z ní jde strach. Dokáže se postavit před třídu plnou řádících osmnáctiletých výrostků a ztišit je jedním slovem.

Jenže ona je vyděšená. Děsí ji vědomí, že Stasi může dělat cokoli. Ti nemají žádná omezení: stěžovat si na ně je samo o sobě zločin. A to jí připomnělo Rudou armádu na konci války. Sovětští vojáci směli loupit, znásilňovat a vraždit Němce a tuto svou svobodu využívali v orgiích nevýslovného barbarství.

Rebečina poslední vyučovací hodina toho dne patřila pasivním vazbám v ruské gramatice; byla to katastrofa, bezpochyby nejhorší lekce, jakou žákům poskytla od doby, kdy se kvalifikovala jako učitelka. Žáci museli poznat, že je něco v nepořádku, a až dojemně jí hodinu ulehčovali, dokonce jí napovídali, když nedokázala najít správný výraz. Díky jejich shovívavosti vydržela až do konce.

Když vyučování skončilo, Bernd byl zavřený v ředitelně s úředníky z ministerstva školství; patrně řešili, jak udržet školu otevřenou poté, co je polovina učitelského sboru opustila. Rebeka nechtěla jít na velitelství Stasi, aniž to někomu řekne – pro případ, že si ji tam rozhodnou nechat; napsala mu tedy o svém předvolání vzkaz.

Pak nasedla do autobusu, který ji odvezl mokrými ulicemi do Normannenstrasse na předměstí Lichtenberg.

Velitelství Stasi sídlilo v ošklivé nové kancelářské budově. Stavba ještě nebyla dokončená, na parkovišti stály buldozery a po jedné straně budovy se táhlo lešení. V dešti se budova tvářila zachmuřeně a o moc veseleji nevypadala ani pod slunečními paprsky.

Když procházela dveřmi, napadlo ji, jestli vůbec někdy vyjde ven.

Prošla rozlehlým atriem, v recepci předložila dopis a s doprovodem nastoupila do výtahu. Jak stoupal výtah, stoupal i její strach. Vyšla do chodby vymalované příšernou hořčicově žlutou barvou. Zavedli ji do malé holé místnosti, kde byl jen stůl s plastovou deskou a dvě nepohodlné židle z kovových trubek. Pronikavě tu páchla barva. Její doprovod odešel.

Pět minut seděla sama a třásla se. Litovala, že nekouří; mohlo by ji to uklidnit. Usilovně se snažila nerozplakat.

Vešel seržant Scholz. Byl o trochu mladší než Rebeka – odhadovala, že je mu asi pětadvacet. Přinesl tenkou složku. Posadil se, odkašlal si, otevřel složku a zamračil se. Rebeka si pomyslela, že se snaží vypadat důležitě, a napadlo ji, jestli tohle není jeho první výslech.

„Jste učitelka na střední průmyslové škole Friedricha Engelse,“ řekl.

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

Odpověděla mu, ale byla zmatená. Tajná policie nezná její adresu? Tím by se mohlo vysvětlit, proč jí přišel dopis do školy, nikoli domů.

Musela uvést jména a stáří rodičů a prarodičů. „Vy mi lžete!“ prohlásil Scholz vítězně. „Říkáte, že vaší matce je třicet devět, a vám je dvacet devět. Jak by vás mohla porodit, když jí bylo deset roků?“

„Jsem adoptovaná,“ odpověděla Rebeka s úlevou, že může poskytnout nevinné vysvětlení. „Moji skuteční rodiče přišli o život koncem války, když náš dům utrpěl přímý zásah.“ Bylo jí tehdy třináct. Všude dopadaly dělostřelecké granáty Rudé armády, město leželo v troskách a ona byla sama, zděšená a nic nechápala. Kyprou dospívající dívku si vybrala tlupa vojáků ke znásilnění. Zachránila ji Carla, která se nabídla místo ní. Následkem tohoto hrůzného zážitku je však Rebeka ohledně sexu váhavá a nervózní. Jestli je Hans nespokojený, cítila, že to musí být její vina.

Otřásla se a snažila se vzpomínku zahnat. „Carla Francková mě zachránila před…“ V posledním okamžiku se Rebeka zarazila. Komunisti popírali, že vojáci Rudé armády znásilňovali, třebaže každá žena, která byla v roce 1945 ve východním Německu, tu strašnou pravdu znala. „Carla mě zachránila,“ opakovala a vynechala kontroverzní podrobnosti. „Později mě s Wernerem legálně adoptovali.“

Scholz si všechno zapisoval. V té složce toho nemůže být moc, pomyslela si Rebeka. Ale něco tam být musí. Jestliže toho ví tak málo o její rodině, co tedy upoutalo jeho zájem?

„Jste učitelka angličtiny,“ řekl.

„Ne, nejsem. Učím ruštinu.“

„Znovu lžete.“

„Nelžu a nelhala jsem ani předtím,“ prohlásila rázně. Samotnou ji překvapilo, že s ním mluví takhle vzdorně. Už se nebála jako předtím. Možná to je od ní nerozumné. Připomněla si, že ten muž může být sice mladý a nezkušený, ale přesto má moc, aby jí zničil život. „Vystudovala jsem ruský jazyk a literaturu,“ pokračovala a pokusila se o přátelský úsměv. „Jsem vedoucí oddělení ruštiny na naší škole. Jenže polovina našich učitelů utekla na Západ a my musíme improvizovat. Minulý týden jsem proto dvakrát učila angličtinu.“

„Tak jsem měl pravdu! A při hodinách otravujete hlavy dětí americkou propagandou.“

„K čertu,“ zaúpěla. „To jde o ty rady americkým vojákům?“

Pohlédl do svých záznamů. „Tady se říká: ‚Mějte na mysli, že ve východním Německu není svoboda projevu.‘ To není americká propaganda?“

„Vysvětlila jsem žákům, že Američané mají naivní předmarxistické pojetí svobody,“ odpověděla. „O tomhle se váš informátor nejspíš zapomněl zmínit.“ Přemýšlela, kdo ji mohl prásknout. Musel to být některý žák nebo možná někdo z rodičů, kdo se o té hodině dozvěděl. Stasi má víc donašečů, než měli nacisti.

„Taky se tu říká: ‚Když jste ve východním Berlíně, neptejte se na cestu policistů, nejsou tam proto, aby vám pomáhali.‘ Co říkáte tomuhle?“

„Není to snad pravda?“ opáčila Rebeka. „Když jste byl mladší, zeptal jste se někdy příslušníka VoPo, jak se dostanete na stanici metra?“ VoPo byla Volkspolizei, východoněmecká policie.

„Nemohla jste si najít k učení dětí něco vhodnějšího?“

„Co kdybyste šel k nám do školy a učil angličtinu?“

„Já neumím anglicky!“

„Já taky ne!“ vykřikla Rebeka. Okamžitě litovala, že zvýšila hlas. Jenže Scholz se nerozhněval. Dokonce vypadal trochu zastrašeně. Rozhodně byl nezkušený. „Já taky ne,“ opakovala klidněji. „Proto si všechno vymýšlím za pochodu a používám jakýkoli anglický materiál, který mi přijde pod ruku.“ Pomyslela si, že nadešel čas pro trochu falešné pokory. „Zřejmě jsem udělala chybu a je mi to moc líto, seržante.“

„Zdá se, že jste inteligentní žena,“ řekl.

Přimhouřila oči. Není to nějaká léčka? „Děkuju za kompliment,“ odpověděla neutrálně.

„Potřebujeme inteligentní lidi, zejména ženy.“

Rebeka nechápala. „K čemu?“

„Aby měli otevřené oči, viděli, co se děje, a dávali nám vědět, když se děje něco špatného.“

Rebeka byla šokovaná. „Žádáte mě, abych se stala informátorkou Stasi?“ zeptala se po chvíli nevěřícně.

„Je to důležitá práce pro veřejnost,“ zdůraznil. „A zcela zásadní je právě ve školách, kde se utvářejí postoje mladých lidí.“

„Chápu.“ Ovšem to, co Rebeka pochopila, byla skutečnost, že tento mladý tajný policista udělal hloupou chybu. Vytipoval si ji na pracovišti, ale nevěděl vůbec nic o její nechvalně známé rodině. Kdyby Scholz nahlédl do Rebečina zázemí, nikdy by ji neoslovil.

Uměla si představit, jak se to stalo. „Hoffmannová“ je jedno z nejběžnějších příjmení a jméno „Rebeka“ také není nijak neobvyklé. Začátečník to může snadno poplést a předvolá si nesprávnou Rebeku Hoffmannovou.

„Jenže lidé, kteří dělají tuhle práci, musejí být naprosto čestní a důvěryhodní.“

Tohle bylo tak paradoxní, že se málem rozesmála. „Čestní a důvěryhodní?“ opakovala. „Aby mohli špehovat své přátele?“

„Rozhodně.“ Zřejmě si té ironie nevšiml. „A jsou tu jisté výhody.“ Ztlumil hlas. „Stala byste se jednou z nás.“

„Nevím, co říct.“

„Nemusíte se rozhodnout hned. Jděte domů a přemýšlejte o tom. Ale s nikým o tom nemluvte. To musí samozřejmě zůstat tajné.“

„Samozřejmě.“ Začala pociťovat úlevu. Scholz brzy zjistí, že je pro jeho záměr nevhodná, a svůj návrh stáhne. V tom případě se však těžko může vrátit k předstírání, že Rebeka propaguje kapitalistický imperialismus. Třeba se jí z toho podaří vyváznout bez újmy.

Scholz vstal a Rebeka ho následovala. Je možné, že by její návštěva na velitelství Stasi skončila tak dobře? Málem se tomu nedalo uvěřit.

Zdvořile jí přidržel dveře a pak ji doprovodil po dlouhé žluté chodbě. U dveří výtahu stála skupina pěti či šesti živě rozmlouvajících příslušníků Stasi. Jeden jí nečekaně připadl důvěrně známý: vysoký muž se širokými rameny, mírně nahrbený a oblečený ve světle šedém flanelovém obleku, který Rebeka dobře zná. Krok za krokem se blížila a nechápavě na něj třeštila oči.

Byl to její manžel Hans.

Proč je tady? Nejdřív ji v jejím zděšení napadlo, že tu je také u výslechu. Jenže vzápětí si uvědomila – podle toho, jak všichni postávali –, že s ním nezacházejí jako s podezřelým.

Co tu tedy dělá? Srdce se jí rozbušilo strachem, ale čeho se bojí?

Třeba ho sem občas přivádí jeho práce na ministerstvu spravedlnosti, pomyslela si. Pak zaslechla, jak ho oslovuje jeden z ostatních mužů. „Ale při vší úctě, poručíku…“ Zbytek věty neslyšela. Poručík? Státní zaměstnanci nemají vojenské hodnosti – ledaže jsou u policie…

Pak Hans Rebeku spatřil.

Pozorovala, co se mu zračí v obličeji: muži jsou tak snadno čitelní. Nejprve se zmateně zachmuřil, jako člověk, který zahlédne cosi důvěrně známého v nezvyklém prostředí, jako tuřín v knihovně. Pak se mu oči šokovaně rozšířily, když si uvědomil reálnost toho, co vidí, a pootevřel ústa. Nejsilněji na ni však zapůsobil jeho poslední výraz: tváře mu zbrunátněly hanbou a oči se od ní provinile odvrátily.

Rebeka nekonečně dlouhý okamžik mlčela; snažila se všechno pochopit. Tomu, co vidí, však stále nerozuměla. „Dobré odpoledne, poručíku Hoffmanne,“ řekla nakonec.

Scholz vypadal rozpačitě a zděšeně. „Vy poručíka znáte?“

„Dost dobře,“ přisvědčila a snažila se zachovat klid, třebaže se jí zmocňovalo strašné podezření. „Začínám přemýšlet, jestli mě nemá už nějakou dobu pod neustálým dohledem.“ Ale to přece není možné!

„Vážně?“ zeptal se Scholz hloupě.

Rebeka nespouštěla z Hanse oči, pátrala po reakci na svou domněnku, doufala, že to se smíchem odmítne a okamžitě přijde se správným, nevinným vysvětlením. Měl otevřená ústa, jako by se chystal promluvit, ale viděla, že jí nehodlá říct pravdu. Bylo jí zřejmé, že se místo toho zoufale pokouší vymyslet nějakou historku, ale nenapadá ho nic věrohodného.

Scholz měl na krajíčku. „Já to nevěděl!“

„Jsem Hansova manželka,“ sdělila mu Rebeka s pohledem stále upřeným na Hanse.

Hansův obličej se znovu proměnil, a jak pocit viny přešel do vzteku, vypadal zuřivě. Konečně promluvil, ale nikoli k Rebece. „Držte hubu, Scholzi,“ zavrčel.

Tehdy už jí bylo vše jasné a celý svět se jí zhroutil.

Scholz byl příliš užaslý, než aby dbal Hansova varování. „Vy jste tahle paní Hoffmannová?“ zeptal se Rebeky.

Hans vybuchl vzteky. Vymrštil robustní pravou pěst a udeřil Scholze do obličeje. Mladík zavrávoral, ze rtů mu stékala krev. „Vy blbče pitomej,“ zařval Hans, „právě jste zničil dva roky precizní tajný práce!“

„Ty divné telefonáty, náhlé schůze, roztrhané vzkazy…“ mumlala si Rebeka. Hans žádnou milenku neměl.

Bylo to horší.

Rebeka byla jako omámená, ale věděla, že tohle je okamžik, kdy se může dozvědět pravdu; všichni jsou vyvedeni z rovnováhy, za chvíli ale začnou lhát a vymýšlet si krycí historky. S vynaložením velkého úsilí zůstala soustředěná. „Ty sis mě vzal jen proto, abys mě mohl špehovat, Hansi?“ zeptala se chladně.

Civěl na ni a neodpovídal.

Scholz se otočil a klopýtal chodbou pryč. „Běžte za ním!“ přikázal Hans. Přijel výtah a Rebeka do něj nastoupila. Hans ještě křikl: „Zadržte toho pitomce a hoďte ho do cely!“ a otočil se k Rebece, ale dveře výtahu se zavřely a Rebeka stiskla tlačítko do přízemí.

Když procházela atriem, pro slzy skoro neviděla. Nikdo na ni nepromluvil: plačící lidé tu bezpochyby byli vidět běžně. Přes deštěm bičované parkoviště doklopýtala k zastávce autobusů.

Její manželství byl podvod. Skoro se to nedalo pochopit. Spala s Hansem, milovala ho a vzala si ho, a on ji celou dobu podváděl. Nevěru by bylo možné považovat za přechodné selhání, jenže Hans se choval proradně od samého začátku. Určitě s ní začal chodit, aby ji mohl špehovat.

Bezpochyby si ji nikdy nezamýšlel opravdu vzít. Původně neměl patrně v úmyslu nic víc než flirtování, které mu pomůže dostat se do domu. A tohle balamucení fungovalo až moc dobře. Musel být pro něj šok, když mu navrhla, aby se vzali. Možná ho tím donutila, aby se rozhodl: odmítne ji a zanechá sledování, nebo se s ní ožení a bude v něm pokračovat. Jeho nadřízení mu třeba přikázali, aby její návrh přijal. Jak jen se mohla nechat takhle oklamat?

Přijel autobus a Rebeka do něj naskočila. Se sklopenýma očima došla k volnému zadnímu sedadlu a zakryla si obličej rukama.

Přemýšlela o jejich námluvách. Když nadhodila témata, která bývala překážkou v jejích předchozích vztazích – její feminismus, antikomunismus a názorová blízkost s Carlou –, Hans vždy reagoval naprosto správně. Věřila, že oni dva smýšlejí stejně a že si téměř zázračně rozumějí. Nikdy jí nepřišlo na mysl, že to Hans na ni hraje.

Autobus se vlekl kolem starých sutin a nového betonu k centrální čtvrti Mitte. Rebeka se pokoušela přemýšlet o budoucnosti, ale nedokázala to. Myšlenky se jí stále vracely do minulosti. Vzpomínala na svatební den, na líbánky a na první rok manželství a teď to vše viděla jako velké Hansovo divadlo. Ukradl jí dva roky života a to ji natolik rozhněvalo, že přestala plakat.

Připomněla si onen večer, kdy mu sňatek navrhla. Byli na procházce v lidovém parku ve Friedrichshainu a zastavili se před Pohádkovou fontánou, aby si prohlédli želvy vytesané z kamene. Měla na sobě tmavomodré šaty, tahle barva jí sluší nejvíc. Hans měl nové tvídové sako: dařilo se mu vždycky sehnat dobré oblečení, i když východní Německo je, pokud jde o módu, úplná poušť. Když ji objímal, Rebeka se cítila v bezpečí, chráněná, opatrovaná. Chtěla jednoho muže, navždy, a tím mužem byl on. „Pojďme se vzít, Hansi,“ navrhla s úsměvem a on ji políbil. „Skvělý nápad,“ odpověděl.

Byla jsem pitomá, pomyslela si rozlíceně; úplně pitomá.

Jedna věc se vysvětlila. Hans zatím nechtěl děti. Říkal, že by rád napřed dosáhl povýšení v práci a zařídil jim vlastní domov. Před svatbou se o ničem takovém nezmínil a Rebeku to vzhledem k jejich věku překvapilo: jí je nyní devětadvacet a jemu čtyřiatřicet. Teď znala skutečný důvod.

Ve chvíli, kdy z autobusu vystupovala, už jí lomcoval hněv. V dešti a větru došla rychle k vysokému starému domu, kde bydlí. Z haly zahlédla otevřenými dveřmi do přijímacího pokoje matku pohrouženou do rozhovoru s Heinrichem von Kessel, který s ní po válce působil jako městský radní za sociální demokracii. Rebeka kolem nich beze slova rychle prošla. Její dvanáctiletá sestra Lili seděla u kuchyňského stolu a psala domácí úkol. Ze salonu zazníval klavír: bratr Walli hrál blues. Rebeka zamířila nahoru do dvou pokojů, které měli s Hansem pro sebe.

První, co viděla, když vešla do pokoje, byl Hansův model. Pracoval na něm po celý rok jejich manželství. Ze zápalek a lepidla vyráběl v přesném měřítku model Braniborské brány. Každý, koho znal, mu musel schraňovat použité zápalky. Model byl skoro hotový a stál na malém stolku uprostřed pokoje. Hans už udělal střed brány i její křídla a dokončoval kvadrigu – vůz tažený koňským čtyřspřežím, který zdobí bránu nahoře; tohle byl obtížnější úkol.

Musel se strašně nudit, pomyslela si hořce Rebeka. Tento projekt mu bezpochyby měl pomoci vyplnit večery, které byl nucen trávit s nemilovanou ženou. Jejich manželství bylo jako ten model, chatrná napodobenina skutečnosti.

Přistoupila k oknu a civěla do deště. Po minutě zastavil u obrubníku světle hnědý trabant 500 a vystoupil Hans.

Jak se odvažuje sem chodit?

Rebeka otevřela okno dokořán, bez ohledu na déšť vháněný větrem do pokoje, a zakřičela: „Táhni odsud!“

Zastavil se na mokrém chodníku a pohlédl nahoru.

Rebece padly oči na jeho boty ležící na podlaze vedle ní. Byla to ruční práce jednoho starého obuvníka, kterého Hans objevil. Zvedla jednu a hodila ji po něm. Mířila dobře, a i když uskočil, trefila ho do hlavy.

„Krávo praštěná!“ zařval.

Do pokoje vešli Walli a Lili. Zůstali stát u dveří a zírali na dospělou sestru, jako by se proměnila v jiného člověka, což se patrně také stalo.

„Oženil ses na příkaz Stasi!“ zakřičela Rebeka z okna. „Kdo z nás je praštěnej?“ Hodila druhou botu a netrefila.

„Co to děláš?“ kníkla užaslá Lili.

„To je teda věc,“ zakřenil se Walli.

Na ulici se zastavili dva kolemjdoucí a v domovních dveřích se objevil jeden soused; všichni fascinovaně přihlíželi. Hans se na ně zle zamračil. Byl namyšlený a teď mu působilo muka, že se z něj na veřejnosti dělá trouba.

Rebeka se rozhlédla po něčem dalším, co by po něm hodila, a pohled jí padl na model Braniborské brány.

Stál na překližkové desce. Zvedla ji. Model byl těžký, ale unesla ho.

„Páni!“ vydechl Walli.

Rebeka donesla model k oknu.

„Ať tě to ani nenapadne. To je moje!“

Postavila překližkovou desku na okenní parapet. „Zničil jsi mi život, fízle!“ zakřičela.

Jedna z kolemjdoucích žen se rozesmála, její posměšný skřehotavý smích přehlušil šum lijáku. Hans zbrunátněl vzteky a rozhlédl se, aby určil zdroj hlasitého výsměchu, ale nic nezjistil. Přitom výsměch pro něj představoval největší torturu.

„Dej ten model zpátky, ty děvko!“ zařval. „Pracoval jsem na něm rok!“

„Takhle dlouho jsem pracovala na našem manželství,“ odpověděla Rebeka a zvedla model.

„Přikazuju ti!“ zaječel Hans.

Rebeka vystrčila model z okna a pustila ho.

Ve vzduchu se obrátil, takže deska byla nahoře a kvadriga dole. Zdálo se, že letí nesmírně dlouho, a Rebeka měla na chvíli pocit, že se zastavila v čase. Pak dopadl na dlážděný dvorek před domem se zvukem připomínajícím mačkání papíru. Model explodoval a zápalky se rozlétly jako jemné kapičky; pak přistály na mokré dlažbě a zůstaly ležet jako paprsky kolem místa destrukce. Jen nehybná deska, všechno na ní zničené.

Hans na to dlouho třeštil oči, ústa otevřená ohromením.

Vzpamatoval se a namířil prstem na Rebeku. „Dobře mě poslouchej,“ zasyčel a jeho hlas byl tak chladný, že náhle pocítila strach. „Budeš litovat, to ti povídám,“ pokračoval. „Ty i tvoje rodina. Budete toho litovat až do smrti. Na to můžeš vzít jed.“

Pak nasedl zpátky do auta a odjel.

KAPITOLA DRUHÁ

K snídani udělala matka Georgi Jakesovi lívance s borůvkami a slaninu s ovesnou kaší. „Jestli sním tohle všechno, budu muset zápasit v těžké váze,“ zasmál se. George vážil sedmdesát sedm kilogramů a byl hvězdou welterové váhy zápasnického týmu na Harvardu.

„Pořádně jez a na to zápasení se vykašli,“ nabádala ho matka. „Nevychovávala jsem tě, aby z tebe byl rváč s prázdnou makovicí.“ Sedla si ke kuchyňskému stolu naproti němu a nasypala si do misky kukuřičné lupínky.

George žádný rváč s prázdnou makovicí nebyl a ona to věděla. Měl před promocí na právnické fakultě Harvardovy univerzity. Závěrečné zkoušky už absolvoval a byl si hodně jistý, že uspěl. Teď seděl tady, v matčině skromném předměstském domku v Prince George’s County v Marylandu. „Chci se udržovat v kondici,“ vysvětlil jí. „Možná budu dělat trenéra zápasnického týmu na nějaké střední škole.“

„Tak to je něco jiného.“

Láskyplně na ni pohlédl. Jacky Jakesová bývala krásná, to věděl: viděl její fotografie jako dospívající dívky, kdy se toužila stát filmovou herečkou. Pořád vypadala mladě: měla onu tmavě čokoládovou pleť, na které se nedělají vrásky. „Černá kůže vrásky zmůže,“ smály se černošské ženy. Ale ta široká ústa, která se na starých fotkách smějí od ucha k uchu, mají teď svěšené koutky a vyjadřují jakési zasmušilé odhodlání. Herečkou se nestala. Možná ani neměla nikdy šanci: těch pár rolí pro černošské ženy většinou připadlo kráskám světlé pleti. Její kariéra každopádně skončila dřív, než začala, když v šestnácti letech otěhotněla. Tuhle utrápenou tvář získala v prvním desetiletí Georgeova života, kdy ho vychovávala sama. V té době pracovala jako servírka, bydleli v malinkém domečku za nádražím Union Station; a ona se Georgeovi snažila vštěpovat potřebu tvrdé práce, vzdělání a slušnosti.

„Mám tě moc rád, mami, ale té Jízdy svobody se zúčastním,“ sdělil jí George.

Nesouhlasně stiskla rty. „Je ti pětadvacet,“ konstatovala. „Dělej si, co chceš.“

„Tohle neříkej. Každé důležité rozhodnutí, které jsem kdy udělal, jsem s tebou vždycky napřed projednal. A nejspíš to budu dělat i dál.“

„Stejně neděláš, co ti říkám.“

„Vždycky ne. Ale přesto jsi ten nejchytřejší člověk, kterého jsem v životě poznal, a do toho počítám i všechny na Harvardu.“

„Teď mi jen mažeš med kolem pusy,“ zavrtěla hlavou, ale George viděl, že ji to těší.

„Mami, Nejvyšší soud vyhlásil, že segregace na vnitrostátních autobusech a autobusových zastávkách je protiústavní – ale tihle Jižani se prostě vzpírají zákonu. Musíme něco podniknout!“

„Jak si myslíš, že to pomůže, tahle autobusová jízda?“

„Nastoupíme tady ve Washingtonu a pojedeme na Jih. Posadíme se dopředu, budeme používat čekárny vyhrazené jen pro bělochy a zrovna tak budeme žádat, aby nás obsloužili v jídelnách jen pro bílé; a když nás odmítnou, řekneme jim, že zákon je na naší straně a že oni jsou zločinci a provokatéři.“

„Chlapče, já vím, že máš pravdu. Tohle mi říkat nemusíš. Vím, co je Ústava. Ale co si myslíš, že se stane?“

„Počítám, že nás dřív nebo později zatknou. Pak bude soud a my budeme veřejně hájit naši věc.“

Zavrtěla hlavou. „Musím jen doufat, že z toho vyvázneš takhle lehce.“

„Jak to myslíš?“

„Vyrůstal jsi jako privilegované dítě,“ odpověděla. „Přinejmenším od doby, kdy se do našeho života vrátil tvůj otec – to ti bylo šest. Vůbec nevíš, jak žije většina barevných.“

„Přál bych si, abys tohle neříkala.“ George se to bolestně dotklo: toto obvinění slýchával od černošských aktivistů a strašně mu šlo na nervy. „To, že mi bohatý bílý dědeček zaplatil vzdělání, ještě neznamená, že jsem slepý. Vím, co se děje.“

„Pak tedy asi víš, že zatčení je možná ta nejméně zlá věc, která tě může potkat. Co když se to ošklivě zvrtne?“

George věděl, že má pravdu. Jezdci svobody možná riskují víc než uvěznění. Chtěl však matku uklidnit. „Chodil jsem na lekce pasivního odporu,“ odpověděl. Všichni vybraní účastníci Jízdy svobody byli zkušení aktivisté za občanská práva a prošli speciálním výcvikovým programem, který zahrnoval hrané situace. „Běloch předstírající, že je venkovský křupan, řekl, že jsem negr, strkal do mě, povalil mě a vytáhl za paty z místnosti – a já ho nechal, i když bych ho dokázal vyhodit z okna jednou rukou.“

„Kdo to byl?“

„Účastník kampaně za občanská práva.“

„Nebylo to tedy skutečné.“

„Ovšemže ne. Hrál takovou roli.“

„Tak dobrá,“ řekla a George z jejího tónu poznal, že si myslí opak.

„Bude to v pořádku, mami.“

„Už nic neříkám. Budeš jíst ty lívance?“

„Podívej se na mě,“ vyzval ji George. „Mohérový oblek, úzká kravata, krátký sestřih a boty tak naleštěné, že bych jejich špičky mohl používat jako zrcátko při holení.“ Obvykle se stejně oblékal elegantně, ale Jezdci dostali pokyn, aby vypadali obzvlášť úctyhodně.

„Vypadáš dobře, až na to karfiolové ucho.“ George měl pravé ucho deformované ze zápasení.

„Kdo by chtěl ublížit takovému pěknému barevnému klukovi?“

„Nemáš ponětí,“ vyhrkla náhle rozhněvaně. „Tihle bílí Jižani jsou –“ K jeho zděšení se jí v očích zaleskly slzy. „Bože můj, já se tak bojím, že tě zabijou.“

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Budu opatrný, mami, slibuju.“

Osušila si oči zástěrou. George, aby ji potěšil, snědl kousek slaniny, ale velkou chuť k jídlu neměl. Byl nervóznější, než předstíral. Matka nepřeháněla. Někteří aktivisté za občanská práva se stavěli proti myšlence Jízdy svobody, namítali, že vyvolá násilí.

„V tom autobusu budeš dlouho,“ poznamenala.

„Třináct dní, odtud do New Orleansu. Každý večer se zastavujeme na různých schůzích a shromážděních.“

„Co sis vzal na čtení?“

„Životopis Mahátmy Gándhího.“ George měl pocit, že by měl vědět víc o Gándhím, jehož filozofie inspirovala hnutí za občanská práva k taktice nenásilných protestů.

Zvedla knihu, která ležela na ledničce. „Třeba by ti tohle připadalo maličko zábavnější. Je to bestseller.“

Vždycky si navzájem vyměňovali knihy. Její otec býval profesorem literatury na jedné černošské vysoké škole a ona sama od dětství ráda četla. Když byl George malý, četli si s matkou dětské příběhy Bobbseyových dvojčat a Hardyových kluků, třebaže všichni hrdinové byli bílí. Nyní si pravidelně předávali knížky, které se jim líbily. Podíval se na svazek v ruce. Jeho průhledná plastová obálka mu napověděla, že je vypůjčený z místní veřejné knihovny. „Jako zabít ptáčka“ přečetl nahlas. „Tohle právě dostalo Pulitzerovu cenu, ne?“

„A odehrává se to v Alabamě, kam máš namířeno.“

„Díky.“

Pár minut nato políbil matku na rozloučenou, odešel z domu s malým kufříkem v ruce a nasedl do autobusu směr Washington. Vystoupil v centru na autobusové stanici společnosti Greyhound. V kavárně se tam shromáždila skupina aktivistů za občanská práva. George některé z nich znal z výcviku. Byla to směsice černých i bílých, mužů i žen, starých i mladých. Kromě asi tuctu Jezdců tu bylo několik organizačních pracovníků z Kongresu rasové rovnosti (CORE), několik novinářů z černošského tisku a pár přívrženců. CORE rozhodl rozdělit skupinu na dvě části s tím, že polovina odjede ze zastávky společnosti Trailways na protější straně ulice. Nebyly tu žádné transparenty, žádné televizní kamery: vše pobíhalo poklidně a umírněně.

George se pozdravil s Josephem Hugem, spolužákem z práv; Joseph byl běloch s výrazně modrýma očima. Zorganizovali spolu bojkot bufetu v obchodním domě Woolworth v Cambridgi v Massachusetts. Ve většině států se Woolworth integroval, ale na Jihu uplatňoval segregaci, podobně jako autobusová doprava. Joe měl však ve zvyku vždycky těsně před konfrontací zmizet a George si ho zařadil jako zbabělce, který to myslí dobře. „Jedeš s námi, Joe?“ zeptal se a snažil se potlačit skepsi v hlasu.

Joe zavrtěl hlavou. „Přišel jsem jen popřát hodně štěstí.“ Kouřil dlouhé mentolové cigarety a teď jednu nervózně oklepával o kraj plechového popelníku.

„Škoda. Ty jsi z Jihu, je to tak?“

„Z Birminghamu v Alabamě.“

„Budou říkat, že jsme agitátoři zvenčí. Bylo by fajn mít v autobuse Jižana, aby se ukázalo, že jsou vedle.“

„Nemůžu, mám strašně moc práce.“

George na Joea nenaléhal. Sám byl vyděšený až dost. Kdyby začal diskutovat o nebezpečích, mohl by sám sobě účast na Jízdě rozmluvit. Rozhlédl se po skupině. Potěšilo ho, že spatřil Johna Lewise, klidného a imponujícího studenta teologie, který byl zakládajícím členem Studentského nenásilného koordinačního výboru (SNCC), nejradikálnější ze skupin zasazujících se za občanská práva.

Jejich vedoucí vyzval k utišení a začal číst krátké prohlášení pro tisk. Zatímco četl, George zahlédl, jak do kavárny vklouzl vysoký, asi čtyřicetiletý běloch v pomačkaném plátěném obleku. Byl pohledný, třebaže měl korpulentní postavu a zarudlý obličej pijana. Vypadal jako náhodný cestující a nikdo mu nevěnoval pozornost. Posadil se vedle George a krátce ho objal jednou rukou kolem ramen.

Byl to senátor Greg Peškov, Georgeův otec.

Jejich vztah byl veřejným tajemstvím, washingtonští zasvěcenci ho znali, ale on ho nikdy otevřeně nepotvrdil. Greg nebyl jediný politik s takovým tajemstvím. Senátor Strom Thurmond platil vysokoškolské vzdělání dceři jejich černošské služebné: proslýchalo se, že ta dívka je jeho – to však Thurmondovi nezabránilo, aby nebyl fanatickým stoupencem rasové segregace. Když se Greg poprvé objevil – pro svého šestiletého syna jako naprosto cizí člověk –, požádal George, aby mu říkal strejdo Gregu; lepší eufemismus nikdy nenašli.

Greg byl sobecký a nespolehlivý, ale svým způsobem měl George rád. V pubertě George prošel dlouhou etapou hněvu vůči otci, ale pak ho přijal, jaký je, a došel k závěru, že půl otce je lepší než žádný otec.

„Georgi,“ ozval se teď Greg tlumeným hlasem, „mám obavy.“

„Ty a máma taky.“

„Co říkala?“

„Myslí si, že jižanští rasisti nás všechny zavraždí.“

„Nemyslím, že k tomuhle zrovna dojde, ale mohl bys přijít o zaměstnání.“

„Pan Renshaw něco říkal?“

„To sakra ne, o tomhle nic neví, zatím. Ale jestli tě zatknou, dozví se o tom v tu ránu.“

Renshaw pocházel z Buffala. Byl to Gregův kamarád z dětství a hlavní partner v prestižní washingtonské advokátní kanceláři Fawcett Renshaw. Greg tam domluvil práci pro George po dobu letních prázdnin a oba doufali, že dočasná právnická praxe povede po promoci k získání trvalého zaměstnání. Byla to skvělá věc: George by tam pracoval jako první černoch, který dělá něco jiného než uklízeče.

„Jezdci svobody žádný trestný čin nepáchají,“ reagoval George s náznakem podráždění. „Snažíme se prosadit zákon. To stoupenci segregace jsou kriminálníci. Očekával bych, že právník jako Renshaw to pochopí.“

„On to chápe. Ale přesto nemůže přijmout člověka, který má potíže s policií. Věř mi, bylo by to stejné, i kdybys byl bílý.“

„Jenže my stojíme na straně zákona!“

„Život není spravedlivý. Studentské dny končí – vítej ve skutečném světě.“

„Prosím o pozornost,“ zvolal vedoucí skupiny, „zakupte si všichni jízdenky a naložte zavazadla.“

George se zvedl.

„Asi ti to nerozmluvím, co?“ zeptal se Greg.

Vypadal tak nešťastně, že to George zatoužil vzdát, ale nemohl. „Ne, už jsem se rozhodl,“ odpověděl.

„Tak se aspoň snaž být opatrný.“

George to dojalo. „Jsem šťastný, že mám lidi, kteří si o mě dělají starost. Dobře si to uvědomuju.“

Greg mu stiskl paži a tiše odešel.

George se postavil s ostatními do fronty u okénka a koupil si jízdenku do New Orleansu. Došel k modrošedému autobusu a předal kufřík k naložení do zavazadlového prostoru. Na boku autobusu byl namalovaný velký chrt a nápis: TOMU SE ŘÍKÁ POHODLÍ: JET AUTOBUSEM… A ŘÍZENÍ NECHAT NA NÁS. George nastoupil.

Jeden z organizátorů ho nasměroval na sedadlo v přední části. Ostatní se měli posadit v rasově smíšených dvojicích. Řidič nevěnoval Jezdcům pozornost a normální cestující vypadali nanejvýš jen maličko zvědavě. George otevřel knihu, kterou dostal od matky, a přečetl si první řádek.

Chvíli poté vyslal organizátor jednu z žen na sedadlo vedle George. Potěšeně ji pozdravil úklonem hlavy. Už se s ní párkrát setkal a byla mu příjemná. Jmenovala se Maria Summersová. Byla střízlivě oblečená ve světle šedých bavlněných šatech s vysokým límečkem a nabíranou sukní. Pleť měla sytě tmavou jako Georgeova matka, rozkošný plochý nosík a rty, které lákají k polibku. Věděl, že studuje na právech v Chicagu a že má tak jako on už končit; nejspíš jsou stejně staří. Tušil, že není jen chytrá, je i zarputilá: musí být, když se dostala na chicagskou právnickou fakultu přes dvojí handicap – je jednak žena, jednak černá.

Řidič nastartoval motor, autobus se rozjel a George zavřel knihu. Maria na ni sklouzla pohledem. „Jako zabít ptáčka. V létě jsem byla v Montgomery v Alabamě.“

Montgomery je hlavní město státu. „Co jsi tam dělala?“ zeptal se.

„Můj otec je právník a měl klienta, který se soudil se státem. Pracovala jsem o prázdninách pro tátu.“

„Vyhráli jste to?“

„Ne. Ale nenech se zdržovat od čtení.“

„Děláš si legraci? Číst si můžu kdykoli. Jak často má někdo kliku, že se vedle něj v autobuse posadí takhle pěkná holka?“

„Ach jo!“ povzdechla si. „Kdosi mě varoval, že každou ukecáš.“

„Jestli chceš, prozradím ti své tajemství.“

„Posluž si.“

„Jsem k nim upřímný.“

Rozesmála se.

„Prosím tě, ale nikomu ani muk. Pokazilo by mi to reputaci.“

Autobus přejel přes Potomac a po silnici číslo 1 zamířil do Virginie. „Teď jsi na Jihu, Georgi,“ prohodila Maria. „Máš už strach?“

„To si piš, že mám.“

„Já taky.“

Silnici tvořily kilometry rovného, úzkého průseku světle zeleným lesem. Projížděli městečky, kde lidé měli tak málo na práci, že se zastavovali a pozorovali kolemjedoucí autobus. George se z okna moc nekoukal. Dozvěděl se, že Maria vyrostla v přísně nábožensky založené rodině, dědeček byl kazatel. George se svěřil, že do kostela chodí hlavně proto, aby udělal radost matce, a Maria mu přiznala, že je úplně stejná. Povídali si celou cestu do Fredericksburgu, dobrých osmdesát kilometrů.

Autobus vjel do historického městečka, kde stále ještě panovala nadřazenost bílých, a Jezdci utichli. Zastávka greyhoundů byla mezi dvěma kostely z červených cihel a s bílými dveřmi, ale křesťanství nemusí na Jihu nasvědčovat tomu, že je vše v pořádku. Když autobus zastavil, George zahlédl záchody a překvapilo ho, že na dveřích nevidí cedulky POUZE PRO BÍLÉ a BAREVNÍ.

Cestující vystoupili a mhouřili oči před sluncem. George se zadíval pozorněji a na dveřích záchodů spatřil vybledlé skvrny; usoudil, že segregační cedulky někdo nedávno odstranil.

Jezdci přesto spustili plánovanou akci. Nejprve jeden z bílých organizátorů vešel na zanedbanou toaletu vzadu, jasně zamýšlenou pro černochy. Vrátil se bez újmy, jenže to byla ta snadnější část. George se nabídl, že bude oním černým mužem, který se vzepře pravidlům. „Jde se na to,“ řekl Marii a zamířil na čistou, čerstvě vymalovanou toaletu, ze které byla bezpochyby právě odstraněna cedulka POUZE PRO BÍLÉ.

Uvnitř byl bílý mladík, vyčesával si vlasy vysoko nad čelo do velké vlny. Letmo na George v zrcadle pohlédl, ale nic neřekl. George byl příliš vyděšený, než aby se šel vyčurat, ale nemohl jen tak zase odejít, a tak si umyl ruce. Mladík odkráčel, přišel starší muž a zamířil ke kabince. George si osušil ruce do nekonečného ručníku. Nic dalšího se už udělat nedalo, vyšel tedy ven.

Ostatní čekali. Pokrčil rameny. „Nic. Nikdo se mě nepokusil zastavit, nikdo nic neřekl.“

„Požádala jsem u pultu o kolu,“ řekla Maria, „servírka mi ji prodala. Někdo tady nejspíš rozhodl, že se budou vyhýbat nepříjemnostem.“

„A takhle to bude až do New Orleansu?“ podivil se George. „Budou se tvářit, že se nic neděje? A pak, sotva vytáhneme paty, zase vylezou se segregací? To by nám vzalo dost vítr z plachet!“

„Nedělej si hlavu,“ uklidňovala ho Maria. „Poznala jsem lidi, co řídí Alabamu. Věř mi, takhle chytří nejsou.“

KAPITOLA TŘETÍ

Walli Franck hrál nahoře v salonu na klavír. Bylo to velké koncertní křídlo Steinway a Walliho otec ho udržoval stále naladěné pro babičku Maud. Walli si pamatoval krátký opakovaný motiv z desky Elvise Presleyho „A Mess of Blues“. Byl v tónině C dur, což je pro Walliho snazší.

Babička si četla úmrtní oznámení v Berliner Zeitung. Bylo jí přes sedmdesát a její štíhlou vzpřímenou postavu obepínaly tmavomodré kašmírové šaty. „Hraješ docela dobře,“ poznamenala, aniž zvedla oči od novin. „Sluch máš po mně, stejně jako zelené oči. Tvůj dědeček Walter, po kterém se jmenuješ, budiž mu země lehká, nikdy neuměl zahrát ragtime. Pokoušela jsem se ho to naučit, ale bylo to beznadějné.“

„Tys hrála ragtime?“ Walliho to překvapilo. „Nikdy jsem tě neslyšel hrát nic jiného než klasickou hudbu.“

„Když byla tvoje máma miminko, ragtime nás zachránil, abychom neumřeli všichni hladem. Po první světové válce jsem hrála tady v Berlíně v jednom nočním klubu, jmenoval se Nachtleben. Platili mi miliardy marek za večer, ovšem to nestačilo málem ani na chleba. Někdy jsem ale dostala spropitné v cizí měně a pak jsme za dva dolary mohli dobře žít celý týden.“

„Páni.“ Walli si neuměl představit, jak jeho stříbrovlasá babička hraje za spropitné v nočním klubu na piano.

Do pokoje vešla Walliho sestra. Lili byla skoro o tři roky mladší a on teď nevěděl, jak se k ní má chovat. Co se pamatuje, byla protivná jak veš – jako nějaký menší kluk, ale hloupější. Jenže poslední dobou jako by dostávala rozum a – aby to bylo ještě složitější – některé její kamarádky už měly prsa.

Otočil se od klavíru a chopil se kytary. Koupil ji před rokem v jedné zastavárně v Západním Berlíně. Patrně ji tam odnesl nějaký americký voják a už ji nikdy nevyplatil. Měla značku Martin, a třebaže byla laciná, Wallimu připadala moc dobrá. Tušil, že ani zastavárník, ani voják neměli ponětí o její skutečné hodnotě.

„Poslechni si tohle,“ vyzval Lili a začal zpívat bahamskou písničku s anglickým textem „All My Trials“. Slýchal ji na západních rozhlasových stanicích, často ji zpívaly americké folkové skupiny. Mollové akordy z ní dělaly melancholický song a Walli byl nadšený lkavým doprovodem, který si vymyslel a hrál prsty místo trsátkem.

Když skončil, babička Maud pohlédla přes vršek novin. „Milý Walli, tvoje výslovnost je naprosto příšerná,“ poznamenala anglicky.

„Promiň.“

Vrátila se k němčině. „Ale zpíváš hezky.“

„Děkuju.“ Walli se obrátil k Lili. „Co říkáš tý písničce?“

„Je trošku smutná,“ odpověděla. „Třeba se mi bude líbit víc, až ji párkrát uslyším.“

„To je mi málo platný,“ postěžoval si. „Chci ji hrát dneska večer v Minnesängeru.“ To byl folkový klub těsně u Kurfürstendamm v Západním Berlíně.

Lili byla ohromená. „Ty hraješ v Minnesängeru?“

„To je speciální večer. Pořádají soutěž. Může se zúčastnit kdokoli. Vítěz dostane šanci vystupovat tam pravidelně.“

„Nevěděla jsem, že kluby tohle dělají.“

„Obyčejně ne. Tohle je naprostá výjimka.“

„Nemusíš být starší, aby tě pustili do takového podniku?“ zeptala se babička Maud.

„Ano, ale už jsem tam byl.“

„Walli vypadá starší, než je,“ připomněla Lili.

„Hmmm.“

„Ještě nikdy jsi na veřejnosti nezpíval,“ poznamenala Lili. „Nejsi nervózní?“

„Jako pes.“

„Měl bys zahrát něco veselejšího.“

„Asi máš pravdu.“

„Co třeba ‚This Land is Your Land‘? Ta se mi děsně líbí.“

Walli ji zahrál a Lili zpívala s ním.

Mezitím vešla jejich starší sestra Rebeka. Walli Rebeku zbožňoval. Po válce, kdy rodiče zoufale pracovali od rána do noci, aby rodinu uživili, mívala Rebeka často Walliho a Lili na starost. Byla jako jejich druhá matka, jenom ne tak přísná.

A má takovou kuráž! S posvátnou hrůzou ji sledoval, jak vyhazuje z okna manželův model ze zápalek. Walli nikdy neměl Hanse rád a tajně se zaradoval, když ho viděl mizet.

Všichni sousedé si nyní povídali o tom, jak si Rebeka nic netušíc vzala pracovníka Stasi. Wallimu to poskytlo ve škole významné postavení: do té doby nikoho nenapadlo, že by na Franckových mohlo být něco zvláštního. Zejména dívky fascinovalo pomyšlení, že cokoli se v tom domě řeklo a stalo, bylo skoro rok hlášeno policii.

I když je Rebeka jeho sestra, Wallimu se zdála nádherná. Má báječnou postavu a krásný obličej, ve kterém se zračí laskavost i síla. Teď si však všiml, že vypadá, jako kdyby někdo zemřel. Přestal hrát. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Vyhodili mě,“ odpověděla.

Babička Maud odložila noviny.

„To je šílený!“ vykřikl Walli. „Kluci od tebe ze školy říkají, že jsi jejich nejlepší kantorka!“

„Já vím.“

„Proč tě vyrazili?“

„Myslím, že je to Hansova pomsta.“

Walli si připomněl Hansovu reakci, když spatřil svůj model roztříštěný, tisíce zápalek rozházených po mokré dlažbě. „Budeš litovat,“ zaječel Hans s hlavou otočenou vzhůru do deště. „Ty i tvoje rodina,“ vykřikl ještě, a ta výhrůžka zahrnovala i Walliho. Zachvěl se.

„Cožpak nemají učitelů zoufale málo?“ zavrtěla hlavou babička Maud.

„Bernd Held je úplně bez sebe,“ odpověděla Rebeka. „Jenže dostal příkaz shora.“

„Co budeš dělat?“ špitla Lili.

„Seženu si jinou práci. Nemělo by to být obtížné. Bernd mi dává skvělé hodnocení. A na všech školách ve východním Německu chybějí učitelé, protože jich spousta odešla na Západ.“

„Taky bys měla odejít na Západ,“ soudila Lili.

„Všichni bychom měli odejít na Západ,“ přidal se Walli.

„Maminka nechce, víte to,“ zavrtěla hlavou Rebeka. „Říká, že si své problémy musíme vyřešit, a ne před nimi utíkat.“

Vešel Walliho otec; na sobě měl tmavomodrý oblek s vestou, staromódní, ale elegantní. „Dobrý večer, Wernere, miláčku,“ přivítala ho babička Maud. „Rebeka potřebuje skleničku. Vyhodili ji z práce.“ Babička často navrhovala, že někdo potřebuje sklenku. Pak dostala také.

„O Rebece vím,“ odpověděl otec úsečně. „Už jsem s ní mluvil.“

Měl špatnou náladu; musel ji mít, když mluvil takhle nezdvořile s tchyní, kterou miloval a obdivoval. Walli přemýšlel, co se stalo, že je táta podrážděný.

Brzy to zjistil.

„Pojď ke mně do pracovny, Walli,“ vyzval ho otec. „Chci si s tebou promluvit.“ Prošel dvoukřídlými dveřmi do menšího obývacího pokoje, který využíval jako domácí kancelář. Walli ho následoval. Otec usedl za psací stůl. Walli věděl, že má zůstat stát. „Před měsícem jsme spolu mluvili o kouření,“ řekl otec.

Walliho se okamžitě zmocnil pocit viny. Začal kouřit, aby vypadal starší, ale zalíbilo se mu to a teď se z toho stal zvyk.

„Slíbil jsi, že toho necháš,“ pokračoval otec.

Podle Walliho mínění není otci nic po tom, jestli on kouří nebo ne.

„Nechal jsi toho?“

„Ano,“ zalhal Walli.

„Nevíš, že to smrdí?“

„To asi vím.“

„Cítil jsem to z tebe, sotva jsem vešel do salonu.“

Walli si teď připadal jako trouba. Nechal se nachytat při dětinské lži. To v něm ovšem žádné přátelštější pocity vůči otci nevyvolalo.

„Proto vím, že jsi toho nenechal.“

„Proč se mě tedy ptáš?“ Wallimu byl protivný ten drzý tón, který zaslechl ve svém vlastním hlase.

„Doufal jsem, že mi řekneš pravdu.“

„Doufal jsi, že mě nachytáš.“

„Mysli si, co chceš. Počítám, že máš v kapse balíček.“

„Ano.“

„Polož ho na stůl.“

Walli vytáhl z kapsy kalhot cigarety a rozhněvaně je hodil na stůl. Otec je strčil do šuplete. Byly to Lucky Strikes, nikoli mizerná východoněmecká značka „f6“, a balíček byl skoro plný.

„Měsíc budeš každý večer doma,“ rozhodl otec. „Aspoň se přestaneš toulat po hospodách, kde se pořád hraje na bendžo a kouří.“

Wallimu se panikou stáhl žaludek. Usilovně se snažil zůstat klidný a rozumný. „Není to bendžo, ale kytara. A nemůžu přece zůstat měsíc zavřený.“

„Nebuď směšný. Uděláš, co říkám.“

„Tak dobře,“ řekl zoufale Walli. „Ale ne ode dneška.“

„Ode dneška.“

„Ale já musím jít dneska večer do klubu Minnesänger.“

„To je přesně podnik, jakému by ses měl vyhýbat.“

Ten člověk je nemožný! „Zůstanu měsíc každý večer doma – od zítřka, ano?“

„Můj zákaz vycházek se nebude přizpůsobovat tvým plánům. Má ti působit nesnáze.“

Otce v této jeho náladě nebylo možné zviklat, ale Walli byl šílený z pocitu marnosti, a tak to přesto zkusil. „Ty nechápeš! Dneska se účastním soutěže v Minnesängeru – to je jedinečná šance.“

„Nebudu odkládat tvé potrestání, abych ti dovolil hrát na bendžo!“

„To je kytara, ty starej hlupáku! Kytara!“ Walli se vyřítil z pokoje.

Tři ženy v sousední místnosti očividně všechno slyšely a vytřeštily na něj oči. „Ach, Walli…“ zašeptala Rebeka.

Popadl kytaru a odešel.

Cestou po schodech dolů žádný plán v hlavě neměl, jen vztek; když však spatřil domovní dveře, rázem věděl, co udělá. S kytarou v ruce vyšel z domu a praštil dveřmi, až se dům otřásl.

V patře se otevřelo okno dokořán a Walli uslyšel, jak otec křičí. „Vrať se, slyšíš? Okamžitě se vrať, nebo to pro tebe dopadne hůř!“

Walli šel dál.

Nejdřív pociťoval jenom hněv, ale po chvíli se rozveselil. Vzepřel se otci a dokonce mu řekl, že je starý hlupák! Ubíral se rázným krokem a mířil na západ. Jenže euforie brzy vyprchala a Walli začal přemýšlet, jaké asi budou důsledky. Otec nebral neposlušnost na lehkou váhu. Svým dětem i zaměstnancům velel a očekával, že se všichni poslušně podvolí. Co ale udělá? Poslední dva tři roky byl Walli už příliš velký, než aby dostával na zadek. Dneska se ho otec pokusil zadržet doma, jako by to bylo vězení, ale selhalo to. Někdy otec tvrdil, že ho vezme ze školy a nechá ho pracovat u sebe v podniku, jenže Walli to považoval za plané vyhrožování: otci by se moc nelíbilo, kdyby se mu po jeho milované továrně poflakoval vzdorný puberťák. Přesto měl Walli pocit, že fotřík něco vymyslí.

Ulice, po které šel, přecházela na křižovatce z východního Berlína do Západního. Na nároží postávali tři příslušníci VoPo, východoněmecké policie, a kouřili. Měli právo kontrolovat každého, kdo překračuje neviditelnou hranici. Samozřejmě nemohli oslovit všechny, protože každý den ji přecházely tisíce lidí, včetně mnoha Grenzgänger, východoberlínských pendlerů, kteří pracovali na Západě za vyšší mzdy vyplácené v hodnotných západoněmeckých markách. Walliho otec byl Grenzgänger, i když nepracoval za mzdu, ale kvůli zisku. Walli sám překračoval hranici nejméně jednou týdně, obvykle chodil s kamarády do západoberlínských kin, která promítala americké filmy plné sexu a násilí, což bylo mnohem víc vzrušující než mravoučné bajky v komunistických biografech.

Příslušníci VoPo v podstatě zastavovali každého, kdo jim nějak padl do oka. Téměř vždy kontrolovali celé přecházející rodiny – rodiče s dětmi – kvůli podezření, že se pokoušejí opustit Východ navždy, zvlášť jestliže měli zavazadla. S oblibou také obtěžovali dospívající mládež, zejména ty, kdo se oblékali podle západní módy. Mnoho východoberlínských chlapců patřilo k protirežimním partám, které buď obdivovaly Elvise Presleyho, nebo provokovaly svými názvy jako Texas Gang či Jeans Gang a podobně. Tito chlapci nenáviděli policii a policie nenáviděla je.

Walli měl na sobě obyčejné černé kalhoty, bílé tričko s krátkým rukávem a světle hnědou bundu. Myslel si, že vypadá bezvadně, trochu jako James Dean, ale vůbec na jako člen nějaké party. Pozornost však mohla vzbudit jeho kytara. Ta byla nejhorším symbolem toho, co nazývali „americká nekultura“ – ještě horší než komiksy se Supermanem.

Přešel přes ulici a dával si pozor, aby na policisty nepohlédl. Koutkem oka přece jen zpozoroval, že jeden z nich na něj civí. Neřekli však nic a Walli vkročil do svobodné země.

Nasedl do tramvaje, která mířila podél jižní strany parku na Ku’damm. Pomyslel si, že nejlepší na Západním Berlíně je, že všechny dívky chodí v punčochách.

Došel do klubu Minnesänger, sklepního prostoru v boční uličce u Ku’damm, kde se dostalo slabé pivo a párky. Byl tu hodně brzy, ale klub se už zaplňoval. Walli zaskočil za mladým majitelem klubu Dannim Hausmannem a zapsal se na seznam soutěžících. Koupil si pivo, aniž se ho někdo zeptal na věk. Byla tu spousta mladých chlapců jako on, všichni s kytarou, téměř stejně tolik dívek a pár starších lidí.

Hodinu poté soutěž začala. Každé vystoupení zahrnovalo dvě písničky. Někteří soutěžící byli beznadějní začátečníci brnkající jednoduché akordy, ale několik kytaristů bylo – k Walliho úděsu – zdatnějších než on. Většinou vypadali jako američtí umělci, jejichž materiál kopírovali. Tři chlapci oblečení jako Kingston Trio zahráli „Tom Dooley“ a jedna dívka s dlouhými černými vlasy a kytarou zazpívala „The House of the Rising Sun“ úplně stejně jako Joan Baezová. Dívce se dostalo hlasitého potlesku a nadšených výkřiků.

Následovala starší dvojice v manšestrákách a za doprovodu tahací harmoniky vystoupila s písničkou o práci na poli „Im Märzen der Bauer“. Byla to lidovka, nic takového, co chtělo publikum. Sklidili ironický jásot; sem nepatřili.

Zatímco Walli netrpělivě čekal, až přijde na řadu, oslovila ho hezká dívka. Tohle se mu stávalo často. Myslel si o sobě, že má divný obličej, s vystouplými lícními kostmi a mandlovýma očima, jako by byl poloviční Japonec, ale mnoho dívek to považovalo za atraktivní. Tahle se představila jako Karolin. Vypadala o rok či dva starší než Walli. Oválný obličej jí rámovaly dlouhé rovné vlasy s pěšinkou uprostřed. Nejprve si pomyslel, že je stejná jako všechny ostatní folkařky, ale měla velký, široký úsměv, při kterém se mu rozbušilo srdce. „Chystala jsem se zúčastnit s bratrem – hraje na kytaru –, ale nechal mě ve štychu. Ty bys se mnou do dvojice asi nešel, že ne?“ zeptala se.

Walliho prvním popudem bylo odmítnout. Má svůj repertoár písniček, ale žádná dueta. Jenže Karolin byla okouzlující a Walli chtěl mít nějaký důvod, aby s ní mohl dál mluvit. „Muselo by se to nazkoušet,“ odpověděl pochybovačně.

„Můžeme jít ven. O jakých písničkách jsi uvažoval?“

„Nachystal jsem si ‚All My Trials‘ a pak ‚This Land is Your Land‘.“

„Co takhle ‚Noch Einen Tanz‘?“

Tohle nepatřilo do Walliho repertoáru, ale melodii znal a zahrát ji bylo snadné. „Zařadit komickou písničku mě vůbec nenapadlo,“ přiznal.

„Obecenstvo by to zbaštilo i s chlupama. Mohl bys zazpívat mužskou část, kde jí říká, aby šla domů za nemocným manželem, pak bych já zazpívala Ještě jeden taneček‘ a závěr dáme společně.“

„Tak to zkusíme.“

Vyšli ven. Byl začátek léta a venku se stále ještě nesetmělo. Posadili se na zápraží a písničku zkusili. Šlo jim to spolu dobře a Walli na závěr zaimprovizoval pár akordů.

Karolin měla čistý kontraalt a Walli si pomyslel, že zní senzačně, a navrhl, že jako kontrast by jejich druhé číslo mohlo být něco smutného. Odmítla ‚All My Trials‘ jako příliš depresivní, ale líbil se jí pomalý spirituál ‚Nobody’s Fault but Mine‘. Když to zkusili, Wallimu naskočila za krkem husí kůže.

Do klubu vcházel americký voják a usmál se na ně. „Bože můj, tohle jsou Bobbsey Twins,“ poznamenal anglicky.

Karolin se rozesmála a obrátila se tázavě na Walliho. „Nejspíš jsme si podobný – blond vlasy a zelený oči. Kdo jsou Bobbseyova dvojčata?“

Walli si barvy jejích očí nevšiml a zalichotilo mu, že Karolin ví, jaké je má on. „V životě jsem o nich neslyšel,“ odpověděl.

„To je jedno, zní to jako prima jméno pro duo. Jako Everly Brothers.“

„Potřebujeme nějaký jméno?“

„Jestli to vyhrajeme, tak jo.“

„Fajn. Tak se vrátíme. Musíme přijít na řadu už každou chvíli.“

„Ještě něco,“ zadržela ho. „Až budeme zpívat ‚Noch Einen Tanz‘, musíme se na sebe sem tam podívat a usmát se.“

„Fajn.“

„Skoro jako když spolu chodíme, rozumíš? Na jevišti to bude vypadat dobře.“

„Jistě.“ Usmívat se na Karolin, jako by byla jeho holka, nebude těžké.

Uvnitř jakási blondýna brnkala na kytaru a zpívala „Freight Train“. Nebyla tak krásná jako Karolin, ale hezká ano. Po ní jeden kytarový virtuos zahrál prsty komplikované blues. Potom Danni Hausmann vyvolal Walliho.

Když se postavil před obecenstvo, pocítil napětí. Většina kytaristů měla kožený popruh, ale Walli se nikdy neobtěžoval, aby něco takového sháněl, a nástroj měl na krku zavěšený na provázku. Teď náhle zalitoval, že nemá popruh.

„Dobrý večer, jsme Bobbsey Twins,“ ohlásila Karolin.

Walli zahrál akord, začal zpívat a popruh mu mohl být rázem ukradený. Píseň byla waltz a on ji svižně vybrnkal. Karolin předstírala, že je zhýralá nevěstka, a Walli jí odpovídal jako škrobený pruský oficír.

Obecenstvo se smálo.

Pak se Wallimu cosi přihodilo. V klubu byla jen asi tak stovka lidí a nebylo od nich slyšet nic víc než uznalé kolektivní hihňání, ale jemu to dalo pocit, jaký ještě nezažil; trochu se to podobalo zážitku z prvního šluku cigarety.

Zasmáli se ještě několikrát a na konci hlasitě tleskali.

To se Wallimu zamlouvalo ještě víc.

„Líbili jsme se!“ zašeptala vzrušeně Karolin.

Walli začal hrát „Nobody’s Fault but Mine“, ocelové struny brnkal nehty, aby zvýraznil tklivé drama, a všichni ztichli. Karolin se proměnila v bezútěšně zoufalou padlou ženu. Walli pozoroval obecenstvo. Nikdo nemluvil. Jedna žena měla slzy v očích a jeho napadlo, jestli neprožila to, o čem Karolin zpívá.

Ztichlé soustředění publika bylo ještě lepší než smích.

Na konci nadšeně volali a dožadovali se přídavku.

Pravidlo znělo dvě písně a dost, a tak Walli s Karolin sestoupili z pódia a volání po přídavku si nevšímali, ale Hausmann je vyzval, ať se vrátí. Třetí písničku si však předem neodzkoušeli, a teď na sebe koukali s panikou v očích. Pak se Walli zeptal: „Znáš ‚This Land is Your Land‘?“ a Karolin přikývla.

Obecenstvo se přidalo, což přimělo Karolin, aby zpívala hlasitěji; Walliho síla jejího hlasu překvapila. Zpíval první hlas a jejich zpěv se nesl nad hlasy publika.

Když konečně opustili pódium, cítil se rozjásaně. Karolin zářily oči. „Byli jsme fakt dobrý!“ prohlásila. „Jsi lepší než můj brácha.“

„Nemáš cigaretu?“ zeptal se Walli.

Další hodinu soutěže proseděli a kouřili. „Myslím, že jsme byli nejlepší,“ soudil Walli.

Karolin byla opatrnější. „Lidem se hodně líbila ta blondýna, co zpívala ‚Freight Train‘,“ připomněla mu.

Konečně vyhlásili výsledek.

Bobbsey Twins skončili jako druzí.

Zvítězila dívka napodobující Joan Baezovou.

Walli se naštval. „Skoro neumí hrát!“ soptil.

Karolin byla rozvážnější. „Lidi milujou Joan Baezovou.“

Klub se začal vyprazdňovat a Walli s Karolin zamířili ke dveřím. Walli se cítil na dně. Když odcházeli, zastavil je Danni Hausmann. Bylo mu něco přes dvacet a na sobě měl moderní ležérní oblečení – černý rolák a džíny. „Dali byste dohromady půlhodinový vystoupení v pondělí?“ zeptal se.

Walli byl příliš překvapený, než aby se zmohl na odpověď, ale Karolin rychle přisvědčila. „Jasně!“

„Vyhrála ta imitátorka Joan Baezový,“ upozornil Walli, ale vzápětí si pomyslel: proč to říkám?

„Zdá se, že vy dva byste dokázali zaujmout obecenstvo dýl než jedno nebo dvě čísla. Máte dost repertoáru pro takový vystoupení?“

Walli znovu zaváhal a znovu zasáhla Karolin. „Do pondělka ho budeme mít,“ ujistila Danniho.

Walli si vzpomněl, že otec má v plánu věznit ho doma každý večer po celý měsíc, ale rozhodl se, že se o tom nezmíní.

„Díky,“ přikývl Danni. „Přijdete na řadu hned zkraje, v půl devátý, tak tady buďte kolem půl osmý.“

Když vycházeli na ulici osvícenou lampami, byli radostí bez sebe. Walli neměl tušení, jak to udělá s otcem, ale pociťoval optimismus a věřil, že se všechno vyřeší.

Ukázalo se, že Karolin také bydlí ve východním Berlíně. Nasedli do autobusu a začali promýšlet, co předvedou příští týden. Měli k dispozici hodně folkových písniček, které znali oba dva.

Vystoupili a zamířili do parku. Karolin se zamračila. „Ten chlap za náma,“ upozornila.

Walli se ohlédl. Třicet až čtyřicet metrů za nimi šel muž s naraženou čepicí a s cigaretou v ruce. „Co je s ním?“

„Nebyl v Minnesängeru?“

Muž uhnul pohledem, třebaže Walli hleděl přímo na něj. „Myslím, že ne,“ zabručel Walli. „Máš ráda Everly Brothers?“

„Ano!“

Walli začal za chůze hrát „All I Have to Do Is Dream“; drnkal na kytaru zavěšenou na krku. Karolin se dychtivě přidala. Procházeli parkem a zpívali. Pak zahrál hit Chucka Berryho „Back in the USA“.

Když vyřvávali refrén „I’m so glad I’m living in the USA“, Karolin se náhle zarazila. „Pššš!“ sykla. Walli si uvědomil, že dorazili na hranici, a zahlédl tři příslušníky VoPo stojící pod pouliční lampou; zlovolně na ně civěli.

Walli okamžitě umlkl a doufal, že se zarazili včas.

Jeden z policistů byl seržant, a ten se díval za Walliho. Walli se letmo ohlédl a všiml si, že muž s naraženou čepicí krátce přikývl. Seržant vykročil k Wallimu a Karolin. „Doklady,“ vyštěkl. Muž s čepicí mluvil do příruční vysílačky.

Walli se zachmuřil. Karolin se zřejmě nemýlila, někdo je sledoval.

Napadlo ho, jestli za tím není Hans.

Je vůbec možné, že by byl tak ubohý a mstivý?

Ano, je to možné.

Seržant pohlédl na Walliho průkaz totožnosti. „Je ti teprve patnáct,“ řekl. „Takhle pozdě bys neměl courat venku.“

Walli se kousl do jazyka. Nemělo smysl, aby se s nimi přel.

Pak seržant prostudoval Karolinin průkaz. „Vám je sedmnáct! Co tu děláte s tímhle dítětem?“

Tohle Wallimu připomnělo roztržku s otcem. „Nejsem žádný dítě,“ namítl rozhněvaně.

Seržant ho ignoroval. „Mohla byste chodit se mnou,“ navrhl Karolin. „Já jsem opravdovej mužskej.“ Druzí dva příslušníci VoPo se uznale zachechtali.

Karolin nic neřekla, ale seržant byl neodbytný. „Tak co?“ naléhal.

„Asi vám přeskočilo,“ odpověděla klidně.

Muže to ranilo. „Tak tohle je hulvátství,“ zavrčel.

Walli si toho všiml už u jiných mužů. Jestliže je dívka odpálkuje, hned jsou rozhořčení, ale jakoukoli jinou odpověď berou jako povzbuzení. Co asi mají ženy dělat?

„Vraťte mi průkaz, prosím,“ požádala Karolin.

„Jste panna?“ zeptal se seržant.

Karolin se zarděla.

Druzí dva policisté se znovu zachechtali.

„Tohle by jim měli psát do občanky,“ ušklíbl se muž. „Jestli je panna nebo ne.“

„Přestaňte s tím,“ vmísil se Walli.

„Já jsem na panny jemnej.“

Ve Wallim to vřelo. „Tahle uniforma vám nedává právo, abyste obtěžoval dívky!“

„Skutečně?“ Seržant jim průkazy nevracel.

U chodníku zastavil světle hnědý trabant 500 a vystoupil Hans Hoffmann. Walli dostal strach. Jak se mohl dostat do takového průšvihu? Vždyť neudělal nic víc, než že zpíval v parku.

Hans k němu přistoupil. „Ukaž mi ten krám, co ti visí na krku,“ vyzval ho.

Walli sebral veškerou kuráž. „Proč?“ vzepřel se.

„Protože mám podezření, že se to používá k pašování kapitalisticko-imperialistické propagandy do Německé demokratické republiky. Dej to sem.“

Kytara byla tak drahocenná, že Walli stále ještě neuposlechl, jakkoli byl vyděšený. „Co když nedám?“ vzpouzel se. „To mě zatknete?“

Seržant si promnul klouby pravé ruky v levé dlani.

„Nakonec ano,“ přisvědčil Hans.

Wallimu došla kuráž. Přetáhl si provaz přes hlavu a podal kytaru Hansovi.

Hans ji uchopil, jako by chtěl hrát, udeřil do strun a zazpíval anglicky začátek Elvisova hitu: „You ain’t nothing but a hound dog.“ Policisté se hystericky rozchechtali.

Zřejmě i oni poslouchají popové stanice.

Hans zatlačil ruku pod struny a pokusil se hmátnout do otvoru ozvučnice.

„Opatrně!“ vykřikl Walli.

Horní E struna s cinknutím praskla.

„To je choulostivej nástroj!“ zoufal si Walli.

Hansově ruce struny překážely. „Nemá někdo nůž?“ zeptal se.

Seržant strčil ruku do kabátu a vytáhl nůž se širokým ostřím – Wallimu bylo jasné, že tohle není součástí standardní výzbroje.

Hans se pokusil struny přeříznout, ale odolávaly víc, než si myslel. Podařilo se mu přervat B a G, ale silnější struny nikoli.

„V tý kytaře nic není,“ úpěnlivě vysvětloval Walli. „Stačí ji potěžkat.“

Hans na něj pohlédl, usmál se, pak silně bodl do vrchní desky vedle kobylky.

Čepel projela dřevem a Walli bolestně vykřikl.

Hanse jeho reakce potěšila a začal do kytary prorážet další díry. Vrchní deska se oslabila a struny odtrhly kobylku a okolní dřevo z těla nástroje. Hans vypáčil i zbytek a odhalil vnitřek, který vypadal jako prázdná rakev.

„Žádná propaganda,“ řekl. „Gratuluju – jsi nevinný.“ Podal Wallimu zničenou kytaru a Walli si ji vzal.

Seržant jim s úšklebkem vrátil průkazy.

Karolin vzala Walliho za paži a táhla ho pryč. „Pojď,“ vybídla ho tiše. „Padáme.“

Walli ji nechal, aby ho vedla. Skoro neviděl, kam jde. Neodkázal zastavit proud slz.

KAPITOLA ČTVRTÁ

V neděli 14. května 1961 nastoupil George Jakes do autobusu společnosti Greyhound v Atlantě v Georgii. Byl Den matek. George byl vyděšený.

Maria Summersová usedla vedle něj. Vždycky sedali spolu. Stalo se z toho pravidlo: všichni předpokládali, že prázdné místo vedle George je rezervované pro Marii.

Chtěl skrýt nervozitu, a začal si proto s Marií povídat. „Tak co si myslíš o Martinu Lutheru Kingovi?“

King byl hlavou Jižní křesťanské konference, jedné z významnějších skupin zasazujících se o občanská práva. Předchozí den se ním setkali na večeři v jedné atlantské restauraci, která měla černošského majitele.

„Je to úžasný člověk,“ odpověděla Maria.

George si tím nebyl tak jistý. „O Jezdcích svobody mluvil skvěle, ale tady v autobusu s námi není.“

„Představ si, že jsi na jeho místě,“ namítla rozumně Maria. „Je vůdce jiné občanskoprávní skupiny. Generál se nemůže stát pěšákem v pluku někoho jiného.“

George se na to takhle podívat nedokázal. Maria je velice bystrá.

Napůl se do ní zamiloval. Zoufale toužil po příležitosti, kdy by s ní byl sám, ale lidé, v jejichž domech Jezdci nocovali, byli řádní a vážení černošští občané, mnozí z nich věřící katolíci, kteří by nedovolili, aby jejich hostinské pokoje sloužily k nějakému muckání. A Maria, jakkoli byla svůdná, nedělala nic víc, než že seděla vedle George, povídala si s ním a smála se jeho vtípkům. Nikdy nenaznačila nic takového, čím žena vyjadřuje, že si přeje, aby byli víc než přáteli: nedotýkala se jeho paže, nenechávala si pomoct při vystupování z autobusu ani se k němu v davu netiskla. Neflirtovala. Možná je i v pětadvaceti panna.

„Mluvila jsi s Kingem dlouho,“ prohodil.

„Kdyby nebyl kazatel, řekla bych, že mě balí,“ připustila.

George si nebyl jistý, jak má na tohle reagovat. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby po tak okouzlující dívce nějaký kazatel vyjel. Pomyslel si, že je Maria naivní, pokud jde o muže. „Taky jsem si s Kingem chvilku povídal.“

„Co ti řekl?“

George zaváhal. Právě Kingova slova ho vyděsila. Rozhodl se, že je Marii stejně poví: má právo to vědět. „Říkal, že Alabamou neprojedeme.“

Maria zbledla. „Skutečně tohle řekl?“

„Přesně tohle.“

Teď byli vyděšení oba.

Greyhound vyjel ze zastávky.

Prvních několik dní měl George obavy, že Jízda svobody bude příliš pokojná. Běžní cestující v autobusu nijak nereagovali na to, že černoši sedí na nesprávných sedadlech, a někdy se k nim přidávali, když zpívali. Když Jezdci na zastávkách nerespektovali cedulky POUZE PRO BÍLÉ a BAREVNÍ, nic se nestalo. V některých městech dokonce nápisy přelakovali. George se obával, že stoupenci segregace vymysleli dokonalou strategii. Nedocházelo k žádným nepříjemnostem, a nebyla tudíž ani žádná publicita, černošští Jezdci byli v restauracích pro bílé zdvořile obsluhováni. Každý večer vystoupili z autobusů a bez jakéhokoli obtěžování se účastnili shromáždění, která se obvykle konala v kostelích, a pak přenocovali u sympatizantů. Jenže George si byl jistý, že sotva vytáhnou paty z města, cedule se obnoví, segregace se vrátí a Jízda svobody bude jen ztrátou času.

Ironie toho všeho bila do očí. Co George pamatuje, vždycky ho zraňoval a doháněl k zuřivosti opakovaný vzkaz, někdy skrytý, ale často vyslovený nahlas, že je někým podřadným. Nezáleželo na tom, že je chytřejší než devadesát devět procent bílých Američanů. Ani na tom, že je pracovitý, zdvořilý a dobře oblečený. Šerední běloši, příliš hloupí nebo příliš líní, než aby dělali něco jiného, než rozlévali drinky či pumpovali benzin, se na něj dívali spatra. Nemohl vejít do obchodního domu, posadit se v restauraci nebo se ucházet o zaměstnání, aniž musel přemýšlet, jestli ho budou ignorovat, vyzvou ho k odchodu nebo odmítnou kvůli barvě kůže. Tohle ho nepříčetně popuzovalo. Jenže nyní byl paradoxně zklamaný, že se to neděje.

Bílý dům byl mezitím na vážkách. Třetí den Jízdy přednesl ministr spravedlnosti Robert Kennedy projev na univerzitě v Georgii, v němž slíbil, že vláda bude na Jihu prosazovat občanská práva. Tři dny poté jeho bratr, prezident, vycouval a stáhl podporu dvěma návrhům zákona o občanských právech.

George přemýšlel, jestli takhle stoupenci segregace nezvítězí – vyhnou se konfrontaci a pak budou pokračovat jako dřív.

Nemělo tomu tak být. Mír vydržel jenom čtyři dny.

Pátého dne Jízdy byl jeden z účastníků uvězněn, protože trval na svém právu nechat si vyleštit boty.

Šestého dne propuklo násilí.

Obětí se stal student teologie John Lewis. Na bělošském záchodě v Rock Hill v Jižní Karolíně ho napadli násilníci. Lewis se nechal zmlátit a zkopat, aniž se aktivně bránil. George incident neviděl, což bylo asi dobře, protože si nebyl jistý, jak by se vyrovnal Lewisovu gándhíovskému sebeovládání.

Příštího dne si George přečetl v novinách krátké zprávy o této násilnosti, ale zklamalo ho, že případ zastínilo vyslání Alana Sheparda jako prvního Američana do kosmu. A co má být, pomyslel si George mrzutě. První člověk už byl ve vesmíru skoro před měsícem – sovětský kosmonaut Jurij Gagarin. V tomhle nás Rusové porazili. Bílý Američan může kroužit kolem Země, ale černý Američan nesmí na záchod.

Když pak Jezdci vystupovali z autobusu v Atlantě, vítal je jásající dav a Georgeovi to zase pozvedlo náladu.

Jenže to bylo v Georgii a nyní směřovali do Alabamy.

„Proč King říkal, že Alabamou neprojedeme?“ zeptala se Maria.

„Proslýchá se, že Ku-klux-klan chystá něco v Birminghamu,“ odpověděl zachmuřeně George. „FBI o tom zřejmě ví, ale nedělají nic, aby to zarazili.“

„A místní policie?“

„Tihle policajti jsou členy toho zatracenýho Ku-klux-klanu.“

„A co tamhle ti dva?“ Trhnutím hlavy Maria ukázala na sedadla o řadu za nimi na opačné straně uličky.

George se ohlédl přes rameno na dva statné bělochy sedící vedle sebe. „Co je s nimi?“

„Ty necítíš policajta?“

Pochopil, co má na mysli. „Myslíš, že jsou z FBI?“

„Na FBI jsou oblečení moc levně. Řekla bych, že jsou z alabamské dopravní policie.“

Na George to zapůsobilo. „Jak to, že ti to tak pálí?“

„Jednak máma dbala na to, abych papala zeleninku, jednak táta dělá právníka v Chicagu, hlavním gangsterském městě USA.“

„Co tedy myslíš, že tady ti dva dělají?“

„Jistá si nejsem, ale nepřipadá mi, že jsou tu proto, aby bránili naše občanská práva.“

George vyhlédl z okna a spatřil ceduli VÍTEJTE V ALABAMĚ. Pohlédl na hodinky. Jedna hodina po poledni. Z modré oblohy zářilo slunce. Krásný den na smrt, pomyslel si.

Maria chtěla pracovat v politice nebo ve státní správě. „Protestující můžou mít velký vliv, ale svět nakonec přetvářejí vlády,“ prohlásila.

George přemýšlel, jestli s tím on sám souhlasí. Maria si zažádala o přijetí do tiskového odboru Bílého domu, pozvali ji k pohovoru, ale zaměstnání jí nedali. „Ve Washingtonu moc černých právníků nepřijímají,“ řekla posmutněle Georgeovi. „Nejspíš zůstanu v Chicagu a budu pracovat v otcově advokátní kanceláři.“

Přes uličku vedle George seděla bílá žena středních let v plášti a klobouku a na klíně držela velkou bílou plastovou kabelku. George se na ni usmál. „Krásné počasí na cestu autobusem,“ prohodil.

„Jedu za dcerou do Birminghamu,“ odpověděla, aniž se jí zeptal.

„To je pěkné. Já jsem George Jakes.“

„Cora Jonesová. Jonesová starší. Dcera čeká za týden miminko.“

„První?“

„Třetí.“

„Na babičku tedy vypadáte moc mladě, jestli dovolíte.“

Trochu zavrněla. „Je mi devětačtyřicet.“

„To bych nikdy neřekl!“

Greyhound přijíždějící z opačného směru zablikal a autobus s Jezdci zpomalil a zastavil. K oknu řidiče přistoupil běloch a George zaslechl, jak říká: „Na zastávce v Annistonu se shromáždil dav lidí.“ Řidič něco odpověděl, ale George to neslyšel. „Hlavně si dej majzla,“ nabádal ho muž u okna.

Autobus se znovu rozjel.

„Co to znamená, dav?“ zeptala se úzkostlivě Maria. „To by mohlo být dvacet lidí, ale i tisíc. Mohl by to být vítací výbor, nebo rozzuřená lůza. Proč nám neřekl víc?“

George tušil, že za jejím podrážděním se skrývá strach.

Připomněl si matčina slova: „Jenom se bojím, že tě zabijou.“ Někteří lidé z jejich hnutí prohlašovali, že jsou připraveni pro věc svobody zemřít. George si nebyl jistý, jestli se chce stát mučedníkem. Je tu tolik jiných věcí, které chce dělat; jako třeba spát s Marií.

Chvilku poté vjeli do Annistonu, městečka stejného jako kdekoli na Jihu: nízké budovy, pravoúhlé ulice, prach a vedro. Silnice byla lemována lidmi jako při přehlídce. Mnozí byli vyšňoření, ženy v kloboucích a děti vydrhnuté do čista, bezpochyby právě po návštěvě kostela. „Co čekají, že uvidí, lidi s rohama?“ ušklíbl se George. „Tady nás máte, vážení, opravdové negry ze Severu, co chodí obutí a oblečení.“ Mluvil, jako by je oslovoval, třebaže ho mohla slyšet jen Maria. „Přišli jsme vám sebrat vaše zbraně a učit vás o komunismu. Kam chodí bílé dívky plavat?“

Maria se zahihňala. „Kdyby tě slyšeli, nepochopili by, že si děláš srandičky.“

On si ve skutečnosti legraci nedělal, spíš jako by sám sobě dodával odvahu. Pokoušel se nevšímat si křečí strachu ve svých útrobách.

Autobus odbočil na zastávku, která byla podivně opuštěná. Budovy vypadaly zavřené a zamčené. Georgeovi to připadalo strašidelné.

Řidič otevřel dveře autobusu.

George neviděl, odkud se dav vyrojil. Rázem byli všude kolem autobusu. Běloši, někteří v pracovním oblečení, jiní ve svátečním. V rukou svírali baseballové pálky, kovové trubky, železné řetězy. A všichni křičeli. Většinou to byl jen bezobsažný řev, ale George zaslechl i slova vyjadřující nenávist, včetně Sieg heil!

George se zvedl a jeho prvním popudem bylo zavřít dveře; ti dva muži, které Maria identifikovala jako policisty, však byli rychlejší a zabouchli je. Třeba tu jsou proto, aby nás chránili, pomyslel si George; nebo jen chrání sami sebe.

Rozhlédl se okny kolem dokola. Venku žádný policista nebyl. Jak je možné, že místní policie neví o ozbrojeném davu, který se shromáždí na autobusové zastávce? Musejí být spolčení s Ku-klux-klanem. Nic překvapivého.

Vteřinu poté muži zaútočili svými zbraněmi na autobus. Ozvala se děsivá kakofonie, jak se řetězy a páčidla začaly zakusovat do karosérie. Rozbilo se sklo a paní Jonesová vykřikla. Řidič nastartoval motor, ale jeden muž z davu si lehl před autobus. George si pomyslel, že ho řidič prostě přejede, ale autobus zůstal stát.

Oknem prolétl kámen a George pocítil ostrou bolest na tváři, jako by ho bodla včela. Zasáhl ho letící střep. Maria seděla u okna: byla v nebezpečí. George ji popadl za paži a přitáhl ji k sobě. „Klekni si do uličky!“ křikl.

Šklebící se muž s boxerem na prstech prostrčil ruku oknem vedle paní Jonesové. „Pojďte sem ke mně!“ zavolala Maria, stáhla ženu dolů a starostlivě ji objala.

Řev zesílil. „Komunisti!“ vřískali. „Srabi!“

„Přikrč se, Georgi!“ křikla Maria.

George se nemohl přimět, aby se před těmi výtržníky nějak hrbil.

Náhle rámus zeslábl. Bušení do boků autobusu ustalo a žádné další sklo se netříštilo. George spatřil policistu.

Už bylo načase, pomyslel si.

Policista lehce máchal obuškem a přitom se přátelsky bavil se šklebícím se mužem s boxerem.

Pak George uviděl další tři policisty. Utišili dav, ale k Georgeovu pobouření nic víc neudělali. Chovali se, jako by nebyl spáchán žádný trestný čin. S výtržníky si nenuceně povídali, zřejmě to byli jejich přátelé.

Oba dopravní policisté se vrátili na svá sedadla; vypadali zaraženě. George tušil, že jejich úkolem je špehovat Jezdce, nepočítali ovšem, že by se mohli stát obětí davového násilí. Postavit se na stranu Jezdců byli nuceni – v sebeobraně. Třeba se naučí dívat se na věci z jiné perspektivy.

Autobus se rozjel. George viděl čelním sklem, že jeden policista vybízí muže, aby ustoupili z cesty, a druhý dává máváním řidiči pokyn k jízdě. Po výjezdu ze zastávky předjelo autobus policejní vozidlo a vyvedlo ho na výpadovou cestu z města.

George se začal cítit líp. „Myslím, že jsme z toho venku,“ ulevil si.

Maria se zvedla z podlahy, zřejmě nezraněná. Z náprsní kapsičky Georgeova saka vytáhla kapesník a jemně mu otřela obličej. Na bílé bavlně ulpěla červená krev. „Je to ošklivý škrábanec,“ poznamenala.

„To přežiju.“

„Ale už nebudeš tak hezký.“

„Já jsem hezký?“

„Býval jsi, ovšem teď…“

Chvíle klidu netrvala dlouho. George se letmo ohlédl a spatřil za autobusem dlouhou řadů pickupů a osobních automobilů. Zřejmě byly plné řvoucích mužů. Zaúpěl. „Nejsme z toho venku,“ uvědomil si.

„Ve Washingtonu, než jsme nastoupili do autobusu, jsi mluvil s takovým bílým klukem,“ pohlédla na něj tázavě Maria.

„Joseph Hugo,“ odpověděl George. „Dělá práva na Harvardu. Proč?“

„Myslím, že jsem ho zahlédla v tom davu.“

„Josepha Huga? Ne. Ten je na naší straně. Určitě ses spletla.“ Ale Hugo je z Alabamy, vzpomněl si George.

„Má vypouklé modré oči.“

„Jestli byl v tom davu, tak by to znamenalo, že podporu občanských práv celou dobu předstíral… a špehoval nás. Nemůže být práskač.“

„Nemůže?“

George znovu pohlédl dozadu.

Policejní doprovod se na hranicích města otočil zpátky, ale ostatní vozidla nikoli.

Muži v autech řvali tak hlasitě, že je bylo slyšet i navzdory všem rámusícím motorům.

Za předměstími, na dlouhém osamělém úseku silnice číslo 202, předjely autobus dva vozy, pak zpomalily a donutily řidiče brzdit. Pokusil se je předjet, ale přejížděly ze strany na stranu a blokovaly cestu.

Cora Jonesová byla bílá v obličeji, celá se třásla a svírala kabelku jako záchranný pás. „Je mi líto, že jsme vás dostali do téhle situace, paní Jonesová,“ omluvil se George.

„Mně taky,“ odpověděla.

Auta před nimi konečně uhnula a autobus je předjel. Jenže martyrium ještě neskončilo: kolona vozů zůstávala stále za nimi. Pak George zaslechl povědomé rupnutí. Když autobus začal na silnici popojíždět ze strany na stranu, uvědomil si, že je to prasklá pneumatika. Řidič zpomalil a zastavil před nedalekým obchodem s potravinami. George si přečetl jméno: Forsyth a syn.

Řidič vyskočil. George zaslechl, jak se diví: „Dvě prasklý?“ Pak vešel do krámu, patrně telefonovat pro pomoc.

George byl napjatý jako struna. Jedna prasklá pneumatika, to je normální defekt; dvě, to je léčka.

A také ano, auta z kolony začala zastavovat a z nich vybíhala horda bělochů ve svátečním oblečení; řvali nadávky a máchali zbraněmi jako divoši na válečné stezce. Georgeovi se znovu sevřel žaludek, když viděl, jak běží k autobusu, sprosté obličeje zkřivené nenávistí; pochopil, proč se matčiny oči zalily slzami, když mluvila o bílých Jižanech.

Mladistvý chlapec v čele tlupy zvedl páčidlo a škodolibě roztříštil okno.

Další muž se pokusil vlézt do autobusu. Jeden ze dvou statných bílých pasažérů se postavil nad schody a vytáhl revolver; potvrdil tak Mariinu teorii, že to jsou tajní policisté. Vetřelec couvl a policista zamkl dveře.

George se polekal, že je to možná chyba. Co když se budou Jezdci potřebovat dostat rychle ven?

Muži venku začali autobus rozhoupávat, jako by ho chtěli převrátit, a pořád řvali: „Zabijte negry! Zabijte negry!“ Cestující ženy křičely strachem. Maria se přitiskla k Georgeovi tak, že by ho to nejspíš potěšilo, kdyby se nebál o život.

Viděl, že se venku objevili dva uniformovaní policisté, a zvedla se mu nálada. Rozzuřilo ho však, že nedělají nic, aby dav zkrotili. Pohlédl na dva policisty v civilu sedící v autobuse: tvářili se hloupě a vyděšeně. Ti uniformovaní očividně o svých kolezích v civilu nevědí. Alabamská dopravní policie je evidentně nejen rasistická, ale i dezorganizovaná.

George pátral kolem sebe po něčem, co by mohl použít nebo udělat na Mariinu a svoji ochranu. Vyskočit z autobusu a utíkat? Lehnout si na podlahu? Vytrhnout policistovi revolver a zastřelit pár bělochů? Každá možnost mu připadala horší, než když neudělá nic.

Zuřivě hleděl na ty dva dopravní policisty venku, kteří přihlížejí, jako by se nic nedělo. Proboha, vždyť jsou policisti! Co si myslí? Jestliže neprosazují zákon, jakým právem nosí tuhle uniformu?

Pak spatřil Josepha Huga. Mýlka byla vyloučená: tyhle vyvalené modré oči George dobře zná. Hugo přistoupil k jednomu z policistů a cosi mu řekl, pak se oba rozesmáli.

Je to práskač.

Jestli odtud vyváznu se zdravou kůží, tu krysu to bude mrzet.

Muži venku pokřikovali na Jezdce, ať vystoupí z autobusu. „Pojďte sem a schytáte, co vám patří, milovníci negrů!“ zaslechl George a bylo mu jasné, že v autobuse je to pro něj bezpečnější.

Jenže ne na dlouho.

Jeden z pořvávajících mužů se vrátil k autu a otevřel zavazadlový prostor; teď přibíhal zpátky k autobusu s něčím hořícím v ruce. Roztříštěným oknem vhodil planoucí balíček dovnitř. Pár vteřin poté balíček vybuchl v oblaku šedého dýmu. Nebyla to však jen dýmovnice. Podpálilo to čalounění a ve chvilce začal cestující dusit hustý černý kouř. „Nejde vpředu pustit čerstvý vzduch?“ vykřikla nějaká žena.

„Upalte negry!“ ozývalo se venku. „Usmažte je!“

Všichni se snažili dostat ke dveřím. Ulička se ucpala lidmi lapajícími po dechu. Někteří se tlačili dopředu, ale nešlo to. „Vystupte z autobusu!“ vykřikl George. „Všichni ven!“

„Dveře nejdou otevřít!“ křikl kdosi zpředu.

George si připomněl, že policista s revolverem dveře zamkl, aby dav nevnikl dovnitř. „Budeme muset vyskákat okny!“ vyzval všechny. „Pojďte!“

Stoupl si na sedadlo a vykopl zbytky skla z okna. Pak si stáhl sako a obalil jím spodní rám okna, aby vytvořil aspoň malou ochranu před zbývajícími střepy.

Maria bezmocně kašlala. „Půjdu napřed a chytím tě, až skočíš,“ řekl George. Pro udržení rovnováhy se přidržel opěradla, skrčil se, stoupl si do okna a skočil. Zaslechl, jak se mu o něco roztrhla košile, ale žádnou bolest necítil, a tak usoudil, že unikl bez zranění. Dopadl do trávy u silnice. Dav od hořícího autobusu ve strachu ustoupil. George se otočil a zvedl paže k Marii. „Prolez tím jako já!“ zavolal.

Ve srovnání s jeho šněrovacími polobotkami byly její lodičky tenoučké; když spatřil její malou nohu na okenním rámu, byl rád, že sako obětoval. Maria byla menší než on, ale ženská postava ji dělala širší. Cukl sebou, když bokem škrtla o střep, ale šaty se jí neroztrhly a okamžik poté mu dopadla do náručí.

Udržel ji lehce. Nevážila moc a George byl v dobré kondici. Postavil ji na zem, ale Maria klesla na kolena a lapala po vzduchu.

Rozhlédl se kolem sebe. Násilníci si stále udržovali odstup. Nakoukl do autobusu. Cora Jonesová stála v uličce, kašlala, točila se pořád dokola, příliš šokovaná a zmatená, než aby se dokázala zachránit. „Coro, pojďte sem!“ zakřičel. Zaslechla své jméno a pohlédla na něj. „Vylezte oknem jako my!“ volal. „Pomůžu vám!“ Zdálo se, že rozumí. S námahou si stoupla na sedadlo a stále svírala kabelku. Pohlédla na ostré střepy čouhající z okenního rámu a zaváhala; měla však tlustý plášť a zřejmě usoudila, že je lépe riskovat pořezání než udušení. Postavila jednu nohu na rám. George prostrčil ruce oknem, popadl ji za paži a zatáhl. Roztrhla si plášť, ale nic si neudělala a George ji pevně uchopil a postavil na zem. Odklopýtala stranou a domáhala se vody.

„Musíme pryč od autobusu!“ křikl na Marii. „Může vybuchnout palivová nádrž.“ Jenže Marii sužoval takový kašel, že zřejmě nedokázala jít. Jednou paží ji objal pod zády a druhou ji zvedl pod koleny. Odnášel ji k obchodu s potravinami, a když si myslel, že jsou v bezpečné vzdálenosti, opět ji postavil na zem.

Pohlédl zpátky a viděl, že se autobus nyní rychle vyprazdňuje. Dveře se konečně otevřely a lidé jimi klopýtali ven, zatímco další vyskakovali z oken.

Plameny se zvětšovaly. Když se poslední cestující dostali ven, vnitřek vozidla se proměnil v pec. George uslyšel, jak někdo křikl cosi o palivové nádrži, a z davu se začalo ozývat vystrašené varování: „Vybouchne nádrž! Vybouchne nádrž!“ Všichni se krčili a couvali. Pak zaznělo hluboké zadunění, vyšlehl divoký plamen a vozidlo se otřáslo výbuchem.

George si byl dost jistý, že uvnitř nikdo nezůstal. Aspoň nikdo není mrtvý – zatím, pomyslel si.

Zdálo se, že detonace nasytila hlad davu po násilí. Stáli kolem a sledovali, jak autobus hoří.

Před potravinářským obchodem se shlukla skupina lidí, zřejmě místních. Mnozí povzbuzovali útočný dav, ale z domu vyšla dívka s vědrem vody a plastovými pohárky. Dala napít paní Jonesové, pak přistoupila k Marii; ta vděčně vypila celý pohárek a požádala o další.

Přiblížil se starostlivě se tvářící bílý mladík. Měl krysí obličej, čelo a brada ustupovaly od špičatého nosu a zaječích zubů, napomádované červenohnědé vlasy měl ulízané dozadu. „Jak je, zlato?“ zeptal se Marie. Cosi však skrýval, a když Maria začala odpovídat, zvedl vysoko do vzduchu páčidlo, aby ji udeřil do hlavy. George vymrštil ruku, aby Marii ochránil, a páčidlo tvrdě dopadlo na jeho levé předloktí. Bolest byla strašlivá a George zařval. Muž zvedl páčidlo znovu. George se navzdory zraněné paži vrhl dopředu a pravým ramenem narazil do muže tak silně, že ten odlétl.

George se vrátil k Marii a zahlédl, jak se na něj z davu rozbíhají tři další, zřejmě aby pomstili krysího kamaráda. Georgeova úvaha, že rasisti už svůj hlad po násilí nasytili, byla předčasná.

Byl zvyklý se bít. Jako student nižších ročníků byl v harvardském zápasnickém týmu a ve vyšších ročnících už působil v týmu jako trenér. Jenže tohle nebude férový zápas podle pravidel. A on má jen jednu zdravou paži.

Na druhou stranu, George chodil do základní školy v jedné washingtonské chudinské čtvrti a věděl leccos i o neférových rvačkách.

Šli na ně tři vedle sebe, proto uhnul stranou. Nejenže je tím odvedl od Marie, ale otočil je tak, že nyní postupovali v řadě za sebou.

První muž na něj divoce roztočil železný řetěz.

George odskočil zpátky a řetěz ho minul. Setrvačná energie vychýlila muže z rovnováhy. Jak zavrávoral, George mu kopnutím podrazil nohy a muž se svalil na zem. Řetěz mu vypadl z ruky.

Druhý muž klopýtl přes prvního. George proti němu vykročil, otočil se zády a udeřil ho pravým loktem do obličeje; doufal, že mu vykloubí sanici. Muž přiškrceně vykřikl, padl na zem a upustil montážní páku.

Třetí muž se zastavil, náhle dostal strach. George k němu přikročil a udeřil ho vší silou pěstí do obličeje. Georgeova pěst zasáhla muže přímo do nosu. Kosti zakřupaly, vytryskla krev a muž vykřikl v strašlivých mukách. George v životě nepocítil z žádného svého úderu takové uspokojení jako teď. K čertu s Gándhím, pomyslel si.

Zazněly dva výstřely. Všichni rázem přerušili svou činnost, ať už dělali cokoli, a ohlédli se ke zdroji ohlušujících ran. Jeden z uniformovaných policistů držel vysoko nad hlavou revolver. „Tak dost, chlapci, konec zábavy,“ řekl. „Jde se odtud.“

George se rozlítil. Zábava? Ten policajt byl svědkem pokusu o vraždu, a on tomu říká zábava? George začínal rozumět, že policejní uniforma v Alabamě moc neznamená.

Dav se vrátil k autům. George si rozhněvaně všiml, že nikdo ze čtyř přítomných policistů se neobtěžoval, aby zapsal některou poznávací značku. Ani žádné jméno, i když patrně stejně všechny znali.

Joseph Hugo zmizel.

V troskách autobusu se ozval další výbuch a George vytušil, že tam musela být rezervní palivová nádrž; v tuto chvíli však nikdo nebyl natolik blízko, aby ho to ohrozilo. Pak se zdálo, že oheň už sám dohoří.

Několik lidí leželo na zemi, mnozí stále ještě lapali po dechu, protože se nadýchali kouře. Jiní krváceli z různých poranění. Někteří byli Jezdci, někteří normální pasažéři, černí i bílí. George sám si svíral pravou rukou levou paži, přidržoval ji u boku, aby se pokud možno nehýbala, protože každý pohyb mu působil trýznivou bolest. Čtyři muži, se kterými se zapletl, se navzájem podpírali a belhali zpátky k autům.

Podařilo se mu dojít k policistům. „Potřebujeme sanitku,“ požádal. „Možná dvě.“

Mladší z uniformovaných policistů se na něj zlostně zadíval. „Cože?“

„Tihle lidé potřebují lékařskou pomoc,“ naléhal George. „Zavolejte sanitku!“

Muž vypadal zuřivě a George si uvědomil, že udělal chybu, když řekl bělochovi, co má dělat. Starší z policistů však kolegu chlácholil: „Nech to plavat! Nech to plavat!“ Pak se obrátil k Georgeovi. „Sanitka už jede, chlapče.“

Pár minut nato dorazila sanitka velikosti menšího autobusu a Jezdci si začali navzájem pomáhat do ní nastoupit. Jenže když se přiblížili George a Maria, šofér prohlásil: „Vy ne.“

George na něj nevěřícně pohlédl. „Cože?“

„Tohle je sanitka pro bílý,“ vysvětlil mu šofér. „Ta není pro negry.“

„Co to sakra melete?“

„Nedržkuj, mladej.“

Jeden z bílých Jezdců, který už nastoupil, opět vyšel ven. „Musíte odvézt do nemocnice všechny,“ řekl řidiči. „Černé i bílé.“

„Tohle není sanitka pro negry,“ vrčel paličatě šofér.

„Bez našich přátel nepojedeme.“ Po těchto slovech začali bílí Jezdci jeden za druhým ze sanitky vystupovat.

Řidič zkoprněl. Bude vypadat jako trouba, jestliže se vrátí bez pacientů, tušil George.

Přistoupil starší z policistů. „Radši je vem, Royi,“ zabručel.

„Když myslíš,“ pokrčil rameny šofér.

George a Maria nastoupili do sanitky.

Když odjížděli, George se ohlédl za autobusem. Zbyl z něj jen závan kouře a zčernalý vrak s řadou ohořelých stropních vzpěr, trčících jako žebra mučedníka upáleného u kůlu.

KAPITOLA PÁTÁ

Táňa Dvorkinová opustila Jakutsk na východní Sibiři – nejstudenější město na světě – hned po časné snídani. Do Moskvy vzdálené něco přes pět tisíc kilometrů letěla tupolevem TU-16 sovětského vojenského letectva. Kabina byla upravená pro dvanáct příslušníků vojenského personálu a návrhář nijak nehýřil časem při úvahách o jejich pohodlí: sedadla byla z hliníku a odhlučnění žádné. Cesta trvala osm hodin s jedním mezipřistáním kvůli doplnění paliva. Protože Moskva je šest hodin pozadu oproti Jakutsku, dorazila Táňa v době vhodné pro další snídani.

V Moskvě bylo léto, a ona měla na sobě těžký kabát a kožešinovou čepici. Odjela taxíkem do vládního činžovního domu vyhrazeného pro privilegovanou moskevskou elitu. Měla společný byt s matkou Aňou a svým dvojčetem Dmitrijem, zvaným Dimka. Byl to velký třípokojový byt, třebaže matka říkala, že je prostorný jen podle sovětských měřítek: berlínský byt, kde žila jako dítě, když dědeček Grigorij pracoval jako diplomat, byl mnohem okázalejší.

Dnes ráno vládlo v bytě ticho a prázdnota: matka i Dimka už odešli do práce. Jejich kabáty visely v předsíni na hřebíkách, které tam natloukl Tánin otec před čtvrt stoletím: Dimkův černý pršiplášť a matčin hnědý tvídový plášť zůstaly za teplého počasí doma. Táňa pověsila svůj kabát vedle nich a kufřík strčila do svého pokoje. Nečekala, že bude někdo doma, ale přesto pocítila lítost, že tu matka není a neudělá jí čaj, a že si ani Dimka neposlechne, jaká dobrodružství zažila na Sibiři. Napadlo ji, že se zajde podívat na dědečka s babičkou – Grigorije a Katěrinu Peškovovy –, kteří bydlí na jiném patře v tomtéž domě, vzápětí však usoudila, že vlastně nemá čas.

Osprchovala se a převlékla a pak odjela autobusem do ústředí TASS, sovětské tiskové agentury. Byla jedním z tisíce redaktorů pracujících v této agentuře, ale jen málokterý z nich cestuje letouny vojenského letectva. Táňa byla vycházející hvězda, dokázala psát živé a zajímavé články, které se líbily mladým lidem, a přitom se držela stranické linie. Mělo to své výhody i nevýhody: často dostávala obtížné, ostře sledované úkoly.

V závodní jídelně snědla talíř pohankové kaše s kysanou smetanou a potom se odebrala do článkové redakce, kde pracovala. Třebaže byla hvězda, svou vlastní pracovnu si ještě nezasloužila. Pozdravila se s kolegy, sedla ke stolu, zastrčila do psacího stroje čisté listy papíru proložené kopíráky a začala psát.

Za letu to příliš házelo, nemohla si proto dělat ani poznámky, ale aspoň si články promýšlela; nyní byla schopná plynule psát a jen kvůli detailům občas nahlédla do zápisníku. Jejím úkolem bylo povzbudit mladé sovětské rodiny, aby se stěhovaly na Sibiř za prací v prudce rostoucím důlním a ropném průmyslu: nikterak snadné zadání. Vězeňské lágry poskytovaly spoustu nekvalifikovaných pracovníků, ale region potřeboval geology, inženýry, zeměměřiče, architekty, chemiky a řídicí pracovníky. Táňa však ve svém článku vynechala muže a psala o jejich manželkách. Začala mladou atraktivní matkou jménem Klára, která mluvila s nadšením a humorem o tom, jak se vyrovnává se životem při teplotách pod bodem mrazu.

Během dopoledne si Tánin vydávající redaktor Daniil Antonov vyzvedl popsané listy z její přihrádky na stole a pustil se do čtení. Byl to malý muž s laskavým vystupováním, v novinářském světě něco neobvyklého. „Tohle je skvělé,“ prohodil po chvíli. „Kdy můžu dostat zbytek?“

„Píšu tak rychle, jak umím.“

Neodcházel. „Když jsi byla na Sibiři, nezaslechla jsi něco o Ustinu Bodianovi?“ Bodian byl operní pěvec přistižený při pašování dvou výtisků Doktora Živaga, které dostal při koncertním turné v Itálii. Nyní byl v pracovním táboře.

Táně se z pocitu viny rozbušilo srdce. Nepodezírá ji Daniil? Na to, že je muž, má neobyčejnou intuici. „Ne,“ zalhala. „Proč se ptáš? Něco jsi slyšel?“

„Neslyšel.“ Daniil se vrátil ke svému psacímu stolu.

Táňa už skoro dopsala třetí článek, když se u jejího stolu zastavil Pjotr Opotkin a s cigaretou přilepenou na rtu začal číst její text. Opotkin, zavalitý muž se špatnou pletí, byl šéfredaktor článkové redakce. Na rozdíl od Daniila nebyl zkušený novinář, ale dosazený politický komisař. Měl za úkol zajistit, že vydávané materiály nebudou porušovat kremelské směrnice, a jeho jedinou kvalifikací pro tuto práci byla rigidní ortodoxnost.

Přečetl prvních několik stránek Tánina textu. „Říkal jsem ti, abys nepsala o počasí,“ vytkl jí. Pocházel z vesnice severně od Moskvy a stále se nezbavil severoruského přízvuku.

Táňa si povzdechla. „Pjotře, tenhle seriál je o Sibiři. Lidi už vědí, že je tam zima. Nikdo se nedá oblafnout.“

„Ale tohle je celé o počasí.“

„Je to o tom, jak důvtipná mladá žena z Moskvy vychovává své děti v náročných podmínkách – a zažívá přitom velké dobrodružství.“

K rozhovoru se připojil Daniil. „Má pravdu, Pjotře,“ podpořil ji. „Jestliže se vyhneme zmínce o počasí, lidi poznají, že ten článek je hovadina, a neuvěří z něj ani slovu.“

„Mně se to nelíbí,“ paličatě si vedl svou Opatkin.

„Musíš uznat,“ naléhal Daniil dál, „že to Táňa napsala tak, že je to povzbuzující.“

Opotkin se tvářil zamyšleně. „Možná máš pravdu,“ přikývl a pustil papíry zpátky do přihrádky. „V sobotu večer je u nás doma večírek,“ řekl Táně. „Dcera promovala na vysoké. Nechtěli byste s bratrem přijít?“

Opotkin byl neúspěšný kariérista, který pořádal trýznivě nudné večírky. Táňa věděla, že může mluvit i za bratra. „Já bych strašně ráda a Dimka určitě taky, ale matka má narozeniny. Je mi to hrozně líto.“

Opotkin vypadal uraženě. „Velká škoda,“ řekl a šel dál.

„Matka narozeniny nemá, že ne?“ zeptal se Daniil, když byl šéfredaktor mimo doslech.

„Ne.“

„On si to zjistí.“

„Pak si uvědomí, že jsem se zdvořile vymluvila, protože jsem nechtěla jít.“

„Měla bys na jeho večírky chodit.“

Táňa se nechtěla přít. Měla na mysli důležitější věci. Potřebuje napsat tyhle články, vypadnout odsud a zachránit život Ustinu Bodianovi. Jenže Daniil byl dobrý nadřízený a měl liberální názory, a tak potlačila netrpělivost. „Pjotrovi je úplně jedno, jestli na jeho večírku jsem nebo nejsem,“ vysvětlila mu. „Chce tam mého bratra, protože Dimka pracuje u Chruščova.“ Táňa byla zvyklá na lidi, kteří se s ní snaží spřátelit kvůli její vlivné rodině. Zesnulý otec býval plukovník KGB, tajné policie, a strýc Voloďa je pracovník výzvědné služby Rudé armády v hodnosti generála.

Daniil v sobě měl novinářskou houževnatost. „Pjotr nám ustoupil ohledně těch sibiřských článků. Měla bys projevit vděčnost.“

„Já jeho večírky nenávidím. Kamarádi se mu tam vždycky namažou pod obraz a pak si navzájem ohmatávají manželky.“

„Nechci, aby na tebe nevražil.“

„Proč by to dělal?“

„Jsi moc přitažlivá.“ Daniil se ji nepokoušel balit. Žil s přítelem a Táňa si byla jistá, že patří k těm mužům, které ženy nepřitahují. Mluvil věcně. „Krásná, talentovaná a – co je nejhorší – mladá. Pro Pjotra by nebylo těžké tě nenávidět. Zkus to s ním ještě trochu.“ Daniil se odporoučel.

Táňa si uvědomila, že má patrně pravdu, ale rozhodla se, že o tom bude přemýšlet později, a znovu zaměřila pozornost k psacímu stroji.

V poledne si přinesla ze závodní jídelny bramborový salát s nakládaným sleděm a najedla se u psacího stolu.

Krátce poté dokončila třetí článek. Předala listy papíru Daniilovi. „Jdu se domů vyspat,“ oznámila mu. „Prosím tě, nevolej.“

„Dobrá práce,“ přikývl. „Hezké sny.“

Strčila zápisník do tašky přes rameno a vyšla z budovy.

Nyní se musí ujistit, že ji nikdo nesleduje. Byla unavená a to znamená, že může dělat hloupé chyby. Měla obavy.

Prošla kolem zastávky autobusů, pokračovala ještě o několik bloků dál k předchozí zastávce a tam nastoupila. Nedávalo to žádný smysl, tudíž kdyby to udělal někdo jiný, pak by to znamenalo, že ji sleduje.

Nikdo to neudělal.

Vystoupila poblíž majestátního předrevolučního paláce, nyní přeměněného v činžovní dům. Obešla blok, ale zdálo se, že dům nikdo nehlídá. Nervózně to udělala pro jistotu ještě jednou. Pak vešla do potemnělé haly a vystoupala po popraskaných mramorových schodech k bytu Vasilije Jenkova.

Když strkala klíč do zámku, dveře se otevřely a v nich stála štíhlá, asi osmnáctiletá blondýna. Vasilij byl za ní. Táňa v duchu zaklela. Bylo příliš pozdě, než aby mohla utéct nebo předstírat, že jde do jiného bytu.

Blondýna upřela na Táňu tvrdý hodnotící pohled, který zahrnul její účes, postavu i oblečení. Potom políbila Vasilije na ústa, ještě jednou na Táňu vítězně pohlédla a vydala se po schodech dolů.

Vasilijovi bylo třicet a dívky měl rád mladé. Podléhaly mu, protože byl vysoký a elegantní, měl hezky řezané rysy, husté černé vlasy – vždycky trochu moc dlouhé – a vlahé hnědé oči s vyzývavým pohledem. Táňa ho obdivovala ze zcela jiných důvodů: protože byl chytrý, statečný a prvotřídně psal.

Vešla do jeho pracovny a odložila tašku na židli. Vasilij pracoval jako rozhlasový dramaturg a byl od přírody nepořádný člověk. Psací stůl měl poházený papíry, na zemi se povalovaly štosy knih. Zřejmě pracoval na rozhlasové adaptaci hry Maxima Gorkého Měšťáci. Jeho šedivá kočka Mademoiselle spala na pohovce. Táňa ji odstrčila a posadila se. „Co to bylo za děvku?“ zeptala se.

„To byla moje máma.“

Táňa se navzdory svému naštvání zasmála.

„Je mi líto, že tu byla,“ omluvil se Vasilij, ačkoli kvůli tomu nijak moc smutně nevypadal.

„Věděl jsi, že dneska přijdu.“

„Myslel jsem, že se stavíš později.“

„Viděla můj obličej. Nikdo nemá vědět, že je mezi tebou a mnou nějaká spojitost.“

„Pracuje jako prodavačka v GUMu. Jmenuje se Varvara. Žádné podezření mít nebude.“

„Vasiliji, prosím tě, ať se to už víckrát neopakuje. To, co děláme, je nebezpečné až dost. Neměli bychom zbytečně riskovat. S puberťačkama se můžeš válet kterýkoli jiný den.“

„Máš pravdu, už se to nestane. Udělám trochu čaje. Vypadáš unaveně.“ Vasilij přistoupil k samovaru.

„Já jsem unavená. Ale Ustin Bodian umírá.“

„K čertu. Na co?“

„Zápal plic.“

Táňa neznala Bodiana osobně, ale než se dostal do průšvihu, dělala s ním interview. Nejenže měl mimořádný talent, ale také to byl vřelý a laskavý člověk. Jako sovětský umělec obdivovaný na celém světě žil velice privilegovaně, ale stále se dokázal veřejně rozhorlit, když se děla nespravedlnost lidem, kteří nebyli tak šťastní jako on – a proto ho poslali na Sibiř.

„Pořád ho nutí pracovat?“ zeptal se Vasilij.

Táňa zavrtěla hlavou. „Pracovat nemůže. Ale do nemocnice ho nepošlou. Celé dny jen leží na kavalci a je mu čím dál hůř.“

„Viděla jsi ho?“

„To sakra ne. Dost nebezpečné bylo už to, že jsem se na něj vyptávala. Kdybych šla do toho lágru, tak by si mě tam nechali.“

Vasilij jí podal čaj a cukr. „Dostává se mu vůbec nějaké lékařské péče?“

„Ne“

„Máš představu, jak dlouho může takhle žít?“

Táňa zavrtěla hlavou. „Teď víš všechno, co vím já.“

„Tuhle zprávu musíme rozšířit.“

Táňa souhlasila. „Jediný způsob, jak mu zachránit život, je obeznámit veřejnost s jeho nemocí a doufat, že vláda projeví tolik slušnosti, aby se zastyděla.“

„Připravíme zvláštní vydání?“

„Ano,“ přikývla Táňa. „Hned teď.“

Vasilij a Táňa spolu vydávali ilegální zpravodajskou tiskovinu zvanou Disent. Přinášeli v ní zprávy o cenzuře, demonstracích, soudních procesech a politických vězních. Ve své pracovně v Rádiu Moskva měl Vasilij svůj vlastní blánový rozmnožovací stroj, normálně používaný pro vytváření většího počtu kopií scénářů. Potají vytiskl vždycky padesát kopií každého exempláře Disentu. Většina lidí, kteří ho dostali, vyrobila další kopie na svých psacích strojích nebo text dokonce opsala rukou a oběh se rychle šířil. Tento svépomocný vydavatelský systém se rusky nazýval samizdat a byl velmi často využívaný: takhle se rozšiřovaly celé romány.

„Napíšu to.“ Táňa šla ke skříni a vytáhla z ní velkou kartonovou krabici se suchým krmivem pro kočky. Zašmátrala v granulích a nahmatala zabalený psací stroj. Tento stroj používali pro Disent.

Psaní na stroji bylo stejně individuální jako psaní rukou. Každý stroj měl své charakteristické znaky. Písmena nikdy nebyla dokonale vyrovnaná: některá byla maličko výš, některá mimo střed. Jednotlivá písmena bývala výrazně opotřebovaná nebo poškozená. Policejní experti tak dokázali přiřadit psací stroj k jeho produktu. Kdyby se Disent psal na stejném stroji jako Vasilijovy scénáře, mohl by si toho někdo povšimnout. Vasilij proto ukradl starý psací stroj v technickém oddělení, přinesl ho domů a zahrabal do kočičího krmiva, aby ho tu nikdo nezahlédl. Při důkladné prohlídce by ho našli, ovšem pokud by mělo k důkladné prohlídce dojít, znamenalo by to, že je Vasilij už stejně vyřízený.

V krabici byly také speciální blány používané v rozmnožovacím stroji. V psacím stroji nebyla páska: písmena prorážela papír a lihový cyklostyl pak do dírek ve tvaru písmen vpravoval inkoust.

Táňa napsala zprávu o Bodianovi s tím, že první tajemník Nikita Chruščov ponese osobní zodpovědnost, jestliže jeden z nejslavnějších tenorů Sovětského svazu zemře ve vězeňském lágru. Zrekapitulovala hlavní body z procesu s Bodianem obviněným z protisovětské činnosti a citovala jeho vášnivé vystoupení na obranu umělecké svobody. Aby od sebe odvedla podezření, klamně přiřkla informaci o Bodianově nemoci imaginárnímu milovníku opery z řad členů KGB.

Když byla hotová, podala Vasilijovi dvě rozmnožovací blány. „Udělala jsem to stručné,“ řekla.

„Stručnost je sestra talentu. To řekl Čechov.“ Pomalu si text přečetl, pak souhlasně přikývl. „Hned zajdu do rádia a vyrobím kopie,“ navrhl. „Pak je můžeme vzít na náměstí Majakovského.“

Táňu to nepřekvapilo, ale byla trochu nesvá. „Je to bezpečné?“

„Ovšemže ne. Je to kulturní akce, která není oficiálně organizovaná. Proto vyhovuje našemu účelu.“

Mladí Moskvané se před několika měsíci začali neformálně scházet u sochy bolševického básníka Vladimira Majakovského. Někteří tu předčítali své básně a přitahovali stále víc lidí. Zrodil se nepřetržitý festival poezie a některá z děl deklamovaných z podstavce pomníku byla nepřímo kritická k režimu.

Takový jev by za Stalina trval deset minut, ale Chruščov byl reformátor. Jeho program zahrnoval omezený stupeň kulturní tolerance a zatím nikdo proti předčítání poezie nezakročil. Jenže liberalizace postupovala vždy dva kroky vpřed, jeden vzad. Tánin bratr říkal, že to závisí na tom, jestli se Chruščovovi daří a cítí se politicky silný, nebo jestli trpí dílčími prohrami a bojí se puče konzervativních nepřátel uvnitř Kremlu. Ať už byl důvod jakýkoli, předvídat, co úřady udělají, nebylo možné.

Táňa byla příliš unavená, než aby na tohle myslela, a tušila, že kterékoli alternativní místo by bylo stejně nebezpečné. „Než se vrátíš z rozhlasu, zdřímnu si.“

Zamířila do ložnice. Postel byla uválená: nepochybovala, že Vasilij a Varvara strávili ráno v posteli. Přetáhla přes postel přehoz, zula si boty a lehla si.

Tělo měla unavené, ale mysl stále pracovala. Táňa se bála, ale na náměstí Majakovského přesto chtěla jít. Disent byla významná tiskovina navzdory amatérské výrobě a malému rozšíření. Prokazoval, že komunistický režim není všemocný. Připomínal, že disidenti nejsou osamocení. Náboženští představitelé bojující proti perzekuci se dočetli o folkových zpěvácích zatčených kvůli jejich protestsongům a naopak. Disident se necítil jako osamělý hlas v monolitické společnosti, uvědomoval si, že je součástí mohutné sítě tisíců lidí, kteří si přejí mít jinou a lepší vládu.

A to by mohlo pomoci zachránit Ustinu Bodianovi život.

Nakonec Táňa usnula.

Probudilo ji pohlazení po tváři. Otevřela oči a spatřila Vasilije nataženého vedle ní. „Úplně jsem ztratila pojem o světě,“ řekla.

„V mojí posteli.“

Zvedla se do sedu. „Je mi dvaadvacet – moc na to, abych tě mohla zajímat.“

„Pro tebe udělám výjimku.“

„Až budu chtít do nějakého harému, dám ti vědět.“

„Pro tebe bych se všech ostatních vzdal.“

„Sakra, to že bys udělal?“

„Fakt, udělal.“

„Možná na pět minut.“

„Navždy.“

„Zaokrouhli to na šest měsíců a já to uvážím.“

„Cože, šest měsíců?“

„Vidíš? Jestli se nedokážeš chovat počestně půl roku, jak můžeš slibovat navždy? Kolik je k čertu hodin?“

„Spala jsi celé odpoledne. Nevstávej. Já se jen svléknu a v tu ránu jsem u tebe v posteli.“

Táňa se postavila. „Musíme hned jít.“

Vasilij to vzdal. Patrně to nemyslel vážně, ale dělat mladým ženám takové návrhy považoval za svou povinnost. Když ji teď splnil, rychle na ni zapomene, aspoň na čas. Podal jí balíček asi pětadvaceti listů papíru, potištěného po obou stranách mírně rozmazaným písmem: výtisky nového vydání Disentu. Navzdory pěknému počasí si uvázal kolem krku červenou šálu. Vypadal tak jako umělec. „Tak pojďme,“ vyzval Táňu.

Táňa ho nechala čekat a odebrala se do koupelny. Ze zrcadla na ni hleděly pronikavé modré oči rámované světle plavými vlasy, které měla krátce sestřižené jako kluk. Nasadila si sluneční brýle, aby oči skryla, a přes vlasy si uvázala nenápadný hnědý šátek. Teď vypadala jako každá jiná mladší žena.

Šla do kuchyně a bez ohledu na Vasilijovo netrpělivé podupávání si natočila sklenici vody z vodovodu. Celou ji vypila. „Hotovo,“ oznámila.

Došli na stanici metra. Souprava byla přeplněná lidmi, kteří se po práci vraceli domů. Táňa s Vasilijem jeli na stanici Majakovského na lince Kolcevaja. Nezdrží se tam dlouho: jakmile rozdají všech padesát výtisků Disentu, odejdou. „Kdyby byl nějaký průšvih,“ připomněl Vasilij, „pamatuj, že my dva se neznáme.“ Rozešli se a nahoru na ulici vystoupali každý sám s minutovým odstupem. Slunce už stálo nízko a letní den se ochlazoval.

Vladimir Majakovskij byl básník mezinárodního formátu a zároveň bolševik; Sovětský svaz na něj byl hrdý. Jeho hrdinská sedmimetrová socha se tyčila uprostřed náměstí pojmenovaného po něm. Na trávníku se hemžilo několik stovek lidí, většinou mladých. Jejich oblečení – džíny a roláky – matně připomínalo západní módu. Chlapec s kšiltovkou prodával svůj román na průklepovém papíru s proraženými dírkami, jimiž byl provlečen stahovací provázek. Román se nazýval Od něčeho k ničemu. Dlouhovlasá dívka nesla kytaru, ale hrát na ni se nepokoušela: možná to byl módní doplněk, jako kabelka. Stál tu jen jeden uniformovaný policista, ale tajní policisté byli komicky nápadní – aby skryli zbraň, měli na sobě i v tomto příjemném počasí kožené bundy. Táňa se však jejich očím vyhýbala: ty tak legrační nebyly.

Lidé se u pomníku střídali a každý přednesl jednu či dvě básně. Většinou to byli muži, ale našla se i hrstka žen. Chlapec s rošťáckým úsměvem přednesl báseň o neohrabaném hospodáři, který se snaží nahnat do kupy hejno hus, což dav rychle pochopil jako metaforické zpodobení komunistické strany organizující národ. Všichni po chvilce řvali smíchy – s výjimkou mužů z KGB, ti vypadali jenom zmateně.

Táňa nenápadně procházela davem, na půl ucha poslouchala báseň o úzkosti dospívajícího chlapce napsanou ve futuristickém stylu Majakovského a občas vytáhla list papíru a diskrétně ho strčila komukoli, kdo vypadal přátelsky. Koutkem oka sledovala Vasilije, rozdával tiskovinu stejně jako ona. Vzápětí zaslechla vyděšené výkřiky, jak si znepokojení lidé začali povídat o Bodianovi: v takovém davu, jako je tento, ho většina lidí znala a vědí, proč byl uvězněn. Rozdávala listy papíru co nejrychleji, aby se jich zbavila dřív, než policie dostane hlášku o tom, co se tu děje.

Muž s krátkými vlasy, který vypadal jako bývalý voják, předstoupil před shromážděné, a místo aby recitoval báseň, začal číst Tánin článek o Bodianovi. Táňa měla radost: zpráva se šíří rychleji, než doufala. Když muž dospěl k pasáži o tom, že Bodianovi není poskytována lékařská péče, ozvaly se pobouřené výkřiky. Muži v kožených bundách si však všimli změněné atmosféry a vypadali ostražitěji. Zahlédla, jak jeden z nich mluví naléhavým tónem do příruční vysílačky.

Zbývalo jí posledních pět listů a ty už jí propalovaly díru do kapsy.

Tajní policisté postávali na okraji davu, ale nyní se vmísili mezi lidi a směřovali k řečníkovi. Když se přibližovali, muž vzdorně mával výtiskem Disentu a křičel o Bodianovi. Někteří z posluchačů zaplnili podstavec sochy a pro policii bylo obtížné se tam dostat. Muži z KGB na to zareagovali hrubostí: prodírali se bezohledně dopředu. Takhle začínaly pouliční nepokoje. Táňa nervózně couvala k okraji davu. Zbýval jí poslední list. Pustila ho na zem.

Náhle dorazilo šest uniformovaných policistů. Táňa s obavami přemýšlela, kde se tu najednou vzali; pohlédla přes ulici na nejbližší budovu a viděla, jak z jejích dveří vybíhají další: museli se tam ukrývat a čekat pro případ, že by jich bylo zapotřebí. Teď vytáhli obušky, vnikli do davu a tloukli lidi hlava nehlava. Táňa zahlédla, jak se Vasilij otáčí a odchází. Prodíral se davem, jak nejrychleji to šlo, a ona udělala totéž. Pak do ní vrazil zpanikařený mladík a ona upadla na zem.

Chvíli ležela omráčená. Když se vzpamatovala, spatřila další prchající lidi. Zvedla se na kolena, ale měla závrať. Někdo přes ni zakopl a znovu ji srazil na zem. Paktu náhle byl Vasilij, popadl ji oběma rukama a vytáhl ji na nohy. Na okamžik pocítila překvapení: neočekávala by, že bude riskovat vlastní bezpečí, aby jí pomohl.

Potom policista udeřil Vasilije obuškem do hlavy a ten se sesul na zem. Policista poklekl, stáhl Vasilijovi paže za záda a rychlými zkušenými pohyby mu nasadil pouta. Vasilij zvedl hlavu, zachytil Tánin pohled a jeho rty nehlasně vyslovily: „Uteč!“

Otočila se a utíkala, ale vzápětí se srazila s policistou v uniformě. Popadl ji za paži. Pokusila se vyškubnout. „Nechte mě!“ vykřikla.

Zesílil sevření. „Jsi zatčená, děvko,“ zavrčel.

KAPITOLA ŠESTÁ

Sál Niny Onilovy v Kremlu nesl jméno velitelky kulometné čety, která padla v bitvě u Sevastopolu. Na stěně byla zarámovaná černobílá fotografie generála Rudé armády pokládajícího na její náhrobek řád Rudého praporu. Snímek visel nad bílým mramorovým krbem, zažloutlým jako prsty kuřáka. Kolem dokola sálu bylo vidět ozdobné sádrové lišty rámující vybledlá místa, kde kdysi visely obrazy; zřejmě se tu od revoluce nemalovalo. Možná to býval elegantní salon. Nyní jediné zařízení představovaly jídelní stoly z kantýny sestavené do dlouhého obdélníku a asi dvacet laciných židlí. Na stolech ležely keramické popelníky, vypadaly, jako by je každý den vysypávali, ale nikdy neumyli.

Když Dimka Dvorkin vešel, měl sevřený žaludek a v hlavě mu vířily myšlenky.

V této místnosti pravidelně zasedali asistenti ministrů a tajemníků, kteří tvořili prezídium Nejvyššího sovětu, vrcholného orgánu státní moci Sovětského svazu.

Dimka byl asistentem Nikity Chruščova, prvního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu a předsedy rady ministrů, ale měl pocit, že by tu neměl být.

Summit ve Vídni se koná už za pár týdnů. Dojde na něm k dramatickému prvnímu setkání Chruščova a nového amerického prezidenta Johna Kennedyho. Na zítřejším, nejdůležitějším zasedání prezidia v tomto roce se bude rozhodovat o strategii pro summit. Dnes se scházejí asistenti, aby zasedání připravili. Byla to plánovací schůzka pro plánovací schůzku.

Chruščovův zmocněnec má prezentovat jeho úvahy tak, aby ostatní asistenti mohli své šéfy na zítřek připravit. Jeho nevyřčeným úkolem bylo odhalit jakýkoli skrytý odpor proti Chruščovovým myšlenkám a pokud možno ho potlačit. Zajistit, aby zítřejší diskuse proběhla pro prvního tajemníka hladce, bylo Dimkovou chmurnou povinností.

Dimka dobře znal Chruščovovo smýšlení o summitu, ale přesto měl pocit, že pro dnešní schůzku není sám dost kompetentní. Byl nejmladší a nejméně zkušený z Chruščovových asistentů. Univerzitu absolvoval teprve před rokem. Takovéto schůze, jež předchází zasedání prezidia, se ještě nikdy nezúčastnil: byl služebně příliš nízko postavený. Jenže před deseti minutami ho sekretářka Věra Pletnerová informovala, že jeden ze služebně starších asistentů onemocněl a druzí dva se právě stali účastníky dopravní nehody, a tak je Dimka musí zastoupit.

Práci u Chruščova dostal Dimka ze dvou důvodů. Jeden byl, že měl vždycky nejlepší hodnocení z celé třídy od mateřské školy až po poslední ročník na vysoké. Druhý byl, že jeho strýc je generál. Nevěděl, co hrálo větší roli.

Kreml navenek působil jako monolit, ale popravdě to bylo bojiště. Chruščovova mocenská pozice nebyla silná. Byl komunista srdcem i duší, ale zároveň reformátor, který vidí nedostatky sovětského systému a chce zavádět nové myšlenky. Ovšem staří stalinisté v Kremlu se ještě necítili poražení. Čekali na každou příležitost, jak oslabit Chruščovovu úlohu a jeho reformy potlačit.

Schůze byla neformální, asistenti s odloženými saky a povolenými kravatami pili čaj a kouřili – většinou to byli muži, třebaže ne bez výjimky. Dimka zahlédl přátelskou tvář: Natalija Smotrovová, asistentka ministra zahraničí Andreje Gromyka. Bylo jí kolem pětadvaceti a navzdory fádním černým šatům působila přitažlivě. Dimka ji moc dobře neznal, několikrát s ní však mluvil. Teď si k ní přisedl. Zřejmě ji překvapilo, že ho vidí. „Konstantinov a Pajari měli autonehodu,“ vysvětlil jí.

„Jsou zranění?“

„Nijak vážně.“

„A co Alkajev?“

„Lehnul s pásovým oparem.“

„To je zlé. Prvního tajemníka tedy zastupuješ ty.“

„Mám z toho hrůzu.“

„To se poddá.“

Rozhlédl se kolem sebe. Zdálo se, že všichni na něco čekají. „Kdo předsedá téhle schůzi?“ zeptal se tiše Natalije.

Jeden z přítomných ho zaslechl. Byl to Jevgenij Filipov, který pracoval u konzervativního ministra obrany Rodiona Malinovského. Filipov byl třicátník, ale v plandavém poválečném obleku a šedé flanelové košili vypadal starší. Posměšným tónem zopakoval hlasitě Dimkovu otázku. „Kdo předsedá téhle schůzi? Samozřejmě ty. Ty jsi asistent předsedy rady ministrů, nebo ne? Do toho, študentíku.“

Dimka pocítil, jak mu zrudly tváře. Chvíli nevěděl co říct. Pak dostal náhlý nápad. „Díky pozoruhodnému kosmickému letu majora Jurije Gagarina budou soudruhu Chruščovovi cestou do Vídně znít v uších gratulace z celého světa,“ začal. Minulý měsíc se Gagarin stal prvním člověkem v kosmu, a porazil tím o několik týdnů Američany. Byl to skvělý vědecký čin i bravurní propagandistický kousek pro Sovětský svaz a pro Nikitu Chruščova.

Asistenti kolem stolu zatleskali a Dimka se začal cítit lépe.

Pak promluvil znovu Filipov. „Možná by bylo lépe, kdyby prvnímu tajemníkovi zněl v uších inaugurační projev prezidenta Kennedyho,“ ušklíbl se. Zdálo se, že nedokáže mluvit, aniž by se poškleboval. „Pro případ, že přítomní soudruzi zapomněli – Kennedy nás obvinil, že plánujeme ovládnutí světa, a slavnostně se zavázal, že nás za každou cenu zastaví. Po všech přátelských krocích, které jsme učinili – nepříliš moudře, podle názoru některých zkušených soudruhů –, Kennedy stěží mohl své agresivní záměry vyjádřit jasněji.“ Zvedl paži a prstem ukazoval do vzduchu jako učitel před žáčky. „Můžeme na to odpovědět jediným způsobem: zvýšit vojenskou sílu.“

Dimka stále ještě přemýšlel o rychlé replice, ale Natalija ho předběhla. „To je závod, ve kterém nemůžeme zvítězit,“ prohlásila bryskně a rozumně. „Spojené státy jsou bohatší než Sovětský svaz a jakékoli zvýšení naší vojenské síly snadno vyrovnají.“

Je rozumnější než její konzervativní šéf, usoudil Dimka. Střelil po ní vděčným pohledem a navázal. „A proto tu je Chruščovova politika mírové koexistence, která nám umožňuje vydávat méně na armádu a místo toho investovat do zemědělství a průmyslu.“ Kremelští konzervativci mírovou koexistenci nenáviděli. Konflikt s kapitalistickým imperialismem pro ně byl válkou na život a na smrt.

Koutkem oka Dimka zahlédl, jak do místnosti vchází jeho sekretářka Věra, bystrá, sebevědomá čtyřicátnice. Mávnutím ruky ji poslal pryč.

Filipov se nedal tak lehce odbýt. „Nedovolme, aby nás naivní pohled na světovou politiku povzbuzoval k příliš rychlému redukování naší armády,“ pronesl pohrdavě. „Stěží můžeme prohlašovat, že na mezinárodní scéně vítězíme. Jen se podívejte, jak se nám Číňani vymykají. To nás ve Vídni oslabuje.“

Proč se Filipov tak usilovně snaží dokázat, že Dimka je hlupák? Dimka si náhle připomněl, že Filipov chtěl místo v Chruščovově týmu – práci, kterou dostal Dimka.

„Stejně jako Zátoka sviní oslabila Kennedyho,“ odpověděl Dimka. Americký prezident schválil ztřeštěný plán CIA na invazi na Kubu v místě zvaném Zátoka sviní; plán ztroskotal a Kennedy byl pokořen. „Myslím, že pozice našeho představitele je silnější.“

„Chruščov přesto selhal –“ Filipov se zarazil, uvědomil si, že zachází příliš daleko. Tyto přípravné diskuse byly otevřené, ale všechno má své meze.

Dimka využil okamžiku slabosti. „V čem Chruščov selhal, soudruhu?“ zeptal se. „Objasni nám to, prosím.“

Filipov se okamžitě opravil. „Selhali jsme v dosažení našeho hlavního zahraničněpolitického cíle: trvalého řešení situace Berlína. Východní Německo je naše hraniční pozice v Evropě. Zajišťuje hranice Polska a Československa. Jeho nevyřešený status nelze tolerovat.“

„Dobrá,“ řekl Dimka a překvapilo ho, že ve svém vlastním hlase zaslechl sebejistý tón. „Myslím, že tohle už stačí, pokud jde o diskusi k všeobecným principům. Než schůzi ukončím, seznámím vás se současným názorem prvního tajemníka na daný problém.“

Filipov otevřel ústa, aby proti tomuto příkrému ukončení diskuse protestoval, ale Dimka ho utnul. „Soudruzi budou mluvit, až je předsedající vyzve,“ pronesl záměrně ostře; všichni ztichli.

„Ve Vídni Chruščov Kennedymu řekne, že už nemůžeme čekat. Předložili jsme rozumné návrhy na úpravu situace v Berlíně a od Američanů slyšíme jenom to, že si žádné změny nepřejí.“ Několik účastníků schůze přikývlo. „Jestliže nebudou s nějakým plánem souhlasit, Chruščov jim poví, že přistoupíme k jednostranné akci; a jestliže se nás Američani pokusí zastavit, postavíme se proti síle silou.“

Nastala dlouhá chvíle ticha. Dimka jí využil a zvedl se. „Děkuju vám za účast,“ ukončil schůzi.

Natalija řekla nahlas to, na co všichni mysleli. „Znamená to, že jsme ochotní jít do války s Američany kvůli Berlínu?“

„První tajemník nevěří, že dojde k válce,“ odpověděl Dimka; předal jim vyhýbavou odpověď, kterou dostal od Chruščova. „Kennedy není šílený.“

Když odcházel od stolu, zachytil Natalijin pohled, ve kterém se mísilo překvapení a obdiv. Sám nemohl uvěřit, že byl tak razantní. Nikdy nebyl třasořitka, ale tohle je skupina mocných a chytrých mužů a on je zastrašil. Jeho postavení mu pomohlo: třebaže byl nový, psací stůl v jedné z kanceláří prvního tajemníka mu dával moc. A Filipovovo nepřátelství mu paradoxně pomohlo. Všichni sympatizovali s potřebou tvrdě setřít někoho, kdo se pokouší podrýt vedoucího představitele.

Věra postávala v předsálí. Byla to zkušená politická pracovnice, která zbytečně nepanikaří. Dimka měl záblesk intuice. „Jde o moji sestru, že?“ zeptal se.

Věra vypadala vystrašeně. Vyvalila oči. „Jak to víte?“ vyjekla s údivem.

Nic nadpřirozeného v tom nebylo. Již nějakou dobu se bál, že Táňa směřuje do nějakého maléru. „Co udělala?“ zeptal se. „Zatkli ji.“

„K čertu.“

Věra ukázala na odkládací stolek, kde leželo vyvěšené telefonní sluchátko, a Dimka ho zvedl. Volala jeho matka Aňa. „Táňa je v Lubjance!“ oznámila mu; použila hovorový výraz pro velitelství KGB na stejnojmenném náměstí. Neměla daleko k hysterii.

Dimku to tak úplně nepřekvapilo. Se svou sestrou-dvojčetem se shodovali, že v Sovětském svazu je spousta špatností, ale zatímco on věřil v potřebu reformy, ona si myslela, že by se s komunismem mělo skoncovat. Šlo o intelektuální neshodu, která nijak neovlivňovala jejich vzájemnou náklonnost. Byli si navzájem nejlepšími přáteli. Odjakživa.

Když někdo uvažoval jako Táňa, mohli ho zatknout – což byla jedna z těch špatných věcí. „Buď klidná, mami, dostanu ji odtamtud,“ chlácholil ji Dimka. Doufal, že tohle ujištění dokáže splnit. „Nevíš, co se stalo?“

„Na nějakém čtení poezie vypukly nepokoje!“

„Vsadím se, že šla na náměstí Majakovského. Jestli to je jen tohle…“ Nevěděl, co všechno sestra prováděla, ale podezíral ji z horších věcí, než jsou básničky.

„Musíš něco udělat, Dimko! Než ji…“

„Já vím.“ Než ji začnou vyslýchat, měla matka na mysli. Zamrazilo ho, jako by na něj padl ledový stín. Vyhlídka na výslech v nechvalně známých sklepních celách velitelství KGB by vyděsila každého sovětského občana.

První, co ho napadlo, bylo telefonovat, ale teď usoudil, že by to nestačilo. Musí se tam ukázat osobně. Chviličku zaváhal: jeho kariéře by mohlo uškodit, kdyby se lidé dozvěděli, že šel do Lubjanky, aby dostal ven sestru. Tahle myšlenka ho však nezdržela. Táňa má přednost před ním samotným, Chruščovem i celým Sovětským svazem. „Už tam letím, mami,“ řekl. „Zavolej strýčka Voloďu a pověz mu, co se stalo.“

„Ach ano, to je dobrý nápad! Můj bratr bude vědět, co s tím.“

Dimka zavěsil. „Zavolejte do Lubjanky,“ požádal Věru. „Řekněte jim velmi jasně, že voláte ze sekretariátu prvního tajemníka, kterého znepokojuje zatčení přední novinářky Táni Dvorkinové. A řekněte jim, že asistent soudruha Chruščova je na cestě a bude na ně mít otázky. Do doby, než dorazí, ať nic nedělají.“

Věra si zapisovala. „Mám nechat přistavit auto?“

Náměstí Lubjanka je od Kremlu vzdálené něco málo přes kilometr. „Mám dole motorku. To bude rychlejší.“ Dimka byl privilegovaný a díky tomu vlastnil motocykl Voschod 175 s pětistupňovou převodovkou a dvěma výfuky.

Za jízdy si uvědomil, že věděl, že Táňa směřuje do maléru, protože se mu paradoxně přestala se vším svěřovat. Normálně jeden před druhým nic netajili. Dvojčata měla spolu tak důvěrný vztah jako s nikým jiným. Když byla matka pryč a oni zůstali sami, Táňa si šla přes celý byt pro čisté prádlo do prádelníku a Dimka klidně čural, aniž se obtěžoval zavřít dveře od záchodu. Dimkovi kamarádi se občas pochechtávali a naznačovali, že jejich blízký vztah je erotický, ale pravda byla opačná. Mohou si být tak blízcí jen proto, že mezi nimi nepřeskakuje žádná sexuální jiskra.

V posledním roce mu však bylo jasné, že před ním Táňa něco skrývá. Nevěděl co, ale nějaké tušení měl. Byl si jistý, že o žádného muže nejde: o svém milostném životě si říkali vše, probírali to spolu a měli pro sebe navzájem pochopení. Domníval se, že to téměř určitě souvisí s politikou. Mohla by před ním něco tajit z jediného důvodu, a to, že ho chce chránit.

Dojel před obávanou budovu, palác ze žlutých cihel vybudovaný před revolucí jako sídlo velké pojišťovny. Z pomyšlení, že tam je sestra uvězněná, se mu udělalo zle. N okamžik dostal strach, že bude zvracet.

Zaparkoval přímo před hlavním vchodem a chvíli se snažil opět najít vnitřní klid; pak vešel dovnitř.

V hale už byl Tánin vydávající redaktor Daniil Antonov a hádal se s příslušníkem KGB. Daniil byl malý a slabý a Dimka ho považoval za neškodného, ale teď se choval velmi důrazně. „Chci vidět Táňu Dvorkinovou, a chci ji vidět okamžitě“ naléhal.

Příslušník KGM vypadal tvrdohlavě jako osel. „To nepůjde.“

Dimka se vmísil do hovoru. „Jsem z kanceláře prvního tajemníka,“ řekl.

Příslušník KGB se tím nehodlal nechat oslnit. „A copak tam děláš, chlapče – vaříš čaj?“ odbyl ho hrubě. „Jak se jmenuješ?“ Byla to zastrašující otázka: lidi děsilo, když udávali své jméno KGB.

„Dmitrij Dvorkin, a přišel jsem vám oznámit, že o tenhle případ se zajímá osobně soudruh Chruščov.“

„Jdi do hajzlu, Dvorkine,“ ušklíbl se muž. „Soudruh Chruščov o tomhle případu neví vůbec nic. Přišel jsi vytáhnout sestru z maléru.“

Dimku mužova sebejistá hrubost překvapila. Vytušil, že se mnoho lidí asi snaží dostat své příbuzné nebo přátele z rukou KGM tím, že se odvolávají na konexe s mocnými muži. Zaútočil však znovu. „Jak se jmenujete?“

„Kapitán Mets.“

„A z čeho obviňujete Táňu Dvorkinovou?“

„Z napadení veřejného činitele.“

„Dívka zmlátila některého z vašich ranařů v kožených bundách?“ zeptal se Dimka posměšně. „Nejdřív by mu musela sebrat pistoli. Nechte toho, Metsi, nedělejte ze sebe vola.“

„Zúčastnila se štvavého shromáždění. Rozšiřoval se tam protisovětský tisk.“ Mets podal Dimkovi zmuchlaný kus papíru. „To shromáždění přerostlo v narušování veřejného pořádku.“

Dimka pohlédl na papír. V záhlaví stálo Disent. O tomto podvratném materiálu už slyšel. Táňa by s tím klidně mohla mít něco společného. Tohle vydání se zabývalo operním pěvcem Ustinem Bodianem. Dimkovu pozornost na chvíli odvedlo otřesné obvinění, že Bodian v pracovním lágru na Sibiři umírá na zápal plic. Pak si připomněl, že se Táňa dnes vrátila ze Sibiře, a napadlo ho, že to určitě napsala ona. Možná si opravdu zadělala na velké problémy. „Tvrdíte, že Táňa měla tenhle papír u sebe?“ udeřil na muže. Viděl, že Mets váhá.

„Myslím, že ne,“ odpověděl.

„Pak by tady vůbec neměla co dělat.“

„Je to novinářka, vy blázne,“ vmísil se Daniil. „Sledovala tu událost, stejně jako vaši muži.“

„Není strážce veřejného pořádku.“

„Všichni redaktoři TASS spolupracují s KGB, to přece víte.“

„Nemůžete prokázat, že tam byla oficiálně.“

„Můžu, jsem její vydávající redaktor. Poslal jsem ji tam.“

Dimka přemýšlel, jestli to může být pravda. Pochyboval. Byl Daniilovi vděčný, že nasazuje vlastní krk, aby ochránil Táňu.

Mets ztrácel sebejistotu. „Byla tam s nějakým Vasilijem Jenkovem, který měl u sebe pět těchhle výtisků.“

„Ona nikoho jménem Vasilij Jenkov nezná,“ prohlásil Dimka. Mohla to být pravda: to jméno od ní rozhodně nikdy neslyšel. „Jestliže to byla pouliční výtržnost, jak můžete říct, kdo byl s kým?“

„Budu si muset promluvit s nadřízenými,“ zabručel Mets a odvrátil se.

Dimka přitvrdil hlas. „Ať vám to netrvá,“ štěkl. „Další osoba z Kremlu, kterou uvidíte, nemusí být chlapec, co vaří čaj.“

Mets se odebral po schodech dolů. Dimka se otřásl: všichni věděli, že v suterénu se nacházejí výslechové místnosti.

Chvíli nato se k Dimkovi a Daniilovi v hale připojil starší muž s cigaretou přilepenou ke rtu. Měl nehezký, oplácaný obličej s útočně vystrčenou bradou. Zdálo se, že Daniil ho nevidí rád. Představil ho jako Pjotra Opotkina, šéfredaktora článkové redakce.

Opotkin hleděl na Dimku s očima přivřenýma před kouřem. „Tak vaši sestru zatkli na protestním shromáždění,“ poznamenal. Znělo to rozhněvaně, ale Dimka cítil, že Opotkina to v nitru z nějakého důvodu těší.

„Na čtení poezie,“ opravil ho Dimka.

„V tom není velký rozdíl.“

Vmísil se Daniil. „Já jsem ji tam poslal.“

„V den, kdy se vrátila za Sibiře?“ podivil se skepticky Opotkin.

„Nebyl to v podstatě uložený úkol. Navrhl jsem, aby se tam někdy zastavila a zjistila, co se děje, nic víc.“

„Nelži mi,“ řekl Opotkin. „Jenom se ji snažíš ochránit.“

Daniil zvedl bradu a vyzývavě na něj pohlédl. „Ty tady kvůli tomu nejsi?“

Než mohl Opotkin odpovědět, vrátil se kapitán Mets. „Případ se stále zvažuje,“ oznámil.

Opotkin se představil a ukázal Metsovi svůj průkaz. „Otázka nezní, jestli má být Táňa Dvorkinová potrestaná, ale jak,“ prohlásil.

„Přesně tak,“ přitakal uctivě Mets. „Šel byste prosím se mnou?“

Opotkin přikývl a Mets ho odvedl po schodech dolů.

„Nedovolí jim přece, aby ji mučili?“ zeptal se Dimka tiše.

„Opotkin byl na Táňu naštvaný už předtím,“ odpověděl znepokojeně Daniil.

„Proč? Myslel jsem, že je dobrá novinářka.“

„Je skvělá. Jenže odmítla pozvání na jeho sobotní večírek. Chtěl, abyste tam šel taky. Pjotr miluje důležité lidi. Opovržlivé přezírání ho skutečně zraňuje.“

„Doprčic.“

„Říkal jsem jí, že by to měla přijmout.“

„Vy jste ji opravdu poslal na náměstí Majakovského?“

„Ne. Článek o takovém neoficiálním shromáždění bychom nikdy nemohli vydat.“

„Díky, že se ji snažíte ochránit.“

„Je mi potěšením – ale nemyslím si, že to k něčemu bude.“

„Co myslíte, že se stane?“

„Možná ji vyhodí. Nejpravděpodobněji ji přeloží na nějaké nepříjemné místo, jako je Kazachstán.“ Daniil se zamračil. „Musím vymyslet nějaký kompromis, který uspokojí Opotkina, ale nebude pro Táňu příliš tvrdý.“

Dimka se letmo ohlédl ke vchodu a spatřil čtyřicátníka s nelítostně krátkým vojenským sestřihem a v uniformě generála Rudé armády. „Konečně, strýček Voloďa,“ oddechl si.

Voloďa Peškov měl stejně pronikavé modré oči jako Táňa. „Co má tahle blbost znamenat?“ zeptal se rozhněvaně.

Dimka ho informoval. Když končil, objevil se znovu Opotkin. K Voloďovi se choval servilně. „Generále, problém vaší neteře jsem už projednal s přáteli z KGB a oni se spokojí s tím, že to vyřídím jako vnitřní záležitost TASS.“

Dimka vydechl úlevou. Pak ho napadlo, jestli Opotkinovi nejde o to, jak se vmanévrovat do pozice, kde by vypadal jako člověk, který prokazuje Voloďovi laskavost.

„Dovolte mi něco navrhnout,“ řekl Voloďa. „Aniž byste někoho obviňoval, můžete závažnost případu vyjádřit tím, že Táňu přeložíte na jiné místo.“

Tohle byl trest, o kterém se před chvílí zmínil Daniil.

Opotkin zamyšleně přikývl hlavou, jako by návrh zvažoval; Dimka si však byl jistý, že jakémukoli „návrhu“ generála Peškova horlivě vyhoví.

„Třeba post v zahraničí. Táňa mluví německy a anglicky,“ nadhodil Daniil.

Dimka věděl, že tohle je přehnané. Táňa oba jazyky studovala ve škole, ale to není totéž jako těmi jazyky mluvit. Daniil se ji pokouší zachránit před vyhnáním do nějaké odlehlé oblasti Sovětského svazu.

„A pořád by mohla psát články pro naši redakci. Nerad bych ji ztratil ve prospěch zpravodajských redakcí – je moc dobrá,“ dodal Daniil.

Opotkin se tvářil pochybovačně. „Nemůžeme ji poslat do Londýna nebo do Bonnu. To by vypadalo jako odměna.“

Byla to pravda. Místa v zahraničí se vysoce cenila. Příspěvky na stravování a ubytování byly obrovské, a třebaže se za ně nenakoupilo tolik jako v Sovětském svazu, sovětští občané si přesto žili na Západě mnohem lépe než doma.

„Třeba do východního Berlína nebo do Varšavy,“ přemítal nahlas Voloďa.

Opotkin přikývl. Vyslání do jiné komunistické země se spíš podobá trestu.

„Jsem rád, že se nám to podařilo vyřešit,“ konstatoval Voloďa.

„V sobotu večer pořádám doma večírek,“ obrátil se Opotkin k Dimkovi. „Nechtěl byste přijít?“

Dimka tušil, že se tím stvrdí dohoda. Přikývl. „Táňa mi o tom říkala,“ dodal s falešným nadšením. „Přijdeme oba. Děkuju za pozvání.“

Opotkin zářil.

„Shodou okolností vím o jednom postu v komunistické zemi, který je právě volný. Naléhavě tam potřebujeme někoho poslat. Mohla by odcestovat zítra,“ přemítal nahlas Daniil.

„Kam by to bylo?“ zeptal se Dimka.

„Na Kubu.“

Opotkin byl teď ve skvělém rozpoložení. „To by mohlo být přijatelné,“ souhlasil.

Rozhodně lepší než Kazachstán, pomyslel si Dimka.

V hale se znovu objevil Mets s Táňou po boku. Dimkovi se zachvělo srdce: vypadala bledá a vyděšená, ale vyvázla se zdravou kůží. Mets promluvil se směsí uctivosti a vzdoru, jako pes, který štěká, protože se bojí. „Dovolte mi navrhnout, aby se Tánička v budoucnu držela stranou od recitace poezie,“ vymáčkl ze sebe.

Zdálo se, že strýček Voloďa má chuť toho pitomce uškrtit, ale nasadil úsměv. „To je určitě velmi rozumná rada.“

Všichni vyšli ven. Už se setmělo. „Jsem tady na motorce – vezmu tě domů,“ navrhl Dimka Táně.

„Ano, prosím,“ přikývla. Očividně chtěla s Dimkou mluvit.

Strýček Voloďa se v ní nevyznal jako Dimka, a tak přišel s jiným nápadem. „Odvezu tě autem – na motorku vypadáš moc otřeseně.“

K Voloďovu překvapení ho Táňa odmítla. „Děkuju, strýčku, ale pojedu s Dimkou.“

Voloďa pokrčil rameny a nasedl do čekající limuziny ZIL. Daniil a Pjotr se rozloučili.

Sotva byli z doslechu, Táňa se otočila k Dimkovi a v očích se jí zračil šílený strach. „Neříkali něco o Vasiliji Jenkovovi?“

„Ano. Říkali, že jsi byla s ním. Je to pravda?“

„Je.“

„Doprčic. Ale nechodíš s ním, že ne?“

„Ne. Nevíš, co se s ním stalo?“

„Měl v kapse pět výtisků Disentu, z Lubjanky se tedy hned tak nedostane, ani jestli má přátele nahoře.“

„K čertu! Myslíš, že ho budou vyslýchat?“

„Tím jsem si jistý. Budou chtít vědět, jestli Disent jen rozšiřuje, nebo jestli ho skutečně vydává, což by bylo mnohem vážnější.“

„Prohledají mu byt?“

„Byla by nedbalost, kdyby to neudělali. Proč – co tam najdou?“

Rozhlédla se kolem sebe, ale poblíž nikdo nestál. Přesto ztlumila hlas. „Psací stroj, na kterém se píše Disent.“

„V tom případě jsem rád, že Vasilij není tvůj kluk, protože příštích pětadvacet roků stráví na Sibiři.“

„Takhle nemluv!“

Dimka se zachmuřil. „Zamilovaná do něj nejsi, to poznám… ale úplně lhostejný ti taky není.“

„Koukni, je to statečný člověk a skvělý básník, ale náš vztah není milostný. Nikdy jsem mu nedala pusu. Je to jeden z těch mužů, co musí mít spoustu různých žen.“

„Jako můj kamarád Valentin.“ Dimkův spolubydlící na koleji Valentin Lebeděv býval skutečný Casanova.

„Úplně stejný jako Valentin, ano.“

„Tak… jak moc ti záleží na tom, jestli prohledají Vasilijův byt a najdou ten psací stroj?“

„Moc. Disent jsme vydávali spolu. Dnešní vydání jsem napsala já.“

„Sakra. Toho jsem se bál.“ Teď se Dimka dozvěděl ono tajemství, které před ním celý rok skrývala.

„Musíme zajít do toho bytu, teď hned, vzít ten stroj a zbavit se ho,“ uvědomila si Táňa.

Dimka od ní odstoupil. „V žádném případě. Na to zapomeň.“

„Musíme!“

„Ne. Pro tebe bych riskoval cokoli a možná bych hodně riskoval i pro někoho, koho miluješ, ale kvůli tomuhle chlápkovi nastavovat krk nebudu. Mohli bychom na té Sibiři skončit všichni.“

„Tak tam půjdu sama.“

Dimka se zamračil, snažil se vyhodnotit pro a proti. „Kdo ještě ví o tobě a Vasilijovi?“

„Nikdo. Byli jsme opatrní. Když jsem k němu šla, vždycky jsem se ujistila, že mě nikdo nesleduje. Na veřejnosti jsme se nikdy nesetkali.“

„Takže vyšetřování KGB tě s ním nespojí.“

Zaváhala a v tu chvíli věděl, že jsou ve velkém průšvihu.

„Cože?“ vydechl.

„Podle toho, jak bude KGB důkladná.“

„Proč?“

„Když jsem dneska ráno k Vasilijovi přišla, byla tam jedna dívka – Varvara.“

„Kruci.“

„Zrovna odcházela. Neví, jak se jmenuju.“

„Ale jestliže jí KGB předloží fotky lidí zadržených dneska na náměstí Majakovského, ukáže na tebe?“

Zdálo se, že Táňa je plná úzkosti. „Důkladně si mě prohlédla od hlavy až k patě, měla za to, že bych mohla být sokyně. Ano, můj obličej by poznala.“

„Panebože, pak ten psací stroj musíme dostat. Bez něj si budou myslet, že Vasilij je jen distributor, a nebudou se proto snažit vystopovat každou jeho náhodnou známost, zvlášť když se zdá, že je jich moc. Můžeš z toho vyváznout. Ale jestli ten stroj najdou, je s tebou amen.“

„Udělám to sama. Máš pravdu, nemůžu tě vystavovat takovému nebezpečí.“

„Jenže já tě nemůžu v takovém nebezpečí nechat,“ zavrtěl hlavou. „Jakou má adresu?“

Řekla mu ji.

„To není daleko,“ přikývl. „Nasedej.“ Nasedl sám a nastartoval.

Táňa váhala, pak se za něj posadila.

Dimka zapnul světlo a rozjeli se.

Cestou ho napadlo, jestli KGB už není ve Vasilijově bytě a neprohledává ho. Usoudil, že možné to sice je, ale ne pravděpodobné. Za předpokladu, že zadrželi čtyřicet nebo padesát lidí, bude jim trvat skoro celou noc, než dokončí první pohovory, získají jména a adresy a rozhodnou o pořadí důležitosti. Přesto bude rozumné být opatrný.

Když dorazili na adresu, kterou mu Táňa udala, projel bez zpomalení kolem. Pouliční lampy mu osvětlily majestátní dům z devatenáctého století. Všechny takové domy byly nyní přeměněny v kanceláře státních úřadů nebo rozděleny na byty. Žádná auta venku neparkovala a u vchodu nečíhali žádní příslušníci KGB v kožených bundách. Objel celý blok, ale nic podezřelého nezahlédl. Potom zaparkoval několik set metrů od domovních dveří.

Sesedli z motocyklu. „Dobrý večer,“ pozdravila je žena venčící psa a šla dál. Vstoupili do domu.

Vstupní hala kdysi bývala impozantní. Nyní jediná elektrická žárovka odhalovala otřískanou a poškrábanou mramorovou podlahu a široké schodiště s několika chybějícími ozdobnými sloupky zábradlí.

Vystoupali po schodech. Táňa vytáhla klíč a odemkla dveře bytu. Vešli dovnitř a zavřeli za sebou.

Táňa zamířila napřed do obývacího pokoje. Obezřetně je pozorovala šedá kočka. Táňa vytáhla ze skříně velkou kartonovou krabici. Z poloviny byla zaplněná kočičími granulemi. Zašmátrala v nich a vyzvedla zabalený psací stroj. Potom ještě vyndala několik rozmnožovacích blan.

Papíry roztrhala, strčila je do kamen a zapálila. Dimka sledoval, jak hoří. „Proč sakra riskuješ všechno kvůli zbytečnému protestu?“ zeptal se rozhněvaně.

„Žijeme v kruté tyranii,“ odpověděla. „Musíme něco dělat, abychom si udrželi naději.“

„Žijeme ve společnosti, která buduje komunismus,“ opáčil Dimka. „Je to obtížné a máme problémy. Ale měla bys pomáhat ty problémy řešit, ne podněcovat nespokojenost.“

„Jak můžeš dospět k řešení, když nikdo nesmí o problémech mluvit?“

„V Kremlu mluvíme o problémech pořád.“

„A těch pár pořád stejných, úzkoprsých lidí vždycky rozhodne, že se žádné větší změny dělat nebudou.“

„Nejsou všichni úzkoprsí. Někteří na změnách tvrdě pracují. Dej nám čas.“

„Revoluce byla před čtyřiceti lety. Kolik času potřebuješ, než konečně uznáš, že komunismus je prohra?“

Papír v kamnech rychle shořel na popel. Dimka se odvrátil s pocitem marnosti. „O tomhle jsme se přeli už mockrát. Musíme odtud vypadnout.“ Uchopil psací stroj.

Táňa popadla kočku a vyšli ven.

Když odcházeli, do haly vešel muž s aktovkou. Když se na schodech míjeli, pozdravil je kývnutím hlavy. Dimka doufal, že světlo je příliš slabé, než aby jim dobře viděl do obličeje.

Venku za dveřmi postavila Táňa kočku na chodník. „Od teď se budeš o sebe starat sama, Mademoiselle,“ oznámila jí.

Kočka pohrdavě odešla.

Spěchali ulicí k nároží a Dimka se neúspěšně pokoušel schovat psací stroj pod bundou. Vyšel měsíc a k Dimkově hrůze je mohl každý jasně vidět. Došli k motocyklu.

Dimka jí podal stroj. „Jak se ho zbavíme?“ zašeptal.

„Do řeky?“

Rychle přemítal, pak si vzpomněl na jedno místo na břehu, kam jako studenti párkrát zašli a pak tam pili vodku až do rána. „Vím, kam zajedeme.“

Znovu nasedli a Dimka zamířil z městského centra na jih. Místo, které měl na mysli, se nacházelo na předměstí, ale to bylo jenom dobře: je méně pravděpodobné, že si jich někdo všimne.

Jel rychle dvacet minut a zastavil u Nikolo-Perervinského kláštera.

Starobylý areál s nádhernou katedrálou byl nyní v troskách, desítky let nepoužívaný a zbavený svých pokladů. Nacházel se na pásu země mezi hlavní železniční tratí z Moskvy směrem na jih a řekou Moskvou. Okolní pole se změnila ve stavební pozemky pro nové výškové bytové domy, ale v noci zde bylo pusto. Nikde ani živáčka.

Dimka sjel ze silnice ke skupině stromů a postavil motorku na stojánek. Potom odvedl Táňu houštím k rozpadlému klášteru. Zchátralé stavby byly v měsíčním světle strašidelně bílé. Cibulové báně katedrály se propadaly, ale zelené taškové střechy klášterních budov zůstaly většinou nepoškozené. Dimka se nemohl zbavit pocitu, že ho rozbitými okny pozorují duchové celých generací mnichů.

Zamířil na západ přes bažinatou louku k řece.

„Jak jsi přišel na tohle místo?“ zeptala se Táňa.

„Chodili jsme sem jako studenti. Vždycky jsme se tu namazali a koukali se na východ slunce nad řekou.“

Došli ke kraji řeky. Bylo to v širokém ohybu, kde řeka protékala zvolna, a hladina se ve svitu měsíce zdála klidná. Dimka věděl, že pro jejich účel je voda dostatečně hluboká.

Táňa zaváhala. „Taková škoda,“ povzdechla si.

Dimka pokrčil rameny. „Psací stroje jsou drahé.“

„Nejde jen o peníze. Je to disidentský hlas, alternativní pohled na svět, jiný způsob myšlení. Psací stroj je svoboda projevu.“

„V tom případě na tom budeš líp bez něj.“

Podala mu ho.

Posunul válec doprava na maximum a vytvořil si tak rukojeť, za kterou stroj uchopil. „A šup tam s ním,“ řekl. Zapažil a pak vší silou mrštil psací stroj co nejdál do řeky. Nedoletěl daleko, ale přistál s uspokojivým žblunknutím a okamžitě zmizel pod hladinou.

Stáli tam a pozorovali vlnění na vodě, ve které se zrcadlil měsíc.

„Děkuju ti,“ zašeptala Táňa. „Zvlášť když nevěříš v to, co dělám.“

Objal ji paží kolem ramen a společně odcházeli.

KAPITOLA SEDMÁ

George Jakes byl mrzutý. Paže ho pořád bolela jako čert, třebaže ji měl v sádře a fixovanou na závěsu kolem krku. O kýžené zaměstnání přišel dřív, než do něj vůbec nastoupil: přesně jak Greg předvídal, advokátní kancelář Fawcett Renshaw stáhla svou nabídku hned poté, co se v novinách objevilo jeho jméno ve spojení se zraněným Jezdcem svobody. Teď nevěděl, co si se zbytkem života počne.

Slavnostní promoce se konala na starém nádvoří Harvardovy univerzity, travnaté ploše obklopené půvabnými univerzitními budovami z červených cihel. Čestné akademické tituly obdrželi britský ministr zahraničí, aristokrat s ustupující bradou lord Home, a muž s podivným jménem McGeorge Bundy, pracovník z týmu, který si v Bílém domě sestavil prezident Kennedy. Navzdory své náladě pociťoval George trochu smutek, že opouští Harvard. Strávil zde sedm let, nejprve na bakalářském studiu, později přípravou na získání titulu na právech. Poznal pár úžasných lidí a našel několik dobrých přátel. Všechny zkoušky složil. Chodil s mnoha ženami a spal se třemi. Jednou se opil a nenáviděl pocit, že nemá vládu nad svým jednáním.

Dnes však byl příliš rozhněvaný, než aby se oddával nostalgii. Po davovém násilí v Annistonu očekával silnou odpověď Kennedyho vlády. Jack Kennedy se americkému lidu prezentoval jako liberál, a získal hlasy černošského obyvatelstva. Bobby Kennedy se stal ministrem spravedlnosti, nejvyšší osobou zajišťující prosazování zákona v zemi. George očekával, že Bobby prohlásí, jasně a zřetelně, že Ústava Spojených států platí v Alabamě stejně jako kdekoli jinde.

Neprohlásil to.

Za napadení Jezdců svobody nebyl nikdo zatčen. Ani místní policie, ani FBI nevyšetřovaly žádný z mnoha spáchaných násilných trestných činů. V Americe v roce 1961 můžou bílí rasisté napadat ty, kdo demonstrují za občanská práva, můžou jim lámat kosti, můžou se je pokusit upálit – a všechno jim projde.

Marii Summersovou viděl George naposledy v lékařské ordinaci. Nejbližší nemocnice zraněné Jezdce svobody odmítla, ale nakonec našli lidi, kteří je byli ochotní ošetřit. Georgeovi právě zdravotní sestra fixovala zlomenou paži, když do ordinace vešla Maria a oznámila mu, že má letenku do Chicaga. Kdyby mohl, byl by se zvedl a sevřel ji do náruče. Takhle ho jen políbila na tvář a zmizela.

Přemýšlel, jestli ji vůbec ještě někdy uvidí. Mohl jsem se do ní těžce zamilovat, pomyslel si. Možná jsem se zamiloval. Za těch deset dnů nepřetržité konverzace se ani jednou nenudil: byla přinejmenším stejně inteligentní jako on, možná inteligentnější. A třebaže vypadala nevinně, měla sametově hnědé oči, které způsobily, že si ji představoval ve světle svíčky.

Promoční obřad skončil v půl dvanácté. Studenti, rodiče a bývalí absolventi začali pomalu přecházet ve stínu starých jilmů ke slavnostnímu obědu, při kterém budou končícím studentům předány diplomy. George se rozhlížel po rodině, ale zatím je neviděl.

Zahlédl však Josepha Huga.

Hugo stál sám u bronzové sochy Johna Harvarda a zapaloval si oblíbenou dlouhou cigaretu. V černém taláru vypadala jeho bílá pleť ještě bělejší. George zaťal pěsti. Chtěl tu krysu zmlátit jako žito. Jenže levou paži měl nepoužitelnou a stejně, kdyby se s Hugem zrovna dneska pustili na starém nádvoří do pěstního souboje, přišlo by ho to zatraceně draho. Mohli by dokonce oba přijít o diplom. George měl i bez toho už dost velké nepříjemnosti. Líp udělá, když bude Huga ignorovat a půjde dál.

Místo toho promluvil. „Hugo, ty hajzle.“

Navzdory tomu, že měl George poraněnou paži, vypadal Hugo vyděšeně. Byl stejně vysoký jako George a patrně stejně silný, ale George měl na své straně vztek a Joseph to věděl. Odvrátil se a pokusil se kolem George projít. „Nechci s tebou mluvit,“ zamumlal.

„To mě nepřekvapuje.“ George se mu postavil do cesty. „Koukal ses, zatímco na mě útočil zdivočelý dav. Ti parchanti mi přerazili ruku.“

Hugo ustoupil. „Neměl jsi co lézt do Alabamy.“

„A ty jsi neměl co předstírat, že jsi aktivista za občanská práva, když jsi celou dobu jen špehoval pro druhou stranu. Kdo tě platil, Ku-klux-klan?“

Hugo zvedl nejistě bradu a George zatoužil do ní praštit pěstí. „Nabídl jsem se, že budu poskytovat informace FBI,“ odpověděl Hugo.

„Tak ty jsi to dělal gratis! Nevím, jestli to je lepší, nebo horší.“

„Jako neplacený dobrovolník to ale už dlouho dělat nebudu. Příští týden v FBI nastupuju.“ Pronesl to napůl zahanbeným, napůl vzdorným tónem, jako člověk, který připouští, že patří k nějaké náboženské sektě.

„Byl jsi tak excelentní práskač, že ti dali zaměstnání.“

„Odjakživa jsem chtěl pracovat v oblasti prosazování zákona.“

„V Annistonu jsi to nedělal. Tam jsi byl na straně zločinců.“

„Vy jste komunisti. Slyšel jsem, jak si povídáte o Karlu Marxovi.“

„A o Hegelovi, Voltairovi, Gándhím a Ježíši Kristovi. No tak, Hugo, takhle pitomej nejsi přece ani ty.“

„Nesnáším výtržnosti.“

A to je problém, pomyslel si George hořce. Lidi nesnášejí výtržnosti. Tisk obviňoval z podněcování nepokojů Jezdce, nikoli rasisty s baseballovými pálkami a bombami. Pocit marnosti ho doháněl k šílenství: cožpak v Americe nikdo nepřemýšlí o tom, co je správné?

Přes trávník zahlédl Verenu Marquandovou. Mávala na něj a on rázem ztratil o Huga zájem.

Verena absolvovala na oboru anglický jazyk a literatura. Na Harvardu však bylo tak málo barevných studentů, že se všichni navzájem znali. A ona byla tak nádherná, že by si jí všiml, i kdyby byla na Harvardu jednou z tisíce barevných dívek. Měla zelené oči a pleť barvy karamelové zmrzliny. Pod talárem jí vykukovaly zelené šaty s krátkou sukní, která odhalovala dlouhé hladké nohy. Akademický baret měla rozkošně nasazený. Vypadala skvostně.

Říkalo se, že ona a George by byli dobrý pár, ale nikdy spolu nechodili. Kdykoli on byl volný, měla nějaký vztah ona, a naopak. Teď už je na to moc pozdě.

Verena byla horlivá aktivistka za občanská práva a po promoci se chystala pracovat pro Martina Luthera Kinga. „S tou Jízdou svobody jste fakt začali něco pořádnýho,“ prohlásila teď nadšeně.

Byla to pravda. Po útoku zápalnými bombami v Annistonu odletěl George z Alabamy s paží v sádře; výzvu však přijali další. Deset studentů z Nashvillu odjelo autobusem do Birminghamu, kde byli zatčeni. První skupinu nahradili noví Jezdci. Bílí rasisti vyvolali další davové násilí. Jezdci svobody se stali masovým hnutím.

„Jenže já jsem přišel o práci,“ postěžoval si George.

„Pojď do Atlanty pracovat pro Kinga,“ vyzvala ho okamžitě Verena.

George to překvapilo. „Říkal ti, aby ses mě zeptala?“

„Ne, ale potřebuje právníka a nepřihlásil se nikdo, kdo by měl aspoň půlku tvých schopností.“

George to zaujalo. Málem se zamiloval do Marie Summersové, ale udělá dobře, když na ni zapomene: nejspíš ji už nikdy neuvidí. Napadlo ho, jestli by s ním Verena nezačala chodit, když by oba pracovali u Kinga. „To je nápad,“ uznal. Chtěl si to však promyslet.

Změnil téma. „Jsou tu vaši?“

„Ovšem, pojď se seznámit.“

Verenini rodiče byli celebrity podporující Kennedyho. George doufal, že nyní vystoupí a zkritizují prezidentovu chabou reakci na rasistické násilí. Třeba je George s Verenou dokážou přesvědčit, aby učinili veřejné prohlášení. To by mu bolest v paži hodně zmírnilo.

Přešel s Verenou přes trávník.

„Mami, tati, tohle je můj kamarád George Jakes,“ představila ho Verena.

Otec byl vysoký, dobře oblečený černoch, matka běloška se složitým plavým účesem. George mnohokrát viděl jejich fotografie: byl to proslulý mezirasový pár. Percy Marquand byl „černošský Bing Crosby“, filmová hvězda a zpěvák sentimentálních hitů. Babe Lee byla divadelní herečka se specializací na role živočišných žen.

Percy promluvil příjemným barytonem, dobře známým z desítek gramofonových nahrávek. „Pane Jakesi, když vám v Alabamě zlomili paži, stál jste tam za nás všechny. Je pro mě ctí, že vám můžu potřást rukou.“

„Děkuju, pane, ale říkejte mi prosím Georgi.“

Babe Lee podržela jeho ruku a zadívala se mu do očí, jako by si ho chtěla vzít. „Jsme vám tak vděční, Georgi, a jsme na vás i hrdí.“ Její chování bylo tak vábivé, že George znepokojeně pohlédl na jejího manžela; domníval se, že by se mohl naštvat, ale ani Percy, ani Verena nijak nereagovali, a George napadlo, že se Babe možná takhle chová ke každému muži, se kterým se setká.

Jakmile vysvobodil ruku z Babeina sevření, otočil se k Percymu. „Vím, že jste v loňských prezidentských volbách vedl kampaň za zvolení Kennedyho,“ poznamenal. „Nerozčiluje vás teď jeho nečinnost ohledně občanských práv?“

„Všichni jsme zklamaní,“ odpověděl Percy.

Vmísila se Verena. „To bych řekla! Bobby Kennedy požádal Jezdce o čas na rozmyšlenou. Umíte si to představit? Ovšemže CORE odmítl. V Americe vládnou zákony, ne zdivočelý dav!“

„Tohle by měl zdůraznit ministr spravedlnosti,“ poznamenal George.

Percy přikývl, nevyvedený z klidu ani tímto zdvojeným útokem. „Vláda prý uzavřela s jižními státy dohodu,“ informoval je. George nastražil uši: tohle v novinách nebylo. „Guvernéři států souhlasili s tím, že davy udrží na uzdě, a to bratři Kennedyové chtějí.“

George věděl, že v politice se vždycky dává něco za něco. „Co bylo quid pro quo?“

„Ministr spravedlnosti přivře oči nad nezákonným zatčením Jezdců svobody.“

Otec Verenu pobouřil. „Škoda že jsi mi to neřekl dřív, tati,“ reagovala podrážděně.

„Věděl jsem, že budeš šílet, miláčku.“

Jeho povýšenecká přezíravost vehnala Vereně krev do tváře; odvrátila se.

George se soustředil na klíčovou otázku. „Budete veřejně protestovat, pane Marquande?“

„Uvažoval jsem o tom,“ odpověděl Percy. „Ale myslím, že by to nemělo valný účinek.“

„Mohlo by to ovlivnit černošské voliče, aby v roce 1964 hlasovali proti Kennedymu.“

„Určitě o to stojíme? Mít v Bílém domě někoho, jako je Dick Nixon, byli bychom na tom všichni hůř.“

„Co tedy můžeme udělat?“ zeptala se pobouřeně Verena.

„To, co se minulý měsíc stalo na Jihu, prokázalo nade vši pochybnost, že současný zákon je příliš slabý. Potřebujeme návrh nového zákona o občanských právech.“

„S tím souhlasím,“ přikývl George.

„Možná bych tomu mohl napomoci,“ pokračoval Percy. „Mám teď v Bílém domě trochu vlivu. Jestliže budu bratry Kennedyovy kritizovat, nebudu mít vliv žádný.“

George měl pocit, že by Percy měl promluvit. Verena tutéž myšlenku pronesla nahlas. „Měl bys říct, co je správné. Amerika má už dost toho, že jsou lidi rozumní. Takhle jsme se dostali do téhle šlamastyky.“

Její matky se to dotklo. „Táta je proslulý tím, že říká, co je správné,“ rozhorlila se. „Znovu a znovu nastavuje krk.“

George viděl, že Percy se nedá přesvědčit. Možná má pravdu. Nový návrh zákona, který jižním státům znemožní utlačovat černochy, je možná jediným reálným řešením.

„Měl bych se podívat po našich,“ řekl George. „Bylo mi ctí setkat se s vámi.“

„Přemýšlej o té práci pro Martina,“ zavolala za ním Verena, když odcházel.

Odebral se do parku, kde se budou předávat diplomy. Stálo tam provizorní pódium a ve velkých stanech byly připraveny stoly pro následný oběd. Rodiče našel hned.

Matka měla nové žluté šaty. Musela si na ně našetřit: byla hrdá a nedovolila by, aby jí bohatí Peškovovi něco kupovali – jenom Georgeovi. Prohlédla si ho od hlavy k patě; talár s baretem mu slušely. „V životě jsem nebyla na žádný den tak hrdá jako na ten dnešní,“ řekla. Pak se k jeho údivu rozplakala.

George to překvapilo. Tohle bylo hodně neobvyklé. Posledních pětadvacet roků odmítala projevit jakoukoli slabost. Objal ji a přitiskl k sobě. „Jsem tak šťastný, že tě mám, mami,“ konejšil ji.

Jemně se uvolnil z objetí a osušil jí slzy čistým bílým kapesníkem.

Pak se obrátil k otci. Jako většina bývalých absolventů i Greg měl slamák se stuhou s natištěným rokem ukončení studia na Harvardu – v jeho případě to byl rok 1942. „Blahopřeju, chlapče,“ usmál se a potřásl Georgeovi rukou. Tak on je tady, pomyslel si George, to už něco znamená.

Chvilku poté se objevili Georgeovi prarodiče. Oba byli přistěhovalci z Ruska. Dědeček Lev Peškov býval vždycky švihák a dnes měl na sobě bílý oblek. George nikdy nevěděl, co si o něm má myslet. Proslýchalo se, že je to bezohledný byznysmen s malou úctou k zákonům. Na druhou stranu byl laskavý ke svému černému vnukovi – poskytoval mu štědrou apanáž a platil mu studium.

Nyní sevřel Georgeovi paži. „Mám pro tvou právnickou kariéru jednu radu,“ řekl mu důvěrně. „Nezastupuj zločince.“

„Proč ne?“

„Protože jsou neschopní,“ zahihňal se dědeček.

O Lvu Peškovovi se všeobecně věřilo, že on sám páchal trestnou činnost jako pašerák v dobách prohibice. „Jsou všichni zločinci neschopní?“ zeptal se George.

„Ti, co se nechají chytit, ti ano,“ odpověděl Lev. „Ostatní právníky nepotřebují.“ Od srdce se zasmál.

Babička Marga ho vřele políbila. „Dědu neposlouchej,“ mávla rukou.

„Musím poslouchat,“ odpověděl. „Zaplatil mi vzdělání.“

Lev namířil na George prst. „Jsem rád, že na to nezapomínáš.“

Marga si ho nevšímala. „Jen se na něj podívejte,“ zvolala s láskou, „tak pěkný kluk a teď i právník!“

George byl Maržino jediné vnouče a ona ho slepě milovala. Než to tady odpoledne všechno skončí, nejspíš mu podstrčí padesátidolarovku.

Marga bývala zpěvačkou v nočních klubech a i v pětašedesáti se pohybovala, jako by měla vyjít na jeviště v přiléhavých šatičkách. Černé vlasy si nyní patrně barvila. George viděl, že je ověšená více šperky, než je pro společenský podnik pod širým nebem vhodné; tušil však, že ve své roli spíš milenky než manželky pociťuje potřebu symbolů společenského postavení.

Marga byla Lvovou milenkou téměř padesát let. Greg bylo jediné dítě, které spolu měli.

Lev měl také manželku Olgu v Buffalu a dceru Daisy, ta se provdala za Angličana a žila v Londýně. George tedy měl anglické příbuzné, se kterými se nikdy nesetkal – předpokládal, že bílé.

Marga políbila Jacky a George si všiml, že přihlížející lidé se tváří překvapeně a nesouhlasně. Ovšem Georgeova rodina při oněch výjimečných příležitostech, kdy se všichni objevili společně na veřejnosti, vždycky přitahovala upřené pohledy. I v místech, kde byli přijímáni lidé jakékoli rasy, mohla smíšená rodina stále ještě vyvolávat skryté předsudky bělochů. George věděl, že než den skončí, určitě uslyší, jak někdo zamumlá „kříženec“. Nebude si té urážky všímat. Jeho černí prarodiče jsou dávno po smrti a tohle je jeho celá rodina. Mít tyto čtyři lidi, kteří se při jeho promoci dmou pýchou, stojí za všechno na světě.

„Včera jsem byl na obědě se starým Renshawem,“ prohodil Greg. „Přemluvil jsem ho, aby obnovil nabídku zaměstnání v jejich advokátní kanceláři.“

„Páni, to je úžasné!“ zajásala Marga. „Georgi, tak nakonec přece jen budeš právníkem ve Washingtonu!“

Jacky obdařila Grega vzácným úsměvem. „Děkuju ti, Gregu.“

Greg zvedl varovně prst. „Jsou tu ale podmínky.“

„Ach, George bude souhlasit se vším rozumným,“ nepochybovala Marga. „Tohle je pro něj obrovská příležitost.“

Georgeovi bylo jasné, že má na mysli obrovskou příležitost pro černošského kluka, ale neprotestoval. Ostatně Marga má pravdu. „Jaké podmínky?“ zeptal se opatrně.

„Nic, co by neplatilo pro kteréhokoli právníka na světě,“ odpověděl Greg. „Nesmíš se dostat do žádného maléru, to je vše. Právník se nemůže dostat na opačnou stranu než úřady.“

Georgeovi to bylo podezřelé. „Nedostat se do maléru?“

„Prostě se už neúčastnit žádných protestních hnutí, pochodů, demonstrací, takových věcí. Jako advokátní koncipient na nic takového stejně nebudeš mít čas.“

Návrh George rozhněval. „Takže bych svůj pracovní život zahájil slibem, že se nikdy nebudu angažovat pro věc svobody.“

„Takhle se na to nekoukej,“ zavrtěl hlavou otec.

George spolkl rozlícenou odpověď. Věděl, že rodina pro něj chce jen to nejlepší. Pokusil se zachovat neutrální hlas. „Jak se na to mám koukat?“

„Tvoje úloha v hnutí za občanská práva nebude úloha frontového vojáka, nic víc. Buď podporovatelem. Posílej jednou ročně šek NAACP.“ Národní asociace pro povznesení barevného obyvatelstva byla nejstarší a nejkonzervativnější skupina hájící občanská práva: stavěli se proti Jezdcům svobody, považovali je za příliš provokativní. „Prostě se drž při zemi. Do autobusu ať nastoupí někdo jiný.“

„Možná by to šlo jinak,“ řekl George.

„A to jak?“

„Mohl bych pracovat pro Martina Luthera Kinga.“

„On ti nabídl zaměstnání?“

„Zatím to byla spíš sondáž.“

„Kolik by ti platil?“

„Moc by to asi nebylo.“

„Nemysli si, že můžeš odmítnout naprosto perfektní džob a pak za mnou chodit a chtít apanáž,“ ozval se Lev.

„Jasně, dědo,“ přikývl George, třebaže přesně na tohle myslel. „Mám ale dojem, že to přesto vezmu.“

Do sporu se vmísila matka. „Ach, Georgi, nedělej to,“ prosila. Chystala se říct víc, ale ozvala se výzva, aby se promující studenti seřadili k převzetí diplomů. „Běž,“ vyzvala ho. „Promluvíme si potom.“

George odešel od rodiny a zařadil se na své místo v zástupu absolventů. Obřad začal a George se pomalu sunul kupředu. Vzpomínal, jak v létě pracoval v kanceláři Fawcett Renshaw. Pan Renshaw se považoval za hrdinského liberála, protože přijal černošského pracovníka. Jenže George dostával práci, která byla nedůstojně lehká i pro stážistu. Byl trpělivý a vyhlížel příležitost; jedna se mu naskytla. Připravil právní rešerše, a ty jejich firmě vyhrály kauzu. A advokátní kancelář pak Georgeovi nabídla, aby u nich hned po promoci nastoupil.

Takové věci se mu stávaly často. Lidé předpokládají, že student na Harvardu musí být inteligentní a schopný – pokud není černý; v tom případě na něj nikdo nesází. George musel celý život dokazovat, že není hlupák. Štvalo ho to. Bude-li mít někdy děti, pak doufal, že budou vyrůstat v odlišném světě.

Byl na řadě, aby vyšel na pódium. Když stoupal po krátkých schodech, udivilo ho, že slyší syčení.

Syčení patřilo k harvardské tradici, obvykle se používalo proti pedagogům, kteří špatně učili nebo se chovali ke studentům hrubě. George to natolik vyděsilo, že se na schodech zastavil a ohlédl se. Zachytil obličej Josepha Huga. Hugo nebyl sám – na to bylo syčení příliš silné –, ale George si byl jistý, že to Hugo zorganizoval.

George měl pocit, že je nenáviděný. Tolik ho to pokořilo, že nedokázal vyjít na pódium. Zůstal stát jako přimražený a do tváří se mu vehnala krev.

Pak někdo začal tleskat. George pohlédl přes řady sedících a uviděl, jak se zvedá nějaký profesor. Byl to Merv West, jeden z mladších členů pedagogického sboru. Další lidé začali tleskat s ním a rychle přehlušili syčení. Postavilo se několik dalších. George si domyslel, že i lidé, kteří ho neznají, vytušili podle paže v sádře, kdo je.

Vrátila se mu kuráž a na pódium vyšel. Když dostával diplom, rozlehl se jásot. Pomalu se otočil čelem k přihlížejícím a poděkoval za potlesk skromným úklonem hlavy. Pak odešel.

S bušícím srdcem se připojil k ostatním studentům. Několik lidí mu mlčky potřáslo rukou. Syčení ho vyděsilo, ale zároveň byl nadšený potleskem. Uvědomil si, že se potí, a otřel si obličej kapesníkem. Takové martyrium.

Zbytek obřadu sledoval jako omámený, rád, že má čas, aby se vzpamatoval. Když otřes ze syčení odezněl, George pochopil, že to byla práce Huga a hrstky pravicových bláznů; liberální Harvard ho poctil. Měl bych se cítit hrdý, pomyslel si.

Studenti se opět připojili k rodinám a šli na oběd. Matka George objala. „Fandili ti,“ řekla.

„Ano,“ přitakal Greg. „I když se chvíli zdálo, že to bude něco jiného.“

George rozevřel ruce s apelujícím gestem. „Jak bych mohl nebýt součástí tohohle boje?“ zeptal se. „Já tu práci u Renshawa skutečně chci a chci udělat radost rodině, která mě celé ty roky při studiu podporovala – jenže to není vše. Co když budu mít děti?“

„To by bylo prima!“ vmísila se Marga.

„Jenže, babi, moje děti budou barevné. V jakém světě budou vyrůstat? Budou Američany druhého řádu?“

Rozhovor přerušil příchod Merva Westa. Potřásl Georgeovi rukou a blahopřál mu k získání diplomu. Profesor West byl pro tuto příležitost oblečený poněkud méně slavnostně v tvídovém obleku a s límcem na knoflíčky.

„Děkuju, že jste začal tleskat, pane profesore,“ řekl George.

„Neděkujte mi, zasloužil jste si to.“

George mu představil rodinu. „Právě jsme si povídali o mé budoucnosti.“

„Doufám, že jste ještě neudělal definitivní rozhodnutí.“

Podařilo se mu vydráždit Georgeovu zvědavost. Co tím míní? „Ještě ne,“ odpověděl. „Proč?“

„Mluvil jsem s ministrem spravedlnosti Bobbym Kennedym – také absolventem Harvardu, jak víte.“

„Doufám, že jste mu řekl, že jeho řešení toho, co se stalo v Alabamě, dělá hanbu celé zemi.“

West se kajícně usmál. „Ne tak úplně těmito slovy. Ale shodli jsme se, že reakce vlády byla nedostatečná.“

„Velmi nedostatečná. Neumím si představit, že on…“ Vtom Georgeovi klesl hlas, jako by ho cosi náhle napadlo. „Co to má společného s úvahami o mé budoucnosti?“

„Bobby se rozhodl, že přijme mladého černošského právníka, aby tým ministra spravedlnosti získal černošský náhled na občanská práva. A zeptal se mě, jestli tu je někdo, koho bych mohl doporučit.“

George byl na okamžik ohromený. „Vy říkáte…“

West zvedl varovně ruku. „Zaměstnání vám nenabízím – to může udělat jedině Bobby. Ale můžu vám zařídit pohovor… jestli chcete.“

„Georgi!“ zvolala Jacky. „Pracovat s Bobbym Kennedym! To by bylo fantastické!“

„Mami, Kennedyové nás tak ošklivě zklamali.“

„Tak jdi pracovat pro Bobbyho a změň to!“

George váhal. Pohlédl na dychtivé tváře kolem sebe: na matku, otce, babičku, dědečka a znovu na matku.

„Možná půjdu,“ přikývl nakonec.

KAPITOLA OSMÁ

Dimka Dvorkin byl celý nesvůj, že je ve dvaadvaceti stále ještě panic.

Na vysoké škole chodil s několika dívkami, ale žádná mu nedovolila dotáhnout to až do konce. Nebyl si ostatně ani jistý, jestli by to bylo dobře. Nikdo mu výslovně neřekl, že sex by měl být součástí dlouhodobého milostného vztahu, ale on to stejně nějak takhle pociťoval. Na rozdíl od některých chlapců s tím nijak zvlášť nespěchal. Nedostatek zkušeností ho však teď přiváděl do rozpaků.

Jeho kamarád Valentin Lebeděv byl pravým opakem. Vysoký a sebejistý, měl černé vlasy, modré oči a překypoval šarmem. Do konce prvního ročníku na Moskevské univerzitě dostal do postele většinu studentek z katedry politologie i jednu učitelku.

Dimka se na něj obrátil s jedním dotazem už krátce poté, co se skamarádili. „Co jako děláš, abys zabránil otěhotnění?“

„To je snad problém tý holky, ne?“ odpověděl lehkomyslně Valentin. „V nejhorším případě se dá vždycky zajistit potrat.“

Z rozhovorů s dalšími kamarády Dimka poznal, že tentýž postoj zaujímá mnoho sovětských chlapců. Muži neotěhotní, tudíž to není jejich problém. A v prvních dvanácti týdnech těhotenství se potrat na žádost poskytuje. Dimkovi však Valentinův přístup nebyl příjemný, možná proto, že jeho sestra se k tomu stavěla tak opovržlivě.

Sex byl Valentinovým hlavním zájmem, studium zůstávalo na druhém místě. U Dimky tomu bylo naopak – proto byl Dimka nyní asistentem v Kremlu a Valentin pracoval na moskevské radnici v oddělení městských parků.

Díky svým konexím na radnici mohl pro ně dva Valentin zařídit v červenci 1961 týdenní pobyt v prázdninovém táboře V. I. Lenina pro mladé komunisty.

Tábor se svými stany postavenými v řadách jako podle pravítka a večerkou v půl jedenácté působil poněkud vojensky, ale byl tu plavecký bazén, jezero, kde se lze projíždět na loďce, a spousty dívek; strávit zde týden bylo velmi žádané privilegium.

Dimka měl pocit, že si dovolenou zaslouží. Summit ve Vídni skončil vítězstvím pro Sovětský svaz a on měl na něm zásluhu.

Vídeň ve skutečnosti začala pro Chruščova špatně. Kennedy a jeho okouzlující manželka vjeli do Vídně s flotilou limuzín opatřených desítkami vlajících praporků s hvězdami a pruhy. Když se oba vůdci setkali, celý svět viděl, že Kennedy je o hlavu vyšší, tyčí se nad Chruščovem a shlíží na jeho pleš. Vedle Kennedyho elegantních sak a úzkých kravat vypadal Chruščov jako sedlák v nedělním obleku. Amerika vyhrála v soutěži osobního kouzla, zatímco Sovětský svaz ani netušil, že do ní vstupuje.

Sotva však začaly rozhovory, Chruščov v nich dominoval. Když se Kennedy pokusil o přátelskou diskusi jako mezi dvěma rozumnými muži, Chruščov začal být hlasitě útočný. Kennedy nadhodil, že není logické, aby Sovětský svaz podporoval komunismus ve třetích zemích a pak pobouřené protestoval proti americkým snahám zatlačit komunismus zpátky do sovětské sféry. Chruščov pohrdavě odpověděl, že šíření komunismu je historická nutnost a nikoli něco, čemu by se kdokoli z nich mohl postavit do cesty. Kennedyho znalosti marxistické filozofie byly slabé a on nevěděl co říct.

Strategie, kterou vypracoval Dimka a ostatní poradci, triumfovala. Když se Chruščov vrátil do Moskvy, přikázal rozeslat desítky kopií protokolů ze summitu nejen do sovětského bloku, ale i vůdcům tak vzdálených zemí, jako je Kambodža a Mexiko. Kennedy od té doby mlčel, dokonce ani neodpověděl na Chruščovovu hrozbu, že se zmocní Západního Berlína. A Dimka odešel na dovolenou.

První den si Dimka vzal na sebe nové oblečení – kostkovanou košili s krátkými rukávy a šortky, které mu matka ušila z kalhot obnošeného modrého seržového obleku. „Takovýhle kraťasy jsou na Západě v módě?“ zeptal se Valentin.

Dimka se zasmál. „Pokud vím, tak ne.“

Zatímco se Valentin holil, Dimka šel pro zásoby.

Poté co se vynořil ze stanu, s potěšením zjistil, že hned vedle zapaluje mladá žena malý přenosný vařič, který patřil k vybavení každého stanu. Byla o něco starší než Dimka, odhadoval ji na sedmadvacet. Měla husté rudohnědé vlasy zastřižené na mikádo a rozkošné pihy. V oranžové blůzce a úzkých černých kalhotách sahajících těsně pod kolena vypadala znepokojivě elegantně.

„Ahoj!“ pozdravil Dimka s úsměvem. Zvedla k němu oči. „Nepotřebuješ s tím pomoct?“ zeptal se.

Zapálila plyn sirkou a beze slova se vrátila do stanu.

Hm, tak s touhle o panictví nepřijdu, pomyslel si Dimka a šel dál.

V obchodě vedle bloku společných umýváren nakoupil vejce a chleba. Když se vracel, před sousedním stanem stály dvě dívky: ta, kterou předtím oslovil, a hezká štíhlá blondýna. Blondýna měla černé kalhoty stejného střihu, ale růžovou blůzu. Bavil se s nimi Valentin a obě se smály.

Seznámil je s Dimkou. Rusovláska se jmenovala Nina a o jejich předchozím setkání se nezmínila, třebaže stále ještě vypadala rezervovaně. Blondýna byla Anna, a ta se očividně chovala přátelsky, usmívala se a půvabným gestem si odhrnovala vlasy z čela.

Dimka a Valentin s sebou přivezli železný kastrol s dlouhým držadlem, ve kterém hodlali připravovat všechno jídlo. Dimka ho naplnil vodou, aby uvařil vejce, ale děvčata byla vybavena líp; Nina si od něj vejce vzala s tím, že udělá bliny, tenké palačinky z pohankové mouky.

Situace se začíná zlepšovat, pomyslel si Dimka.

Při jídle si Dimka Ninu pozorně prohlížel. Úzký nos, malá ústa a líbezně vystupující brada jí dávaly obezřetný výraz, jako by neustále všechno zvažovala. Měla však bujné tvary, a když si Dimka představil, že ji možná uvidí v plavkách, vyschlo mu v hrdle.

„Jdeme si s Dimkou půjčit loďku – chceme si zaveslovat na opačnou stranu jezera.“ O takovém plánu teď Dimka slyšel poprvé, ale neřekl nic. „Co kdybychom si tam vyrazili všichni čtyři?“ pokračoval Valentin. „Můžeme si s sebou vzít studený oběd.“

Takhle snadné to přece nemůže být, pomyslel si Dimka. Vždyť se sotva seznámili!

Dívky na sebe upřely telepatický pohled. „Uvidíme,“ řekla pak bryskně Nina. „Jdeme uklízet.“ Začala sbírat talíře a příbory.

Tohle bylo zklamání, ale třeba ještě není všemu konec.

Dimka se nabídl, že odnese špinavé nádobí do umývárny.

„Odkud máš ty kraťasy?“ zeptala se Nina cestou.

„Ušila mi je matka.“

„Jsi roztomilý,“ zasmála se.

Dimka si položil otázku, co by myslela jeho sestra tím, kdyby o nějakém muži řekla, že je roztomilý. Usoudil, že to znamená, že je hodný, ale nikoli atraktivní.

V betonovém bloku se nacházely záchody, sprchy a velké společné dřezy na mytí nádobí. Nina myla nádobí a Dimka přihlížel. Přemýšlel, co říct, ale nic ho nenapadalo. Kdyby se ho zeptala na berlínskou krizi, mohl by povídat celý den. Jenže na ty mírně zábavné nesmysly, které ze sebe Valentin neustále chrlil bez sebemenší námahy, neměl Dimka prostě nadání. Nakonec se přece jen zmohl na otázku. „S Annou se znáš už dlouho?“

„Pracujeme spolu,“ odpověděla. „Obě jsme referentky v ústředí odborového svazu pracovníků v kovoprůmyslu v Moskvě. Já jsem se před rokem rozvedla a Anna hledala někoho, kdo by se s ní rozdělil o náklady za byt, a tak teď bydlíme spolu.“

Rozvedená, uvažoval Dimka; to znamená, že je sexuálně zkušená. Polekal se. „Jaký byl tvůj manžel?“

„Je to hovado,“ odpověděla Nina. „Nechci o něm mluvit.“

„Dobře.“ Dimka se zoufale snažil najít něco nemastného neslaného, co by řekl. „Zdá se, že Anna je skutečně prima.“

„Má dobré konexe.“

Tohle byla divná poznámka ve vztahu ke kamarádce. „Jak to?“

„Tuhle dovolenou nám opatřil její otec. Je odborový tajemník moskevské oblasti.“ Zdálo se, že Nina je na to hrdá.

Dimka nesl čisté talíře zpátky ke stanům. „Připravili jsme chleby – se šunkou a sýrem,“ oznámil vesele Valentin, když dorazili. Anna pohlédla na Ninu a udělala bezmocné gesto, jako by chtěla říct, že nedokázala zastavit Valentinův drtivý nápor, ale Dimkovi bylo jasné, že to ve skutečnosti udělat nechtěla. Nina pokrčila rameny, a tak bylo rozhodnuto, že si vyrazí společně na piknik.

Museli čekat hodinu ve frontě na loďku, ale Moskvané jsou na fronty zvyklí a ještě před polednem se ocitli na průzračné studené vodě. Valentin a Dimka se střídali u vesel a děvčata se vyhřívala na sluníčku. Zdálo se, že nikdo nemá zapotřebí konverzovat.

Na opačné straně jezera uvázali loďku na malé pláži. Valentin si stáhl košili a Dimka ho následoval. Anna si odložila blůzku a kalhoty. Pod nimi měla světle modré dvoudílné plavky. Dimka věděl, že se jim říká bikini a že je to v módě na Západě, ale ještě nikdy žádné neviděl; teď se zastyděl za vzrušení, jaké pocítil. Málem nemohl odtrhnout oči od hladkého plochého břicha a pupíku.

K jeho zklamání zůstala Nina oblečená.

Snědli obložené chleby a Valentin vytáhl láhev vodky. Dimka věděl, že v táboře se vodka neprodává. „Koupil jsem ji od hlídače člunů,“ vysvětlil jim Valentin. „Rozběhl tu malý kapitalistický podnik.“ Tohle Dimku nepřekvapilo: většina věcí, které lidi skutečně chtějí, se prodává na černém trhu – od televizních přijímačů až po džíny.

Nechali láhev kolovat a obě dívky si dopřály pořádný doušek.

Nina si otřela ústa hřbetem ruky. „Tak vy dva pracujete spolu v oddělení parků?“

„Nene,“ zachechtal se Valentin. „Na to je Dimka moc chytrý.“

„Pracuju v Kremlu,“ řekl Dimka.

Na Ninu to silně zapůsobilo. „Co tam děláš?“

Dimkovi se na to nechtělo odpovídat, protože by to vypadalo, že se vychloubá. „Jsem asistent prvního tajemníka.“

„Chceš říct soudruha Chruščova!“ zvolala Nina užasle.

„Jak ses sakra dostal k takový práci?“

„Říkal jsem ti, je chytrý,“ vmísil se Valentin. „V každý třídě byl vždycky nejlepší.“

„K takovýhle práci se nedostaneš jen proto, že máš nejlepší známky,“ namítla břitce Nina. „Koho znáš?“

„Můj děda Grigorij Peškov útočil za Říjnové revoluce na Zimní palác.“

„To ti dobrou práci nezajistí.“

„Dobře, táta byl u KGB – loni zemřel. Strýc je generál. A já jsem chytrý.“

„Taky skromný,“ poznamenala, ale její sarkasmus byl laskavý. „Jakpak se jmenuje strejda?“

„Vladimir Peškov. Říkáme mu Voloďa.“

„O generálu Peškovovi jsem slyšela. Tak on je tvůj strýc. Když máš takovou rodinu, jak to, že nosíš podomácku ušitý kraťasy?“

Teď Dimku zmátla. Poprvé o něj projevila zájem, ale on nepoznal, jestli ho obdivuje, nebo jím pohrdá. Možná je to jen její způsob chování.

Valentin se zvedl. „Pojď to tady se mnou propátrat,“ vyzval Annu. „Ty dva tu necháme, ať si proberou Dimkovy kraťasy.“ Pak se vzali za ruce a odešli do lesa.

„Tvýmu kamarádovi se nelíbím,“ poznamenala Nina.

„Ale líbí se mu Anna.“

„Je hezká.“

„Ty jsi krásná,“ řekl Dimka tiše. Neplánoval, že to řekne; prostě mu to vylítlo z pusy. Myslel to však vážně.

Nina se na něj zamyšleně zadívala, jako by ho znovu vyhodnocovala. „Nechceš si jít zaplavat?“ zeptala se pak.

Dimka o vodu moc nestál, ale toužil vidět Ninu v plavkách. Stáhl ze sebe oblečení: pod šortkami měl plavky.

Nina měla jednodílné hnědé nylonové plavky, nikoli bikini, ale vyplňovala je tak pěkně, že Dimka nebyl zklamaný. Byla pravým opakem štíhlé Anny. Nina měla velká prsa, široké boky a hrdlo poseté pihami. Zahlédla, jak na ni civí, odvrátila se a rozběhla se do vody.

Dimka ji následoval.

Navzdory slunci bylo velice chladno, ale Dimka přesto vnímal vodu na svém těle jako příjemnou. Oba rázně plavali, aby se zahřáli. Zamířili hluboko do jezera a pak se pomaleji vraceli ke břehu. Zastavili se kousek od pláže a Dimka spustil nohy ke dnu. Voda jim sahala do pasu. Dimka pohlédl Nině na prsa. Ve studené vodě jí pod plavkami vystouply bradavky.

„Nečuč na mě,“ okřikla ho a laškovně mu cákla vodu do obličeje.

On jí cáknutí oplatil.

„Tak dobře!“ přikývla, popadla ho za hlavu a pokusila se ho strčit pod vodu.

Dimka se nedal a chytil ji kolem pasu. Zápasili ve vodě. Ninino tělo bylo těžké, ale pevné a Dimka s požitkem vychutnával jeho bytelnost. Objal ji oběma pažemi a zvedl jí chodidla ode dna. Když sebou mlátila, smála se a pokoušela se osvobodit, přitáhl ji k sobě pevněji a její hebká prsa se mu přitiskla na obličej.

„Vzdávám se!“ vykřikla.

Neochotně ji pustil. Okamžik na sebe koukali. Zahlédl v jejích očích záblesk touhy. Cosi její postoj k němu změnilo: vodka, zjištění, že je vysoko postavený aparátčík, rozjařenost z dovádění ve vodě, nebo možná všechno dohromady. Bylo mu to docela jedno. V jejím úsměvu spatřil výzvu a políbil ji na ústa.

S nadšením mu polibek oplatila.

Zapomněl na studenou vodu a zcela se ztratil v pocitu jejích rtů a jazyka. Po několika minutách se však zatřásla. „Jdeme z vody,“ rozhodla.

Když se brodili mělčinou ke břehu, držel ji za ruku. Lehli si na trávu vedle sebe a začali se znovu líbat. Dimka se dotkl jejích prsou a napadlo ho, jestli tohle není den, kdy přijde o panictví.

Pak je vyrušil řezavý hlas z megafonu. „Vraťte člun do doku! Váš čas vypršel!“

„Mravnostní policie!“ zamumlala Nina.

Dimka se navzdory svému zklamání zahihňal.

Zvedl hlavu a asi sto metrů od břehu spatřil malý gumový člun s přívěsným motorem.

Zamával na znamení, že rozumí. Měli člun půjčený na dvě hodiny. Tušil, že úplatek správci by jim zajistil prodloužení, ale při vypůjčování na to nepomyslel. Vždyť se mu ani nesnilo, že by jeho vztah s Ninou pokročil tak rychle.

„Nemůžeme se vrátit bez ostatních,“ upozornila Nina; chvilku poté se však Valentin a Anna vynořili z lesa. Byli jen kousek z dohledu, domyslel si Dimka, a zaslechli výzvu z megafonu.

Chlapci poodešli od dívek a všichni se oblékli přes plavky. Dimka zaslechl, jak si Nina s Annou tiše povídají, Anna cosi naléhavě říká a Nina se chichotá a souhlasně přikyvuje.

Potom Anna na Valentina významně pohlédla. Zdálo se, že to byl předem dohodnutý signál. Valentin kývl hlavou a otočil se k Dimkovi. „Večer půjdeme všichni čtyři na taneční zábavu. Až se vrátíme, Anna přijde ke mně do našeho stanu. Ty máš jít s Ninou do jejich stanu. Oukej?“

To bylo víc než oukej, to bylo senzační. „To všechno jsi dohodl s Annou?“ zeptal se Dimka.

„Jo, a Nina právě souhlasila.“

Dimka tomu skoro nemohl uvěřit. Bude moct celou noc objímat Ninino pevné tělo. „Líbím se jí!“

„To dělají ty kraťasy.“

Nasedli do loďky a veslovali zpátky. Dívky oznámily, že se chtějí hned po návratu osprchovat. Dimka přemýšlel, jak urychlit čas, který zbývá do večera.

Když dorazili do doku, zahlédli čekajícího muže v černém obleku.

Dimka instinktivně vytušil, že je to posel pro něj. To jsem si mohl myslet, napadlo ho; všechno se vyvíjelo až moc dobře.

Všichni z loďky vystoupili. Nina pohlédla na muže potícího se v obleku. „Budeme zatčeni, protože jsme si ten člun nechali moc dlouho?“ zeptala se; žertovala jen napůl.

„Nejste tu pro mě?“ zeptal se Dimka. „Jsem Dmitrij Dvorkin.“

„Ano, Dmitriji Iljiči,“ přisvědčil muž uctivě. „Jsem váš šofér. Jsem tu, abych vás odvezl na letiště.“

„Co je tak naléhavého?“

Řidič pokrčil rameny. „Chce s vámi mluvit první tajemník.“

„Skočím si pro zavazadlo,“ přikývl lítostivě Dimka.

Bylo mu jen malou útěchou, že Nina vypadala ohromeně.

Auto odvezlo Dimku na letiště Vnukovo jihozápadně od Moskvy, kde už čekala Věra Pletnerová s velkou obálkou a letenkou do Tbilisi, hlavního města Gruzínské sovětské socialistické republiky.

Chruščov nebyl v Moskvě, odpočíval na své dače v Picundě, černomořských lázních oblíbených nejvyššími vládními představiteli; tam Dimka směřoval.

Letadlem ještě nikdy předtím neletěl.

Nebyl jediným asistentem, kterému přerušili dovolenou. Když se v odletové hale chystal otevřít obálku, přistoupil k němu Jevgenij Filipov – navzdory letnímu počasí měl na sobě jako obvykle šedou flanelovou košili. Filipov vypadal potěšeně, což bylo rozhodně zlé znamení.

„Vaše strategie selhala,“ oznámil Dimkovi s očividným uspokojením.

„Co se stalo?“

„Prezident Kennedy měl televizní projev.“

Po celých sedm týdnů od summitu ve Vídni Kennedy nic neřekl. Spojené státy neodpověděly na Chruščovovu hrozbu, že podepíšou dohodu s Německou demokratickou republikou a vezmou si Západní Berlín. Dimka soudil, že americký prezident je příliš vystrašený, než aby se Chruščovovi postavil. „O čem byl ten projev?“

„Vyzval Američany, aby se připravili na válku.“

To tedy byla nepředvídaná událost.

Ozvala se výzva k nástupu do letadla. „Co přesně Kennedy řekl?“ zeptal se Dimka Filipova.

„V souvislosti s Berlínem prohlásil: ‚Útok na toto město bude považován za útok na nás všechny.‘ Celý text máš v obálce.“

Zamířili na palubu, Dimka stále v šortkách. Letěli proudovým dopravním letadlem Tupolev Tu-104. Při startu se Dimka díval z okna. Věděl, na jakém principu letadlo funguje, znal vztlak vznikající rozdílem tlaků mezi horní a dolní částí křídla, ale když se letadlo vzneslo do vzduchu, připadalo mu to přesto jako kouzlo.

Nakonec pohled odtrhl a otevřel obálku.

Filipov nepřeháněl.

Kennedy nedělal jen hrozivé poznámky. Navrhl ztrojnásobit počet branců, povolat zálohy a zvýšit americkou armádu na milion mužů. Připravoval nový letecký most do Berlína, přesun šesti divizí do Evropy a hospodářské sankce proti zemím Varšavské smlouvy.

A zvýšil vojenský rozpočet o více než tři miliardy dolarů.

Dimka si uvědomil, že strategie, kterou Chruščov a jeho poradci naplánovali, katastrofálně selhala. Všichni toho pohledného mladého prezidenta podcenili. Nakonec se zastrašit nedal.

Co teď může Chruščov dělat?

Mohl by rezignovat. Tohle ještě žádný sovětský vůdce neudělal – Lenin i Stalin zemřeli ve funkci –, jenže v revoluční politice má všechno své poprvé.

Dimka si přečetl projev dvakrát a po zbytek dvouhodinového letu o něm přemítal. Pomyslel si, že Chruščovova rezignace má jedinou alternativu: vůdce by mohl vyhodit všechny asistenty, přijmout nové poradce, přeskupit prezidium tak, že dá svým nepřátelům větší moc jako výraz uznání, že se mýlil, a slíbit, že v budoucnu bude vyhledávat moudřejší rady.

Dimkova krátká kariéra v Kremlu každopádně skončila. Možná to bylo příliš ambiciózní, pomyslel si. Bezpochyby ho čeká skromnější budoucnost.

Přemýšlel, jestli s ním vnadná Nina stále ještě bude chtít strávit noc.

Přistáli v Tbilisi a malé vojenské letadlo přeneslo Dimku a Filipova na úzkou přistávací plochu na pobřeží.

Tam na ně čekala Natalija Smotrovová z ministerstva zahraničních věcí. Vlhký přímořský vzduch jí zvlnil vlasy; vypadala až poněkud prostopášně. „Špatné zprávy od Pěrvuchina,“ oznámila, když je odvážela od letadla. Michail Pěrvuchin byl sovětský velvyslanec ve východním Německu. „Proud emigrantů na Západ se změnil v záplavu.“

Filipov vypadal otráveně, patrně proto, že zprávu nedostal dřív než Natalija. „O jakých číslech mluvíme?“

„Přibližuje se to tisíci lidí denně.“

Dimku to vyvedlo z míry. „Tisíc denně?“

Natalija přikývla. „Pěrvuchin říká, že východoněmecká vláda už není stabilní. Země je na pokraji zhroucení. Může dojít k lidovému povstání.“

„Vidíš?“ obrátil se Filipov na Dimku. „K tomuhle vede ta vaše politika.“

Dimka nevěděl, co odpovědět.

Natalija jela po pobřežní silnici k zalesněnému poloostrovu a odbočila do masivní kovové brány zasazené do dlouhé omítnuté zdi. Uprostřed bezvadně upravených trávníků stála bílá vila s dlouhým balkonem v patře. Vedle domu se nacházel velký plavecký bazén. Dimka ještě nikdy neviděl dům s vlastním bazénem.

„Je vzadu u moře,“ řekl strážný Dimkovi a ukázal hlavou k opačné straně domu.

Dimka došel po cestě mezi stromy k oblázkové pláži. Voják se samopalem si ho pozorně prohlédl, pak pokynul rukou.

Chruščova našel pod palmou. Druhý nejmocnější muž světa byl malý, tlustý, plešatý a ošklivý. Na sobě měl kalhoty od obleku, které mu přidržovaly šle, a bílou košili s vyhrnutými rukávy. Seděl na proutěné plážové židli a na stolku před ním stál džbán s vodou a sklenice. Zdálo se, že nic nedělá.

Pohlédl na Dimku. „Kde jsi vzal ty šortky?“

„Ušila mi je matka.“

„Měl bych si opatřit šortky.“

Dimka pronesl slova, která si nacvičil. „Soudruhu první tajemníku, nabízím svou okamžitou rezignaci.“

Chruščov to ignoroval. „Do dvaceti let předstihneme Spojené státy ve vojenské síle a hospodářské prosperitě,“ prohlásil, jako by pokračovali v probíhající diskusi. „Jak ale do té doby zabráníme silnější velmoci, aby neovládala globální politiku a nezadržovala šíření komunismu ve světě?“

„Nevím,“ odpověděl Dimka.

„Koukej na tohle,“ vyzval ho Chruščov. „Já jsem Sovětský svaz.“ Zvedl džbán a pomalu lil vodu do sklenice, až byla po okraj plná. Pak podal džbán Dimkovi. „Ty jsi Spojené státy,“ pokračoval. „Teď lij do sklenice vodu ty.“

Dimka udělal, co mu bylo řečeno. Sklenice přetekla a voda promáčela bílý ubrus.

„Vidíš?“ řekl Chruščov, jako by cosi dokázal. „Když je sklenice plná, nic do ní nepřiliješ, ledaže naděláš svinčík.“

Dimka nechápal. Položil očekávanou otázku. „Jaký to má význam, Nikito Sergejeviči?“

„Mezinárodní politika je jako sklenice. Agresivní kroky kterékoli strany do ní vlévají vodu. Přetečení znamená válku.“

Dimka pochopil. „Když je napětí na maximu, nikdo nemůže učinit žádný krok, aniž vyvolá válku.“

„Správně. A Američani válku nechtějí, stejně jako my. Když tedy udržíme mezinárodní napětí na maximu – až k prasknutí –, americký prezident bude bezmocný. Nemůže udělat nic, aby nevyvolal válku, čili nesmí udělat nic!“

Dimka si uvědomil, že je to brilantní. Ukazuje to, jak slabší mocnost může dominovat. „Kennedy je tudíž teď bezmocný?“ zeptal se.

„Protože jeho dalším krokem je válka!“

Dimka přemítal, jestli tohle byl Chruščovův dlouhodobý plán. Nebo ho právě vymyslel jako zpětné ospravedlnění? Improvizovat rozhodně uměl. Jenže na tom sotva záleží. „Co tedy uděláme s berlínskou krizí?“ zeptal se.

„Postavíme zeď,“ odpověděl Chruščov.

KAPITOLA DEVÁTÁ

George Jakes vzal Verenu Marquandovou na oběd do podniku zvaného Jockey Club. Nebyl to žádný klub, ale luxusní restaurace v hotelu Fairfax, kam s oblibou docházeli lidé z okruhu Kennedyových. George a Verena byli nejlépe oblečenou dvojicí v místnosti, ona vypadala úchvatně v kostkovaných šatech s širokým červeným páskem, on v zakázkovém tmavomodrém plátěném blejzru s proužkovanou kravatou. Stejně však dostali stůl u dveří do kuchyně. Washington byl integrovaný, ale nikoli bez předsudků. George se tím nenechal otrávit.

Verena přijela do Washingtonu s rodiči. Později odpoledne se měli na pozvání z Bílého domu zúčastnit koktejlu pořádaného na poděkování vysoce exponovaným stoupencům, jako jsou právě Marquandovi; Georgeovi bylo jasné, že nemenším důvodem pro pozvání těchto hostů je snaha udržet si jejich přízeň pro příští volební kampaň.

Verena se uznale rozhlédla kolem sebe. „Ve slušné restauraci jsem nebyla už dlouho,“ poznamenala. „Atlanta je úplná poušť.“ S rodiči, hollywoodskými hvězdami, vyrůstala v přesvědčení, že přepych je cosi normálního.

„Měla by ses přestěhovat sem,“ nadhodil George a zahleděl se do jejích znepokojivých zelených očí. Šaty bez rukávů odhalovaly dokonalost její pleti odstínu bílé kávy, a ona to jistě věděla. Kdyby se přestěhovala do Washingtonu, požádal by ji o schůzku.

George se pokoušel zapomenout na Marii Summersovou. Chodil s Norine Latimerovou, která vystudovala historii a pracovala jako sekretářka v Muzeu amerických dějin. Byla atraktivní a inteligentní, ale nefungovalo to: George pořád myslel na Marii. Třeba by Verena mohla představovat účinnější léčbu.

Tohle všechno si samozřejmě nechával pro sebe. „Tam v Georgii jsi mimo dění,“ dodal.

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ odpověděla. „Pracuju pro Martina Luthera Kinga. Ten změní Ameriku víc než John F. Kennedy.“

„Protože doktor King má na programu jen jednu záležitost, občanská práva. Prezident jich má stovku. Je obráncem svobodného světa. Právě teď je jeho největší starostí Berlín.“

„Není to zvláštní?“ nadhodila. „On věří ve svobodu a demokracii pro německý lid ve východním Berlíně, ale už ne pro americké černochy na Jihu.“

George se usmál. Vždycky byla bojovná. „Nejde jen o to, v co věří,“ odpověděl. „Jde o to, čeho může dosáhnout.“

Pokrčila rameny. „Tak jaký rozdíl v tom můžeš představovat ty?“

„Ministerstvo spravedlnosti zaměstnává devět set padesát právníků. Než jsem nastoupil, jenom deset z nich bylo černých. Už teď představuju desetiprocentní zlepšení.“

„A čeho jsi dosáhl?“

„Ministerstvo tvrdě vyjednává se státní správou autobusové dopravy. Bobby je žádá, aby zakázali segregaci na všech autobusových linkách.“

„A proč si myslíš, že by tohle rozhodnutí mělo fungovat líp než všechna předchozí?“

„Zatím si to moc nemyslím.“ George trpěl pocity marnosti, ale jejich plný rozsah chtěl před Verenou skrýt. „Víš, v Bobbyho osobním týmu je jeden mladý bělošský právník, jmenuje se Dennis Wilson, a ten mě považuje za hrozbu a nepouští mě k opravdu důležitým schůzkám.“

„Jak může něco takového dělat? Najal tě Robert Kennedy – cožpak on o tvou práci nestojí?“

„Potřebuju získat Bobbyho důvěru.“

„Jsi pro ně jen dekorace,“ pronesla pohrdavě. „Když tě tam Bobby má, může všem vykládat, že má černocha, který mu radí v záležitostech občanských práv. Naslouchat ti nemusí.“

George se obával, že Verena může mít pravdu, ale nepřiznal to. „To závisí na mně. Musím ho přimět, aby mi naslouchal.“

„Pojď do Atlanty,“ navrhla Verena. „Ta práce u Kinga je pořád možná.“

George zavrtěl hlavou. „Moje kariéra je tady.“ Vzpomněl si, co mu říkala Maria, a zopakoval to. „Protestující můžou mít velký vliv, ale svět nakonec přetvářejí vlády.“

„Některé ano, některé ne,“ pokrčila rameny Verena.

Když odcházeli, narazili v hotelové hale na Georgeovu matku. George s ní byl domluvený, že se tu sejdou, ale neočekával, že matka bude čekat před restaurací. „Proč sis k nám nepřisedla?“ zeptal se.

Matka otázku pominula a promluvila k Vereně. „My jsme se krátce setkaly při promoci na Harvardu,“ prohodila. „Jak se daří, Vereno?“

Chovala se nezvykle zdvořile, což bylo znamení, jak George věděl, že ve skutečnosti nemá Verenu ráda.

George doprovodil Verenu k taxíku a políbil ji na tvář. „Moc rád jsem tě zase viděl,“ rozloučil se.

S matkou se pak vydal pěšky k ministerstvu spravedlnosti. Jacky Jakesová chtěla vidět, kde syn pracuje. George dohodl návštěvu na klidný den, kdy je Bobby Kennedy v centrále CIA v Langley ve Virginii, asi patnáct kilometrů za Washingtonem.

Jacky si na ten den vzala v práci volno. Oblékla se jako do kostela, vzala si klobouk i rukavičky. „Co si myslíš o Vereně?“ zeptal se za chůze George.

„Je to krásné děvče,“ odpověděla.

„Její politické názory by se ti líbily,“ pokračoval George. „Tobě a Chruščovovi.“ Přeháněl, ale Verena i Jacky byly krajně liberální „Myslí si, že Kubánci mají právo být komunisty, jestliže chtějí.“

„A to taky chtějí,“ přisvědčila Jacky a potvrdila jeho slova.

„Tak co se ti na ní nelíbí?“

„Nic.“

„Mami, my muži nejsme moc intuitivní, ale já tě pozorně sleduju celý život a poznám, kdy máš výhrady.“

Usmála se a vřele mu stiskla paži. „Ona tě přitahuje a já chápu proč. Je neodolatelná. Nechci mluvit ošklivě o dívce, která se ti líbí, ale…“

„Ale co?“

„Být ženatý s Verenou by mohlo být obtížné. Mám pocit, že její záliby jsou pro ni na prvním i posledním místě a všude mezi tím.“

„Myslíš si, že je sobecká.“

„Sobečtí jsme všichni. Myslím si, že je zhýčkaná.“

George přikývl a snažil se nebýt uražený. Matka má nejspíš pravdu. „Nemusíš si dělat starosti,“ řekl. „Je rozhodnutá, že zůstane v Atlantě.“

„Možná to tak bude nejlepší. Chci jen, abys byl šťastný.“

Ministerstvo spravedlnosti sídlilo v majestátní klasicistní budově naproti Bílému domu. Když vcházeli dovnitř, zdálo se, že se Jacky maličko nadmula pýchou. Těšilo ji, že syn pracuje na tak prestižním místě. George se z její reakce radoval. Měla na to plné právo: zasvětila mu svůj život, a tohle byla její odměna.

Vkročili do velké haly. Jacky se líbily proslulé nástěnné malby s výjevy z amerického života, ale na hliníkovou sochu nazvanou Duch Spravedlnosti a znázorňující ženu, která odhaluje jeden prs, pohlédla s nedůvěrou. „Nejsem prudérní, ale nechápu, proč Spravedlnost musí být takhle nahatá,“ poznamenala. „Jaký je pro to důvod?“

George se zamyslel. „Ukázat, že spravedlnost nemá co skrývat?“

Rozesmála se. „To povídej holubům na střeše.“

Nahoru jeli výtahem. „Co dělá ruka?“ zeptala se Jacky.

Sádra byla pryč a George už nepotřeboval ani závěs. „Pořád bolí,“ odpověděl. „Pomáhá mi, když strčím levou ruku do kapsy. Paže pak má trochu oporu.“

Vystoupili v pátém patře. George zavedl Jacky do kanceláře, kterou sdílel s Dennisem Wilsonem a několika dalšími. Pracovna ministra spravedlnosti se nacházela hned vedle.

Dennis seděl u svého stolu poblíž dveří. Byl to bledý muž s předčasně ustupujícími vlasy. „Kdy se vrátí?“ zeptal se ho George.

Dennis věděl, že má na mysli Bobbyho. „Nejdřív za hodinu.“

„Pojď se podívat na kancelář Bobbyho Kennedyho,“ vyzval George matku.

„Víš jistě, že je to v pořádku?“

„Není tady. Nevadilo by mu to.“

George zavedl Jacky předpokojem, kde pozdravil kývnutím hlavy dvě sekretářky, do pracovny ministra spravedlnosti. Vypadala spíš jako salon velkého venkovského sídla: stěny obložené ořechovým dřevem, masivní kamenný krb, vzorovaný koberec a závěsy, lampy na odkládacích stolcích. Byla to obrovská místnost, ale Bobbymu se podařilo dosáhnout toho, že vypadala pěkně zaneřáděná. Zařízení zahrnovalo akvárium a vycpaného tygra. Na velikém pracovním stole se povalovaly papíry, popelníky a rodinné fotografie. Na polici za židlí u stolu byly čtyři telefony.

„Pamatuješ se na ten domek za nádražím Union Station, kde jsme bydleli, když jsi byl malý?“

„Ovšemže se pamatuju.“

„Sem by se ten domek vešel celý.“

George se rozhlédl. „Nejspíš ano.“

„A ten psací stůl je větší než postel, ve které jsme spali až do tvých čtyř let.“

„Oba dva a taky pes.“

Na stole ležel zelený baret, pokrývka hlavy příslušníků speciálních jednotek americké armády, které Bobby tolik obdivoval. Jacky však víc zajímaly fotografie. George zvedl zarámovaný snímek Bobbyho a Ethel, jak sedí na trávníku před velkým domem, obklopení svými sedmi dětmi. „To je před Hickory Hill, jejich domem v McLeanu ve Virginii.“ Podal jí ho.

„Tohle se mi líbí,“ řekla, když si obrázek pozorně prohlédla. „Má rád svoji rodinu.“

„Kdopak má rád svoji rodinu?“ zeptal se sebejistý hlas s bostonským přízvukem.

George se otočil na podpatku a spatřil Bobbyho Kennedyho vcházejícího do místnosti. Na sobě měl pomačkaný světle šedý letní oblek. Vázanku měl uvolněnou a límec u košile rozepnutý. Nebyl tak pohledný jako jeho starší bratr, hlavně kvůli svým velkým zaječím zubům.

George byl zcela vyvedený z míry. „Omlouvám se, pane,“ koktal. „Myslel jsem, že jste na celé odpoledne mimo.“

„To je v pořádku,“ usmál se Bobby, i když George si nebyl jistý, jestli to tak myslí. „Tenhle dům patří americkému lidu – když chtějí, můžou se přijít podívat.“

„Tohle je moje matka Jacky Jakesová,“ představil ji George.

Bobby jí mohutně potřásl rukou. „Paní Jakesová, máte prima syna,“ přeladil na své osobní kouzlo, jak to dělal, kdykoli mluvil s voličem.

Jackyin obličej potemněl pocitem trapnosti, ale promluvila bez zaváhání. „Děkuju,“ odpověděla. „Vy jich máte několik – dívala jsem se na ně na téhle fotce.“

„Čtyři kluky a tři holky. Všichni jsou úžasní a to říkám naprosto objektivně.“

Všichni se rozesmáli.

„Jsem rád, že jsem vás poznal, paní Jakesová. Přijďte nás kdykoli navštívit.“

Třebaže zdvořilé, nicméně jasné rozloučení, a George s matkou odešli z pracovny.

Vydali se chodbou k výtahu. „Bylo to trapné, ale Bobby se choval laskavě,“ prohodila Jacky.

„Bylo to taky naplánované,“ dodal rozzlobeně George. „Bobby nikdy nikam nechodí dřív. Dennis nás schválně mylně informoval. Chtěl, abych vypadal, že ze sebe dělám důležitého.“

Matka ho poplácala po paži. „Kdyby tohle bylo pro dnešek to nejhorší, pak je to fajn.“

„Já nevím.“ George si vzpomněl na Verenino obvinění, že jeho práce má jen dekorativní význam. „Myslíš, že mou rolí tady by mohlo být jenom dělat Bobbymu image, jako že naslouchá černochům, ačkoli to nedělá?“

Jacky se zamyslela. „Možná.“

„Třeba bych mohl odvést víc dobré práce pro Martina Luthera Kinga v Atlantě.“

„Chápu tvé pocity, ale myslím, že bys měl zůstat tady.“

„Věděl jsem, že to řekneš.“

Doprovodil ji ven z budovy. „Jak jsi spokojený s bytem?“ zeptala se. „Na ten se musím podívat příště.“

„Je senzační.“ George si pronajal nejvyšší patro vysokého a úzkého řadového domku ve viktoriánském slohu ve čtvrti Capitol Hill. „Přijď v neděli.“

„Můžu ti u tebe v kuchyni připravit večeři?“

„To je skvělá nabídka.“

„Seznámíš mě se svou dívkou?“

„Pozvu Norine.“

Políbili se na rozloučenou. Jacky se domů do Prince George’s County v Marylandu vrátí příměstským vlakem. Než odešla, pohlédla mu vážně do očí. „Pamatuj si tohle. Mladíků ochotných pracovat pro Martina Luthera Kinga je tisíc. Ale jenom jeden černoch sedí v kanceláři, která sousedí s pracovnou Bobbyho Kennedyho.“

Má pravdu, pomyslel si. Jako obvykle.

Když se vrátil do kanceláře, nic Dennisovi neřekl, ale sedl si ke stolu a napsal pro Bobbyho výtah ze zprávy o integraci ve školách.

V pět hodin Bobby a jeho asistenti naskákali do limuzín na krátkou cestu do Bílého domu, kde se měl Bobby setkat s prezidentem. Pro George to byla první účast na schůzce v Bílém domě, a tak přemýšlel, jestli to je znamení, že začíná dostávat větší důvěru – nebo jen to, že schůzka není natolik důležitá.

Vešli západním křídlem a vstoupili do zasedacího sálu kabinetu. Byla to dlouhá místnost se čtyřmi vysokými okny v jedné stěně. Kolem stolu ve tvaru rakve stálo asi dvacet tmavomodrých kožených křesel. V této místnosti se přijímají rozhodnutí, která otřásají světem, pomyslel si George.

Po patnácti minutách stále nebylo po prezidentu Kennedym ani památky. „Jdi zjistit, jestli Dave Powers ví, kde jsme, prosím,“ vyzval Dennis George. Powers byl prezidentův osobní tajemník.

„Jistě,“ přikývl George. Sedm let na Harvardu a dělám poslíčka, pomyslel si.

Před schůzkou s Bobbym se prezident měl zastavit na koktejlu pořádaném na poděkování vysoce exponovaným stoupencům. George prošel do hlavní budovy a vydal se po směru hluku. Pod masivními lustry v tanečním sále zahajovala asi stovka hostů druhou hodinu popíjení. George zamával na Vereniny rodiče Percyho Marquanda a Babe Lee, kteří si povídali s kýmsi z nejvyššího orgánu demokratické strany.

Prezident v místnosti nebyl.

George se rozhlédl a povšiml si dveří do kuchyně. Věděl, že prezident často používá dveře pro zaměstnance a zadní chodby, aby se vyhnul neustálému odchytávání a zdržování.

Prošel dveřmi pro zaměstnance a hned za nimi narazil na prezidenta s doprovodem. Pohledný a opálený, teprve čtyřiačtyřicetiletý prezident měl na sobě tmavomodrý oblek s bílou košilí a úzkou kravatou. Vypadal unaveně a podrážděně. „Nemůžu se nechat fotografovat s mezirasovým párem!“ ohrazoval se frustrovaně, jako by se musel opakovat. „Ztratil bych deset milionů hlasů!“

George v tanečním sále viděl jenom jeden mezirasový pár: Percyho Marquanda a Babe Lee. Zmocnilo se ho rozhořčení. Liberální prezident má strach se s nimi vyfotografovat!

Dave Powers byl příjemný muž středního věku s velkým nosem a plešatou hlavou, tak odlišný od svého šéfa, jak jen si lze představit. „Co mám dělat?“ zeptal se prezidenta.

„Dostaň je odtamtud!“

Dave byl osobní přítel a nebál se dát Kennedymu na vědomí, když je naštvaný. „Co jim mám prokrista říct?“

George se náhle přestal hněvat a začal přemýšlet. Není pro něj tohle příležitost? Promluvil, aniž si zformuloval jakýkoli plán. „Pane prezidente, já jsem George Jakes, pracuju pro ministra spravedlnosti. Směl bych se vám postarat o ten problém?“

Pozoroval jejich obličeje a věděl, co si myslí. Jestli Percyho Marquanda v Bílém domě někdo urazí, oč lepší bude, když se tím provinilcem stane černoch.

„Sakra, ano,“ odpověděl Kennedy. „Byl bych vám vděčný, Georgi.“

„Ano, pane,“ přikývl George a odebral se zpátky do tanečního sálu.

Ale co udělá? Procházel sálem po naleštěných parketách k místu, kde stál Percy s Babe, a lámal si hlavu. Musí je na patnáct nebo dvacet minut dostat ze sálu, to je vše. Co jim může říct?

Tušil, že cokoli, jenom ne pravdu.

Když dorazil k rozmlouvající skupině a dotkl se jemně paže Percyho Marquanda, pořád ještě nevěděl, co řekne.

Percy se otočil, poznal ho, usmál se a potřásl mu rukou. „Vážení!“ obrátil se k lidem stojícím kolem něj. „Představuju vám Jezdce svobody!“

Babe Lee ho popadla oběma rukama za paži, jako by se bála, že jí ho někdo ukradne. „Jste hrdina, Georgi,“ prohlásila.

V tu chvíli si George uvědomil, co musí říct. „Pane Marquande, slečno Lee, pracuju nyní pro Bobbyho Kennedyho a on by si s vámi rád pár minut popovídal o občanských právech. Smím vás k němu odvést?“

„Ovšem,“ přisvědčil Percy a pár vteřin poté byli ze sálu venku.

George svých slov okamžitě litoval. Když je doprovázel k západnímu křídlu, srdce mu prudce bušilo. Jak tohle Bobby přijme? Může říct Sakra, ne, nemám čas. Jestli dojde k nějakému trapnému incidentu, vina za to padne na George. Proč nedržel jazyk za zuby?

„Byl jsem na obědě s Verenou,“ prohodil, aby řeč nestála.

„Miluje svou práci v Atlantě,“ navázala Babe Lee. „Jižní křesťanská konference má jen nepočetné vedení, ale dělají velké věci.“

„Doktor King je úžasný člověk,“ poznamenal Percy. „Ze všech vůdců z oblasti občanských práv na mě dělá největší dojem.“

Dorazili k zasedacímu sálu a vešli dovnitř. Na opačném konci dlouhého stolu sedělo půl tuctu mužů, bavili se a někteří kouřili. Překvapeně pohlédli na příchozí. George se soustředil na Bobbyho a pozoroval jeho obličej. Vypadal zmateně a podrážděně. „Bobby, znáte Percyho Marquanda a Babe Lee,“ řekl George. „Moc rádi by si s námi pár minut popovídali o občanských právech.“

Bobbyho tvář na okamžik potemněla zuřivostí. George si uvědomil, že dnes už podruhé překvapil šéfa nezvanou návštěvou. Pak se Bobby usmál. „To je velká čest!“ zvolal. „Jen se posaďte a děkuju vám za podporu bratrovy volební kampaně.“

Georgeovi se na chvíli ulevilo. Žádná trapná situace nebude. Bobby už přepnul na svůj automatický šarm. Vyptával se Percyho a Babe na jejich názory a otevřeně rozmlouval o obtížích, které mají bratři Kennedyovi s jižanskými demokraty v senátu. Hostům to lichotilo.

Pár minut nato vešel prezident. Potřásl si rukou s Percym a Babe a pak požádal Davea Powerse, aby je odvedl zpátky na koktejl.

Sotva se za nimi zavřely dveře, Bobby se obořil na George. „Tohle mi už víckrát nedělejte!“ V obličeji se mu zračila síla zadržované zuřivosti.

George zahlédl, jak Dennis Wilson potlačuje úšklebek.

„Kdo si sakra myslíte, že jste?“ burácel Bobby.

George měl pocit, že ho Bobby udeří. Zabalancoval na špičkách, připravený ráně uhnout. „Prezident je chtěl dostat ze sálu!“ vysvětloval mu zoufale. „Nechtěl, aby ho s Percym a Babe vyfotografovali!“

Bobby pohlédl na bratra a ten přikývl.

„Měl jsem třicet vteřin na vymyšlení záminky, která by je neurazila,“ pokračoval George. „Řekl jsem jim, že se s nimi chcete setkat. A to fungovalo, nebo ne? Nejsou uražení – dokonce si myslí, že se jim dostalo VIP zacházení!“

„Je to pravda, Bobe,“ potvrdil prezident. „Tady George nás dostal z prekérní situace.“

„Chtěl jsem zajistit, že neztratíme jejich podporu při příští volební kampani,“ dodal George.

Bobby chvíli vypadal užasle. „Takže,“ došlo mu nakonec, „vy jste jim řekl, že s nimi chci mluvit, jen proto, aby se nedostali na fotografie s prezidentem.“

„Ano,“ přisvědčil George.

„To byla rychlá úvaha,“ řekl prezident.

Bobbyho výraz se proměnil. Po chvíli se rozchechtal. Jeho bratr se přidal a pak je následovali i všichni ostatní v místnosti.

Bobby objal paží George kolem ramen.

George se stále ještě cítil nejistý. Bál se, že ho vyhodí.

„Georgie, chlape, jste náš člověk!“

George si uvědomil, že byl přijat do úzkého okruhu. S úlevou padl do křesla.

Nebyl tak hrdý, jak mohl být. Dopustil se nečestného klamání a pomohl prezidentovi podvolit se rasovým předsudkům. Cítil se špinavý.

Pak spatřil v tváři Dennise Wilsona výraz vzteku a hned se mu udělalo líp.

KAPITOLA DESÁTÁ

V srpnu předvolali Rebeku na velitelství tajné policie podruhé. S obavami přemýšlela, co asi Stasi ještě chce. Život jí už zničili. Ušili na ni boudu a výsledkem bylo falešné manželství; a ona nyní nemůže dostat zaměstnání, bezpochyby proto, že přikázali školám, aby ji nepřijímaly. Co víc by jí ještě mohli udělat? Přece ji nemůžou zavřít jen proto, že se stala jejich obětí?

Jenže oni můžou dělat, co se jim zlíbí.

V parném dni se přes Berlín přepravila autobusem. Budova nového velitelství byla stejně šeredná jako instituce, kterou reprezentovala, obdélníková betonová bedna pro lidi se stejně zabedněnými mozky. Opět ji doprovodili výtahem a odporně žlutými chodbami, ale tentokrát do jiné místnosti. Zjistila, že tam na ni čeká její manžel Hans. Když ho spatřila, strach vystřídala ještě větší zlost. Třebaže Hans má moc, aby jí ublížil, byla příliš rozezlená, než aby před ním hrbila hřbet.

Měl na sobě nový modrošedý oblek, který ještě neviděla. Seděl ve velké místnosti se dvěma okny a novým moderním nábytkem: zaujímal vyšší postavení, než si myslela.

Potřebovala čas, aby si srovnala myšlenky. „Očekávala jsem, že tady uvidím seržanta Scholze,“ řekla proto.

Hans se odvrátil. „Nehodil se pro práci u bezpečnosti.“

Rebece bylo jasné, že Hans cosi skrývá. Scholze patrně vyhodili nebo přeřadili k dopravní policii. „Řekla bych, že udělal chybu, když mě vyslýchal tady a ne na místní policejní stanici.“

„Neměl tě vůbec co vyslýchat. Sedni si.“ Ukázal na židli před svým velkým ošklivým psacím stolem.

Židle byla z kovových trubek a tvrdého oranžového plastu. Rebeka tušila, že její design má Hansovým obětem působit ještě větší nepohodlí.

Potlačovaná zuřivost jí poskytovala sílu, aby mu vzdorovala. Nesedla si, ale přešla k oknu a vyhlédla na parkoviště. „Promarnil jsi čas, co?“ prohodila. „Podstoupil jsi všechny ty potíže, abys mohl sledovat moji rodinu, a neobjevil jsi ani jednoho špiona nebo sabotéra.“ Otočila se a pohlédla mu do očí. „Tvoji šéfové na tebe musejí mít vztek.“

„Naopak,“ odpověděl. „Tohle je považováno za jednu z nejúspěšnějších operací, jakou kdy Stasi uskutečnila.“

Rebeka si nedokázala představit, jak by to bylo možné. „Nemohl ses dozvědět nic moc zajímavého.“

„Můj tým zpracoval tabulku, která zachycuje všechny sociální demokraty ve východním Německu a spojení mezi nimi,“ vysvětlil jí hrdě. „A klíčové informace jsem získal u vás doma. Tvoji rodiče znají všechny nejvýznamnější reakcionáře a mnoho z nich přicházelo na návštěvu.“

Rebeka se zachmuřila. Většina lidí, kteří k nim chodili, byli bývalí sociální demokrati; to je přirozené. „Ale to jsou jen přátelé,“ namítla.

Hans zařičel smíchy. „Jen přátelé!“ poškleboval se. „Prosím tě, já vím, že si myslíš, že my nejsme moc chytří – říkala jsi to mnohokrát, když jsem s tebou žil –, ale úplní blbci nejsme.“

Rebeku napadlo, že Hans a všichni tajní policisté musejí věřit – nebo aspoň musejí předstírat, že věří – ve fantastická protistátní spiknutí. Jinak by jejich práce byla mrháním času. Hans proto zkonstruoval imaginární síť sociálních demokratů, kteří mají základnu v domě Franckových a usilují o svržení komunistické vlády.

Jen kdyby to byla pravda.

„Samozřejmě jsem nikdy nezamýšlel, že bych si tě vzal. Neplánovali jsme nic víc než flirt, který by mi pomohl dostat se do domu.“

„Můj návrh, abychom se vzali, ti musel způsobit problém.“

„Náš projekt fungoval tak dobře. Informace, které jsem získával, byly klíčové. Každá osoba, kterou jsem u vás doma viděl, nás dovedla k dalším sociálním demokratům. Kdybych tvůj návrh odmítl, odřízl bych zdroj.“

„Byl jsi udatný, jen co je pravda,“ ušklíbla se Rebeka. „Musíš být na sebe hrdý.“

Civěl na ni. Chvíli se v něm nevyznala. Cosi mu běželo hlavou, ale nevěděla co. Napadlo ji, že se jí třeba chce dotknout nebo ji políbit. Tohle pomyšlení jí nahnalo hrůzu. Pak zatřepal hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. „Nejsme tady, abychom si povídali o manželství,“ pronesl podrážděně.

„Proč jsme tady?“

„Vyvolala jsi incident na úřadu práce.“

„Incident? Zeptala jsem se muže, který stál ve frontě přede mnou, jak dlouho už je nezaměstnaný. Žena za přepážkou se zvedla a rozkřikla se na mě. ‚V komunistických zemích žádná nezaměstnanost není!‘ ječela.

Podívala jsem se na frontu před sebou a za sebou a rozchechtala jsem se. To je nějaký incident?“

„Hystericky ses smála, odmítala jsi přestat a z budovy tě vyhodili.“

„Opravdu jsem se nedokázala přestat smát. To, co řekla, bylo přece tak absurdní.“

„To nebylo absurdní!“ Hans nervózně šmátral v krabičce cigaret f6. Jako všichni neurvalci i on znervózněl, když se mu někdo postavil. „Měla pravdu,“ pokračoval. „Ve východním Německu není nikdo bez práce. Komunismus problém nezaměstnanosti vyřešil.“

„Prosím tě, nech toho,“ zvedla ruku Rebeka. „Nebo mě zase rozchechtáš a pak mě budou muset vyhodit i z téhle budovy.“

„Sarkasmus ti nebude k ničemu dobrý.“

Pohlédla na zarámovanou fotografii na stěně: Hans si na ní potřásá rukou s východoněmeckým vůdcem Walterem Ulbrichtem. Ulbricht měl pleš a pěstoval si knír a vous zastřižený do špičky; podoba s Leninem byla poněkud komická. „Copak ti Ulbricht říkal?“ zeptala se Rebeka.

„Gratuloval mi k povýšení na kapitána.“

„Taky součást odměny za to, jak krutě jsi klamal manželku. Tak mi pověz, jestliže nejsem nezaměstnaná, co tedy jsem?“

„Jsi vyšetřovaná jako příživnice.“

„To je neskutečné! Od promoce jsem nepřetržitě pracovala. Osm let bez jediného dne vynechaného pro nemoc. V zaměstnání mě povyšovali a dávali mi další odpovědné úkoly, včetně vedení nových učitelů. A pak jsem jednoho dne zjistila, že můj manžel je agent Stasi, a krátce nato jsem dostala padáka. Od té doby jsem absolvovala šest přijímacích pohovorů. Pokaždé ta škola zoufale potřebovala, abych nastoupila co nejdříve. A přesto – z žádného důvodu, který by mi mohli uvést – mi pokaždé sdělili, že mi to místo nemůžou nabídnout. Nevíš proč?“

„Nikdo tě nechce.“

„Všichni mě chtějí. Jsem dobrá učitelka.“

„Jsi ideologicky nespolehlivá. Měla bys špatný vliv na snadno zmanipulovatelné mladé lidi.“

„Od posledního zaměstnavatele mám skvělý pracovní posudek.“

„Chceš říct od Bernda Helda. I on je vyšetřován pro ideologickou nespolehlivost.“

Rebeka pocítila vnitřní zamrazení. Snažila se tvářit bezvýrazně. Jaká hrůza, kdyby se ten laskavý, schopný Bernd měl dostat kvůli ní do maléru. Musím ho varovat, pomyslela si.

Své pocity před Hansem neukryla. „To s tebou otřáslo, co?“ povšiml si. „Vždycky mi byl podezřelý. Ty jsi ho měla ráda.“

„Chtěl si se mnou něco začít,“ odpověděla Rebeka. „Jenže já jsem tě nebyla ochotná podvádět. Jen si to představ.“

„Odhalil bych tě.“

„Místo toho jsem odhalila já tebe.“

„Konal jsem svou povinnost.“

„Takže ty děláš vše pro to, abych nedostala zaměstnání, a pak mě obviňuješ z příživnictví. Co ode mě očekáváš – že odejdu na Západ?“

„Nepovolená emigrace je zločin.“

„A přesto emigruje tolik lidí! Jejich počet prý už stoupá na tisíc denně. Učitelé, lékaři, inženýři – dokonce i policisté. Aha!“ Náhle jí to došlo. „Nepřihodilo se to taky seržantu Scholzovi?“

Hans vypadal vyhýbavě. „Po tom ti nic není.“

„Podle toho, jak se tváříš, je mi to jasné. Tak Scholz utekl na Západ. Proč myslíš, že se ze všech těchto vážených lidí stávají zločinci. Není to proto, že chtějí žít v zemi, kde jsou svobodné volby a tak dál?“

Hans rozhněvaně zvýšil hlas. „Svobodné volby nám dal Hitler – tohle chtějí?“

„Třeba se jim nelíbí žít v zemi, kde tajná police může dělat, co se jí zachce. Zkus si představit, jak je to pro lidi nepříjemné.“

„Jen pro ty, kdo mají nepříjemná tajemství!“

„A jaké je moje tajemství? No tak, Hansi, ty to musíš vědět.“

„Jsi příživnice.“

„Ty mi tedy zabráníš, abych dostala zaměstnání, a pak mi hrozíš, že mě uvězníš, protože nemám práci. Předpokládám, že mě pošlete do pracovního tábora, je to tak? Pak budu mít práci, až na to, že mi nikdo nezaplatí. Miluju komunismus, je tak logický! Jen nechápu, proč ho lidi tak zoufale opouštějí.“

„Tvoje matka mi mnohokrát říkala, že by nikdy na Západ neemigrovala. Považovala by to za útěk a vyhýbání se problémům.“

Rebeka přemýšlela, k čemu asi míří. „Takže…“

„Jestli spácháš zločin nezákonné emigrace, nebudeš se moct nikdy vrátit.“

Rebeka pochopila, co uslyší dál, a zmocnilo se jí zoufalství.

„Už bys rodinu nikdy neviděla,“ prohlásil Hans vítězně.

Rebeka byla zdrcená. Vyšla z budovy a zamířila k autobusové zastávce. Ať se na to dívá jakkoli, je nucená ztratit buď rodinu, nebo svobodu.

Sklíčená nastoupila do autobusu směřujícího ke škole, kde dřív pracovala. Nebyla připravená na nostalgii, která ji udeřila jako rána palicí, sotva vešla: zvuky brebentění chlapců a děvčat, pach křídového prachu a čisticích prostředků, nástěnky a cedulky: „Neběhejte po chodbách.“ Uvědomila si, jak byla jako učitelka šťastná. Byla to životně důležitá práce a ona ji dělala dobře. Nesnesla pomyšlení, že by se jí měla vzdát.

Bernd byl v ředitelně, na sobě měl černý manšestrový oblek. Látka byla obnošená, ale barva mu slušela. Když otevřela dveře, celý se rozzářil. „Jmenovali tě ředitelem?“ zeptala se, třebaže odpověď mohla tušit.

„To se nikdy nestane,“ povzdechl si. „Ale tu práci stejně dělám a dělám ji rád. Náš starý šéf Anselm je teď ředitelem velké školy v Hamburku – a vydělává dvakrát tolik. Co ty? Posaď se.“

Sedla si a pověděla mu o svých pracovních pohovorech. „Je to Hansova pomsta,“ dodala. „Neměla jsem ten zatracený model ze sirek vyhazovat z okna.“

„V tom to možná není,“ soudil Bernd. „Takové věci jsem už viděl. Člověk – paradoxně – nenávidí toho, komu ublížil. Nejspíš je to tak proto, že oběť je trvalou připomínkou jeho hanebného chování.“

Bernd byl velmi inteligentní. Postrádala ho. „Bojím se, že Hans možná nenávidí i tebe,“ varovala ho. „Řekl mi, že jsi objektem vyšetřování kvůli ideologické nespolehlivosti – protože jsi mi napsal dobrý pracovní posudek.“

„Ach, k čertu.“ Promnul si jizvu na čele, což bylo vždy znamení, že je znepokojený. Když se člověk zaplete se Stasi, nikdy to nemá dobrý konec.

„Je mi to líto.“

„Nemáš důvod. Jsem rád, že jsem to napsal. Udělal bych to znovu. Někdo musí v téhle zatracené zemi říkat pravdu.“

„Hans si taky nějak domyslel, že jsem tě… přitahovala.“

„A žárlí?“

„To si lze těžko představit, ne?“

„Naopak. Do tebe se musí zamilovat i fízl.“

„Nemluv nesmysly.“

„Proto jsi přišla?“ zeptal se Bernd. „Abys mě varovala?“

„A abych se…“ Musela být diskrétní, i vůči Berndovi. „Abych ti řekla, že tě nejspíš nějakou dobu neuvidím.“

„Aha.“ Přikývl, že rozumí.

Lidé málokdy říkali, že odejdou na Západ. Mohli vás zatknout už proto, že o tom uvažujete. A ten, kdo by se dozvěděl, že hodláte odejít, by spáchal zločin, kdyby vás neudal policii. Kromě nejbližší rodiny tudíž o tuto nepříjemnou informaci nikdo nestál.

Rebeka se zvedla. „Děkuju ti za přátelství.“

Obešel psací stůl a uchopil ji za obě ruce. „Ne, já děkuju tobě. A hodně štěstí.“

„Tobě taky.“

Uvědomila si, že podvědomě se už rozhodla odejít na Západ; překvapeně a s úzkostí o tom přemýšlela, zatímco Bernd neočekávaně sklonil hlavu a políbil ji.

Tohle nečekala. Byl to něžný polibek. Jeho rty ulpěly na jejích, ale ústa neotevřel. Zavřela oči. Po roce falešného manželství bylo příjemné vědět, že někomu opravdu připadá žádoucí, dokonce neodolatelná. Cítila nutkání obejmout ho oběma pažemi, ale potlačila ho. Teď začít vztah odsouzený k zániku by bylo šílenství. Po chvilce se odtáhla.

Cítila, že má slzy na krajíčku. Nechtěla, aby ji Bernd viděl plakat. Podařilo se jí otevřít ústa. „Sbohem.“ Pak se otočila a rychle odešla.

Rozhodla se, že uteče dva dny poté, v neděli časně ráno.

Všichni vstali, aby se s ní rozloučili.

Nedokázala se nasnídat. Byla příliš rozrušená. „Půjdu asi do Hamburku,“ řekla s předstíranou dobrou náladou. „Anselm Weber tam je teď ředitelem jedné školy a jsem si jistá, že mě přijme.“

„V západním Německu můžeš dostat zaměstnání kdekoli,“ poznamenala babička Maud ve fialovém hedvábném županu.

„Ale bude hezké znát aspoň jednoho člověka ve městě,“ řekla Rebeka nešťastně.

„V Hamburku je prý skvělá hudební scéna,“ vmísil se Walli. „Hned jak odejdu ze školy, přijdu za tebou.“

„Jestli odejdeš ze školy, budeš muset pracovat,“ připomněl Wallimu sarkasticky otec. „To bude pro tebe nová zkušenost.“

„Dneska ráno žádné hádky,“ prosila Rebeka.

Otec jí dal obálku s penězi. „Hned jak budeš na druhé straně, nasedni do taxíku,“ instruoval ji. „Jeď rovnou do Marienfelde.“ V Marienfelde, jižně od Berlína poblíž letiště Tempelhof, byl uprchlický tábor. „Okamžitě začni imigrační proces. Určitě budeš muset čekat ve frontě celé hodiny, možná celé dny. Jakmile budeš mít všechno vyřízené, přijď do továrny. Zařídím ti západoněmecký bankovní účet atakdále.“

Její matka tonula v slzách. „Budeme se vídat,“ vzlykala. „Kdykoli budeš chtít, přiletíš do Západního Berlína a my za tebou jen přejdeme hranici. Budeme si dělat pikniky na pláži u Wannsee.“

Rebeka se snažila neplakat. Peníze si uložila do malé kabelky přes rameno, nic jiného si nebrala. S jakýmkoli dalším zavazadlem by riskovala, že ji na hranici zadrží příslušníci VoPo. Chtělo se jí ještě zůstat, ale bála se, že by mohla zcela ztratit nervy. Jednoho po druhém objala a políbila: babičku Maud, adoptivního otce Wernera, adoptivní sourozence Lili a Walliho a nakonec Carlu, ženu, která jí zachránila život, matku, která její matkou nebyla, a proto jí byla ještě dražší.

Potom s očima plnýma slz opustila domov.

Bylo krásné letní ráno, obloha modrá, bez jediného obláčku. Snažila se cítit optimisticky: začíná nový život, mimo dosah chmurných represí komunistického režimu. A tak či onak svou rodinu zase uvidí.

Kráčela svižně, proplétala se uličkami centra starého města. Minula rozlehlý areál nemocnice Charité a odbočila na Invalidenstrasse. Po levé ruce se nacházel sandkrugský most, přes který směřovala doprava nad lodním kanálem do Západního Berlína.

Až na to, že dnes nikoli.

Nejprve si Rebeka nebyla jistá, na co se dívá. Těsně před mostem stála řada automobilů. Za nimi se houfoval dav lidí, kteří na cosi upřeně hleděli. Možná se na mostě srazily vozy. Avšak po její pravici na Platz vor dem Neuen Tor postávalo asi dvacet východoněmeckých vojáků; nic nedělali. Za nimi zahlédla dva sovětské tanky.

Bylo to matoucí a děsivé.

Protlačila se davem. Teď uviděla, v čem je problém. Na bližším konci mostu bylo nataženo ohrazení z ostnatého drátu. Úzkou mezeru v ohrazení střežila policie a zřejmě nikomu nedovolovala projít.

Rebeka byla v pokušení zeptat se, co se děje, ale nechtěla na sebe upoutávat pozornost. Byla nedaleko stanice podzemní dráhy Friedrichstrasse: odtud by mohla jet přímo do Marienfelde.

Obrátila se k jihu a nyní kráčela rychleji; prokličkovala mezi řadou univerzitních budov až ke stanici.

Tam bylo také něco v nepořádku.

Kolem vchodu se tlačilo několik desítek lidí. Rebeka se probojovala až dopředu a přečetla si upozornění přilepené na zeď, které sdělovalo jenom to, co bylo očividné: stanice je zavřená. Nahoře nad schody vytvořila ozbrojená policie neprostupný kordon. Na nástupiště nikdo nesměl.

Rebeka dostala strach. Třeba to je jen náhoda, shoda okolností, že první dva přechody, které si zvolila, jsou zahrazené. A třeba to náhoda není.

Z východního do Západního Berlína mohli lidé přecházet na jedenaosmdesáti místech. Další nejbližší bylo u Brandenburské brány, kde široká třída Unter den Linden procházela monumentálním obloukem do Tiergarten. Rebeka se vydala na jih po Friedrichstrasse.

Jakmile odbočila na západ na Unter den Linden, bylo jí jasné, že se dostala do maléru. I tady byli vojáci a tanky. Před proslulou bránou se shromáždily stovky lidí. Když se Rebeka prodrala dopředu, spatřila další oplocení z ostnatého drátu. Bylo natažené mezi dřevěnými kozami na řezání dřeva a střežili ho východoněmečtí policisté.

Mladíci, kteří vypadali jako Walli – kožené bundy, úzké kalhoty a elvisovské účesy –, z bezpečné vzdálenosti sypali nadávky. Podobní mladíci rozhněvaně pokřikovali na západoberlínské straně; občas hodili po policistech kamenem.

Při pozornějším pohledu Rebeka poznala, že příslušníci různých ozbrojených složek – VoPo, pohraniční policie a závodní milice – vykopávají díry ve vozovce, umísťují do nich betonové sloupy a od jednoho sloupu ke druhému natahují ostnaté dráty, aby vybudovali něco trvalejšího.

Tohle je trvalé, blesklo jí hlavou a její nálada se propadla do bezedné hlubiny.

Oslovila muže vedle sebe. „To je všude?“ zeptala se. „Tenhle plot?“

„Všude,“ potvrdil. „Parchanti.“

Východoněmecký režim udělal to, co všichni považovali za nemožné: přes střed Berlína postavili zeď.

A Rebeka se ocitla na její špatné straně.

ČÁST DRUHÁ

ŠTĚNICE

1961-1962

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Když šel George do Electric Diner na oběd s Larrym Mawhinneyem, měl se na pozoru. Nebyl si jistý, proč Larry schůzku navrhl, ale ze zvědavosti souhlasil. Oba byli stejně staří a měli podobná zaměstnání: Larry byl pobočníkem náčelníka štábu vojenského letectva generála Curtise LeMaye. Jenže jejich šéfové byli na kordy: bratři Kennedyové vojákům nedůvěřovali.

Larry měl na sobě uniformu nadporučíka letectva. Byl to voják každým coulem: hladce oholený, krátce sestřižené plavé vlasy, pečlivě utažená vázanka, nablýskané boty. „Pentagon nesnáší segregaci,“ prohlásil.

George zvedl obočí. „Skutečně? Myslel jsem, že armáda se tradičně zdráhá důvěřovat černochům se zbraněmi.“

Mawhinney zvedl chlácholivě ruku. „Vím, co máš na mysli. Jenže zaprvé, tenhle postoj vždycky ustoupil nutnosti: od války za nezávislost bojovali černoši ve všech konfliktech. A zadruhé, patří to historii. Dneska Pentagon potřebuje v armádě barevné muže. A nestojíme o náklady a neefektivnost, které přináší segregace: dvoje různé záchody, dvoje různé ubytovny, předsudky a nenávist mezi muži, kteří mají bojovat bok po boku.“

„Oukej, to beru,“ přikývl George.

Larry se pustil do sendviče s grilovaným sýrem a George si nabral na vidličku sousto chili con carne. „Chruščov tedy dostal v Berlíně, co chtěl,“ poznamenal Larry.

George vycítil, že tohle je skutečný důvod schůzky. „Bohudíky nemusíme jít se Sověty do války,“ odpověděl.

„Kennedy se podělal a vycouval,“ pokračoval Larry. „Východoněmecký režim byl před zhroucením. Kdyby prezident zaujal tvrdší postoj, mohlo tam dojít ke kontrarevoluci. Jenže zeď zastavila příliv uprchlíků na Západ a Sověti si teď můžou ve východním Berlíně dělat, co chtějí. Naši západoněmečtí spojenci z toho úplně šílí.“

George se naježil. „Prezident se vyvaroval třetí světové války!“

„Za cenu, že nechá Sověty, aby upevnili svou moc. To není zrovna triumf.“

„Tohle je názor Pentagonu?“

„Do značné míry.“

Ovšemže je, pomyslel si George podrážděně. Teď pochopil: Mawhinney je tu proto, aby s ním probral linii Pentagonu – v naději, že George získá pro její podporu. Mělo by mi to lichotit, uvědomil si: je to důkaz, že se na mě teď lidé dívají jako na součást Bobbyho úzkého okruhu.

Nehodlal ovšem naslouchat útoku na prezidenta Kennedyho a úder nevrátit. „Myslím, že od generála LeMaye bych nic jiného očekávat neměl. Neříká se mu snad ‚Bombovej‘ LeMay?“

Mawhinney se zamračil. Pokud mu šéfova přezdívka připadá legrační, nehodlá to dát najevo.

George nepochyboval, že arogantní LeMay, neustále přežvykující doutník, si zaslouží výsměch. „Mám dojem, že jednou říkal, že dojde-li k jaderné válce a na jejím konci zůstanou dva Američani a jeden Rus, pak jsme vyhráli.“

„Nikdy jsem ho nic takového tvrdit neslyšel.“

„Prezident Kennedy mu podle všeho řekl: ‚Radši byste měl doufat, že ti Američani jsou muž a žena.‘“

„Musíme být silní!“ zdůraznil Mawhinney; začínal být naštvaný. „Ztratili jsme Kubu, Laos a východní Berlín a teď nám hrozí, že ztratíme Vietnam.“

„Co si představujete, že můžeme s Vietnamem udělat?“

„Poslat tam armádu,“ odpověděl okamžitě Larry.

„Nemáme tam už tisíce vojenských poradců?“

„To nestačí. Pentagon žádá prezidenta znovu a znovu, aby tam poslal pozemní bojové jednotky. Zdá se, že nemá kuráž.“

Tohle George otrávilo, protože to bylo příliš nefér. „Prezident Kennedy odvahu nepostrádá,“ odsekl.

„Tak proč nezaútočí na komunisty ve Vietnamu?“

„Nevěří, že můžeme zvítězit.“

„Měl by naslouchat zkušeným a erudovaným generálům.“

„Opravdu? Ti mu poradili, aby podporoval tu pitomou invazi v Zátoce sviní. Jestliže je Sbor náčelníků štábů zkušený a erudovaný, jak to, že prezidentovi neřekli, že invaze kubánských exulantů musí selhat?“

„Řekli jsme mu, aby povolil letecké krytí –“

„Promiň, Larry, ale celá idea spočívala v tom, že si akce nevyžádá zapojení Američanů. Přesto, jakmile ztroskotala, Pentagon tam chtěl poslat námořní pěchotu. Bratři Kennedyové vás podezírají, že to od vás byla rána do zad. Zatáhli jste prezidenta do invaze exulantů, která byla odsouzená k neúspěchu, protože jste ho chtěli donutit, aby tam poslal americké vojáky.“

„To není pravda.“

„Možná, jenže on si myslí, že ho teď chcete stejnou metodou vlákat do Vietnamu. A je rozhodnutý, že se podruhé oblafnout nenechá.“

„Dobrá, nevraží na nás kvůli Zátoce sviní. Ale vážně, Georgi, je to dostatečný důvod, aby nechal Vietnam komunistům?“

„Budeme se muset shodnout na tom, že se neshodneme.“

Mawhinney odložil příbor. „Chceš dezert?“ Poznal, že ztrácí čas; z George se spojenec Pentagonu nikdy nestane.

„Dezert ne, díky,“ odmítl George. Pracoval u Bobbyho, aby bojoval za spravedlnost – aby jeho děti mohly vyrůstat jako američtí občané s rovnými právy. Proti komunismu v Asii bude muset bojovat někdo jiný.

Mawhinney změnil výraz a vzápětí zamával přes celou restauraci. George se ohlédl přes rameno a zažil otřes.

Mawhinney mával na Marii Summersovou.

Neviděla ho. Už se obracela zpět ke své společnici, bílé dívce asi téhož věku.

„Není to Maria Summersová?“ zeptal se nevěřícně. „Jo.“

„Ty ji znáš.“

„Jistě. Byli jsme spolu na právech v Chicagu.“

„Co dělá ve Washingtonu?“

„Zvláštní historka. Původně ji do tiskového odboru Bílého domu nepřijali. Jenže s tím člověkem, kterého vzali, to pak nevyšlo a ona byla druhá v pořadí.“

George byl nadšený. Maria je ve Washingtonu – trvale! Rozhodl se, že s ní před odchodem z restaurace promluví.

Napadlo ho, že by se o ní mohl od Mawhinneyho dozvědět víc. „Ty jsi s ní na právech chodil?“

„Ne, vyšla si jen občas s barevnými kluky, a moc jich nebylo. Říkalo se o ní, že je psí čumák.“

George této poznámce tak úplně nevěřil. Pro některé muže je psí čumák každá dívka, která jim řekne ne. „Neměla někoho opravdu blízkého?“

„S jedním klukem chodila asi rok, ale pak ji pustil k vodě, protože mu nedala.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl George. „Pochází z přísné rodiny.“

„Jak to víš?“

„Byli jsme spolu na první Jízdě svobody. Trochu jsem si s ní povídal.“

„Je hezká.“

„To je pravda.“

Dostali účet a o placení se rozdělili. Cestou ven se George zastavil u Mariina stolu. „Vítej ve Washingtonu,“ oslovil ji.

Vřele se usmála. „Ahoj, Georgi. Už jsem přemýšlela, za jak dlouho na tebe asi narazím.“

„Ahoj, Marie,“ pozdravil Larry. „Právě jsem Georgeovi povídal, jak se ti na právech v Chicagu říkalo psí čumák.“ Larry se zachechtal.

Byl to typický mužský posměšek, nic neobvyklého, ale Maria se začervenala.

Larry z restaurace odešel, ale George se zdržel. „Je mi líto, že takhle plácal, Marie. A cítím se trapně, že jsem to slyšel. Bylo to opravdu netaktní.“

„Děkuju ti.“ Ukázala na druhou ženu. „Tohle je Antonia Capelová. Taky právnička.“

Antonia byla hubená vážná žena s vlasy pečlivě sčesanými dozadu. „Rád vás poznávám,“ přikývl George.

„Georgeovi přerazili paži, když mě chránil před jedním alabamským rasistou, který mě chtěl praštit montážní pákou,“ vysvětlila Maria Antonii.

Na Antonii to velmi zapůsobilo. „Georgi, vy jste opravdový gentleman,“ pronesla s obdivem.

George viděl, že se dívky chystají k odchodu: účet ležel na stole v misce, zakrytý několika bankovkami. „Můžu tě doprovodit zpátky do Bílého domu?“ zeptal se Marie.

„Jistě,“ přisvědčila.

„Musím si ještě skočit do lékárny,“ omluvila se Antonia.

Vyšli do příjemného washingtonského podzimního dne. Antonia zamávala na rozloučenou. George a Maria zamířili k Bílému domu.

Když přecházeli přes Pennsylvania Avenue, George si Marii koutkem oka pozorně prohlédl. Měla na sobě bílý polorolák a přes něj elegantní černý pršiplášť, oblečení vhodné pro seriózní politickou komentátorku, ale svůj vřelý úsměv skrýt nedokázala. Byla hezká, měla malý nosík a bradu, a její velké hnědé oči a hebké rty byly sexy.

„Přel jsem se s Mawhinneyem ohledně Vietnamu,“ svěřil se jí George. „Nejspíš doufal, že mě přesvědčí, a vytvoří si tak cestu, jak se nepřímo dostat k Bobbymu.“

„Tím jsem si jistá,“ řekla Maria. „Jenže prezident v tomhle Pentagonu neustoupí.“

„Jak to víš?“

„Dneska večer pronese projev, ve kterém prohlásí, že to, čeho můžeme dosáhnout v zahraniční politice, má určité limity. Nemůžeme napravit každou špatnost nebo odvrátit každé neštěstí. Právě jsem napsala tiskovou zprávu o tom projevu.“

„Jsem rád, že zůstane pevný.“

„Georgi, ty jsi neslyšel, co jsem říkala. Napsala jsem tiskovou zprávu! Nechápeš, jak je to neobvyklé? Normálně je píší muži. Ženy je jen přepisují na stroji.“

George se zasmál. „Gratuluju.“ Bylo mu s ní dobře a oba rychle vklouzli zpátky do vzájemného přátelského vztahu.

„Však se taky dozvím, co si o tom myslí – hned jak se vrátím do kanceláře. Co nového na spravedlnosti?“

„Zdá se, že naše Jízda svobody skutečně něčeho dosáhla,“ odpověděl George horlivě. „Brzy bude ve všech autobusech na spojích mezi státy federace cedulka: ‚Místa k sezení jsou k dispozici bez ohledu na rasu, barvu pleti, náboženské vyznání či národnostní původ.‘ Tatáž slova musí být vytištěna na autobusových jízdenkách.“ Byl na to hrdý. „Co tomu říkáš?“

„Dobrá práce.“ Jenže Maria položila klíčovou otázku. „Bude se to rozhodnutí vymáhat?“

„To závisí na nás na ministerstvu spravedlnosti a my o to usilujeme víc než kdykoli dřív. Už jsme několikrát zakročili proti úřadům v Mississippi a Alabamě. A překvapivý počet měst v jiných státech se prostě podvoluje.“

„Je těžké uvěřit, že skutečně vítězíme. Stoupenci segregace jako by měli vždycky v rezervě nějaký další špinavý trik.“

„Naše příští kampaň se zaměří na registraci voličů. Martin Luther King chce do konce roku na Jihu zdvojnásobit počet černošských voličů.“

Maria se zamyslela. „Nejvíc potřebujeme návrh nového zákona o občanských právech, který jižanským státům znesnadní, aby se vzpíraly zákonu.“

„Na tom pracujeme.“

„Chceš tím říct, že Bobby Kennedy je zastánce občanských práv?“

„To sakra ne. Před rokem tuhle záležitost neměl ani ve své agendě. Jenže Bobby a prezident nesnášejí ty fotografie bělošského davového násilí na Jihu. Kennedyům to dělalo špatnou reklamu na titulních stranách novin po celém světě.“

„A jejich hlavním zájmem je světová politika.“

„Přesně tak.“

George ji chtěl požádat o schůzku, ale držel se zpátky. Co nejdřív se rozejde s Norine Latimerovou: když je tu teď Maria, je to nevyhnutelné. Měl však pocit, že napřed musí říct Norine, že jejich románek skončil, a teprve pak si začít něco s Marií. Cokoli jiného by vypadalo nečestně. A to oddálení nebude dlouhé: s Norine se uvidí za pár dní.

Vešli do západního křídla. Černé obličeje byly v Bílém domě natolik neobvyklé, že na ně lidé civěli. Odebrali se do tiskového odboru. George překvapilo, když zjistil, že je to malá místnost zaplněná psacími stoly.

Půl tuctu lidí soustředěně pracovalo na šedivých psacích strojích Remington nebo telefonovalo. Ze sousední místnosti sem zaléhalo drkotání dálnopisů, přerušované zvoněním, které ohlašovalo zvlášť důležité vzkazy. Byla tu také vnitřní malá kancelář, o které George předpokládal, že musí patřit tiskovému tajemníku Pierru Salingerovi.

Zdálo se, že všichni se plně soustřeďují na práci, nikdo se nebavil ani nekoukal z okna.

Maria ho zavedla ke svému stolu a představila mu ženu u vedlejšího psacího stroje, atraktivní, asi pětatřicetiletou rusovlásku. „Georgi, tohle je moje přítelkyně slečna Fordhamová. Nelly, proč jsou všichni tak zticha?“

Dřív než mohla Nelly odpovědět, vyšel ze své kanceláře Salinger, malý, baculatý muž v zakázkovém obleku evropského střihu. S ním se objevil prezident Kennedy.

Prezident se na všechny usmál, kývl na George a promluvil k Marii. „Vy jste určitě Maria Summersová,“ řekl. „Napsala jste dobrou tiskovou zprávu – jasnou a empatickou. Výborná práce.“

Maria se zarděla radostí. „Děkuju vám, pane prezidente.“

Zdálo se, že prezident nijak nespěchá. „Co jste dělala, než jste přišla sem?“ Zeptal se, jako by na světě nebylo nic zajímavějšího.

„Studovala jsem na právech v Chicagu.“

„Líbí se vám v tiskovém odboru?“

„Ach ano, jsem tu nadšená.“

„Dobrá. Cením si vaší dobré práce. Jen tak dál.“

„Budu se maximálně snažit.“

Prezident vyšel ven a Salinger ho následoval.

George pohlédl pobaveně na Marii. Vypadala jako ve snách.

Po chvíli promluvila Nelly Fordhamová. „Jo, takhle ti to sluší. V tu chvíli jsi byla nejkrásnější žena na světě.“

Maria se k ní otočila. „Ano,“ přisvědčila. „Přesně tak jsem se cítila.“

Maria byla trochu osamělá, ale jinak šťastná.

Milovala práci v Bílém domě, kde ji obklopovali chytří, upřímní lidé, kteří nechtěli nic jiného, než přispět k tomu, aby se na světě žilo lépe. Měla pocit, že prací tady může hodně dosáhnout. Věděla, že bude muset bojovat s předsudky – proti ženám a proti černochům –, ale věřila, že to inteligencí a odhodláním překoná.

V její rodině se museli už nejednou utkat s nepřízní osudu. Dědeček Saul Summers šel ze svého rodného městečka Golgothy v Alabamě pěšky do Chicaga. Cestou ho zatkli pro „potulku“ a odsoudili ke třiceti dnům těžké práce v uhelném dole. Tam byl svědkem toho, jak stráže umlátily k smrti muže, který se pokusil uprchnout. Po třiceti dnech dědečka nepropustili, a když si stěžoval, zbičovali ho. Riskoval život, uprchl a dostal se do Chicaga. Tam se nakonec stal pastorem Betlémské církve plného evangelia. Nyní mu je osmdesát roků, je v částečném důchodu a příležitostně stále káže.

Mariin otec Daniel vystudoval práva na černošské vysoké škole. V dobách hospodářské krize ve třicátých letech si otevřel právnickou kancelář nabízející služby široké veřejnosti ve čtvrti South Side, kde nikdo neměl ani na poštovní známku, natož na právníka. Maria ho často slýchala vzpomínat, jak mu klienti platili v naturáliích: domácí koláče, vejce od slepic ze dvorku, ostříhání zdarma, drobné truhlářské práce v kanceláři. V době, kdy se rozběhl Rooseveltův Nový úděl a hospodářství se zlepšilo, byl nejpopulárnějším černošským právníkem v Chicagu.

Maria se tudíž nesnází nebála. Byla však osamělá. Všichni kolem ní byli bílí. Dědeček Summers často říkával: „Bílí lidé jsou v pořádku. Jenom nejsou černí.“ Věděla, jak to myslel. Bílí lidé nevěděli nic o „potulce“. Nějak jim uniklo, že Alabama posílala černochy do táborů nucené práce až do roku 1927. Když o takových věcech mluvila, tvářili se chvíli smutně, pak se odvrátili a Maria věděla, že si o ní myslí, že přehání. Černoši, kteří mluví o předsudcích, připadají bílým otravní – jako nemocní, kteří vykládají o svých chorobách.

Potěšilo ji, že se znovu setkala s Georgem Jakesem. Byla by ho vyhledala hned po svém příchodu do Washingtonu, jenže zdrženlivá dívka se nehoní za žádným mužem, i kdyby byl sebevíc okouzlující. A ostatně by ani nevěděla, co mu má říct. Měla George ráda, víc než kteréhokoli muže, jehož poznala od doby, kdy se před dvěma lety rozešla s Frankem Bakerem. Byla by si Franka vzala, kdyby ji požádal, jenže on chtěl sex bez manželství, a to ona odmítla. Když ji George doprovázel zpátky na tiskový odbor, byla si jistá, že ji požádá o schůzku, a zklamalo ji, když to neudělal.

Bydlela ve společném bytě se dvěma černými dívkami, ale neměla s nimi moc společného. Obě byly sekretářky a zajímaly se hlavně o módu a filmy.

Maria si už zvykla, že bývá výjimkou. Na přípravce na vysokou nebylo mnoho černých žen a na právech byla jediná. Teď je jedinou černoškou v Bílém domě, kromě uklízeček a kuchařek. Nestěžovala si: všichni se k ní chovají přátelsky. Ale byla osamělá.

Dopoledne den poté, co se setkala s Georgem, studovala projev Fidela Castra a pátrala po útržcích, které by tiskový odbor mohl využít. Když zvedla zvonící telefon, ozval se mužský hlas. „Nechtěla byste si jít zaplavat?“

Uhlazený bostonský přízvuk jí byl povědomý, ale chvíli ho nedokázala určit. „Kdo volá?“

„Dave.“

Byl to Dave Powers, prezidentův osobní asistent, někdy zvaný První přítel. Maria s ním už dvakrát či třikrát mluvila. Stejně jako většina lidí v Bílém domě i on byl příjemný a sympatický.

Teď však Marii překvapil. „Kam?“ zeptala se.

Zasmál se. „Samozřejmě tady v Bílém domě.“

Vzpomněla si, že v západní galerii mezi Bílým domem a západním křídlem je bazén. Nikdy ho neviděla, ale věděla, že byl vybudován pro prezidenta Roosevelta. Slyšela, že prezident Kennedy si aspoň jednou denně chodí zaplavat, protože voda mu ulevuje od tlaku na nemocná záda.

„Budou tam ještě nějaké dívky,“ dodal Dave.

Maria nejprve pomyslela na své vlasy. Skoro každá žena, která pracuje někde v kanceláři, chodí do práce s příčeskem nebo parukou. Černé i bílé ženy pociťovaly, že černé vlasy v jen tak přirozené podobě prostě nejsou praktické. Dneska měla Maria vysoký natupírovaný účes s příčeskem, pečlivě vpleteným do jejích vlastních vlasů, chemicky zjemněných, aby napodobily hladkou, rovnou strukturu vlasů bílých žen. Nebylo to žádné tajemství: každá černošská žena, která by na ni jen letmo pohlédla, by to poznala. Ovšem bílý muž jako Dave by si toho nikdy ani nepovšiml.

Jak by mohla jít plavat? Kdyby si vlasy namočila, proměnily by se ve zplihlý hadr na podlahu, se kterým by už nic nesvedla.

Byla v příliš velkých rozpacích, než aby se se svým problémem svěřila, ale rychle si vymyslela výmluvu. „Nemám plavky.“

„Plavky máme,“ odpověděl Dave. „V poledne se pro vás stavím.“ Zavěsil.

Maria pohlédla na hodinky. Bylo za deset minut dvanáct.

Co bude dělat? Bude se moct jen opatrně ponořit do vody na mělkém konci bazénu a udržet si vlasy suché?

Uvědomila si, že položila špatné otázky. Potřebuje přece vědět, proč ji zvou a co se od ní asi očekává – a jestli tam bude prezident.

Pohlédla na ženu u sousedního stolu. Nelly Fordhamová byla svobodná a pracovala v Bílém domě už deset let. Naznačovala, že se před lety zklamala v lásce. Od začátku byla Marii nápomocná. Teď vypadala zvědavě. „Nemám plavky?“ citovala.

„Pozvali mě do prezidentova bazénu,“ vysvětlila jí Maria. „Mám tam jít?“

„Samozřejmě! Ale jen když mi po návratu povíš, jaké to bylo.“

Maria přitlumila hlas. „Říkal, že tam budou ještě nějaké jiné dívky. Myslíš, že tam bude prezident?“

Nelly se rozhlédla kolem, ale nikdo neposlouchal. „Plave Jack Kennedy rád, když jsou kolem něj hezké dívky?“ položila řečnickou otázku. „Za správnou odpověď se žádná odměna nedává.“

Maria si pořád nebyla jistá, jestli má jít. Pak si vzpomněla, jak o ní Larry Mawhinney řekl, že je psí čumák. To zabolelo. Ona žádný psí čumák není. Je v pětadvaceti panna, protože nikdy nepotkala muže, kterému chce dát své tělo i duši, ale frigidní není.

Ve dveřích se objevil Dave Powers. „Jdete?“ zeptal se.

„Kruci ano,“ přisvědčila Maria.

Dave ji odvedl arkádou na kraji růžového sadu ke vchodu k bazénu. Ve stejnou chvíli dorazily dvě další dívky. Maria je viděla už dřív – vždycky spolu; obě pracovaly v Bílém domě jako sekretářky. Dave je představil. „To je Jennifer a Geraldine a říká se jim Jenny a Jerry.“

Dívky zavedly Marii do šatny, kde na věšácích visely nejméně desatery plavky. Jenny a Jerry se rychle svlékly. Maria si povšimla, že obě mají nádhernou postavu. Nevídala často bílé dívky nahé. Třebaže blondýny, obě měly úhledné trojúhelníky tmavého pubického ochlupení. Maria přemýšlela, jestli si je neupravují nůžkami. Dělat něco takového ji nikdy nenapadlo.

Všechny plavky byly jednodílné, bavlněné. Maria odmítla nápadnější barvy a vybrala si nenápadnou tmavě modrou. Pak následovala Jenny a Jerry k bazénu.

Stěny byly na třech stranách pomalované karibskými motivy, palmami a plachetnicemi. Čtvrtou stěnu tvořilo zrcadlo a Maria se v něm zkontrolovala. Pomyslela si, že není moc tlustá, až na zadek, který má příliš velký. Tmavomodrá barva její tmavohnědé pleti slušela.

Všimla si stolku s nápoji a sendviči po jedné straně bazénu. Byla příliš nervózní, než aby mohla jíst.

Dave seděl na kraji, bosý s vyhrnutými nohavicemi a cachtal se nohama ve vodě. Jenny a Jerry jen tak poskakovaly, bavily se a smály. Maria se posadila naproti Daveovi a strčila nohy do vody. Voda byla teplá jako ve vaně.

Chvilku poté se objevil prezident Kennedy a Marii se rozbušilo srdce.

Měl na sobě jako obvykle tmavý oblek s bílou košilí a úzkou kravatou. Stoupl si na kraj bazénu a usmál se na dívky. Maria zachytila citronový závan jeho kolínské vody 4711. „Nebude vám vadit, když se připojím?“ zeptal se, jako by to byl jejich bazén, nikoli jeho.

„Pojďte, prosím!“ odpověděla Jenny. Ani ji, ani Jerry nepřekvapilo, že ho vidí, a Maria usoudila, že nejsou v bazénu s prezidentem poprvé.

Odešel do šatny a vrátil se v modrých plavkách. Byl štíhlý a opálený, v dobré kondici na čtyřiačtyřicetiletého muže – patrně díky všemu tomu plachtění, kterému se věnuje na vodách v okolí Hyannis Portu na Cape Cod, kde má svůj prázdninový dům. Posadil se na kraj a se zatajeným dechem se spustil do vody.

Několik minut plaval. Maria přemýšlela, co by tomu řekla její matka. Máma by nesouhlasila, aby dcera šla plavat s ženatým mužem, kdyby to byl kdokoli jiný než prezident. Tady se ale přece nemůže stát nic špatného – v Bílém domě, před Davem Powersem a Jenny a Jerry?

Prezident doplaval k místu, kde seděla. „Tak jak se vám vede v tiskovém odboru, Marie?“ zeptal se jí, jako by to byla nejdůležitější otázka na světě.

„Je to moc fajn, děkuju, pane prezidente.“

„Je Pierre dobrý šéf?“

„Moc dobrý. Všichni ho mají rádi.“

„Já ho mám taky rád.“

Z takové blízkosti Maria viděla drobné vrásky v koutcích očí a úst a náznak šedi v hustých červenohnědých vlasech. Všimla si, že oči nemá úplně modré; spíš oříškově hnědé.

Pomyslela si, že prezident ví, že si ho pozorně prohlíží; nevadilo mu to. Možná je na to zvyklý. Možná se mu to líbí. „Jakou práci děláte?“ zeptal se s úsměvem.

„Dost různorodou.“ Nesmírně jí to lichotilo. Možná to bylo jen ze slušnosti, ale zdálo se, že se o ni upřímně zajímá. „Většinou zpracovávám rešerše pro Pierra. Dneska dopoledne jsem důkladně procházela jeden Castrův projev.“

„Radši vy než já. Jeho řeči jsou pěkně dlouhé!“

Maria se zasmála. Jakýsi hlásek vzadu v hlavě jásal Prezident se mnou žertuje o Fidelu Castrovi! V bazénu! „Někdy mě Pierre požádá, abych napsala tiskovou zprávu, to mám nejradši,“ pokračovala.

„Povězte mu, ať vám jich dává víc. Jde vám to dobře.“

„Děkuju, pane prezidente. Ani vám nedokážu říct, jak moc to pro mě znamená.“

„Vy jste z Chicaga, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Kde teď bydlíte?“

„V Georgetownu. Ve společném bytě se dvěma dívkami, které pracují na ministerstvu zahraničí.“

„To zní dobře. Jsem rád, že jste sem tak dobře zapadla. Cením si vaší práce a vím, že Pierre si jí cení taky.“

Odvrátil se a promluvil na Jenny, ale Maria neslyšela, co říká. Byla příliš vzrušená. Prezident si pamatoval její jméno; věděl, že je z Chicaga; má vysoké mínění o její práci. A je tak přitažlivý. Cítila se tak lehká, že by se mohla vznést až k měsíci.

Dave pohlédl na hodinky. „Dvanáct třicet, pane prezidente,“ upozornil.

Maria nemohla uvěřit, že tu byla půl hodiny. Připadalo jí to jako dvě minuty. Jenže prezident vylezl z bazénu a odebral se do šatny.

Všechny tři dívky vyšly z vody také. „Dejte si sendvič,“ vybídl je Dave. Všichni přistoupili ke stolku. Maria se pokusila něco sníst – tohle byla její polední přestávka na oběd –, ale žaludek jako by se jí úplně scvrknul. Vypila láhev hodně sladké limonády.

Dave odešel a dívky se opět převlékly do šatů. Maria se na sebe podívala do zrcadla. Vlasy měla trochu zvlhlé, ale pořád bezvadně držely.

Rozloučila se s Jenny a Jerry a vrátila se na tiskový odbor. Na stole jí ležela objemná zpráva o zdravotní péči a vzkaz od Salingera, že do hodiny potřebuje dvoustránkový výtah.

Zachytila Nellyin pohled. „Tak co? O co šlo?“ zeptala se Nelly.

Maria chvíli přemýšlela. „Nemám tušení,“ odpověděla.

George Jakes dostal vzkaz, aby se zastavil u Josepha Huga v centrále FBI. Hugo nyní pracoval jako osobní asistent ředitele FBI J. Edgara Hoovera. Ve vzkazu se uvádělo, že FBI má důležité informace o Martinu Lutheru Kingovi, které chce Hugo sdělit spolupracovníkům ministra spravedlnosti.

Hoover nenáviděl Martina Luthera Kinga. Ani jeden agent FBI nebyl černoch. Hoover nenáviděl i Bobbyho Kennedyho. Nenáviděl spoustu lidí.

George uvažoval, že tam nepůjde. Neměl chuť mluvit s tím slizkým Hugem, který zradil hnutí za občanská práva i George osobně. Chvílemi ho ještě bolela paže od poranění, které utrpěl v Annistonu, zatímco Hugo přihlížel, bavil se s policisty a pokuřoval.

Na druhou stranu, jestliže to jsou špatné zprávy, George by je chtěl slyšet jako první. Třeba FBI nachytala Kinga, že má nemanželský vztah, nebo něco takového. George by uvítal šanci dostat pod kontrolu rozšiřování jakýchkoli negativních informací o hnutí za občanská práva. Nechtěl, aby se to dostalo do rukou někomu, jako je Dennis Wilson. Z toho důvodu bude muset Huga navštívit a patrně vytrpět, jak bude škodolibostí bez sebe.

Ústředí FBI se nacházelo na jiném podlaží budovy ministerstva spravedlnosti. George našel Huga v malé kanceláři poblíž bloku místností vyhrazených ředitelství. Hugo měl krátký sestřih a na sobě obyčejný šedý oblek s bílou nylonovou košilí a tmavomodrou kravatou. Na psacím stole ležel balíček mentolových cigaret a složka s doklady.

„Co chceš?“ zeptal se George.

Hugo se zazubil. Nedokázal skrýt potěšení. „Jeden z poradců Martina Luthera Kinga je komunista,“ oznámil.

George byl otřesený. Tohle obvinění by mohlo zničit celé hnutí za občanská práva. Zamrazilo ho. Nikdy nedokážete, že někdo není komunista – a ostatně, na pravdě sotva záleží: již samotný dohad je smrtelně nebezpečný. Stejně jako ve středověku obvinění z čarodějnictví, i tohle je snadný způsob, jak v hloupých a neinformovaných lidech vyvolat nenávist.

„Kdo je ten poradce?“ zeptal se George Huga.

Hugo pohlédl do složky, jako by si potřeboval osvěžit paměť. „Stanley Levison,“ odpověděl.

„To nezní jako černošské jméno.“

„Je to Žid.“ Hugo vytáhl ze složky fotografii a podal mu ji.

George spatřil tuctový bílý obličej s ustupujícími vlasy a velkými brýlemi. Muž měl na krku motýlka. George se v Atlantě setkal s Kingem a jeho lidmi a takhle nikdo nevypadal. „Jsi si jistý, že pracuje pro Jižní křesťanskou konferenci?“

„Já jsem neříkal, že pracuje pro Kinga. Je to newyorský právník. Taky úspěšný byznysmen.“

„V jakém smyslu je tedy ‚poradcem‘ doktora Kinga?“

„Pomáhal Kingovi s vydáním jeho knihy a ochránil ho v Alabamě před žalobou pro daňové úniky. Nestýkají se často, ale mluví spolu telefonicky.“

George se na židli napřímil. „Jak můžeš vědět něco takového?“

„Mám zdroje,“ odpověděl Hugo samolibě.

„Tvrdíš tedy, že doktor King si občas telefonuje s newyorským advokátem a dostává od něj rady v daňových a publikačních záležitostech.“

„Od komunisty.“

„Jak víš, že je to komunista?“

„Mám zdroje.“

„Jaké zdroje?“

„Totožnost informátorů nemůžeme odhalovat.“

„Ministru spravedlnosti ji odhalit můžeš.“

„Ty nejsi ministr spravedlnosti.“

„Znáš číslo Levisonova členského průkazu?“

„Cože?“ Hugo na okamžik znervózněl.

„Jak víš, členové komunistické strany mají průkaz. Každý průkaz má číslo. Jaké číslo má Levisonův průkaz?“

Hugo předstíral, že ho hledá. „Mám dojem, že v téhle složce není.“

„Takže nemůžeš dokázat, že Levison je komunista.“

„Žádný důkaz nepotřebujeme,“ odsekl podrážděně Hugo. „Stíhat ho nebudeme. Prostě informujeme ministra spravedlnosti o našich podezřeních, jak je naší povinností.“

George zvýšil hlas. „Očerňujete jméno doktora Kinga tvrzením, že právník, se kterým něco konzultoval, je komunista – a přitom neposkytnete žádný důkaz?“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Hugo a překvapil George. „Potřebujeme víc důkazů. Proto budeme žádat o povolení odposlechů Levisonova telefonu.“ Odposlechy musel odsouhlasit ministr spravedlnosti. „Tahle složka je pro vás.“ Podal mu ji.

George si ji nevzal. „Jestliže budete odposlouchávat Levisona, uslyšíte i telefonáty doktora Kinga.“

Hugo pokrčil rameny. „Lidi, co si telefonujou s komunisty, riskují, že budou odposloucháváni. Je na tom snad něco špatného?“

George si pomyslel, že ve svobodné zemi na tom něco špatného je, ale neřekl to. „Nevíme, jestli je Levison komunista.“

„Takže to potřebujeme zjistit.“

George si vzal složku, zvedl se a otevřel dveře.

„Až se Hoover sejde příště s Bobbym, bezpochyby se o tom zmíní,“ varoval ho Hugo. „Nepokoušej se tedy nechávat si to pro sebe.“

Tahle myšlenka George napadla, ale teď zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne.“ Tohle byl každopádně špatný nápad.

„Tak co uděláš?“

„Povím to Bobbymu,“ odpověděl George. „On rozhodne.“ Odešel z kanceláře.

Vyjel výtahem na páté podlaží. Z Bobbyho pracovny právě vycházelo několik pracovníků ministerstva. George nahlédl dovnitř. Bobby měl jako obvykle odložené sako, vyhrnuté rukávy a nasazené brýle. Očividně právě skončil poradu. George pohlédl na hodinky: do další schůze zbývá pár minut. Vešel do místnosti.

Bobby ho vřele přivítal. „Zdravím, Georgi, jak se máte?“

Takhle tomu bylo ode dne, kdy si George myslel, že ho Bobby udeří. Boby se k němu choval jako k důvěrnému příteli. George přemýšlel, jestli to tak není vždycky. Třeba se Bobby musí s člověkem dostat do roztržky, a teprve potom se s ním sblíží.

„Špatné zprávy,“ oznámil George.

„Posaďte se a povídejte.“

George zavřel dveře. „Hoover říká, že v okruhu lidí kolem Martina Luthera Kinga našel komunistu.“

„Hoover je buzerant, co pořád vyvolává potíže,“ zavrčel Bobby.

George se zarazil. Myslí tím Bobby, že Hoover je homosexuál? To se zdálo být nemožné. Spíš mu Bobby jen tak nadává. „Jménem Stanley Levison,“ dodal George.

„Kdo je to?“

„Právník, se kterým konzultoval daně a jiné záležitosti.“

„V Atlantě?“

„Ne, Levison pracuje v New Yorku.“

„To nevypadá, že by byl skutečně z Kingova úzkého okruhu.“

„Nevěřím, že je.“

„Jenže na tom sotva sejde,“ povzdechl si Bobby unaveně. „Hoover to vždycky dokáže prezentovat jako horší, než to ve skutečnosti je.“

„FBI tvrdí, že Levison je komunista, ale nechtějí mi říct, jaké mají důkazy, i když vám by je řekli.“

„O jejich zdrojích informací nechci nic vědět.“ Bobby zvedl ruce dlaněmi dopředu, jako by se bránil. „Pak by mi do smrti vyčítali každý únik informací.“

„Nemají ani číslo Levisonova členského průkazu.“

„Vědí starou belu,“ mračil se Bobby. „Jenom hádají. Jenže to je jedno. Lidi tomu budou věřit.“

„Co uděláme?“

„King se musí s Levisonem přestat stýkat,“ prohlásil rezolutně Bobby. „Jinak to Hoover nechá uniknout na veřejnost, Kinga to zničí a celý ten binec s občanskými právy spadne do ještě většího hnoje.“

George nepovažoval kampaň za občanská práva za „binec“, ale bratři Kennedyové ano. O to však nešlo. Hooverovo obvinění je hrozba, se kterou je zapotřebí se vyrovnat, a Bobby má pravdu: nejjednodušší řešení je, že King přeruší styky s Levisonem. „Jak ale přimějeme doktora Kinga, aby to udělal?“ zeptal se George.

„Odletíte do Atlanty a povíte mu to,“ odpověděl Bobby.

George se zalekl. Martin Luther King byl pověstný svým odporem k autoritám a George od Vereny věděl, že v soukromí ani na veřejnosti není snadné Kinga k čemukoli přemluvit. George však svou zlou předtuchu skryl za masku klidu. „Hned zavolám a domluvím si schůzku.“ Vykročil ke dveřím.

„Děkuju vám, Georgi,“ řekl Bobby s očividnou úlevou. „Je báječné, že se na vás můžu spolehnout.“

Den po plavání s prezidentem zvedla Maria telefon a znovu uslyšela hlas Davea Powerse. „V pět třicet je neformální schůzka osazenstva,“ oznámil. „Nechcete přijít?“

Maria a její spolubydlící měly v plánu podívat se na Audrey Hepburnovou a fešáka George Pepparda v Snídani u Tiffanyho. Jenže služebně mladší pracovníci Bílého domu neříkají Daveovi Powersovi ne. Dívky budou muset teskně toužit po Peppardovi bez ní. „Kam mám jít?“ zeptala se.

„Nahoru.“

„Nahoru?“ To obyčejně znamenalo prezidentovu soukromou rezidenci.

„Zastavím se pro vás.“ Dave zavěsil.

Maria okamžitě litovala, že si dneska neoblékla něco elegantnějšího. Měla na sobě kostkovanou plisovanou sukni a obyčejnou bílou blůzku s knoflíčky zlaté barvy. Příčesek byl prosté mikádo, vzadu krátké a s dlouhými pramínky vlasů po obou stranách brady, jak velela současná móda. Obávala se, že vypadá jako každá druhá washingtonská sekretářka.

Obrátila se na Nelly. „Pozvali tě na tu slezinu dneska večer?“

„Mě ne,“ odpověděla Nelly. „Kde to je?“

„Nahoře.“

„Ty šťastlivko.“

Ve čtvrt na šest se Maria odebrala na dámskou toaletu, aby si upravila účes a líčení. Všimla si, že žádná další žena se o vylepšení svého zevnějšku nijak zvlášť nesnaží, a usoudila, že nebyly pozvané. Možná je to schůzka určená pro nejnovější zaměstnance.

V půl šesté Nelly vzala svou kabelku a vykročila ke dveřím. „Teď na sebe dávej pozor,“ řekla Marii.

„Ty taky.“

„Ne, myslím to vážně,“ dodala Nelly a vyšla dřív, než se Maria mohla zeptat, co tím míní.

Chvilku poté se objevil Dave Powers. Odvedl ji ze dveří západní kolonádou kolem vchodu k bazénu, pak dovnitř dozadu a výtahem nahoru.

Dveře se otevřely do impozantní haly se dvěma lustry. Stěny byly vymalované modrozelenou barvou, Maria by ji nejspíš označila za odstín eau de nil. Skoro neměla čas si to uvědomit. „Jsme v západní hale,“ řekl jí Dave a vedl ji otevřenými dveřmi do neformálního pokoje s pohodlnými sedačkami a velkým klenutým oknem s výhledem na západ slunce.

Byly tu tytéž dvě sekretářky Jenny a Jerry, ale nikdo jiný. Maria se posadila a přemýšlela, jestli se k nim přidají další. Na konferenčním stolku ležel tác s koktejlovými sklenicemi a džbánem. „Dejte si daiquiri,“ vybídl ji Dave a bez vyčkání na odpověď ho nalil. Maria alkohol často nepila, ale usrkla si a chutnalo jí to. Z podnosu se slanými zákusky si vzala sýrové křupky. Co to všechno má znamenat?

„Přijde za námi První dáma?“ zeptala se. „Strašně ráda bych se s ní setkala.“

Krátce se rozhostilo mlčení, kdy měla pocit, jako by řekla něco netaktního. „Jackie odjela do Glen Ora,“ odpověděl pak Dave.

Glen Ora byla farma v Middleburgu ve Virginii, kde Jackie Kennedyová chovala koně a účastnila se parforsních honů na lišku. Bylo to asi hodinu jízdy od Washingtonu.

„Vzala s sebou Caroline i John Johna,“ dodala Jenny.

Caroline Kennedyové byly čtyři a John Johnovi rok.

Kdybych byla za něj vdaná, ani bych se od něj nehnula; kvůli vyjížďce na koni už vůbec ne, pomyslela si Maria.

Náhle vešel a všichni se zvedli.

Vypadal unavený a napjatý, ale úsměv měl vřelý jako vždy. Odložil si sako, přehodil ho přes opěradlo křesla, usedl na pohovku a natáhl si nohy na konferenční stolek.

Maria měla pocit, že byla přijatá do nejexkluzivnější společnosti na světě. Je v prezidentově domově, pije koktejly a chroupá křupky, zatímco on má nohy na stole. Ať se stane ještě cokoli, na tohle nikdy nezapomene.

Dopila sklenici a Dave jí znovu dolil.

Co měla na mysli tím Ať se stane ještě cokoli? Něco tu nehraje. Ona je jen pomocná pracovnice, která doufá, že brzy povýší a dostane se k samostatnější práci v tiskovém odboru. Atmosféra byla uvolněná, ale Maria tu ve skutečnosti nebyla mezi přáteli. Nikdo z těchto lidí o ní nic neví. Co tu vlastně pohledává?

Prezident se zvedl. „Marie, nechcete si prohlédnout rezidenci?“ zeptal se.

Prohlédnout si rezidenci? V doprovodu samotného prezidenta? Kdo by odmítl?

„Samozřejmě.“ Postavila se. Daiquiri jí stouplo do hlavy a na okamžik pocítila závrať, ale přešlo to.

Prezident vyšel postranními dveřmi a ona ho následovala.

„Tohle býval pokoj pro hosty, ale paní Kennedyová ho změnila v jídelnu,“ vysvětlil jí. Místnost byla vytapetovaná bojovými výjevy z americké revoluce. Čtvercový stůl uprostřed je na místnost příliš malý, pomyslela si Maria, a lustr pro tenhle stůl příliš velký. Ale hlavně si uvědomovala: jsem sama s prezidentem v jeho rezidenci v Bílém domě – já! Maria Summersová!

Usmál se a pohlédl jí do očí. „Co tomu říkáte?“ zeptal se, jako by se sám nedokázal rozhodnout, dokud neuslyší její mínění.

„Úžasné,“ odpověděla a litovala, že si nevymyslela inteligentnější kompliment.

„Tudy.“ Odvedl ji zpátky přes západní halu a pak dveřmi v protější stěně. „Tohle je ložnice paní Kennedyové,“ řekl a zavřel za nimi dveře.

„Krása,“ vydechla Maria.

Proti dveřím byla dvě dlouhá okna s bleděmodrými závěsy. Po Mariině levici se nacházel krb s pohovkou stojící na koberci stejně modrého odstínu. Nad krbovou římsou visela kolekce rámovaných kreseb, které vypadaly vkusně a intelektuálsky, stejně jako Jackie. Na opačné straně barevně ladily přikrývky a nebesa u postele, stejně jako ubrus na odkládacím stolku v koutě. Takový pokoj Maria v životě neviděla, ani v časopisech.

V hlavě však měla zmatek. Proč tomu říká „ložnice paní Kennedyové“? On tu nespí? Dvojpostel byla rozdělená na dvě samostatné poloviny a Maria si vzpomněla, že prezident musí kvůli zádům spát na tvrdé matraci.

Odvedl ji k oknu a oba vyhlédli ven. Měkké večerní světlo dopadalo na jižní trávník a fontánu, ve které se někdy cachtaly děti Kennedyových. „Taková krása,“ vydechla Maria.

Položil jí ruku na rameno. Bylo to poprvé, co se jí dotkl, a Maria se maličko zachvěla vzrušením. Ucítila jeho kolínskou, teď tak zblízka, že pod citrusy rozeznala rozmarýn a pižmovou vůni. Pohlédl na ni s lehkým úsměvem, který byl tak okouzlující. „Tady je velké soukromí,“ zamumlal.

Podívala se mu do očí. „Ano,“ zašeptala. Měla hluboký pocit důvěrnosti, jako by se s ním znala celý život, jako by mimo jakékoli pochyby věděla, že mu může důvěřovat a bezmezně ho milovat. Hlavou se jí mihla provinilá myšlenka na George Jakese. Jenže George ji ani nepožádal o schůzku. Pustila ho z hlavy.

Prezident položil druhou ruku na její opačné rameno a jemně ji zatlačil dozadu. Když se nohama dotkla postele, posadila se.

Tlačil ji dál dozadu, dokud se nemusela opřít o lokty. Stále jí hleděl upřeně do očí a začal jí rozepínat blůzku. Na okamžik se zastyděla za laciné zlaté knoflíčky – tady, v tomhle nevýslovně elegantním pokoji. Pak jí položil ruce na prsa.

Náhle nenáviděla tu nylonovou podprsenku tvořící překážku mezi jeho a její pletí. Rychle rozepnula zbytek knoflíčků, stáhla si blůzku, sáhla dozadu na podprsenku, aby ji uvolnila, a odhodila ji také. Zbožně se zahleděl na její prsa, po chvilce je vzal do hebkých rukou; nejprve je jemně hladil, pak je pevně sevřel.

Sáhl pod plisovanou sukni a stáhl jí kalhotky. Litovala, že nepamatovala na to, aby si přistřihla pubické ochlupení jako Jenny a Jerry.

Dýchal těžce, ona také. Rozepnul si kalhoty, pustil je dolů a pak si lehl na ni.

Je to vždycky takhle rychlé? Nevěděla.

Vnikl do ní snadno. Pak pocítil odpor a zarazil se. „Vy jste to ještě nikdy nedělala?“ zeptal se překvapeně.

„Ne.“

„Jste v pořádku?“

„Ano.“ Byla víc než v pořádku. Byla šťastná, dychtivá, roztoužená.

Jemně přitlačil. Něco povolilo a ona pocítila ostrou bolest. Nedokázala potlačit slabý výkřik.

„Jste v pořádku?“ opakoval.

„Ano.“ Nechtěla, aby přestal.

Pokračoval se zavřenýma očima. Zkoumala jeho obličej, soustředěný výraz, potěšený úsměv. Pak spokojeně vzdychl a bylo po všem.

Vstal a natáhl si kalhoty.

„Tamhle je koupelna.“

Ukázal s úsměvem na dveře v koutě, pak si zapnul poklopec.

Maria se náhle zastyděla, že leží na posteli nahá. Rychle se zvedla. Popadla blůzku a podprsenku, zvedla kalhotky a běžela do koupelny.

Pohlédla do zrcadla. „Co se to stalo?“ zeptala se.

Přišla jsem o panenství, pomyslela si. Měla jsem pohlavní styk s báječným mužem. Náhodou je to prezident Spojených států. Líbilo se mi to.

Oblékla se, pak si upravila líčení. Naštěstí jí nerozcuchal vlasy.

Tohle je Jackiina koupelna, pomyslela si s pocitem viny; náhle chtěla pryč.

Ložnice byla prázdná. Šla ke dveřím, pak se otočila a pohlédla zpátky na postel.

Uvědomila si, že ji ani jednou nepolíbil.

Vešla do západní haly. Prezident tam seděl sám, nohy na konferenčním stolku. Dave a dívky už odešli; zanechali za sebou tác s použitými sklenicemi a zbytky studeného občerstvení. Kennedy vypadal uvolněně, jako by se nic závažného nestalo. Není tohle pro něj každodenní záležitost?

„Nechcete si něco sníst?“ zeptal se. „Kuchyně je hned vedle.“

„Ne, děkuju, pane prezidente.“

Pomyslela si: Právě se mnou souložil a já mu pořád říkám pane prezidente.

Zvedl se. „U jižního portika čeká auto, aby vás odvezlo domů,“ řekl. Doprovodil ji do hlavní haly. „Jste v pořádku?“ zeptal se potřetí.

„Ano.“

Přijel výtah. Napadlo ji, jestli ji nepolíbí na dobrou noc.

Nepolíbil. Nastoupila do výtahu.

„Dobrou noc, Marie,“ rozloučil se.

„Dobrou noc,“ odpověděla a dveře se zavřely.

Uplynul ještě týden, než se Georgeovi naskytla šance říct Norine Latimerové, že jejich vztah končí.

Bál se toho.

Samozřejmě, s dívkami se rozcházel už dřív. Po jedné či dvou schůzkách to je snadné; člověk prostě nezavolá. Po delším vztahu to podle jeho zkušenosti bývalo oboustranné: oba věděli, že zápal pominul. Jenže Norine spadala mezi tyto krajní polohy. Vídal se s ní jen pár měsíců a vycházeli spolu dobře. Doufal, že brzy spolu stráví noc. Norine odpálkování určitě neočekává.

Sešli se na oběd. Chtěla, aby ji vzal do restaurace v suterénu Bílého domu, kterému se říkalo menza, ale tam ženy nesměly. George ji nechtěl brát do ničeho nóbl, jako je Jockey Club, z obavy, aby si nemyslela, že se ji chystá požádat o ruku. Nakonec šli do Old Ebitt’s, tradiční restaurace politiků, která už měla své nejlepší časy za sebou.

Norine vypadala spíš jako Arabka než Afričanka. Se svými zvlněnými černými vlasy, olivovou pletí a zahnutým nosem byla výrazně krásná. Na sobě měla chlupatý svetr, který jí vlastně moc neslušel: George tušil, že se snaží nezastrašovat šéfa. Mužům nebývá příjemné, když mají v kanceláři autoritativně vypadající ženy.

„Opravdu je mi moc líto, že jsem včera musel naši schůzku zrušit,“ omluvil se, když si objednali. „Musel jsem na poradu k prezidentovi.“

„S prezidentem soutěžit nemůžu,“ odpověděla.

To mu připadlo jako poněkud hloupá poznámka. Ovšemže nemůže soutěžit s prezidentem; nikdo s ním nemůže soutěžit. Nechtěl však zabřednout do takových řečí. Šel rovnou k věci. „Něco se stalo,“ řekl. „Než jsem poznal tebe, byla tu jedna dívka.“

„Já vím,“ přitakala Norine.

„Co máš na mysli?“

„Mám tě ráda, Georgi,“ odpověděla Norine. „Jsi chytrý, zábavný a laskavý. A až na to ucho jsi i hezký.“

„Ale…“

„Ale poznám, když se muž trápí nešťastnou láskou k jiné.“

„To poznáš?“

„Tuším, že je to Maria,“ pokračovala Norine.

George to udivilo. „Jak to sakra víš?“

„Čtyřikrát nebo pětkrát jsi zmínil její jméno. A o žádné jiné dívce ze své minulosti jsi nikdy nemluvil. Člověk tedy nemusí být génius, aby si domyslel, že je pro tebe pořád důležitá. Jenže ona je v Chicagu, a tak jsem si myslela, že tě od ní dokážu odpoutat.“ Norine náhle vypadala smutná.

„Přešla do Washingtonu,“ řekl George.

„Chytré děvče.“

„Ne kvůli mně. Kvůli zaměstnání.“

„Ať je to jakkoli, ty mě kvůli ní pouštíš k vodě.“

Na tohle mohl stěží přitakat. Byla to však pravda, a tak neřekl nic.

Přinesli jim jídlo, ale Norine po příboru nesáhla. „Přeju ti všechno dobré, Georgi,“ řekla. „Dávej na sebe pozor.“

Zdálo se to velice náhlé. „Ehm… ty taky.“

Zvedla se. „Sbohem.“

Na to se dalo říct jen jediné. „Sbohem, Norine.“

„Můj salát si můžeš vzít,“ dodala a vyšla ven.

George se pár minut šťoural v jídle, cítil se zle. Norine se zachovala svým způsobem laskavě. Usnadnila mu to. Doufal, že se s tím vyrovná. Nezasloužila si, aby ji ranil.

Z restaurace se vrátil do Bílého domu. Musel se zúčastnit schůze prezidentova výboru pro rovné pracovní příležitosti, kterému předsedal viceprezident Lyndon Johnson. George už dřív navázal dobré vztahy s jedním Johnsonovým poradcem Skipem Dickersonem. Jenže do zahájení schůze měl ještě půl hodiny času, a tak zašel na tiskový odbor vyhledat Marii.

Dnes měla na sobě puntíkované šaty s ladící čelenkou do vlasů. Čelenka patrně přidržovala paruku: Mariino elegantní mikádo rozhodně nebylo přirozené.

Když se ho zeptala, jak se má, nevěděl, co odpovědět. Měl pocit viny kvůli Norine; teď však může pozvat Marii na schůzku s čistým svědomím. „Když se to vezme kolem a kolem, docela dobře,“ odpověděl. „Aty?“

Přitlumila hlas. „Někdy prostě nenávidím bělochy.“

„Co se stalo?“

„S mým dědečkem ses ještě nesetkal.“

„Nesetkal jsem se ještě s nikým z tvojí rodiny.“

„Děda tu a tam pořád ještě káže v Chicagu, ale většinu času tráví ve svém rodném městě Golgotě v Alabamě. Říká, že si vlastně nikdy nezvykl na ten studený vítr na Středozápadě. Ale pořád je kurážný. Vzal si na sebe svůj nejlepší oblek a šel se na radnici v Golgotě zaregistrovat k volbám.“

„Pověz, co se stalo.“

„Ponížili ho.“ Zavrtěla hlavou. „Znáš ty jejich triky. Dávají lidem test gramotnosti: musíš nahlas přečíst část Ústavy, vysvětlit ji a pak ji napsat. Zapisovatel vybere odstavec, který musíš číst. Bělochům dává jednoduché věty jako: ‚Nikdo nebude uvězněný kvůli dluhům.‘ Jenže černoch dostane dlouhý komplikovaný paragraf, kterému rozumí jen právník. A pak je na zapisovateli, jestli řekne, zda jsi gramotný nebo ne, a on samozřejmě vždycky rozhodne, že bílí jsou gramotní a černoši ne.“

„Hajzlové.“

„To není všechno. Černochy, kteří se pokusí zaregistrovat, vyhazují za trest z práce, ale dědovi to udělat nemohli, protože je už v penzi. Když odcházel, tak ho zatkli, protože se údajně bezdůvodně zdržoval na veřejném místě. Strávil noc ve vězení – když je ti osmdesát, není to žádný piknik.“ V očích měla slzy.

Příběh utvrdil George v jeho odhodlání. Na co si může stěžovat? Některé věci, které musí dělat, v něm vyvolávají pocit ušpinění. Práce pro Bobbyho je přesto to nejefektivnější, co může udělat pro lidi, jako je děda Summers. Jednoho dne budou ti jižanští rasisti rozdrceni.

Pohlédl na hodinky. „Mám schůzi u Lyndona.“

„Pověz mu o dědovi.“

„Možná mu to povím.“ Čas, který George trávil s Marií, se vždycky zdál být krátký. „Je mi líto, že musím tak spěchat, ale nechceš se sejít po práci?“ navrhl. „Můžeme si dát skleničku a pak si třeba zajít někam na večeři.“

Usmála se. „Děkuju, Georgi, ale dneska večer mám schůzku.“

„Aha.“ George to vyvedlo z konceptu. Nějak ho nenapadlo, že by už mohla s někým chodit. „Ehm, zítra musím do Atlanty, ale za dva tři dny budu zpátky. Tak třeba o víkendu?“

„Ne, díky.“ Zaváhala, pak mu to vysvětlila. „Už mám tak nějak stálý vztah.“

George byl zdrcený – což byla hloupost: proč by tak atraktivní dívka jako Maria neměla mít stálý vztah? Byl blázen. Cítil se dezorientovaný, jako by ztratil půdu pod nohama. „Šťastlivec,“ dostal ze sebe.

Usmála se. „Je hezké, že to říkáš.“

George se chtěl o soupeři dozvědět. „Kdo je to?“

„Toho neznáš.“

Ne, ale budu, jakmile se dozvím jeho jméno. „Zkus to, schválně.“

Zavrtěla hlavou. „Radši to neřeknu.“

George byl nesmírně frustrovaný. Má soka a ani neví, jak se jmenuje. Chtěl na ni naléhat, ale měl se na pozoru, aby se nechoval jako neurvalec: tohle dívky nesnášejí. „Tak jo,“ smířil se neochotně. „Užij si krásný večer,“ dodal s obrovskou dávkou neupřímnosti.

„Určitě.“

Rozešli se, Maria zamířila na tiskový odbor a George k pracovišti viceprezidenta.

George byl deprimovaný. Marii měl rád víc než kteroukoli dívku, s níž se setkal, a ztratil ji kvůli někomu jinému.

To by mě zajímalo, kdo to je, přemítal.

Maria se svlékla a vlezla do vany k prezidentu Kennedymu.

Jack Kennedy polykal celý den prášky, ale nic neulevilo bolavým zádům tak, jako když se ponořil do vody. Ráno se dokonce ve vaně i holil. Kdyby mohl, spal by v bazénu.

Tohle byla jeho vana v jeho koupelně s tyrkysovo-zlatou lahvičkou kolínské 4711 na poličce nad umývadlem. Po oné první návštěvě se Maria do Jackiiny ložnice nevrátila. Prezident měl svou vlastní ložnici a koupelnu propojené s Jackiiným apartmá krátkou chodbou, kde byl – z nějakého důvodu – umístěn gramofon.

Jackie byla opět mimo Washington. Maria se naučila nemučit se myšlenkami o milencově manželce. Věděla, že krutě zrazuje slušnou ženu, a rmoutilo ji to, a tak o tom nepřemýšlela.

Maria tu koupelnu milovala; byla neskutečně přepychová, s hebkými osuškami, bílými župany a drahým mýdlem – a celou rodinkou žlutých gumových kachniček.

Vklouzli do rutiny. Kdykoli ji Dave Powers pozval, což bývalo asi tak jednou týdně, vyjela po práci výtahem nahoru do rezidence. V západní hale na ni vždy čekal džbánek s daiquiri a tác se studenými zákusky. Někdy tam byl Dave, někdy Jenny a Jerry, někdy nikdo. Maria si nalila drink a čekala, dychtivá, ale trpělivá, dokud prezident nedorazil.

Krátce poté přešli do ložnice. To bylo pro Marii nejoblíbenější místo na světě. Byla tu postel s modrými nebesy, dvě křesla před otevřeným krbem a všude štosy knih, časopisů a novin. Měla pocit, že by v téhle místnosti mohla spokojeně žít až do smrti.

Jemně ji naučil poskytovat orální sex. Byla horlivou žákyní. Tohle obvykle chtěl hned po příchodu. Často na to spěchal, téměř zoufale; a na jeho naléhavosti bylo cosi vzrušujícího. Ona ho však měla nejraději poté, když se uvolnil a stal se vřelejší a něžnější.

Někdy pustil gramofonovou desku. Měl rád Sinatru, Tonyho Bennetta a Percyho Marquanda. O skupinách Miracles nebo Shirelles nikdy neslyšel.

V kuchyni byla vždy přichystaná studená večeře: kuře, krevety, sendviče, salát. Když se najedli, svlékli se a vlezli do vany.

Posadila se na opačný konec vany. Kennedy položil na vodu dvě kachničky. „Vsadím se o čtvrt dolaru, že moje poplave rychleji než tvoje,“ řekl s výrazným bostonským akcentem.

Vybrala si jednu z kachniček. Nejvíc ho milovala, když byl jako teď: hravý, bláznivý, dětský. „Dobře, pane prezidente,“ přikývla. „Ale jestli máte kuráž, tak o dolar.“

Většinou ho pořád oslovovala pane prezidente. Jeho manželka mu říkala Jack; bratři mu někdy říkali Johnny. Maria mu řekla Johnny jen v okamžicích velké vášně.

„Prohrát dolar si nemůžu dovolit,“ namítl se smíchem. Byl však citlivý a poznal, že Maria není v dobrém rozpoložení. „Co se děje?“

„Já nevím.“ Pokrčila rameny. „O politice s vámi obvykle nemluvím.“

„Proč ne? Politika je můj život, a tvůj taky.“

„S tou vás lidi moří celý den. Náš společný čas patří uvolnění a zábavě.“

„Udělej výjimku.“ Zvedl jí nohu ležící ve vodě podél jeho stehna a pohladil jí prsty. Maria věděla, že má krásné nohy; a nehty na nich si vždy lakovala. „Něco tě rozrušilo,“ poznamenal tiše. „Pověz mi, co to je.“

Když se na ni tak pronikavě zadíval těma oříškovýma očima a sarkasticky se pousmál, byla bezmocná. „Předevčírem uvěznili mého dědečka, když se pokoušel zaregistrovat k volbám,“ řekla.

„Uvěznili? To nemůžou udělat. Z čeho ho obvinili?“

„Z bezdůvodného pobývání na veřejném místě.“

„Ach jo. To se stalo někde na Jihu.“

„V Golgotě v Alabamě; jeho rodném městě.“ Zaváhala, ale rozhodla se, že mu poví celou pravdu, i když se mu to líbit nebude. „Chcete vědět, co řekl, když vyšel z vězení?“

„Co?“

„Řekl: ‚Myslel jsem, že když je v Bílém domě prezident Kennedy, budu moct volit, ale zřejmě jsem se mýlil.‘ Tohle mi pověděla babička.“

„K čertu,“ zaklel prezident. „On mi věřil a já jsem ho zradil.“

„Tohle si nejspíš myslí.“

„A co si myslíš ty, Marie?“ Stále jí hladil prsty.

Při pohledu na svou tmavou nohu v jeho bílých rukách zaváhala znovu. Bála se, že tenhle rozhovor by ho mohl rozhořčit. Byl háklivý na sebemenší náznaky, že jako politik je neupřímný nebo nedůvěryhodný, nebo že neplní své sliby. Kdyby na něj teď příliš tlačila, mohl by jejich vztah ukončit. A ona by pak umřela.

Musí však být čestná. Zhluboka se nadechla a pokusila se zůstat klidná. „Z mého pohledu ta záležitost není složitá,“ začala. „Jižani to dělají, protože můžou. Současné zákony dovolují, aby jim to procházelo navzdory Ústavě.“

„Ne tak úplně,“ přerušil ji. „Můj bratr Bob zvýšil počet žalob podávaných ministerstvem spravedlnosti kvůli porušování hlasovacího práva. Spolupracuje s ním brilantní mladý právník, černoch.“

Přikývla. „George Jakes. Znám ho. Jenže to, co dělají, nestačí.“

Pokrčil rameny. „To nemůžu popřít.“

Naléhala dál. „Všichni se shodují, že potřebujeme zákon změnit a přijít s novým zákonem o občanských právech. Spousta lidí si myslí, že jste to ve volební kampani slíbil. A… nikdo nechápe, proč jste to ještě neudělal.“ Kousla se do rtu, a pak riskovala vše. „Včetně mě.“

Jeho výraz ztvrdl.

Okamžitě litovala, že byla tak upřímná. „Nerozčilujte se,“ snažně prosila. „Já bych vás za nic na světě nerozrušovala – ale vy jste se mě na to zeptal a já jsem chtěla být upřímná.“ Do očí jí vhrkly slzy. „A chudák dědeček strávil noc ve vězení, ve svém nejlepším obleku.“

Přinutil se k úsměvu. „Já nejsem rozčílený, Marie. Rozhodně ne na tebe.“

„Mně můžete říct cokoli,“ ujistila ho. „Já vás zbožňuju. Nikdy bych vás nekritizovala, to musíte vědět. Jen mi povězte, jak to pociťujete.“

„Nejspíš jsem naštvaný, protože jsem slabý,“ odpověděl. „V Kongresu máme většinu, jen když zahrneme jižanské demokraty. Jestliže přijdeme s návrhem zákona o občanských právech, budou to sabotovat – a to není všechno. Pomstí se, budou hlasovat proti celému zbytku mého domácího programu, včetně systému zdravotního pojištění. A tohle pojištění by mohlo zlepšit život barevných Američanů víc než zákon o občanských právech.“

„Znamená to, že jste občanská práva vzdal?“

„Ne. V listopadu máme volby v polovině funkčního období. Budu žádat americký lid, aby poslali do Kongresu víc demokratů, a já tak mohl splnit své předvolební sliby.“

„Udělají to?“

„Asi ne. Republikáni na mě útočí kvůli zahraniční politice. Ztratili jsme Kubu, ztratili jsme Laos a teď ztrácíme Vietnam. Chruščova jsem nechal postavit přímo uprostřed Berlína plot z ostnatého drátu. A teď mě tlačí zády k té zatracené zdi.“

„To je zvláštní,“ přemítala Maria. „Nemůžete nechat černochy na Jihu hlasovat, protože jste zranitelný v oblasti zahraniční politiky.“

„Každý vůdce musí vypadat na světové scéně silně, jinak ničeho nedosáhne.“

„Nemohl byste to jen zkusit? Přijít s návrhem zákona o občanských právech, třebaže to patrně prohrajete. Lidi aspoň poznají, jak jste upřímný.“

Zavrtěl hlavou. „Jestliže předložím návrh zákona a budu poražen, budu vypadat slabý a to ohrozí všechno ostatní. A druhou šanci s občanskými právy bych už nikdy nedostal.“

„Co tedy mám říct dědečkovi?“

„Že dělat správnou věc není tak snadné, jak se zdá, ani když je člověk prezident.“

Postavil se a ona taky. Navzájem se osušili ručníky a pak šli do jeho ložnice. Maria si oblékla jednu z jeho hebkých nočních košil z modré bavlny.

Znovu se milovali. Když byl unavený, bylo to krátké, jako úplně poprvé; dnes večer však byl klidný, uvolněný. Vrátila se mu hravá nálada a jen tak leželi a laškovali spolu, jako by nezáleželo na ničem jiném na světě.

Potom rychle usnul. Ležela vedle něj, dokonale šťastná. Nechtěla, aby přišlo ráno, kdy se bude muset obléknout, jít do tiskového odboru a začít každodenní práci. Ve skutečném světě žila, jako by to byl sen, a čekala jenom na zavolání Davea Powerse, které znamenalo, že se může probudit a vrátit do jediné reality, na které záleží.

Věděla, že některé kolegyně musejí tušit, co dělá. Věděla, že on nikdy kvůli ní manželku neopustí. Věděla, že by měla mít obavy, aby neotěhotněla. Věděla, že všechno, co dělá, je pošetilé a špatné, a že to nemůže dobře skončit.

A byla tak zamilovaná, že jí to bylo jedno.

George chápal, proč byl Bobby tak rád, že ho může poslat, aby promluvil s Kingem. Když Bobby potřeboval vykonat tlak na hnutí za občanská práva, měl větší šanci na úspěch, pokud použil černošského posla. George si myslel, že ohledně Levisona má Bobby pravdu, nicméně se v této úloze necítil úplně příjemně – tenhle pocit mu začínal být důvěrně známý.

V Atlantě bylo chladno a pršelo. Verena přijela pro George na letiště, na sobě měla tmavohnědý plášť s černým kožešinovým límcem. Vypadala krásná, ale George stále ještě příliš trpěl Mariiným odmítnutím, než aby ho upoutala. „Stanleyho Levisona znám,“ poznamenala Verena, když vezla George rozšiřujícím se předměstím. „Velice přímý člověk.“

„On je právník, že?“

„Nejen právník. Pomáhal Martinovi při psaní Velkého kroku ke svobodě. Jsou si blízcí.“

„FBI říká, že Levison je komunista.“

„Každý, kdo nesouhlasí s J. Edgarem Hooverem, je podle FBI komunista.“

„Bobby označil Hoovera za buzeranta.“

Verena se zasmála. „Myslíš, že to mínil vážně?“

„Nevím.“

„Hoover teplouš?“ Zavrtěla nevěřícně hlavou. „To je tak dobré, že to nemůže být pravda. Skutečný život takhle legrační nikdy není.“

Projížděla v dešti k čtvrti Old Fourth Ward, kde se nacházely stovky podniků, které patřily černošským majitelům. Zdálo se, že v každém domovním bloku je kostel. Auburn Avenue kdysi označovali za nejvíce vzkvétající černošskou ulici v Americe. Jižní křesťanská konference měla své ústředí v čísle 320. Verena zastavila před dvoupodlažní budovou z červených cihel.

„Bobby si myslí, že doktor King je arogantní,“ prohodil George.

Verena pokrčila rameny. „Martin si myslí, že Bobby je arogantní.“

„Co si myslíš ty?“

„Pravdu mají oba.“

George se rozesmál. Měl rád Verenin důvtip.

Rychle přešli přes mokrý chodník dovnitř. Čekali před Kingovou kanceláří patnáct minut, pak je pozvali dál.

Martin Luther King byl hezký třiatřicetiletý muž s knírkem a předčasně ustupujícími černými vlasy. Byl malý, George odhadoval asi sto pětašedesát centimetrů, a trochu buclatý. Na sobě měl dobře vyžehlený tmavošedý oblek s bílou košilí a úzkou kravatou z černého saténu. Měl velké manžetové knoflíčky a v náprsní kapsičce bílý hedvábný kapesník. George zachytil závan kolínské. King na něj zapůsobil jako muž, pro kterého je důležitá vlastní důstojnost. Bylo mu to sympatické: sám byl také takový.

King potřásl Georgeovi rukou. „Když jsme se setkali posledně, účastnil jste se Jízdy svobody a směřovali jste do Annistonu. Co dělá paže?“

„Je úplně uzdravená, děkuju,“ odpověděl George. „Závodní zápasení jsem pověsil na hřebíček, ale to jsem už stejně chtěl udělat. Teď trénuju jeden středoškolský tým v Ivy City.“ Ivy City byla černošská čtvrť ve Washingtonu.

„To je dobrá věc,“ přikývl King. „Učit černošské chlapce využívat svou sílu v disciplinovaném sportu, podle pravidel. Posaďte se, prosím.“ Pokynul na židli a vrátil se za psací stůl. „Povězte mi, proč vás ministr spravedlnosti za mnou posílá.“ V hlase zazněl náznak uražené pýchy. Možná si King myslel, že za ním měl přijít Bobby osobně. George si připomněl, že v hnutí za občanská práva má King přezdívku Pámbu.

George stručně popsal problém se Stanleyem Levisonem a nevynechal nic kromě žádosti o povolení odposlechů. „Bobby mě sem poslal, abych se vás co nejvíc snažil přesvědčit, že byste měl přerušit veškeré vazby s panem Levisonem,“ řekl závěrem. „Je to jediný způsob, jak se ochránit před nařčením, že sympatizujete s komunisty – tohle obvinění by mohlo napáchat nevýslovné škody hnutí, ve které oba dva věříme.“

Když domluvil, King se ohradil. „Stanley Levison není komunista.“

George otevřel ústa, aby mu položil otázku.

King zvedl ruku a umlčel ho: nebyl to muž, který strpí, aby ho někdo přerušoval. „Stanley nikdy nebyl členem komunistické strany. Komunismus je ateistický a pro mě jako následovatele Pána Ježíše Krista by bylo nepřijatelné mít za blízkého přítele ateistu. Jenže –“ Naklonil se přes stůl. „To není celá pravda.“

Chvíli mlčel, ale George věděl, že on mluvit nemá.

„Povím vám celou pravdu o Stanleym Levisonovi,“ pokračoval nakonec a George měl pocit, že uslyší kázání. „Stanley umí vydělávat peníze. Je mu to poněkud trapné. Myslí si, že by měl život strávit tím, že bude pomáhat druhým. A tak, když byl mladý, nechal se… uchvátit. Ano, to je to slovo. Nechal se uchvátit ideály komunismu. Třebaže do strany nikdy nevstoupil, využíval své pozoruhodné nadání k tomu, aby různým způsobem Komunistické straně USA pomáhal. Zakrátko poznal, jak se mýlil, přerušil styky a věnoval svou podporu věci svobody a rovnosti pro černochy. A tak se stal mým přítelem.“

George počkal, dokud si nebyl jistý, že King skončil. „Tohle jsem vyslechl s velkou lítostí, důstojný otče,“ řekl pak. „Jestliže byl Levison finančním poradcem komunistické strany, je navždy poznamenaný.“

„Ale on se změnil.“

„Já vám věřím, ale ostatní nebudou. Pokračováním vztahu s Levisonem budete poskytovat munici našim nepřátelům.“

„Tak budiž,“ pokrčil rameny King.

George to šokovalo. „Jak to myslíte?“

„Morální pravidla musíme dodržovat, i když nám to nevyhovuje. K čemu bychom jinak pravidla potřebovali?“

„Když ale porovnáte –“

„My neporovnáváme,“ přerušil ho King. „Stanley konal špatně, když pomáhal komunistům. Kaje se a snaží se to odčinit. Já jsem kněz ve službě Pána. Musím odpouštět, jako to činí Ježíš, a vítat Stanleyho s otevřenou náručí. V nebi bude větší radost nad jedním hříšníkem, který činí pokání, než nad devadesáti devíti spravedlivými, kteří pokání nepotřebují. Sám příliš často potřebuji milosrdenství Boží, než abych odmítl odpuštění jinému.“

„Ale ta cena –“

„Jsem křesťanský duchovní, Georgi. Doktrína odpuštění proniká hluboko do mé duše, dokonce hlouběji než svoboda a spravedlnost. Tohle nemůžu porušit za žádnou cenu.“

George si uvědomil, že jeho mise je odsouzena k nezdaru. King byl naprosto upřímný. Žádná vyhlídka, že změní názor, neexistuje.

George se zvedl. „Děkuju vám, že jste mi věnoval čas a vysvětlil svůj názor. Cením si toho, stejně jako ministr spravedlnosti.“

„Žehnej vám Bůh,“ rozloučil se King.

George s Verenou vyšli z kanceláře a zamířili na ulici. Beze slova nastoupili do Verenina auta. „Hodím tě do hotelu,“ navrhla.

George přikývl. Myslel na Kingova slova. Nechtělo se mu mluvit.

Jeli mlčky, dokud nezastavila před vchodem do hotelu. „Tak co?“ zeptala se pak.

„King mě přiměl, abych se sám za sebe styděl,“ odpověděl.

„To kazatelé dělají,“ řekla mu matka. „To je jejich práce. Pro tebe je to dobré.“ Nalila Georgeovi sklenici mléka a podala mu talířek s koláčem. Nechtěl ani jedno, ani druhé.

Všechno jí vylíčil u ní v kuchyni. „Je tak silný,“ přemítal nahlas. „Když jednou ví, co je správné, udělá to, bez ohledu na cokoli.“

„Nedělej si o něm příliš vysoké mínění,“ varovala ho Jacky. „Nikdo není svatý – zvlášť když je to muž.“ Bylo k večeru a ona měla stále ještě na sobě oblečení do práce, hladké černé šaty a střevíce bez podpatků.

„Já vím. Jenže já do něj hučím, snažím se ho přesvědčit, aby se kvůli cynickým politickým důvodům rozešel s loajálním přítelem, a on jen mluví o tom, co je správné, a co špatné.“

„A co Verena?“

„Přál bych ti ji vidět v tom plášti s černým kožešinovým límcem.“

„Pozval jsi ji někam?“

„Byli jsme na večeři.“ Na dobrou noc ji nepolíbil.

„Ta Maria Summersová se mi líbí,“ pronesla Jacky zčistajasna.

George se zarazil. „Kde jsi k ní přišla?“

„Je členkou klubu.“ Jacky byla vedoucí černošských zaměstnanců v univerzitním klubu žen. „Není tam moc černých členek, a tak si samozřejmě povídáme. Zmínila se, že pracuje v Bílém domě, já jí řekla o tobě a přišli jsme na to, že vy dva se už znáte. Má prima rodinu.“

George to rozveselilo. „Jak můžeš vědět tohle?“

„Přivedla rodiče na oběd. Její otec je významný právník v Chicagu. Zná tamějšího starostu Daleyho.“ Daley byl velký stoupenec Kennedyho.

„Ty o ní víš víc než já!“

„Ženy naslouchají. Muži povídají.“

„Mně se Maria líbí taky.“

„To je dobře.“ Jacky se zachmuřila, připomněla si, o čem původně mluvili. „Co řekl Bobby Kennedy, když ses vrátil z Atlanty?“

„Dá souhlas k odposlouchávání Levisonova telefonu. To znamená, že FBI bude špehovat některé telefonické hovory doktora Kinga.“

„Jak moc na tom záleží? Všechno, co King dělá, je zamýšlené ke zveřejnění.“

„Můžou předem zjistit, co bude King dělat. Když se to dozvědí, dají echo segregacionistům – ti budou moct plánovat s předstihem a můžou najít způsob, jak mařit, co King dělá.“

„To je špatné, ale není to konec světa.“

„Mohl bych dát Kingovi ohledně těch odposlechů hlášku. Říct Vereně, ať Kinga varuje, aby si dával pozor, co říká při telefonátech s Levisonem.“

„Zradil bys důvěru kolegů, se kterými spolupracuješ.“

„To mě trápí.“

„Vlastně bys nejspíš musel na svůj post rezignovat.“

„Přesně tak. Protože bych se cítil jako zrádce.“

„Kromě toho by se o tom varování mohli dozvědět, a kdyby se poohlíželi po pachateli, uvidí v místnosti jediný černý obličej – tvůj.“

„Možná bych to měl udělat stejně, jestliže to je správné.“

„Pokud odejdeš, Georgi, v nejužším kruhu Bobbyho Kennedyho nebude žádný černý obličej.“

„Věděl jsem, že řekneš, že bych měl sklapnout a zůstat.“

„Je to těžké, ale myslím, že bys měl.“

„Já si to myslím taky,“ přitakal George.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Bydlíte v úžasným domě,“ řekla Beep Dewarová Daveovi Williamsovi.

Daveovi bylo třináct; žil tady, co pamatuje, a domu si vlastně nikdy pořádně nevšiml. Zvedl oči k cihlovému průčelí s řadami georgiánských oken s výhledem do zahrady. „Úžasným?“ podivil se.

„Je tak starej.“

„Mám dojem, že je jen z osmnáctýho století. Tak to je starej jenom asi dvě stě roků.“

„Jenom!“ Rozesmála se. „V San Francisku není dvě stě roků starý vůbec nic!“

Dům se nacházel na Great Peter Street v Londýně, pár minut pěšky od parlamentu. Většina domů v této čtvrti pocházela z osmnáctého století a Dave matně věděl, že byly postaveny pro členy parlamentu a peery, kteří museli docházet do Dolní sněmovny nebo do Sněmovny lordů. Daveův otec Lloyd Williams byl členem parlamentu.

„Kouříš?“ zeptala se Beep a vytáhla krabičku.

„Jen když mám šanci.“

Dala mu cigaretu a oba si zapálili.

Ursule Dewarové přezdívané Beep bylo také třináct, ale vypadala starší než Dave. Nosila prima americké oblečení, přiléhavé svetry, úzké džíny a vysoké boty. Tvrdila, že umí řídit auto. Britské rádio označovala za nudu: jen tři stanice, žádná nehraje rokenrol – a o půlnoci všechny vypnou! Když přistihla Davea, jak civí na hrbolky, pod nimiž se vpředu na černém roláku ukrývala její prsa, nepřivedlo ji to ani do rozpaků; jenom se usmála. Nikdy mu však neposkytla příležitost, aby jí dal pusu.

Nebyla by první dívka, kterou políbil. Byl by rád, aby to věděla – jen pro případ, kdyby si myslela, že je nezkušený. Byla by už třetí, když se započítá Linda Robertsonová, a on ji počítá, i když vlastně jeho polibek neopětovala. Šlo o to, že Dave ví, jak se to dělá.

Ale s Beep se mu to ještě nepodařilo, prozatím.

Už se dostal hodně blízko. Na zadním sedadle otcova vozu Humber Hawk jí diskrétně položil paži kolem ramen, ale ona odvrátila obličej a koukala se na osvětlené ulice. Když ji polechtal, vůbec se nehihňala. V pokoji jeho patnáctileté sestry Evie tančili při hudbě z gramofonu Dansette džajv; když však Dave pustil Elvisův srdceryvný ploužák „Are You Lonesome Tonight?“, tančit odmítla.

Přesto žil v naději. Teď, kdy stáli za zimního odpoledne na malé zahrádce, nepřišla žel ta pravá chvíle. Oba měli na sobě své nejlepší oblečení a Beep se objímala pažemi, aby se zahřála. Chystali se k odchodu na slavnostní rodinnou událost. Po ní ale bude následovat večírek. Beep měla v kabelce malou lahvičku vodky pro dochucení nealkoholických nápojů, které dostanou, zatímco rodiče si budou licoměrně prolévat hrdla whisky a ginem. A pak se může stát cokoli. Zíral na její růžové rty sevřené kolem filtru chesterfieldky a toužebně si představoval, jaké to bude.

Z domu se ozval matčin hlas s americkým přízvukem. „Pojďte, děti – odcházíme!“ Odhodili cigarety do květinového záhonu a vrátili se do domu.

Obě rodiny se shromáždily v hale. Daveova babička Eth Leckwithová měla být „uvedena“ do Sněmovny lordů. To znamenalo, že se stane baronkou, bude se jí říkat lady Leckwithová a bude zasedat jako labouristický peer v horní komoře parlamentu. Daveovi rodiče Lloyd a Daisy tu čekali s jeho sestrou Evie a mladým rodinným přítelem Jasperem Murrayem. Byli tu i Dewarovi, rodinní přátelé z dob války. Woody Dewar byl fotograf a na jednoroční pracovní pobyt v Londýně si s sebou přivezl manželku Bellu a děti Camerona a Beep. Zdálo se, že všechny Američany fascinují frašky britského veřejného života – a tak se i Dewarovi připojili k účasti na slavnostní události. Při odchodu z domu vytvořili velkou skupinu a společně zamířili k náměstí před parlamentem.

Cestou mlhavými londýnskými ulicemi Beep přenesla svou pozornost z Davea na Jaspera Murraye. Bylo mu osmnáct a vypadal jako Viking – vysoký, se širokými rameny a plavými vlasy. Na sobě měl teplé tvídové sako. Dave si moc přál být také tak dospělý a mužný, aby k němu Beep vzhlížela s tím výrazem obdivu a touhy.

Dave bral Jaspera jako staršího bratra a chtěl od něj radu. Svěřil se mu, že zbožňuje Beep a nedokáže přijít na to, jak si získat její srdce. „Snaž se dál,“ poradil mu Jasper. „Někdy zabere pouhá vytrvalost.“

Dave slyšel, co si povídají. „Tak ty jsi Daveův bratranec?“ zeptala se Beep Jaspera, když přecházeli náměstí před parlamentem.

„Vlastně ne,“ odpověděl Jasper. „Nejsme příbuzný.“

„Tak jak to, že tu bydlíš zadarmo a vůbec?“

„Máma chodila v Buffalu do školy s Daveovou matkou Daisy. Tam se seznámily i s tvým tátou. Od tý doby se všichni přátelej.“

Dave věděl, že ten příběh nebyl tak prostý. Jasperova matka Eva byla uprchlice z nacistického Německa a Daveova matka ji s typickou šlechetností vzala k sobě. Jenže Jasper raději zlehčil míru, do jaké je jeho rodina zavázána Williamsovým.

„Co studuješ?“ zeptala se Beep.

„Fráninu a němčinu. Jsem na St Julian’s, to je jedna z větších kolejí Londýnský univerzity. Ale hlavně píšu do studentskejch novin. Budu novinář.“

Dave mu záviděl. Nikdy se nenaučí francouzsky ani nepůjde na vysokou školu. Ve třídě byl ve všech předmětech nejhorší. Otec si zoufal.

„Kde jsou tví rodiče?“ zeptala se Beep Jaspera.

„V Německu. Jezdí po světě s armádou. Táta je plukovník.“

„Plukovník!“ zvolala s obdivem Beep.

„Pěkná coura,“ zamumlala Daveovi do ucha jeho sestra Evie. „Co si myslí? Nejdřív dělá voči na tebe, a pak si začíná s mužským o pět let starším!“

Dave to nechal bez poznámky. Věděl, že sestra je do Jaspera strašně zabouchnutá. Mohl by si z ní utahovat, ale zdržel se. Měl Evii rád a kromě toho bylo lepší tohle si schovat a použít to, až na něj bude někdy hnusná.

„To se člověk nemusí narodit jako šlechtic?“ divila se Beep.

„I v těch nejstarších rodinách musel být někdo první,“ odpověděl Jasper. „Jenže dneska máme doživotní peery – jejich titul se na dědice nepřenáší. Paní Leckwithová bude doživotní peer.“

„Budeme muset před ní dělat pukrle?“

Jasper se zachechtal. „Ne, ty jsi ale cvok.“

„Bude na tom ceremoniálu královna?“

„Ne.“

„To je škoda!“

„Koza pitomá,“ zašeptala Evie.

Do Westminsterského paláce vešli vchodem pro členy Horní sněmovny. Přivítal je muž ve formálním oblečení pro slavnostní příležitosti u dvora včetně kalhot končících nad koleny a hedvábných punčoch. Dave zaslechl babičku. „Zastaralé uniformy jsou spolehlivou známkou instituce, která potřebuje reformu,“ poznamenala hlasem se zpěvavým velšským přízvukem.

Dave a Evie docházeli do budovy parlamentu celý život, ale pro Dewarovy to byl nový zážitek; okouzlilo je to. Beep zapomněla být půvabně potrhlá. „Všechno vyzdobený!“ vydechla. „Dlažba, koberce, tapety, dřevěný obložení, vitráže, tesaný kameny!“

Jasper na ni pohlédl s větším zájmem. „Typická viktoriánská gotika.“

„Fakt?“

Dave začínal být podrážděný tím, jak jí Jasper imponuje.

Společnost se rozdělila, většina z nich následovala uvaděče po schodech na galerii nad jednacím sálem. Ethelini přátelé už tu byli. Beep si sedla vedle Jaspera, ale Daveovi se podařilo posadit se po jejím druhém boku a Evie vklouzla vedle něj. Dave častokrát navštívil Dolní sněmovnu na opačném konci paláce, ale tady to bylo mnohem nazdobenější a místo zelených tu měli červené kožené lavice.

Po dlouhém čekání to dole zašumělo a vešla babička; kráčela v řadě čtyř dalších osob, všichni měli směšné klobouky a nesmírně bláznivé hávy s kožešinovými nášivkami. „To zírám!“ žasla Beep, ale Dave a Evie se zahihňali.

Průvod se zastavil před jakýmsi trůnem a babička poklekla, nikoli bez obtíží – bylo jí šedesát osm. Pak se předávala z ruky do ruky spousta svitků, které se musely nahlas přečíst. Daveova matka Daisy vysvětlovala obřad tiše Beepiným rodičům, vysokému Woodymu a buclaté Belle, ale Dave ji přestal vnímat. Všechno to byly fakt hovadiny.

Po chvíli Ethel a dva členové jejího doprovodu přešli k jedné lavici a usedli na ni. Pak následovala nejlegračnější část.

Sedli si a okamžitě se zase postavili. Sundali si klobouky a uklonili se. Pak usedli a znovu si klobouky nasadili. Pak to udělali celé ještě jednou a vypadali jako tři loutky na provázku: stoupnout, sundat klobouk, uklonit se, sednout, nasadit klobouk. Tentokrát Dave a Evie jen stěží potlačovali řehot. A pak to zopakovali potřetí. Dave slyšel, jak sestra vyprskla: „Už dost, prosím, stačí!“ a rozhihňal se ještě víc. Daisy na ně upřela přísný pohled tmavomodrých očí, ale i jí samotné to připadalo legrační natolik, že se nakonec zasmála také.

Konečně bylo po všem a Ethel odešla ze sálu. Rodina a přátelé se zvedli. Daveova matka je odvedla spletí chodeb a schodišť do místnosti v suterénu, kde se konala oslava. Dave si ověřil, že jeho kytara leží v pořádku v koutě. On a Evie budou vystupovat, třebaže hvězdou je ona: on ji jenom doprovází.

Za pár minut se v místnosti sešla asi stovka lidí.

Evie odchytila Jaspera a začala se ho vyptávat na studentské noviny. Téma bylo blízké jeho srdci a odpovídal s nadšením, ale Dave si byl jistý, že Evie to má marné. Jasper je kluk, který se o sebe umí postarat. Právě teď má luxusní ubytování zdarma, navíc jen kousek cesty autobusem od své koleje. Podle Daveova cynického mínění nebylo pravděpodobné, že by destabilizoval svou pohodlnou situaci tím, že by si začal románek s dcerou domácích.

Evie však odvedla Jasperovu pozornost od Beep, a vytvořila tak pro Davea volné pole působnosti. Přinesl Beep sklenici zázvorového piva a zeptal se, co si myslí o ceremoniálu. Potají jim nalila do sklenic vodku. Chvilku poté se všichni roztleskali, když vešla Ethel, nyní v normálním oblečení – v červených šatech s ladícím pláštěm a kloboučkem nasazeným na stříbrných kadeřích. „Kdysi musela bejt děsná krasavice,“ zašeptala Beep.

Daveovi připadlo příšerné uvažovat o babičce jako o atraktivní ženě.

Ethel začala mluvit. „Jsem tak ráda, že můžu tuhle chvíli sdílet s vámi všemi,“ řekla. „Je mi jen líto, že můj milovaný Bernie se tohoto dne nedožil. Byl to nejmoudřejší muž, jakého jsem kdy poznala.“

Děda Bernie zemřel před rokem.

„Je to zvláštní, když mě oslovují ‚My lady‘, tím spíš že jsem celoživotní socialistka,“ pokračovala a všichni se rozesmáli. „Bernie by se mě zeptal, jestli jsem své nepřátele porazila, nebo se k nim jen přidala. Dovolte mi tedy, abych vás ujistila, že jsem se přidala ke šlechtě proto, abych ji zrušila.“

Zatleskali.

„Vážně, soudruzi, vzdala jsem se svého mandátu členky parlamentu za Aldgate, protože jsem cítila, že je načase postoupit ho někomu mladšímu, ale z veřejného života jsem se nestáhla do ústraní. V naší společnosti je příliš mnoho nespravedlnosti, příliš špatného bydlení a chudoby, příliš hladu ve světě – a mně možná zbývá už jen dvacet či třicet let vedení volebních bojů!“

Sklidila další jásot.

„Dostalo se mi rady, že tady ve Sněmovně lordů je moudré vzít si za své jedno zásadní téma, a já jsem se už rozhodla, jaké bude to moje.“

Všichni ztichli. Lidé vždycky dychtili vědět, co udělá Eth Leckwithová příště.

„Minulý týden zemřel můj drahý přítel Robert von Ulrich. Bojoval v první světové válce, ve třicátých letech se dostal do problémů s nacisty a nakonec vedl nejlepší restauraci v Cambridgi. Kdysi, když jsem byla mladá švadlenka v jedné robotárně v East Endu, mi koupil nové šaty a vzal mě na oběd do Ritzu. A…“ Zvedla vzdorně bradu. „A byl homosexuál.“

V místnosti se rozlehlo překvapené zašumění.

„No to mě podrž!“ zamumlal Dave.

„Tvoje babička se mi líbí,“ řekla Beep.

Lidé nebyli zvyklí slýchat někoho mluvit o tomto tématu tak otevřeně, zejména ne ženu. Dave se zakřenil. Milovaná babička po všech těch letech pořád dokáže čeřit vody.

„Nemručte, tohle vás přece šokovat nemůže,“ pokračovala rázně. „Všichni víte, že jsou muži, kteří milují muže. Takoví lidé nikomu neškodí – podle mé zkušenosti mají ve skutečnosti sklon chovat se laskavěji než ostatní –, a přesto to, co dělají, je podle zákonů naší země zločin.

A co hůř, policisté v civilu předstírají, že jsou muži téhož druhu, a pak je zatýkají a uvězňují. Podle mého názoru je to stejně špatné jako pronásledovat lidi, protože jsou židi, pacifisti nebo katolíci. Mým hlavním tématem tady ve Sněmovně lordů tedy bude reforma zákona o homosexualitě. Doufám, že mi všichni budete držet palce. Děkuju vám.“

Sklidila nadšený potlesk. Dave usoudil, že skoro všichni přítomní jí upřímně přejí hodně štěstí. Silně to na něj zapůsobilo. Věznění teploušů mu připadalo praštěné. Sněmovna lordů v jeho očích stoupla: jestliže tady můžete usilovat o takovouhle změnu, možná to není tak úplně směšná instituce.

„A teď píseň na počest našich amerických příbuzných a přátel,“ ohlásila Ethel nakonec.

Evie vykročila dopředu a Dave ji následoval. „Věř, že jim babička dá, aby měli o čem přemýšlet,“ zašeptala Evie Daveovi. „A vsadím se, že to taky prosadí.“

„Většinou dosáhne všeho, co si zamane.“ Chopil se kytary a zahrál akord G dur.

Evie okamžitě spustila:

Ach, řekni, zdali zříš ve světle časného úsvitu,

Většina přítomných byli Britové, nikoli Američané, ale Eviin hlas přiměl poslouchat všechny.

co tak hrdě jsme zdravili v poslední soumračné záři.

Dave považoval nacionalistickou hrdost za úplnou hovadinu, ale navzdory tomu se mu sevřelo hrdlo. To ta píseň.

Ty široké pruhy a jasné hvězdy, co při nebezpečném boji

nad pevností bylo vidět, jak statečně vlají.

Sál byl tak tichý, že Dave slyšel vlastní dech. Tohle Evie dokáže. Když je na jevišti, všichni se dívají.

A rudě planoucí rakety, granáty vybuchující ve vzduchu

nám v noci dokazovaly, že naše vlajka tam stále je.

Dave pohlédl na matku a viděl, jak si otírá slzu.

Ach, řekni, zda ten hvězdami posetý prapor stále vlaje

nad zemí svobodných a domovem statečných?

Lidé tleskali a nadšeně volali. Tohle musel Dave sestře přiznat: občas člověka fakt štve, ale obecenstvo dokáže očarovat.

Vzal si další zázvorové pivo a rozhlédl se po Beep, ale v místnosti nebyla. Uviděl jejího staršího bratra Camerona, troubu. „Hele, Came, kam šla Beep?“

„Nejspíš ven, dát si páva,“ odpověděl.

Dave přemýšlel, kde by ji našel. Rozhodl se, že půjde ven a koukne se. Odložil sklenici.

K východu se dostal zároveň s babičkou, a tak jí přidržel dveře. Patrně mířila na dámskou toaletu: měl matné povědomí, že staré ženy tam musí chodit často. Usmála se na něj a vydala se nahoru po schodech s červeným kobercem. Neměl tušení, kde je, a tak ji následoval.

V mezipatře ji zastavil postarší muž opírající se o hůlku. Dave si povšiml, že má na sobě elegantní oblek ze světle šedé látky s úzkým bílým proužkem. Z náprsní kapsičky mu čouhal vzorovaný hedvábný kapesník. Obličej měl skvrnitý a vlasy bílé, ale očividně to býval pohledný muž. „Gratuluju, Eth,“ řekl a potřásl jí rukou.

„Děkuju, Fitzi.“ Zřejmě se dobře znali.

Nepouštěl její ruku. „Takže nyní jsi baronka.“

Usmála se. „Není život zvláštní?“

„Pro mě je hádankou.“

Stáli v cestě a Dave přešlapoval na místě a čekal. Třebaže jejich slova byla nicotná, v jejich podtónu zněla vášeň. Dave netušil, oč jde.

„Nevadí ti, že tvoje hospodyně byla povýšena do šlechtického stavu?“ prohodila Ethel.

Hospodyně? Dave věděl, že Ethel začínala jako služka v nějakém velkém domě ve Walesu. Tenhle muž musel být její zaměstnavatel.

„Takové věci mi přestaly vadit už dávno,“ odpověděl muž. Poplácal ji po ruce a pustil ji. „Za Atleeho vlády, abych byl přesný.“

Rozesmála se. Bylo jasné, že si s ním povídá ráda. V tom silném podtónu jejich rozhovoru nebyla láska ani nenávist, ale cosi jiného. Kdyby nebyli tak staří, Dave by si myslel, že je to sex.

Dave netrpělivě zakašlal.

„Tohle je můj vnuk David Williams,“ představila ho Ethel. „Pokud ti to už opravdu přestalo vadit, mohl bys mu podat ruku. Dave, tohle je hrabě Fitzherbert.“

Hrabě zaváhal a Dave si na okamžik myslel, že mu ruku podat odmítne; pak si to zřejmě rozmyslel a natáhl ji. Dave jí potřásl a pozdravil.

„Děkuju ti, Fitzi,“ řekla Ethel. Nebo to spíš málem řekla, ale zdálo se, že před dokončením věty se jí stáhlo hrdlo. Bez dalšího slova vykročila opět po schodech nahoru. Dave zdvořile kývnul hlavou na pozdrav starému hraběti a následoval ji.

Chvilku poté Ethel zmizela za dveřmi označenými „Dámy“.

Dave tušil, že mezi Ethel a Fitzem cosi bylo. Rozhodl se, že se na to vyptá matky. Pak zahlédl východ, který by mohl vést ven, a starou dvojici pustil z hlavy.

Vyšel ze dveří a ocitl se na vnitřním dvoře nepravidelných tvarů, kde stály popelnice. Tohle by bylo bezvadné místo k tajnému muchlování, pomyslel si. Nebylo to průchozí, nevedla sem žádná okna a byla tu spousta podivných zákoutí. Jeho naděje rostly.

Po Beep ani památky, ale ucítil tabákový kouř.

Obešel popelnice a pohlédl do kouta.

Stála tam, jak doufal, a v levé ruce držela cigaretu. Jenže byla s Jasperem a svírali se v objetí. Dave na ně vytřeštil oči. Jejich těla vypadala jako slepená dohromady; vášnivě se líbali, ona měla pravou ruku v jeho vlasech, on svou pravici na jejím prsu.

„Jsi zrádnej parchant, Jaspere Murrayi,“ zamumlal Dave, otočil se a vrátil se do budovy.

Evie Williamsová navrhla, že ve školním představení Hamleta sehraje scénu Oféliina šílenství nahá.

Pouhá představa Camerona Dewara nepříjemně rozpálila.

Cameron Evii zbožňoval. Jenom nesnášel její názory. Připojovala se ke každé přehnaně dojímavé kauze v tisku – od krutého zacházení se zvířaty až po jaderné odzbrojení – a mluvila tak, jako by ti, kdo nedělají totéž, museli být suroví a hloupí. Na tohle však byl Cameron zvyklý: nesouhlasil s většinou lidí svého věku a s celou rodinou. Rodiče byli beznadějně liberální a babička kdysi bývala redaktorkou novin s pochybným názvem Buffalský anarchista.

Williamsovi byli stejně špatní, levičáci od prvního do posledního. Jediným napůl snesitelným obyvatelem domu v Great Peter Street byl ten příživník Jasper Murray, který se ke všemu stavěl víceméně cynicky. Londýn je hnízdo podvratných živlů, ještě horší než Cameronovo rodné San Francisco. Bude rád, až otci vyprší jeho stáž a budou se moct vrátit do Ameriky.

Až na to, že mu bude chybět Evie. Cameronovi bylo patnáct a byl poprvé zamilovaný. Milostný poměr nechtěl. Když však seděl ve školní lavici a pokoušel se naučit francouzská a latinská slovíčka, uvědomil si, že vzpomíná, jak Evie zpívala „Hvězdami posetý prapor“.

Má ho ráda, to bezpečně cítil. Evie si uvědomuje, že je chytrý, a klade mu vážné otázky: Jak pracují jaderné elektrárny? Je Hollywood nějaké skutečné místo? Jak se zachází v Kalifornii s černochy? A co je ještě lepší, pozorně naslouchá jeho odpovědím. To není jen tak nezávazný společenský hovor; Evie, stejně jako on, se nezajímá o prázdné tlachání. V Cameronově fantazii by z nich byla známá intelektuální dvojice.

Letos Cameron a Beep chodili do téže školy jako Evie a Dave, moderního londýnského ústavu, v němž – podle Cameronova názoru – byli učitelé většinou komunisti. Po škole se bleskem rozšířily spory ohledně Eviiny scény šílenství. Učitel dramatické výchovy Jeremy Faulkner, vousáč s pruhovanou akademickou šálou, její pojetí schvaloval. Ovšem ředitel školy nebyl tak pošetilý a rozhodně proti tomu zakročil.

Tohle byl výjimečný případ, kdy by Cameron uvítal vítězství liberální dekadence.

Rodiny Williamsových a Dewarových šly hru zhlédnout společně. Cameron Shakespeara nenáviděl, ale dychtivě toužil vidět, co bude Evie na jevišti dělat. Měla velice soustředěný výraz, zřejmě vyvolaný přítomností diváků. Podle Ethel, dcery Daie Williamse, který byl průkopníkem odborového hnutí a evangelickým kazatelem, byla Evie jako její pradědeček Dai. „Můj otec měl v očích stejné světlo člověka mířícího ke slávě,“ poznamenala.

Cameron prostudoval Hamleta svědomitě – tak ostatně studoval všechno, aby dostal dobré známky – a věděl, že Ofélie je nechvalně proslulá obtížná role. Má budit soucit, ale svými obscénními písněmi se snadno může stát směšná. Jak má tuhle roli zahrát patnáctiletá dívka a unést přitom obecenstvo? Cameron nechtěl vidět, jak se Evie znemožní (i když kdesi v koutku mysli se mu skrývala drobná fantazie, ve které ji objímá kolem útlých ramen a utěšuje ji, zatímco ona pláče kvůli ponižujícímu neúspěchu).

S rodiči a mladší sestrou Beep vešli do školní auly, která zároveň sloužila jako tělocvična, takže tu páchly stejnou měrou zaprášené zpěvníky jako propocené tenisky. Usedli vedle rodiny Williamsových – labouristického člena parlamentu Lloyda Williamse, jeho americké manželky Daisy, babičky Eth Leckwithové a jejich podnájemníka Jaspera Murraye. Eviin mladší bratr Dave byl někde jinde, měl na starosti občerstvení o přestávce.

V posledních měsících Cameron několikrát vyslechl historku, jak se jeho rodiče poprvé setkali za války tady v Londýně, na večírku, který pořádala Daisy. Táta doprovodil mámu domů: když tohle vyprávěl, měl v očích zvláštní světlo, a máma na něj upřela pohled, který jako by říkal Už sakra ani slovo, a táta už víc neřekl. Cameron i Beep s chorobnou zvědavostí přemítali, co asi rodiče cestou domů dělali.

Pár dní poté táta seskočil padákem do Normandie a máma si myslela, že ho už nikdy neuvidí; přesto však zrušila zasnoubení s jiným mužem. „Moje matka zuřila,“ říkala máma. „Nikdy mi to neodpustila.“

Cameronovi připadaly židle ve školní aule nepohodlné i na ranní půlhodinové shromáždění. Dnes večer to bude očistec. Věděl až moc dobře, že celá hra trvá pět hodin. Evie ho ujistila, že tohle je zkrácená verze. Cameron přemýšlel, jak moc zkrácená.

Otočil se k Jasperovi, který seděl vedle něj. „Co bude mít Evie na sobě na tu scénu šílenství?“

„Nevím,“ odpověděl Jasper. „Nikomu to neřekla.“

Světla zhasla a vytažená opona odhalila baštu před Elsinorem.

Namalované jevištní pozadí byla Cameronova práce. Měl silný vizuální smysl, patrně zděděný po otci fotografovi. Obzvlášť ho těšilo, jak namalovaný měsíc skrývá bodový reflektor, který nasvěcuje stráž.

Moc dalších věcí, které by se mu líbily, tu nebylo. Každá školní divadelní hra, kterou Cameron kdy viděl, byla hrozná, a tohle nebude žádná výjimka. Sedmnáctiletý chlapec v roli Hamleta se pokoušel vypadat záhadně, ale podařilo se mu vypadat jen jako dřevo. Ovšem Evie, to bylo něco jiného.

Ve svém prvním výstupu toho Ofélie nemá moc na práci, kromě naslouchání povýšeně shovívavému bratrovi a nadutému otci. Teprve na konci výstupu varuje bratra před pokrytectvím v krátké řeči, kterou Evie přednesla s jízlivým potěšením. Avšak ve svém druhém výstupu, kdy říká otci o Hamletově bláznivém vniknutí do jejího pokoje, úplně rozkvetla. Na počátku byla zběsilá, pak se zklidnila, ztišila a víc soustředila. Když pronesla slova: „Vzdech tak propastný a srdceryvný vydal,“ zdálo se, že obecenstvo sotva dýchá. A pak v její další scéně, kdy rozlícený Hamlet běsní a posílá ji do kláštera, vypadala tak zmateně a ublíženě, že Cameron chtěl vyskočit na jeviště a zmlátit ho. Jeremy Faulkner moudře rozhodl ukončit první polovinu právě v tuto chvíli a potlesk byl obrovský.

O přestávce Dave vládl pultu s nealkoholickými nápoji a cukrovinkami. K ruce měl víc než deset kamarádů, kteří obsluhovali, jak nejrychleji to šlo. Na Camerona to silně zapůsobilo: ještě nikdy neviděl, aby školáci pracovali tak pilně. „Že tys jim dal nějaký prášky na povzbuzení?“ zeptal se Davea, když si bral sklenici třešňové limonády.

„Nene,“ zavrtěl hlavou Dave. „Jen dvacet procent provize ze všeho, co prodají.“

Cameron doufal, že si Evie o přestávce třeba přijde popovídat s rodinou, ale neobjevila se, a když zvonek ohlásil začátek druhé půlky, vrátil se na místo, zklamaný, ale dychtivý vidět, co udělá Evie dál.

Hamlet se zlepšil, když mohl přede všemi Ofélii obtěžovat oplzlými žerty. Možná to tomu herci jde úplně přirozeně, pomyslel si nelaskavě Cameron. Oféliiny rozpaky a nepříjemné pocity se zvyšovaly, až hraničily s hysterií.

Ovšem obecenstvo zcela strhla scéna šílenství.

Když se Ofélie objevila v noční košili z tenké bavlny, špinavé a potrhané, a ta jí sahala sotva do půlky stehen, vypadala jako chovankyně ústavu pro choromyslné. Zdaleka nechtěla budit politování – pošklebovala se a byla agresivní, jako opilá děvka na ulici. Když pronesla: „Říkají, že sůva bývala pekařova dcera,“ větu, která podle Cameronova mínění neznamená vůbec nic, znělo to jako sprostý posměšek.

Cameron zaslechl matku. „Nemůžu věřit, že té dívce je teprve patnáct,“ šeptala otci.

Při slovech: „Mužský to udělá a nic nedbá, co chudák holka zkusí,“ Ofélie chňapla královi po přirození, což vyvolalo v obecenstvu nervózní zahihňání.

Pak přišla náhlá proměna. Když mluvila o mrtvém otci, koulely se jí po tvářích slzy a hlas jí zeslábl téměř do šepotu. Obecenstvo ztichlo. „Když si vzpomenu, že by ho měli položit do té studené hlíny, musím plakat,“ pronášela už opět jako dítě.

Cameronovi se chtělo plakat také.

Pak obrátila oči v sloup, zapotácela se a zaskřehotala jako stará čarodějnice. „Zavolejte mi kočár!“ vykřikla jako smyslů zbavená. Zvedla obě ruce k výstřihu šatů a jedním škubnutím je roztrhla. Obecenstvo zalapalo po dechu. „Dobrou noc, dámy!“ křikla a nechala oblečení spadnout na zem. Zcela nahá pokračovala: „Dobrou noc, milé dámy! Dobrou noc! Dobrou noc!“ Pak odběhla.

Poté už hra nestála za nic. Hrobník nebyl zábavný a šermířský souboj na konci byl stejně nepřirozený jako nudný. Cameron nedokázal myslet na nic jiného než na nahou Ofélii blouznící vpředu na jevišti, na její hrdá malá prsa a planoucí kaštanové ochlupení v rozkroku; krásná dívka dohnaná k šílenství. Tušil, že každý muž v publiku cítí totéž. Hamlet mohl být všem ukradený.

Když se herci děkovali, největší potlesk patřil Evii. Ředitel však nepřišel na jeviště hýřit chválou a díky, jako se to obvykle dělá i u naprosto beznadějných amatérských představení.

Když Eviina rodina odcházela z auly, všichni na ni koukali. Daisy to brala statečně a živě si povídala s ostatními rodiči. Lloyd ve střízlivém tmavošedém obleku s vestou neříkal nic, ale tvářil se chmurně. Eviina babička Eth Leckwithová se vlažně usmívala: možná měla výhrady, ale stěžovat si nehodlala.

Cameronova rodina také reagovala smíšeně. Matka nesouhlasně špulila rty. Otec nasadil tolerantně pobavený úsměv. Beep přetékala obdivem.

„Tvoje sestra je skvělá,“ řekl Cameron Daveovi.

„Mně se tvoje líbí taky,“ ušklíbl se Dave.

„Ofélie to představení Hamletovi ukradla!“

„Evie je génius,“ odpověděl Dave. „Rodiče nepříčetně vytáčí.“

„Proč?“

„Oni nevěří, že šoubyznys je seriózní práce. Cpou nás oba do politiky.“ Protočil panenky.

Zaslechl je Cameronův otec Woody Dewar. „Měl jsem stejný problém,“ vmísil se. „Otec byl v americkém senátu, stejně jako děda. Nemohli pochopit, proč chci dělat fotografa. Nepřipadalo jim to zřejmě jako opravdové zaměstnání.“ Woody pracoval pro časopis Life, po Paris Match patrně nejlepší fotožurnalistický časopis na světě.

Obě rodiny se odebraly do zákulisí. Evie se vynořila z dívčí šatny a ve stejnobarevném tričku, svetříku a sukni pod kolena vypadala ostýchavě; oblečení očividně zvolila, aby vyjádřila Já nejsem sexuální exhibicionistka, to byla Ofélie. Také měla výraz tichého triumfu. Ať si o její nahotě lidi říkají, co chtějí, její projev obecenstvo uchvátil.

První promluvil otec. „Jenom doufám, že tě nezatknou pro neslušné obnažování.“

„Já jsem to fakt neplánovala,“ odpověděla Evie, jako by jí složil poklonu. „Bylo to rozhodnutí na poslední chvíli. Ani jsem si nebyla jistá, jestli se ta noční košile roztrhne.“

Kecy, pomyslel si Cameron.

Jeremy Faulkner se objevil se svou charakteristickou akademickou šálou. Byl to jediný učitel, který dovoloval žákům, aby ho oslovovali křestním jménem. „Bylo to fantastické!“ rozplýval se. „Vrcholný okamžik!“ Oči mu zářily nadšením. Camerona napadlo, že Jeremy je do Evie zamilovaný také.

„Jerry, tohle jsou moji rodiče Lloyd a Daisy Williamsovi,“ představila je Evie.

Učitel chvilku vypadal vylekaně, ale rychle se vzpamatoval. „Musíte být ještě překvapenější než já,“ řekl, aby se šikovně zbavil odpovědnosti. „Měli byste vědět, že jsem v životě neučil tak skvělého žáka, jako je Evie.“ Potřásl si rukou s Daisy, pak s viditelně neochotným Lloydem.

Evie se obrátila k Jasperovi. „Jsi pozvaný na večírek po představení,“ řekla mu. „Jako můj osobní host.“

Lloyd se zamračil. „Večírek?“ podivil se. „Po tomhle?“ Jasně cítil, že jakákoli oslava je nepatřičná.

Daisy ho šťouchla do paže. „To je v pořádku,“ souhlasila.

Lloyd pokrčil rameny.

„Jenom na hodinu,“ dodal Jeremy radostně. „Ráno je škola!“

„Jsem moc starej,“ namítl Jasper. „Měl bych pocit, že tam nepatřím.“

„Jsi jen o rok starší než šesťáci,“ protestovala Evie.

Cameron nechápal, proč ho tam k čertu chce. On je moc starý. Je vysokoškolák, na večírek středoškoláků nepatří.

Naštěstí Jasper pozvání odmítl. „Uvidíme se doma,“ odpověděl pevně.

„Nejpozději v jedenáct, prosím,“ vmísila se Daisy.

Rodiče odešli. „Panebože, tobě to prošlo!“ řekl Cameron.

Evie se ušklíbla. „Já vím.“

Slavili při kávě a dortech. Cameron litoval, že tu není Beep, aby jim nalila do kávy kapku vodky, ale ona se na představení nijak nepodílela, a tak odešla domů jako Dave.

Evie se stala středem pozornosti. I chlapec, který hrál Hamleta, připustil, že Evie je hvězdou večera. Jeremy Faulkner nebyl k zastavení a stále vykládal, jak její nahota vyjádřila Oféliinu zranitelnost. Jeho chvála Evie začala působit až děsivě trapně.

Cameron trpělivě vyčkával, nechal je, ať si ji zabírají pro sebe, protože věděl, že sám má největší výhodu: bude ji doprovázet domů.

Odešli v půl jedenácté. „Jsem rád, že tátu poslali sem do Londýna,“ poznamenal Cameron, když kličkovali postranními uličkami. „Ze San Franciska se mi strašně nechtělo, ale tady je to docela paráda.“

„Jde to,“ přitakala bez nadšení.

„Nejlepší na tom je, že jsem poznal tebe.“

„To je milý. Dík.“

„Fakt mi to změnilo život.“

„To určitě ne.“

Takhle si to Cameron nepředstavoval. Jsou sami v opuštěných ulicích, mluví potichu, jak těsně vedle sebe procházejí tmou i kužely světla vrhaného lampami, ale žádný pocit důvěrnosti tu není. Připomínali spíš lidi, kteří mluví jen tak, aby řeč nestála. Přesto se nevzdával. „Chci, abysme byli fakt blízký přátelé.“

„To už jsme,“ odpověděla s náznakem netrpělivosti.

Dorazili do Great Peter Street a on stále ještě nevyjádřil, co chtěl říct. Když se přiblížili k domu, zastavil se. Ona udělala další krok, a tak ji uchopil za paži a přitáhl zpátky. „Evie,“ zachraptěl, „já tě miluju.“

„No tak, Came, nebuď směšnej.“

Cameron měl pocit, jako by dostal ránu pěstí.

Evie se pokusila jít dál. Popadl ji za paži pevněji, bylo mu jedno, jestli ji to teď bolí. „Směšnej?“ zeptal se. Hlas se mu trapně třásl; promluvil znovu rozhodněji. „Proč by to mělo bejt směšný?“

„Nic nevíš,“ odsekla podrážděně.

Tohle byla obzvlášť bolestná výtka. Cameron se pyšnil tím, že toho hodně ví, a představoval si, že ho má proto ráda. „Co nevím?“ chtěl vědět.

Mocným škubnutím si uvolnila paži z jeho sevření. „Miluju Jaspera, ty pitomče,“ vysvětlila mu a vešla do domu.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Ráno, když byla ještě tma, se Rebeka a Bernd znovu pomilovali. Žili spolu už tři měsíce ve starém domě ve čtvrti Berlin-Mitte. Naštěstí to byl velký dům, protože v něm bydleli společně s jejími rodiči Wernerem a Carlou, bratrem Wallim, sestrou Lili a babičkou Maud.

Láska jim nějakou dobu poskytovala útěchu za všechno, co ztratili. Oba vyhodili ze zaměstnání a tajná policie jim bránila dostat práci – navzdory zoufalému nedostatku učitelů ve východním Německu.

Oba však vyšetřovali kvůli příživnictví, jak se označoval zločin člověka, který byl v komunistické zemi nezaměstnaný. Dříve či později je odsoudí a uvězní. Brend půjde do vězeňského pracovního tábora, kde ho nejspíš udřou k smrti.

Proto se chystali uprchnout.

Dnes byl jejich poslední celý den ve východním Berlíně.

„Jsem hrozně nervózní,“ zachvěla se Rebeka, když jí Bernd jemně vsunul ruku pod noční košili.

„Možná už nebudeme mít moc příležitostí,“ připomněl jí.

Sevřela ho a přitiskla se k němu. Věděla, že má pravdu. Při pokusu o útěk mohou oba zemřít.

Co hůř, jeden může zemřít a jeden přežít.

Bernd se natáhl pro kondom. Dohodli se, že se vezmou, až se dostanou do svobodného světa, a do té doby se vyvarují početí. Kdyby jim plány nevyšly, Rebeka by ve východním Německu dítě vychovávat nechtěla.

Navzdory všem obavám, které Rebeku trápily, ji přemohla touha a na Berndovy doteky aktivně odpovídala. Vášeň pro ni byl nový objev. S Hansem a dvěma předchozími milenci si sex sice mírně užívala, ale nikdy ji touha nezaplavila a nezmocnila se jí tak plně, aby na chvíli zapomněla na všechno ostatní. Pomyšlení, že teď to je třeba naposledy, její chuť ještě zesílilo.

„Ty jsi úplná tygřice,“ zašeptal, když bylo po všem.

Rozesmála se. „Dřív jsem nikdy nebyla. Za to můžeš ty.“

„Můžeme za to oba,“ připustil. „Je to tak.“

„Lidi utíkají každý den,“ řekla, když opět popadla dech.

„Nikdo neví kolik.“

Uprchlíci přeplavávali kanály a řeky, přelézali ostnaté dráty, ukrývali se v osobních i nákladních autech. Západní Němci, kteří směli do východního Berlína, přinášeli svým příbuzným falešné západoněmecké pasy. Spojenečtí vojáci směli kamkoli, a tak si jeden východní Němec v půjčovně divadelních kostýmů vypůjčil americkou vojenskou uniformu a prošel kontrolním stanovištěm bez povšimnutí.

„A mnozí umírají,“ uvědomovala si Rebeka.

Pohraniční stráže neměly slitování ani stud. Ti muži stříleli, aby zabili. Někdy nechávali raněné v zemi nikoho vykrvácet, jako lekci ostatním. Smrt byla trestem za snahu odejít z komunistického ráje.

Rebeka s Berndem plánovali útěk přes Bernauerstrasse.

Jednou z chmurných ironií berlínské zdi bylo, že v některých ulicích se domy nacházely ve východní části města, zatímco chodník v západní. Obyvatelé na východní straně Bernauerstrasse otevřeli v neděli 13. srpna 1961 domovní dveře a zjistili, že nemůžou vyjít ven, neboť jim v tom brání oplocení z ostnatého drátu. Zpočátku mnozí skákali na svobodu z horních oken – někteří se přitom zranili, jiní naskákali do plachet západoberlínských hasičů. Nyní už byly všechny domy evakuované, jejich dveře a okna zabedněné.

Rebeka s Berndem měli jiný plán.

Oblékli se a šli se dolů nasnídat s rodinou – patrně na dlouhou dobu naposledy. Bylo to napjaté opakování téhož jídla jako 13. srpna předchozího roku. Tehdy byla rodina smutná a úzkostná: Rebeka se chystala odejít, ale neměla přitom riskovat život. Tentokrát byli vyděšení.

Rebeka se snažila být veselá. „Možná za námi jednoho dne přijdete všichni,“ nadhodila.

„Víš, že to neuděláme,“ odpověděla Carla. „Vy odejít musíte – tady vás žádný život nečeká. Ale my tu zůstaneme.“

„Co tátova práce?“

„Zatím pokračuju,“ řekl Werner. Do své továrny už chodit nemohl, protože stála v Západním Berlíně. Snažil se ji řídit na dálku, ale bylo to skoro nemožné. Mezi oběma Berlíny neexistovalo telefonické spojení, a tak musel všechno zařizovat poštou, která se často opožďovala kvůli cenzorům.

Pro Rebeku to byla muka. Rodina pro ni znamenala to nejdůležitější na světě, a ona je nucená ji opustit. „Žádná zeď nestojí věčně,“ utěšovala se. „Jednoho dne se Berlín znovu sjednotí a pak zase budeme spolu.“

Ozval se domovní zvonek a Lili vyskočila od stolu. „Doufám, že je to pošťák s výkazy z továrny,“ zaradoval se Werner.

„Uteču za zeď, hned jak budu moct,“ mudroval Walli. „Nestrávím život na Východě, kde mi nějakej starej komouš bude přikazovat, co mám hrát.“

„Budeš se moct sám rozhodnout – až budeš dospělý,“ usměrnila ho Carla.

Lili se vrátila do kuchyně a vypadala vystrašeně. „Není to listonoš,“ oznámila. „Je to Hans.“

Rebeka maličko vykřikla. Přece její odloučený manžel nemůže vědět nic o plánovaném útěku!

„Je sám?“ zeptal se Werner.

„Myslím, že sám.“

„Pamatuješ, jak jsme naložily s Joachimem Kochem?“ obrátila se babička Maud na Carlu.

Carla pohlédla na děti. Zřejmě neměly vědět, jak s Joachimem Kochem naložily.

Werner přistoupil ke kredenci a pootevřel spodní šuplík. Byly v něm těžké pánve. Vytáhl zásuvku celou a položil ji na podlahu. Pak v ní zašmátral a vyndal černou pistoli s hnědou pažbou a krabičkou nábojů.

„Ježíši,“ zašeptal Bernd.

Rebeka toho o zbraních moc nevěděla, ale myslela, že je to Walther P38. Werner si zbraň musel nechat po válce.

Co se asi stalo Joachimu Kochovi, přemítala Rebeka. Zabily ho?

Máma? A babička?

„Jestli tě Hans Hoffmann odvede z tohoto domu, už tě nikdy neuvidíme,“ řekl Werner Rebece. Pak začal pistoli nabíjet.

„Možná nepřišel Rebeku zatknout,“ poznamenala Carla.

„To je pravda,“ přitakal Werner. „Jdi si s ním promluvit,“ vyzval Rebeku. „Zjisti, co chce. Když bude třeba, křič.“

Rebeka se zvedla. Bernd udělal totéž. „Ty ne,“ zadržel Bernda Werner. „Pohled na tebe by ho mohl rozzuřit.“

„Ale –“

„Táta má pravdu,“ souhlasila Rebeka s otcem. „Jen buď připravený, kdybych volala.“

„Dobrá.“

Rebeka se zhluboka nadechla, zklidnila se a vyšla do haly.

Hans tam stál v novém modrošedém obleku s proužkovanou kravatou, kterou mu Rebeka dala k jeho posledním narozeninám. „Dostal jsem rozvodové papíry,“ řekl.

Rebeka přikývla. „Samozřejmě jsi je očekával.“

„Můžeme si o tom promluvit?“

„Je tu ještě co říct?“

„Možná.“

Otevřela dveře do jídelny používané občas na slavnostnější večeře a jinak na domácí práce. Vešli dovnitř a posadili se. Rebeka dveře nezavřela.

„Jsi si jistá, že to chceš udělat?“ zeptal se Hans.

Rebeka se vyděsila. Má na mysli útěk? „Udělat co?“ vykoktala.

„Rozvést se,“ odpověděl.

Byla zmatená. „Proč ne?“ podivila se. „Vždyť ty to chceš taky.“

„Skutečně?“

„Hansi, co se mi snažíš naznačit?“

„Že se nemusíme rozvádět. Můžeme začít znovu. Tentokrát by tu žádné balamucení nebylo. Když teď víš, že jsem pracovník Stasi, nebylo by zapotřebí lhát.“

Působilo to jako hloupý sen, ve kterém se dějí nemožné věci. „Ale proč?“ namítla.

Hans se naklonil přes stůl. „Ty nevíš? Nedokážeš to aspoň vytušit?“

„Ne, nedokážu!“ odpověděla, třebaže se jí hlavou mihl náznak příšerného podezření.

„Miluju tě,“ řekl Hans.

„Proboha!“ vykřikla Rebeka. „Jak můžeš říct něco takového? Po tom všem, cos udělal!“

„Myslím to vážně,“ pokračoval. „Zpočátku jsem to předstíral. Ale po nějaké době jsem si uvědomil, jaká jsi úžasná žena. Já jsem si tě vzít chtěl, to nebylo jen kvůli práci. Jsi krásná a chytrá a oddaná učení – já obdivuju oddanost. Nikdy jsem nepotkal ženu, jako jsi ty. Vrať se ke mně, Rebeko – prosím.“

„Ne!“ vykřikla.

„Přemýšlej o tom. Den. Týden.“

„Ne!“

Ječela z plných plic, že ho nechce, ale on se choval, jako by jen upejpavě předstírala zdráhání. „Ještě si promluvíme,“ usmál se.

„Ne!“ vykřikla. „Nikdy! Nikdy! Nikdy!“ A vyběhla z pokoje.

Všichni stáli u otevřených dveří kuchyně a vypadali vyděšeně. „Tak co? Co se stalo?“ zeptal se Bernd.

„Nechce se rozvést,“ naříkala Rebeka. „Říká, že mě miluje. Chce začít znovu – dát tomu ještě šanci!“

„Já ho uškrtím!“ zařval Bernd.

Nebylo však zapotřebí Bernda zadržovat. V tu chvíli uslyšeli bouchnutí domovních dveří.

„Je pryč,“ oddechla si Rebeka. „Díkybohu.“

Bernd ji objal a ona se mu zabořila obličejem pod rameno.

„Tak tedy,“ pronesla roztřeseným hlasem Carla, „tohle jsem nečekala.“

Werner vytáhl z pistole zásobník s náboji.

„Ještě není všemu konec,“ poznamenala babička Maud. „Hans se vrátí. Pracovníci Stasi nevěří, že jim obyčejní lidé můžou něco odmítnout.“

„A mají pravdu,“ přitakal Werner. „Rebeko, musíte odejít ještě dnes.“

Vymanila se z Berndova objetí. „Ach ne – dnes?“

„Okamžitě,“ přikývl otec. „Jste ve strašném nebezpečí.“

„Má pravdu,“ přidal se Bernd. „Hans se může vrátit s posilou. Musíme hned udělat to, co jsme plánovali na zítra.“

„Dobrá,“ souhlasila nakonec Rebeka.

Rebeka a Bernd běželi nahoru do svého pokoje. Bernd si oblékl černý manšestrový oblek s bílou košilí a černou kravatou, jako by šel na pohřeb. Rebeka byla také celá v černém. Oba si nazuli černé tenisky. Zpod postele Bernd vytáhl svinutou šňůru na prádlo, kterou koupil minulý týden. Ovázal si ji kolem těla jako náramenní nábojový pás a přes to si oblékl hnědou koženou bundu, aby vše zakryl. Rebeka si k černému roláku a černým kalhotám vzala ještě krátký tmavý kabát.

Všechno jim trvalo jen pár minut.

Rodina čekala dole v hale. Rebeka je všechny objala a políbila. Lili plakala. „Ať tě nezabijou!“ vzlykala.

Bernd a Rebeka si natáhli kožené rukavice a zamířili ke dveřím.

Ještě jednou rodině zamávali a pak vykročili ven.

Walli je s velkým odstupem následoval.

Chtěl vidět, jak to provedou. Nikomu se se svým plánem nesvěřili, ani rodině. Matka říkala, že tajemství lze udržet jedině tak, když ho nikomu neprozradíte. Ona a otec tento názor zastávali až fanaticky, což vedlo Walliho k podezření, že to musí pocházet z oněch záhadných válečných zážitků, o kterých nikdy nemluvili.

Walli rodině řekl, že jde do svého pokoje hrát na kytaru. Měl teď elektrofonický nástroj. Když rodiče nic neuslyší, budou předpokládat, že cvičí, aniž kytaru zapojil.

Zadními dveřmi vyklouzl ven.

Rebeka s Berndem odcházeli zavěšení do sebe. Šli svižně, ale nikoli natolik spěšně, aby upoutali pozornost. Bylo půl deváté a ranní mlha se začínala zvedat. Walli mohl ty dvě postavy snadno sledovat, protože prádelní šňůra dělala Berndovi na rameni hrbolek. Neohlíželi se a Walliho tenisky při chůzi žádný zvuk nevydávaly. Všiml si, že i oni mají tenisky; nechápal proč.

Walli byl vzrušený a vystrašený. Tohle je neuvěřitelné ráno! Málem se složil, když otec vytáhl šuple a vyndal tu děsnou pistoli. On byl připravený Hanse Hoffmanna zastřelit! Táta nakonec možná není jen roztřesený páprda.

Walli se bál o milovanou sestru. Za několik minut by mohla přijít o život. Zároveň však byl vzrušený. Jestli může utéct ona, může utéct i on.

Walli byl stále rozhodnutý uprchnout. Poté co se vzepřel otci a šel do klubu Minnesänger navzdory jeho zákazu, se nakonec už do žádného maléru nedostal: otec prohlásil, že zničení kytary byl dostatečný trest. Přesto však trpěl pod dvěma tyrany – Wernerem Franckem a generálním tajemníkem Walterem Ulbrichtem – a hodlal se od nich osvobodit při první příležitosti.

Rebeka s Berndem došli k ulici, která vedla přímo ke zdi. Na opačném konci bylo vidět dva pohraničníky, jak v ranním chladu podupávají. Na ramenou jim visely sovětské samopaly PPŠ-41 s bubnovými zásobníky. Walli nevěřil, že by někdo měl šanci dostat se přes ostnatý drát, když tu hlídají tihle dva.

Jenže Rebeka s Berndem z ulice odbočili a vešli na hřbitov.

Uličkami mezi hroby je Walli sledovat nemohl: na otevřeném prostranství by byl příliš nápadný. Vydal se rychle v pravém úhlu k jejich trase, dokud nedošel za kapli uprostřed hřbitova. Vykoukl zpoza rohu kaple. Určitě ho neviděli.

Sledoval je, jak míří k severozápadnímu koutu hřbitova.

Tam byl obyčejný drátěný plot a za ním zadní dvůr obytného domu.

Rebeka s Berndem plot přelezli.

Proto ty tenisky, pomyslel si Walli.

Ale co ta prádelní šňůra?

Budovy na Bernauerstrasse byly opuštěné, ale boční ulice zůstaly obydlené. Rebeka s Berndem, napjatí a plní obav, se proplížili přes dvůr řadového domu v jedné takové ulici, pátého od jejího konce, kde ji blokovala zeď. Přelezli druhý plot, pak třetí a stále se přibližovali ke zdi. Rebece bylo třicet roků a byla mrštná. Čtyřicetiletý Bernd byl sice starší, ale v dobré kondici: trénoval školní fotbalový tým. Dostali se k zadní části třetího domu od konce.

Předtím už jednou hřbitov navštívili, i tehdy byli oblečeni v černém jako truchlící, ovšem jejich skutečným záměrem bylo prozkoumat domy. Výhled neměli ani zdaleka dokonalý – a použití dalekohledu nemohli riskovat –, ale získali dost značnou jistotu, že třetí dům nabízí možnou cestu nahoru na střechu.

Jedna střecha vede ke druhé a nakonec navážou na prázdné domy na Bernauerstrasse.

Když se teď Rebeka ocitla blíž, zmocnila se jí ještě větší úzkost.

Plánovali, že vylezou na nízký zásobník na uhlí, pak na kůlnu s rovnou střechou a odtud na štít s vystupující římsou. Jenže ze hřbitova všechny výšky vypadaly menší. Zblízka ten výstup naháněl hrůzu.

Do domu vejít nemohli. Obyvatelé by mohli spustit poplach: kdyby to neudělali, stihl by je pak přísný trest.

Střechy byly od mlhy vlhké a bude to na nich klouzat, ale aspoň neprší.

„Jsi připravená?“ zeptal se Bernd.

Nebyla. Byla vyděšená. „K čertu, jsem,“ přikývla.

„Jsi úplná tygřice,“ usmál se.

Zásobník na uhlí sahal do výše prsou. Vylezli na něj. Měkké obutí nenadělalo skoro žádný hluk.

Odtamtud se Bernd vzepřel oběma lokty o kraj rovné střechy kůlny a vyškrábal se nahoru. Lehl si na břicho, spustil ruce dolů a vytáhl Rebeku. Posadili se na střeše. Rebeka měla pocit, že je nesmírně nápadná, ale když se rozhlédla, neviděla nikoho, jen osamělou vzdálenou postavu vzadu na hřbitově.

Další část byla nepříjemná. Bernd se opřel kolenem o okenní parapet, ale ten byl úzký. Okno mělo naštěstí zatažené závěsy, takže kdyby uvnitř byli lidé, nic neuvidí – ledaže by uslyšeli nějaký hluk a šli to prozkoumat. S jistou námahou dostal na parapet i druhé koleno. Opřel se Rebece o rameno a podařilo se mu postavit. Stál teď pevně na obou nohou, třebaže na úzké ploše, a pomohl Rebece nahoru.

Klekla si na parapet a snažila se nedívat dolů.

Bernd se natáhl k okraji šikmé střechy, což byl jejich další krok na cestě nahoru. Z místa, kde stál, na střechu vylézt nemohl: nebylo čeho se zachytit, kromě okraje střešní tašky. Tenhle problém už probrali dřív. Klečící Rebeka se připravila. Bernd si stoupl jednou nohou na její pravé rameno. Pro udržení rovnováhy se zachytil okraje tašek a opřel se o Rebeku celou vahou. Bolelo to, ale Rebeka zátěž vydržela. Okamžik poté stál levou nohou na jejím levém rameni. Když se rovnoměrně vyvážil, dokázala ho udržet – chvilku.

Vteřinu nato zvedl nohu přes okraj tašek a vytáhl se na střechu.

Roztáhl celé tělo, aby dosáhl co nejdál, pak spustil paži dolů. Jednou rukou v rukavici popadl límec Rebečina kabátu a ona mu sevřela nadloktí.

Náhle se rozhrnuly závěsy na okně a ze vzdálenosti několika centimetrů na Rebeku vytřeštěně zíral ženský obličej.

Žena vykřikla.

Bernd Rebeku usilovně zvedal, dokud nedokázala položit nohu na šikmý okraj střechy; pak ji přitáhl až k sobě.

Oba však ztratili kontrolu a začali sklouzávat dolů.

Rebeka roztáhla paže a přitiskla dlaně v rukavicích k taškám, aby sjíždění zbrzdila. Bernd udělal totéž. Jenže klouzali dál, pomalu, ale bez ustání – pak Rebečiny tenisky narazily na kovový okapní žlab. Nepůsobil bytelně, ale vydržel, a oba se zastavili.

„Co to bylo za křik?“ zeptal se Bernd.

„Viděla mě nějaká žena z pokoje. Ale na ulici ji nejspíš slyšet nemohli.“

„Mohla by spustit poplach.“

„S tím nic nesvedeme. Musíme dál.“

Sunuli se bočně po šikmé střeše. Domy byly staré a některé tašky prasklé. Rebeka se snažila nezatěžovat okap, kterého se nohama dotýkala. Postupovali bolestně pomalu.

Představila si, jak ta žena od okna mluví s manželem. „Když nic neuděláme, obviní nás, že jsme spolupracovali. Můžeme říct, že jsme spali hlubokým spánkem a nic jsme neslyšeli, ale oni nás nejspíš stejně zatknou. A i kdybychom policii zavolali, mohli by nás zatknout kvůli podezření. Když se něco semele, zatknou každého na dohled. Nejlepší bude strčit hlavu do písku. Zase ty závěsy zatáhnu.“

Obyčejní lidé se jakémukoli styku s policií vyhýbali – ale ta žena u okna nemusela být obyčejná. Jestli jsou ona nebo její manžel ve straně, mají nějaké příjemné zaměstnání a různé výhody, pak budou mít i jistý stupeň imunity před obtěžováním od policie a v tom případě by bezpochyby strhli pokřik.

Vteřiny však ubíhaly a Rebeka žádný rozruch nezaznamenala. Třeba jim to projde.

Dolezli k hraně střechy. Bernd zapřel nohy o protilehlé strany a pomalu se vyšplhal k hřebenu. Nyní měl bezpečnější úchop, třebaže riskoval, že policisté na ulici si mohou konečků prstů v tmavých rukavicích povšimnout.

Pokračoval pomaloučku dál, každou vteřinou se přibližoval k Bernauerstrasse a ke svobodě.

Rebeka ho následovala. Na pozadí šedých tašek bylo jejich tmavé oblečení nenápadné, ale neviditelní nebyli. Nepozoruje je někdo? Viděla na zadní dvory domů a na hřbitov. Tmavá postava, které si před chvílí povšimla, nyní běžela od kaple k hřbitovní bráně. Žaludek se jí bolestně sevřel strachem. Nezahlédl je a nespěchá upozornit policii?

Na okamžik podlehla panice, pak si uvědomila, že ta postava jí je důvěrně známá.

„Walli?“ vydechla nevěřícně.

Co má k čertu za lubem? Je zřejmé, že je sledoval. Ale proč? A kam tak spěchá?

Nemohla nic dělat, obav se nezbavila.

Dostali se k zadní zdi činžovního domu na Bernauerstrasse.

Okna byla zatlučená prkny. Bernd s Rebekou uvažovali, že prkna rozbijou, aby se dostali dovnitř, a další by pak rozbili vpředu, aby se zase dostali ven, ale usoudili, že by to bylo příliš hlučné, časově náročné a obtížné. Tušili, že snazší bude jít přes střechu.

Hřeben střechy, na které byli, dosahoval úrovně okapových žlabů přilehlého vysokého domu, takže by mohli snadno přejít z jedné střechy na druhou.

Od této chvíle budou zřetelně viditelní strážím se samopaly v boční ulici.

Tohle byl jejich nejzranitelnější okamžik.

Bernd se doplazil k hřebenu střechy, obkročmo se na něj posadil a pak se začal sunout k vyšší střeše činžovního domu.

Rebeka ho následovala. Nyní těžce dýchala. Měla otlačená kolena a ramena ji bolela od Berndovy váhy.

Když sedala obkročmo na hřeben nižší střechy, pohlédla dolů. Nacházela se znepokojivě blízko policistů na ulici. Ti si zapalovali cigarety: pokud jeden z nich letmo pohlédne nahoru, bude všechno ztraceno. Ona i Bernd se stanou snadnými terči pro jejich samopaly.

Jsou však už jen pár kroků od svobody.

Začala se znovu plazit ke střeše před sebou. Pod levou nohou se jí cosi pohnulo. Teniska jí uklouzla a Rebeka sjela do strany. Stále zůstávala obkročmo na hřebenu, který se jí teď bolestně zařezával do rozkroku. Tlumeně vykřikla, na strašlivý okamžik se jí zmocnila závrať, ale pak opět získala rovnováhu.

Příčina jejího sklouznutí, uvolněná taška, sjela po střeše, překlopila se přes okap a spadla na ulici, kde se roztříštila.

Policisté hluk zaslechli a upřeli pohled na úlomky na chodníku.

Rebeka ztuhla.

Policisté se rozhlíželi kolem. Každou vteřinou je teď napadne, že taška musela spadnout ze střechy, a podívají se nahoru. Než k tomu však došlo, jednoho z nich zasáhl hozený kámen. Vzápětí Rebeka uslyšela řev svého bratra. „Všichni policajti jsou kurvy!“

Walli zvedl další kámen a hodil ho po policistech. Tentokrát netrefil.

Začínat si něco takového s východoněmeckými policisty bylo sebevražedně hloupé, a on to věděl. Nejspíš ho zatknou, zmlátí a uvězní. Ale udělat to musel.

Viděl, že Bernd a Rebeka jsou beznadějně vystavení pohledům. Policisté je teď každou vteřinou zahlédnou. Nikdy neváhají lidi na útěku zastřelit. Vzdálenost byla krátká, asi patnáct metrů. Oba prchající budou v několika vteřinách rozstříleni jako řešeto.

Pokud pozornost policistů neodvede něco stranou.

Nebyli o moc starší než Walli. Jemu je šestnáct, oni vypadají asi na dvacet. Zmateně se rozhlíželi kolem sebe, čerstvě zapálenou cigaretu v koutku úst, neschopní domyslet si, proč se roztříštila střešní taška a proč přilétly dva kameny.

„Pablbové!“ zaječel Walli. „Blbštajni! Vaše mámy jsou čubky!“

Pak ho uviděli. Stál ani ne sto metrů od nich, navzdory mlžnému oparu dobře viditelný. Sotva ho zahlédli, vykročili k němu.

Couvl.

Rozběhli se.

Walli se otočil a prchal.

U hřbitovní brány se ohlédl. Jeden z mužů se zastavil, bezpochyby si uvědomil, že nemůžou oba opustit své stanoviště u zdi proto, aby se honili za někým, kdo jen házel kameny. Ještě je nenapadlo přemýšlet, proč někdo dělá něco tak neuváženého.

Druhý policista zaklekl a zamířil.

Walli vklouzl na hřbitov.

Bernd obtočil prádelní šňůru kolem komínu, pevně ji stáhl a zajistil uzly.

Rebeka ležela na hřebenu na břiše, dívala se dolů a těžce oddechovala. Viděla, jak se jeden z policistů žene ulicí za Wallim; Walli už utíkal přes hřbitov. Druhý policista se vracel na své stanoviště, ale – naštěstí – se stále ohlížel, pozoroval svého kolegu. Rebeka nevěděla, jestli má pociťovat úlevu, nebo hrůzu, že bratr riskuje život, aby na příštích několik kritických vteřin odvedl pozornost policistů.

Pohlédla na druhou stranu, do svobodného světa. Na opačném konci Bernauerstrasse stála mladá dvojice; pozorovali ji a vzrušeně si něco povídali.

Bernd se s provazem v ruce posadil a po zadku sjel po západní straně střechy až k jejímu kraji. Pak si ovázal provaz dvakrát kolem hrudi pod pažemi, takže mu zbyl asi patnáctimetrový kus. Zajištěný provazem od komína se teď mohl naklonit přes okraj.

Vrátil se k Rebece a sedl si obkročmo na hřeben. „Posaď se zpříma,“ vyzval ji. Uvázal kolem ní volný konec prádelní šňůry a zajistil ho uzlem. Rukama v kožených rukavicích provaz pevně sevřel.

Rebeka se naposledy zadívala do východního Berlína. Zahlédla Walliho, jak mrštně přelézá plot na opačném konci hřbitova. Pak přeběhl vozovku a zmizel v postranní ulici. Policista to vzdal a otočil se zpátky.

Vtom bezděčně pohlédl nahoru, na střechu činžovního domu, a údivem mu klesla brada.

Rebeka neměla pochybnosti o tom, co vidí. Ona i Bernd seděli na vrcholku střechy a jejich obrysy byly proti obloze zcela zřetelné.

Policista vykřikl, ukázal rukou a rozběhl se.

Rebeka se překulila přes hřeben a pomalu klouzala po šikmé střeše, až se teniskami dotkla okapového žlabu.

Uslyšela střelbu ze samopalu.

Bernd se postavil vedle ní a opřel se o provaz uvázaný ke komínu.

Rebeka pocítila, jak Bernd přebírá její váhu.

A je to tady, pomyslela si Rebeka.

Překulila se přes žlab a ocitla se ve vzduchu.

Provaz se jí bolestně zařezával do hrudi nad prsy. Chvilku volně visela, pak Bernd provaz povolil a ona začala trhaně klesat.

Tohle si nacvičili na domě rodičů. Bernd ji spouštěl z nejvyššího okna až na zadní dvorek. Říkal, že ho bolí ruce, ale zvládl to, když měl dobré rukavice. Přesto se Rebeka měla krátce zastavovat, kdykoli mohla spočinout vahou na okraji okna, aby mu poskytla chvilkový oddech.

Zaslechla povzbuzující výkřiky a tušila, že na západní straně zdi na Bernauerstrasse se nyní shromáždil dav lidí.

Pod sebou viděla chodník a ostnatý drát, který se táhl podél průčelí domu. Je už v Západním Berlíně? Pohraniční policie střílela po každém na východní straně, ale měli přísné pokyny nestřílet na západní, protože Sověti nestáli o žádné diplomatické incidenty. Jenže Rebeka visela přímo nad ostnatým drátem: nebyla ani v jedné, ani v druhé zemi.

Zaslechla další dávku ze samopalu. Kde jsou ti policisté a na koho střílejí? Předpokládala, že se pokusí dostat na střechu a zastřelit ji a Bernda, dřív než bude pozdě. Kdyby se vydali toutéž namáhavou cestou jako jejich kořist, nestihli by to včas. Jenže oni patrně můžou získat čas tím, že vejdou do domu a jednoduše vyběhnou po schodech.

Rebeka tam už skoro je. Nohou se dotkla ostnatého drátu. Odstrčila se od domu, ale nohama se úplně mimo drát nedostala. Cítila, jak jí ostny párají kalhoty a bolestně trhají kůži. Pak se kolem shromáždili lidé a pomohli jí; vyvlékli ji z ostnatého drátu, rozvázali provaz kolem prsou a postavili ji na zem.

Jakmile byla na nohou, pohlédla nahoru. Bernd stál na kraji střechy a povoloval provaz uvázaný kolem hrudi. Rebeka couvla přes vozovku, aby lépe viděla. Policisté ještě na střechu nedorazili.

Bernd pevně sevřel provaz oběma rukama a pozadu sestoupil z okraje střechy. Pomalu slaňoval podél domovní zdi a provaz mu přitom proklouzával rukama. Tohle bylo nesmírně obtížné, protože v rukou svírajících provaz držel celou váhu těla. Cvičil si to doma; v noci, kdy ho nikdo neviděl, se spouštěl po zadní stěně domu. Jenže tenhle dům byl vyšší.

Dav na ulici ho povzbuzoval.

Pak se na střeše objevil policista.

Bernd se spouštěl rychleji, třebaže při větší rychlosti riskoval, že se neudrží.

„Sežeňte deku!“ vykřikl kdosi.

Rebece bylo jasné, že na tohle není dost času.

Policista zamířil samopal na Bernda, ale zaváhal. Nemůže střílet do západního Německa. Mohl by klidně zasáhnout i jiné lidi než uprchlíky. Takový incident by mohl vyvolat válku.

Muž se otočil a pohlédl na provaz uvázaný kolem komínu. Mohl by ho rozvázat, ale Bernd by mezitím byl už dole na ulici.

Nemá ten policajt nůž?

Zřejmě ne.

Pak dostal nápad. Přiložil hlaveň samopalu k napnutému provazu a vystřelil.

Rebeka vykřikla.

Provaz se přetrhl a jeho konec vyletěl nad Bernauerstrasse.

Bernd padal jako kámen.

Dav se rozprchl.

Bernd dopadl na chodník se strašlivým žuchnutím.

Pak zůstal nehybně ležet.

Tři dny poté Bernd otevřel oči a pohlédl na Rebeku. „Ahoj,“ pozdravil.

„Ach, díkybohu,“ zašeptala.

Celou dobu byla nepříčetná obavami. Lékaři ji ujistili, že se Bernd probere, ale nevěřila jim, dokud to nespatřila na vlastní oči. Podstoupil několik operací a byl pod těžkými sedativy. Teď poprvé uviděla v jeho tváři návrat rozumových schopností.

Snažila se neplakat; naklonila se nad nemocniční postel a políbila ho. „Vrátil ses,“ řekla. „Jsem tak ráda.“

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Spadl jsi.“

Přikývl. „Ta střecha. Vzpomínám si. Ale…“

„Policista přerval lano výstřelem.“

Pohlédl k nohám postele. „Jsem v sádře?“

Tolik toužila, aby se už probral, ale zároveň se této chvíle bála. „Od pasu dolů,“ odpověděla.

„Já… nemůžu hýbat nohama. Necítím je.“ Zdálo se, že se ho zmocnila panika. „Neamputovali mi je?“

„Ne.“ Rebeka se zhluboka nadechla. „Zlámal sis většinu kostí v nohách, ale nemůžeš je cítit, protože máš částečně přerušenou míchu.“

Dlouze se zamyslel. „Spraví se to?“

„Doktoři říkají, že nervy se můžou uzdravit, i když pomalu.“

„Takže…“

„Takže nakonec se ti můžou některé funkce spodní části těla vrátit. Ale tuhle nemocnici budeš opouštět na invalidním vozíku.“

„Říkali jak dlouho?“

„Prý…“ Musela vynaložit velké úsilí, aby se nerozplakala. „Musíš se připravit na možnost, že to bude trvalé.“

Odvrátil se. „Jsem mrzák.“

„Ale jsme na svobodě. Jsi v Západním Berlíně. Unikli jsme.“

„Unikl jsem na invalidní vozík.“

„Takhle o tom neuvažuj.“

„Co budu sakra dělat?“

„Přemýšlela jsem o tom.“ Její hlas zněl pevně a sebejistě, víc než jak to pociťovala. „Vezmeš si mě a začneme zase učit.“

„To není pravděpodobné.“

„Už jsem telefonovala Anselmu Weberovi. Víš přece, že je teď ředitelem školy v Hamburku. Má místa pro nás oba – začínáme v září.“

„Učitel na invalidním vozíku?“

„A jaký v tom je rozdíl? Pořád dokážeš vysvětlovat fyziku tak, že ji pochopí i nejhloupější dítě ve třídě. Na to nohy nepotřebuješ.“

„Nechceš si vzít mrzáka.“

„Ne,“ odpověděla. „Ale chci si vzít tebe. A taky si tě vezmu.“

Jeho hlas zhořkl. „Nemůžeš si vzít muže, kterému nefunguje spodní část těla.“

„Poslouchej mě,“ obořila se na něj. „Před třemi měsíci jsem nevěděla, co je to láska. Sotva jsem tě našla, a nehodlám tě ztratit. Unikli jsme, přežili jsme a budeme žít. Vezmeme se, budeme učit ve škole a budeme se milovat.“

„Já nevím.“

„Chci od tebe jen jedinou věc,“ prohlásila. „Nesmíš ztrácet naději. Všem nesnázím budeme čelit spolu a všechny problémy taky spolu vyřešíme. Pokud budu mít tebe, dokážu se postavit všem těžkostem. Slib mi, Bernde Helde, že se nikdy nevzdáš. Nikdy.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Slib mi to,“ naléhala.

Usmál se. „Jsi úplná tygřice.“

ČÁST TŘETÍ

OSTROV

1962

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Dimka a Valentin jezdili s Ninou a Annou na ruském kole v Parku Gorkého.

Poté co Dimku odvolali z prázdninového tábora, dala se Nina dohromady s jedním inženýrem; chodila s ním několik měsíců, ale pak se rozešli, a tak nyní byla zase volná. Valentin s Annou mezitím vytvořili stálou dvojici: většinu víkendů spal v bytě u dívek. Valentin také několikrát Dimkovi významně opakoval, že střídat ženy kvůli sexu je jen vývojové období, kterým muži zamlada procházejí.

Takové štěstí bych měl mít, pomyslel si Dimka.

O prvním teplém víkendu krátkého moskevského léta Valentin navrhl, že by si mohli dát rande ve čtyřech. Dimka dychtivě souhlasil. Nina byla inteligentní a energická a dokázala se mu postavit: tohle se mu na ní líbilo. Hlavně však byla sexy. Často vzpomínal, s jakým nadšením ho líbala. Velice rád by si to zopakoval. Připomněl si, jak jí ve studené vodě vystouply bradavky. Přemýšlel, jestli si i ona někdy na ten den u jezera vzpomene.

Jeho problém spočíval v tom, že nedokázal sdílet Valentinův lehkovážně vykořisťovatelský postoj k dívkám. Aby Valentin dostal dívku do postele, dokázal jí namluvit cokoli. Dimka pociťoval, že manipulovat s lidmi nebo je zastrašovat je špatné. Byl také přesvědčený, že když někdo řekne „ne“, měli byste to přijmout, zatímco pro Valentina „ne“ znamená vždycky „možná ještě ne“.

Park Gorkého byla oáza v poušti vážného komunismu, místo, kam Moskvané chodili prostě za zábavou. Lidé si vzali na sebe nejlepší oblečení, koupili si zmrzlinu a bonbony, flirtovali s neznámými a líbali se v křoví.

Anna na ruském kole předstírala, že se bojí, a Valentin přistoupil na její hru, objal ji paží kolem ramen a ujišťoval ji, že je to naprosto bezpečné. Nina vypadala spokojeně a bezstarostně, což měl Dimka raději než falešnou hrůzu, jenže mu to neposkytovalo šanci k žádným intimitám.

Nině to v bavlněných šatech košilového střihu s oranžovými a zelenými proužky slušelo. Obzvlášť svůdně vypadá zezadu, pomyslel si Dimka, když sestupovali z kola. Na tuhle schůzku se mu podařilo opatřit si americké džíny a modrou kostkovanou košili. Výměnou za to dal dvě vstupenky na balet, které Chruščov nechtěl: Romeo a Julie v Bolšom těatru.

„Co jsi dělal od doby, kdy jsem tě viděla naposledy?“ zeptala se ho Nina, když se procházeli po parku a popíjeli vlažný pomerančový džus zakoupený u stánku.

„Pracoval,“ odpověděl.

„Nic víc?“

„Obyčejně chodím do práce hodinu před Chruščovem, abych měl jistotu, že má všechno připravené: dokumenty, které potřebuje, zahraniční noviny, všechny podklady, které by mohl chtít. Často pracuje do pozdního večera a já jdu málokdy domů dřív než on.“ Přál si, aby popis jeho práce vypadal tak vzrušující, jak tomu skutečně je. „Na nic jiného mi moc času nezbývá.“

„Na univerzitě byl Dimka úplně stejný – jen práce, práce, práce,“ vmísil se Valentin.

Nina si naštěstí nemyslela, že je Dimkova práce nezajímavá. „Ty jsi se soudruhem Chruščovem opravdu každý den?“

„Skoro každý.“

„Kde bydlíš?“

„Ve vládním domě.“ To byl elitní činžovní dům nedaleko Kremlu.

„To je pěkné.“

„S matkou,“ dodal.

„Kvůli bytu v tomhle domě bych s matkou bydlela.“

„Žije tam s námi i moje sestra-dvojče, ale teď je na Kubě – pracuje jako zpravodajka TASS.“

„Ráda bych jela na Kubu,“ poznamenala toužebně Nina.

„Je to chudá země.“

„S tím bych dokázala žít – v klimatu, kde není zima. Představ si, že v lednu tancuješ na pláži.“

Dimka přikývl. Jeho Kuba vzrušovala jinak. Castrova revoluce ukazovala, že zkostnatělá sovětská ortodoxnost není jedinou možnou formou komunismu. Castro měl nové, odlišné myšlenky. „Doufám, že to Castro ustojí,“ prohodil.

„Proč by neměl?“

„Američani už jednu invazi uskutečnili. Zátoka sviní byla pro ně katastrofa, ale oni to zkusí znovu, s větší armádou – nejspíš v roce 1964, kdy bude prezident Kennedy usilovat o znovuzvolení.“

„To je strašné! Nedá se s tím něco dělat?“

„Castro se pokouší s Kennedym usmířit.“

„Podaří se mu to?“

„Pentagon je proti tomu a konzervativní členové Kongresu dělají dusno, takže celá myšlenka nikam nevede.“

„My musíme kubánskou revoluci podporovat!“

„Souhlasím – ale Castra nemají rádi ani naši konzervativci. Nejsou si jistí, jestli je opravdový komunista.“

„Co se stane?“

„To závisí na Američanech. Můžou nechat Kubu na pokoji. Nemyslím si ale, že jsou tak chytří. Tipuju, že budou Castra otravovat tak dlouho, dokud nezíská pocit, že se může o pomoc obrátit jedině na Sovětský svaz. Nakonec nás bude dřív nebo později žádat o ochranu.“

„Co můžeme udělat?“

„To je dobrá otázka.“

Přerušil je Valentin. „Mám hlad. Holky, nemáte doma něco k jídlu?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Nina. „Koupila jsem uzené koleno, můžeme si ho uvařit.“

„Tak na co čekáme? Dimka a já koupíme cestou pár piv.“

Jeli metrem. Dívky měly byt v domě, který patřil jejich zaměstnavateli, ocelářským odborům. Byl to malý byteček: ložnice se dvěma samostatnými postelemi, obývací pokoj s pohovkou před televizí, kuchyně s maličkým jídelním stolem a koupelna se záchodem. Dimka tušil, že Anna dodala krajkové polštáře na pohovku a umělé květiny do vázy na televizi, zatímco Nina nejspíš koupila proužkované záclony a na zeď plakáty s horskou krajinou.

Dimku znepokojovala společná ložnice. Jestliže s ním chce Nina spát, budou se oba páry milovat v tomtéž pokoji? Když Dimka chodil na vysokou školu, nebylo takové uspořádání ve stísněných ubytovacích poměrech na koleji ničím neznámým. Přesto se mu ta myšlenka nelíbila. Kromě jiného nechtěl, aby Valentin poznal, jak je jeho kamarád nezkušený.

Přemýšlel, kde asi Nina spí, když tu Valentin zůstává přes noc. Pak si povšiml složených přikrývek na podlaze v obýváku a domyslel si, že Nina spí na pohovce.

Nina vložila vepřové koleno do velkého hrnce, Anna nakrájela celý tuřín a Dimka nalil pivo. Všichni až na Dimku zřejmě věděli, co bude následovat. Byl trochu nervózní, ale nedal to na sobě znát.

Nina připravila tác se studeným občerstvením: nakládané houby, bliny, salám a sýr. Zatímco se koleno vařilo, odebrali se do obýváku. Nina se posadila na pohovku a poplácala místo vedle sebe, aby Dimkovi naznačila, že si tam má sednout. Valentin usedl do křesílka a Anna na podlahu k jeho nohám. Poslouchali hudbu z rádia a popíjeli pivo. Nina přidala do hrnce nějaké byliny a vůně z kuchyně probudila v Dimkovi hlad.

Povídali si o rodičích. Ninini byli rozvedení, Valentinovi odloučení a Annini se navzájem nenáviděli. „Matka neměla mého otce ráda,“ přiznal Dimka. „A já taky ne. Lidi od KGB nemá rád nikdo.“

„Já jsem byla jednou vdaná – a znovu už nikdy,“ prohlásila Nina. „Znáte snad někoho, kdo je šťastně ženatý, nebo nějakou šťastně vdanou ženu?“

„Já ano,“ odpověděl Dimka. „Můj strýc Voloďa. Upozorňuju vás, že teta Zoja je nádherná. Je fyzička, ale vypadá jako filmová hvězda. Když jsem byl malý, říkal jsem jí časopisová tetička, protože připomínala neuvěřitelné krasavice z fotografií v časopisech.“

Valentin pohladil Annu po vlasech a ona si položila hlavu na jeho stehno způsobem, který Dimkovi připadal sexy. Chtěl se dotknout Niny, a jí by to určitě nevadilo – proč jinak by ho pozvala k sobě do bytu? –, ale cítil se neohrabaně a v rozpacích. Přál si, aby něco udělala: ona je z nich dvou ta zkušená. S tím lehkým úsměvem v tváři však vypadala spokojená, že poslouchá hudbu a usrkává pivo.

Konečně byla večeře hotová. Maso bylo skvělé: Nina je dobrá kuchařka. Jedli ho s černým chlebem.

Když dojedli a sklidili ze stolu, Valentin s Annou se odebrali do ložnice a zavřeli dveře.

Dimka zamířil do koupelny. Obličej v zrcadle nad umývadlem nebyl pohledný. Nejlepší na něm byly velké modré oči. Tmavohnědé vlasy měl krátce sestřižené podle vojenského stylu schváleného pro mladé aparátčíky. Vypadal jako seriózní mladý muž, jehož myšlenky jsou vysoko nad sexem.

Zkontroloval si kondom v kapse. Takové věci byly nedostatkové a Dimka jich pár sehnal jen s velkými obtížemi. Nesouhlasil však s Valentinovým názorem, že těhotenství je problém ženy. Byl si jistý, že by si sex neužil, kdyby měl pocit, že by mohl dívku donutit k porodu nebo k potratu.

Vrátil se do obýváku. K jeho překvapení Nina měla na sobě kabát.

„Napadlo mě, že tě doprovodím na metro,“ řekla.

Dimka byl zmatený. „Proč?“

„Myslím, že naši čtvrť neznáš – nechci, abys zabloudil.“

„Mám na mysli, proč chceš, abych odešel?“

„Co jiného bys dělal?“

„Rád bych tady zůstal a líbal tě,“ odpověděl.

Nina se rozesmála. „Co ti chybí v důmyslnosti, nahrazuješ nadšením.“ Odložila si kabát a posadila se.

Dimka usedl vedle ní a váhavě ji políbil.

Zareagovala s povzbudivým nadšením. S rostoucím vzrušením si uvědomil, že je jí jedno, jestli je nezkušený. Za chvilku už nešikovně zápolil s knoflíčky jejích šatů. Měla nádherně velká prsa. Byla skrytá v impozantní praktické podprsence, ale Nina si ji svlékla a pak mu je nabídla k polibkům.

Poté všechno nabralo rychlý spád.

Když velký okamžik nadešel, lehla si na pohovku s hlavou na loketní opěrce a jednou nohou na podlaze; pozici zaujala tak pohotově, že si Dimka pomyslel, že to musela dělat už dřív.

Spěšně vytáhl kondom a snažil se ho vyjmout z obalu. „To není zapotřebí,“ zadržela ho.

Polekal se. „Jak to myslíš?“

„Nemůžu mít děti. Řekli mi to doktoři. Proto se manžel se mnou rozvedl.“

Pustil kondom na podlahu a lehl si na ni.

„Zlehounka,“ řekla a zavedla ho dovnitř.

Udělal jsem to, pomyslel si Dimka; konečně jsem přišel o panictví.

Tento typ rychlých motorových člunů kdysi vešel ve známost v souvislosti s pašováním alkoholu: dlouhá a úzká loď, velice rychlá a bolestně nepohodlná na sezení. Člun projížděl Floridským průlivem rychlostí osmdesát uzlů a do každé vlny bušil silou automobilu, který sráží dřevěnou překážku. Všech šest mužů na palubě bylo připoutáno, což byl jediný způsob, jak zůstat v otevřené lodi při takové rychlosti aspoň napůl v bezpečí. V malém nákladovém prostoru ležely samopaly M3, pistole a zápalné bomby. Člun směřoval ke Kubě.

George Jakes s nimi ve skutečnosti být neměl.

Upíral pohled přes vodu zalitou měsíčním svitem a měl mořskou nemoc. Čtyři z mužů byli Kubánci žijící v exilu v Miami: George znal jen jejich křestní jména. Nenáviděli komunismus, nenáviděli Castra a nenáviděli každého, kdo s nimi nesouhlasil. Šestý muž byl Tim Tedder.

Začalo to, když se Tedder objevil ve dveřích kanceláře na ministerstvu spravedlnosti. Georgeovi byl nejasně povědomý, považoval ho za muže ze CIA, třebaže oficiálně byl „vysloužilý“ a pracoval jako bezpečnostní konzultant na volné noze.

George byl v místnosti sám. „Můžu vám s něčím pomoct?“ zeptal se zdvořile.

„Jsem tady na poradu k operaci Mangusta.“

George o této operaci už slyšel – do projektu byl zapletený nedůvěryhodný Dennis Wilson –, ale plné podrobnosti neznal. „Pojďte dál,“ vyzval muže a pokynul mu, aby se posadil. Tedder vešel s kartonovou složkou pod paží. Byl asi o deset let starší než George, ale nastrojil se, jako by byla čtyřicátá léta: měl na sobě dvouřadový oblek a vlnité vlasy s pěšinkou po straně byly upravené brilantinou. „Dennis se vrátí každou chvíli,“ informoval ho George. „Díky.“

„Jak to jde? Mám na mysli Mangustu.“

Tedder se tvářil ostražitě. „Podám zprávu na poradě.“

„Já tu nebudu.“ George pohlédl na hodinky. Předstíral, že je pozvaný, což nebyla pravda; byl však zvědavý. „Mám schůzi v Bílém domě.“

„To je škoda.“

George si vybavil útržek informací. „Podle původního plánu byste teď měli být ve druhé fázi, to znamená, že přípravy vrcholí.“

Tedderovi se zjasnil obličej, neboť usoudil, že George je v okruhu zasvěcených. „Tady je zpráva,“ řekl a otevřel složku.

George dál předstíral, že toho ví víc, než ve skutečnosti věděl. Mangusta byl projekt na pomoc antikomunistickým Kubáncům při vyvolání kontrarevoluce. Plán měl časový harmonogram, jeho vyvrcholením mělo být svržení Castra v říjnu tohoto roku, těsně před kongresovými volbami v polovině funkčního období. Infiltrační týmy vycvičené CIA se měly ujmout politické organizace a anticastrovské propagandy.

Tedder podal Georgeovi dva listy papíru. George dělal, že má menší zájem, než jaký ve skutečnosti měl. „Dodržujeme časový harmonogram?“ zeptal se.

Tedder se otázce vyhnul. „Je načase zvyšovat tlak,“ odpověděl. „Tajně rozšiřované letáky, které Castra zesměšňují, nemají takový účinek, jaký chceme.“

„Jak můžeme tlak zvýšit?“

„Všechno je tady,“ odpověděl Tedder a ukázal na papír.

George se do něj zahleděl. Co četl, bylo horší, než očekával. CIA navrhovala sabotáže mostů, ropných rafinérií, elektráren, cukrovarů a lodní dopravy.

V tu chvíli vešel Dennis Wilson. George si všiml, že má stejně jako Bobby rozepnutý límec košile, povolenou vázanku a vyhrnuté rukávy; jeho ustupující vlasy se ovšem nikdy nevyrovnají mohutné Bobbyho kštici. Když Wilson viděl, jak si Tedder povídá s Georgem, zatvářil se nejdřív překvapeně, pak zneklidněně.

„Když vyhodíte do vzduchu ropnou rafinérii a zabijete přitom lidi, pak tady ve Washingtonu každý, kdo tenhle projekt schválil, bude vinen vraždou,“ varoval George Teddera.

Dennis Wilson se na Teddera rozzlobeně obořil. „Cos mu řekl?“

„Myslel jsem, že má prověření!“ zvolal Tedder.

„Mám ho,“ ujistil ho George. „Mám bezpečnostní prověření na stejném stupni jako Dennis.“ Otočil se k Wilsonovi. „Proč jsi tak pečlivě hlídal, aby se mi to nedostalo do ruky?“

„Protože jsem věděl, že bys ztropil povyk.“

„A měl jsi pravdu. Nejsme s Kubou ve válce. Zabít Kubánce je vražda.“

„My jsme ve válce,“ prohlásil Tedder.

„Skutečně?“ podivil se George. „Když tedy Castro pošle agenty sem do Washingtonu a oni vybombardujou továrnu a zabijou vám manželku, tak to nebude zločin?“

„Nebuďte směšný.“

„Kromě skutečnosti, že je to vražda, umíte si představit ten poprask, jestliže to unikne na veřejnost? To by byl mezinárodní skandál! Představte si Chruščova, jak v OSN vyzývá našeho prezidenta, aby zarazil financování mezinárodního terorismu. Pomyslete na ty články v New York Times. Bobby by asi musel rezignovat. A co kampaň ke znovuzvolení prezidenta? To nikdo nemyslel na politické dopady toho všeho?“

„Ovšemže jsme na to mysleli. Proto je to přísně tajné.“

„A jak to funguje?“ George otočil stránku. „Vidím dobře?“ kroutil hlavou. „My se pokoušíme zavraždit Fidela Castra otrávenými doutníky?“

„Nejsi v týmu, co dělá na tomhle projektu,“ odsekl Wilson. „Tak na to prostě zapomeň, ano?“

„To sakra ne. Jdu s tím rovnou za Bobbym.“

Wilson se zachechtal. „Demente. Copak si to neuvědomuješ? Bobby tomu šéfuje!“

Georgeovi to vyrazilo dech.

Přesto za Bobbym šel; ten zůstal v klidu. „Zaleťte do Miami, Georgi, a podívejte se na tu operaci. Ať vám to tam Tedder ukáže. Vraťte se a povězte mi, co si myslíte.“

George tedy navštívil na Floridě velký nový tábor CIA, kde se kubánští exulanti zacvičovali na své infiltrační mise. „Možná byste se měl nějaké mise zúčastnit,“ nadhodil Tedder. „Abyste to viděl na vlastní oči.“

Byl to hec, a Tedder neočekával, že to George přijme. Jenže George měl pocit, že když odmítne, dostane se do slabého postavení. Teď má převahu: stavěl se proti operaci Mangusta z morálních a politických důvodů. Jestliže se odmítne výpadu zúčastnit, budou ho považovat za bázlivého. A možná v něm bylo i cosi, co nedokáže odolat výzvě, aby prokázal odvahu. A tak pošetile přitakal. „Ano. Pojedete taky?“

Tohle Teddera překvapilo a George jasně viděl, že by Tedder nabídku nejraději vzal zpátky. Ovšem teď to byla výzva i pro něj. Nesmyslná soutěž kdo s koho. A i Tedder cítil, že nemůže couvnout. „Bobbymu samozřejmě nesmíme prozradit, že jste se zúčastnil,“ řekl, jako by ho to dodatečně napadlo.

A tak se ocitli tady. Je škoda, přemítal George, že prezident Kennedy má tak rád špionážní romány britského spisovatele Iana Flemminga. Prezident si zřejmě myslí, že James Bond může zachránit svět ve skutečnosti, stejně jako v thrilleru. Bond měl „povolení zabíjet“. To je hovadina. Nikdo nemá povolení zabíjet.

Jejich cílem bylo malé městečko La Isabela. Nacházelo se na úzkém poloostrově, který trčel ze severního pobřeží Kuby jako natažený prst. Byl to přístav a kromě obchodování se tu nic jiného neprovozovalo. Jejich úkolem bylo poškodit přístavní zařízení.

Příjezd si naplánovali na svítání. Když velitel člunu ubral plyn a řev silného motoru přešel do tichého broukání, obloha na východě už začínala šednout. Sanchez tento úsek pobřeží dobře znal: před revolucí jeho otec vlastnil nedalekou plantáž cukrové třtiny. Na matném obzoru se začínaly vynořovat obrysy městečka. Sanchez vypnul motor a vytáhl vesla.

K městečku je přinášel příliv, vesla sloužila hlavně ke kormidlování. Sanchez promyslel přiblížení dokonale. Na dohled se objevila řada betonových přístavních hrází. Za hrázemi George nejasně rozeznal velká skladiště se šikmými střechami. V přístavu žádné velké lodě nekotvily; o kus dál na pobřeží byly připoutané malé rybářské čluny. Na pláži šelestily vlnky příboje, jinak vládlo naprosté ticho. Člun s vypnutým motorem narazil na molo.

Otevřeli příklop pod nohama a ozbrojili se. Tedder podával Georgeovi pistoli. George zavrtěl hlavou. „Vezměte si ji,“ naléhal Tedder. „Tohle je nebezpečné.“

George věděl, co má Tedder za lubem. Chtěl, aby si George ušpinil ruce krví. Pak by už nemohl Mangustu kritizovat. Jenže George sebou nenechá jen tak manipulovat. „Ne, díky,“ odmítl. „Jsem tu čistě jako pozorovatel.“

„Jsem velitelem téhle mise, a tohle je rozkaz.“

„A já vám říkám, abyste se šel vycpat.“

Tedder to vzdal.

Sanchez člun uvázal a všichni vystoupili. Nikdo nemluvil. Sanchez ukázal na nejbližší skladiště – zdálo se, že je také největší. Rozběhli se k němu, George jako poslední.

Nikdo jiný na dohled nebyl. George viděl řadu domů, které vypadaly jen o málo lepší než dřevěné boudy. Na opačné straně prašné cesty spásal řídkou trávu přivázaný osel. Na dohled bylo jediné vozidlo: rezavý pickup ze čtyřicátých let. George si uvědomil, že je to velice chudé městečko. Kdysi to očividně býval rušný přístav. George tušil, že ho zničil prezident Eisenhower, který v roce 1960 uvalil na obchodování mezi USA a Kubou embargo.

Někde se rozštěkal pes.

Skladiště mělo dřevěné stěny a střechu z vlnitého plechu, ale žádná okna. Sanchez objevil malá dvířka a vykopl je. Všichni vběhli dovnitř. Skladiště bylo prázdné, povalovaly se tu jen zbytky obalů: rozbité bedny, kartonové krabice, kusy provazů, potrhané pytle a síťovina.

„Perfektní,“ přikývl Sanchez.

Čtyři Kubánci pohodili na podlahu zápalné bomby. Chvíli poté vyšlehly plameny. Odpadky okamžitě vzplanuly. Dřevěné stěny chytnou za okamžik. Všichni zase vyběhli ven.

„Hej! Co tu děláte?“ ozval se španělsky mužský hlas.

George se otočil a spatřil bělovlasého Kubánce v jakési uniformě. Na policistu nebo vojáka byl příliš starý, a tak George vytušil, že to je noční hlídač. Na nohou měl sandály. Na opasku mu však visela pistole a on se snažil otevřít pouzdro.

Dřív než ji vytáhl, Sanchez ho střelil. Na prsou bílé blůzy se rozlila krev a muž padl naznak.

„Padáme!“ křikl Sanchez a pět mužů se rozběhlo k motorovému člunu.

George přiklekl ke starci. Oči zíraly do rozjasňující se oblohy, ale neviděly nic.

„Georgi! Padáme!“ zařval za jeho zády Tedder.

Z rány na hrudi chvilku pumpovala krev, pak se její proud postupně zastavil. George se snažil nahmatat pulz, ale marně. Aspoň že muž zemřel rychle.

Plameny ve skladišti se rychle šířily a George pocítil jejich žár.

„Georgi! Necháme vás tady!“ naléhal Tedder.

Motor člunu hlučně naskočil.

George zatlačil mrtvému muži oči. Zvedl se. Několik vteřin zůstal stát se skloněnou hlavou. Pak se rozběhl ke člunu.

Sotva doskočil na palubu, člun odrazil od mola a zamířil přes průliv. George se připoutal.

„Co jste si krucinál představoval?“ zakřičel mu do ucha Tedder.

„Zabili jsme nevinného člověka,“ odpověděl George. „Myslel jsem, že si zaslouží okamžik úcty.“

„Pracoval pro komunisty!“

„Byl to noční hlídač – nejspíš by nerozeznal komunismus od koláče.“

„Jste zatracenej kokot.“

George se ohlédl zpátky. Skladiště se proměnilo v obrovský táborák. Kolem se rojili lidé, patrně se pokoušeli požár uhasit. Zahleděl se opět na moře před sebou a zpátky se už nepodíval.

Když konečně dorazili do Miami a opět stáli na pevnině, George přistoupil k Tedderovi. „Tam na moři jste řekl, že jsem kokot.“ Věděl, že to je pitomost, skoro stejná jako zúčastnit se výpadu, ale byl příliš hrdý, než aby to přešel. „Teď jsme na pevné zemi, kde nás neomezují bezpečnostní pravidla. Co kdybyste to zopakoval tady?“

Tedder na něj upřeně zíral. Byl vyšší než George, ale ne tak rozložitý. Určitě prošel nějakým druhem výcviku boje beze zbraně a George viděl, že zvažuje své šance, zatímco Kubánci nezúčastněně přihlíželi.

Tedderův pohled sklouzl na Georgeovo karfiolové ucho a zase zpátky. „Myslím, že na to prostě zapomeneme,“ zamručel.

„Myslel jsem si to,“ řekl George.

V letadle při návratu do Washingtonu napsal krátkou zprávu pro Bobbyho – operace Mangusta je podle jeho názoru neefektivní, protože neexistují žádné náznaky, že lidé na Kubě (na rozdíl od emigrantů) chtějí Castra svrhnout. Je to také hrozba celosvětové prestiži Spojených států, protože kdyby se informace o této akci někdy dostala na veřejnost, vyvolalo by to protiamerické nepřátelství. „Operace Mangusta není k ničemu a je nebezpečná,“ vyjádřil se v kostce, když Bobbymu zprávu předával.

„Já vím,“ přitakal Bobby. „Ale něco dělat musíme.“

Dimka se nyní díval na všechny ženy jinak.

Většinu víkendů trávili s Valentinem v bytě u Niny a Anny, přičemž dvojice střídavě spaly v posteli nebo na podlaze v obýváku. Za noc míval s Ninou sex dvakrát i třikrát. Věděl teď podrobněji, než se mu kdy snilo, jak ženské tělo vypadá, voní a chutná.

A tak nyní viděl ostatní ženy nově, zasvěceně. Uměl si je představit nahé, dohadoval se, jak mají zaoblená prsa, jaké je jejich ochlupení, jak se tváří, když se milují. Tím, že znal jednu ženu, znal svým způsobem všechny.

Měl pocit, že je Nině trochu nevěrný, když na pláži v Picundě obdivoval Nataliji Smotrovovou v kanárkově žlutých plavkách, s mokrými vlasy a nohama olepenýma pískem. Její štíhlá postava nebyla tak kyprá jako Ninina, ale ani o nic méně rozkošná. Možná byl jeho zájem omluvitelný: už je tady na pobřeží Černého moře s Chruščovem čtyři týdny a žije jako mnich. Každopádně žádné pokušení si nepřipouštěl, neboť Natalija nosila snubní prsten.

Když si šel v poledne zaplavat, Natalija si pročítala nějakou zprávu napsanou na stroji. Pak si přes plavky oblékla šaty ve stejnou chvíli, kdy se on převlékl do doma ušitých šortek, a tak k tomu, čemu říkali „noclehárna“, kráčeli z pláže spolu.

Byla to nevzhledná budova s pokoji pro návštěvníky s poměrně nízkým postavením, jako byli právě oni. V prázdné jídelně, kde páchlo vařené vepřové a zelí, se setkali s dalšími asistenty.

Tohle byla porada, kde se bojovalo o výhodnou pozici před schůzí politbyra, která se bude konat příští týden. Smyslem bylo jako vždy určit kontroverzní záležitosti a vyhodnotit podporu pro tu či onu stranu. Asistent pak mohl svého šéfa uchránit ztrapnění, jemuž by se vystavil, kdyby prosazoval návrh, který bude nakonec zamítnut.

Dimka přešel okamžitě do útoku. „Proč je ministerstvo obrany tak pomalé při dodávkách zbraní našim soudruhům na Kubě?“ začal. „Kuba je jediný revoluční stát na americkém kontinentu. Je důkazem, že marxismus platí pro celý svět, nejen pro Východ.“

Dimkova slabost pro Kubu byla víc než ideologická. Uchvacovali ho vousatí hrdinové v maskáčích a s doutníkem – takový kontrast oproti zachmuřeným sovětským vůdcům v šedých oblecích. Komunismus by měl být radostným tažením za vytvoření lepšího světa. Sovětský svaz se někdy podobal spíš středověkému klášteru, kde všichni složili sliby chudoby a poslušnosti.

Asistent ministra obrany Jevgenij Filipov se okamžitě naježil. „Castro není opravdový marxista,“ namítl. „Ignoruje správnou linii vytyčenou Lidovou socialistickou stranou Kuby.“ Tato strana – PSP – byla promoskevská. „Ubírá se svou vlastní revizionistickou cestou.“

Podle Dimkova názoru komunismus revizi zoufale potřebuje; tohle však neřekl. „Kubánská revoluce představuje mohutný úder kapitalistickému imperialismu. Měli bychom ji podporovat už proto, že bratři Kennedyové Castra tolik nenávidějí.“

„Skutečně?“ podivil se Filipov. „To ani nevím. Invaze v Zátoce sviní se uskutečnila před rokem. Co od té doby Američani udělali?“

„Odmítají Castrovy mírové sondáže.“

„To je pravda: konzervativci v Kongresu by Kennedymu nedovolili uzavřít smlouvu s Castrem, i kdyby to chtěl. To ale neznamená, že bude válčit.“

Dimka se rozhlédl po asistentech v košilích s krátkým rukávem a v sandálech shromážděných v místnosti. Pozorovali jeho a Filipova, diskrétně mlčeli, dokud nebude jasné, kdo v tomto gladiátorském zápase zvítězí. „Musíme zajistit, aby kubánská revoluce nebyla svržena,“ trval na svém Dimka. „Soudruh Chruščov je přesvědčený, že dojde k další americké invazi, tentokrát lépe organizované a bohatě financované.“

„A kde máte důkazy?“

Dimka byl poražený. Postupoval útočně a udělal, co mohl, ale jeho pozice byla slabá. „Důkazy nemáme ani takové, ani onaké,“ připustil. „Musíme vycházet z pravděpodobností.“

„Nebo můžeme odložit vyzbrojování Castra, dokud jeho postoj nebude jasnější.“

Několik lidí kolem stolu přikývlo na souhlas. Filipov proti Dimkovi silně zabodoval.

V tu chvíli promluvila Natalija. „Popravdě nějaké důkazy tu jsou,“ řekla. Podala Dimkovi stránky strojopisného textu, který si předtím pročítala na pláži.

Dimka dokument zběžně prohlédl. Byla to zpráva šéfa rezidentury KGB ve Spojených státech a měla v záhlaví označení „Operace Mangusta“.

Zatímco rychle pročítal stránky, Natalija pokračovala. „Na rozdíl od toho, s čím argumentuje soudruh Filipov z ministerstva obrany, KGB si je jistá, že Američani se svých plánů ohledně Kuby nevzdali.“

Filipov zuřil. „Proč jsme ten dokument nedostali všichni?“

„Právě to přišlo z Washingtonu,“ odpověděla chladně Natalija. „Určitě obdržíte ještě dneska odpoledne kopii.“

Zdá se, že Natalija se dostává ke klíčovým informacím o chvilku dřív než ostatní, přemítal Dimka. Pro asistenta to je obrovská výhoda. Natalija musí být pro svého šéfa, ministra zahraničí Gromyka, zřejmě hodně cenná. Bezpochyby proto zastává tak velice vlivnou pozici.

Dimku text ohromil. Znamenalo to, že v dnešním sporu díky Nataliji zvítězí, ale pro kubánskou revoluci to byla špatná zpráva. „Tohle je ještě horší, než se soudruh Chruščov obával!“ zvolal. „CIA má na Kubě sabotážní skupiny připravené ničit cukrovary a elektrárny. To je gerilová válka! A chystají se zavraždit Castra!“

„Můžeme se na tu informaci spolehnout?“ ujišťoval se zoufale Filipov.

Dimka ho probodl pohledem. „Co si myslíš o KGB, soudruhu?“

Filipov sklapnul.

Dimka se zvedl. „Je mi líto, že poradu předčasně končím,“ oznámil. „Myslím, že tuhle zprávu by měl okamžitě vidět první tajemník.“ Odešel z budovy.

Vydal se po pěšině borovým hájem k Chruščovově bíle omítnuté vile. Uvnitř byla oslnivě zařízená bílými záclonami a nábytkem ze dřeva vyběleného jako naplavené dříví. Dimka přemýšlel, kdo asi zvolil tak zásadně moderní styl: určitě ne venkovský balík Chruščov, který by patrně dal přednost – pokud si zařízení interiéru vůbec všimne – sametovému čalounění a kobercům s květinovým vzorem.

Dimka zastihl vůdce nahoře na balkoně s vyhlídkou na zátoku. Chruščov držel v ruce silný dalekohled Komz.

Dimka nebyl nervózní. Věděl, že si ho Chruščov oblíbil. Šéfovi se zamlouvalo, jak se uměl postavit jiným poradcům. „Myslel jsem, že byste se možná chtěl hned podívat na tuhle zprávu,“ řekl Dimka. „Operace Mangusta –“

„Právě jsem si ji přečetl,“ přerušil ho Chruščov. Podal Dimkovi dalekohled. „Podívej se tamhle,“ vyzval ho a ukázal přes vodu k Turecku.

Dimka si přiložil dalekohled k očím.

„Americké jaderné rakety,“ poznamenal Chruščov. „Zamířené na moji daču!“

Dimka žádné rakety neviděl. Nemohl vidět Turecko, vzdálené tím směrem dvě stě padesát kilometrů. Věděl však, že tohle Chruščovovo typické teatrální gesto je oprávněné. Spojené státy rozmístily v Turecku rakety Jupiter, zastaralé, ale nikoli neškodné: tuto informaci měl Dimka od strýčka Volodi ze zpravodajské služby Rudé armády.

Dimka si nebyl jistý, co má dělat. Měl by předstírat, že tím dalekohledem vidí rakety? Chruščov přece musí vědět, že to nejde.

Problém vyřešil Chruščov tím, že mu dalekohled zase vyškubl. „A víš, co udělám já?“ zeptal se.

„Povězte mi to, prosím.“

„Dám Kennedymu pocítit, jaké to je. Rozmístím jaderné rakety na Kubě – zamířené na jeho daču!“

Dimkovi to zcela vzalo řeč. Tohle nečekal. A nedokázal to vnímat jako dobrý nápad. Souhlasil se šéfem, že je třeba zvýšit vojenskou pomoc Kubě, a bojoval v této záležitosti s ministerstvem obrany –, teď však Chruščov zachází příliš daleko. „Jaderné rakety?“ opakoval a snažil se získat čas k přemýšlení.

„Přesně tak!“ Chruščov ukázal na zprávu KGB o operaci Mangusta, kterou Dimka stále svíral v ruce. „A tohle přesvědčí politbyro, aby mě podporovalo. Otrávené doutníky. Ha!“

„Naše oficiální linie říká, že na Kubě nebudeme jaderné zbraně rozmísťovat,“ pronesl Dimka, jako když uvádí podružnou informaci – nikoli polemickým tónem. „Tohle ujištění jsme Američanům poskytli několikrát, a veřejně.“

Chruščov se čtverácky ušklíbl. „O to víc to Kennedyho překvapí!“

Toto Chruščovovo rozpoložení Dimku vyděsilo. První tajemník není blázen, ale je hazardní hráč. Jestliže plán ztroskotá, mohlo by to vést k diplomatickému ponížení a pádu Chruščova jako vůdce – a přitom by vzala za své i Dimkova kariéra. A co hůř, mohlo by to vyvolat americkou invazi na Kubu, které se mělo zabránit – a na Kubě je jeho milovaná sestra. Existuje i možnost, že to podnítí jadernou válku, která bude znamenat konec kapitalismu, komunismu a dost možná i lidstva.

Na druhou stranu se Dimka neubránil pocitu vzrušení. Jaká obrovská rána by to byla, udeřit proti těm bohatým, namyšleným chlapcům Kennedyovým, proti globálnímu tyranovi – Spojeným státům – a proti celému kapitalisticko-imperialistickému mocenskému bloku! Kdyby se tahle hazardní hra zdařila, jaký triumf by to byl pro Sovětský svaz a Chruščova!

Co by měl udělat? Přešel do praktické roviny a usilovně přemýšlel, jak snížit apokalyptická rizika tohoto plánu. „Mohli bychom začít podpisem mírové smlouvy s Kubou,“ navrhl. „Američani by těžko mohli něco namítat, ledaže by přiznali, že plánují napadnout chudou zem třetího světa.“ Chruščov nevypadal nadšeně, ale nic neříkal, a tak Dimka pokračoval. „Pak bychom mohli zvýšit dodávky konvenčních zbraní. Pro Kennedyho by opět bylo obtížné protestovat: proč by si nějaká země nemohla koupit zbraně pro svou armádu? Nakonec bychom tam mohli poslat rakety –“

„Ne,“ prohlásil rázně Chruščov. Dimka si uvědomil, že jeho šéf nikdy neměl rád postupné kroky. „My uděláme tohle,“ pokračoval Chruščov. „Rakety pošleme tajně. Nastrkáme je do beden s označením ‚odpadní roury‘ nebo něco takového. Ani kapitáni lodí nebudou vědět, co je uvnitř. Pak pošleme na Kubu naše specialisty, aby vybudovali odpalovací zařízení. Američani nebudou mít ani potuchy, co máme za lubem.“

Dimkovi se udělalo poněkud slabo, jednak strachem, jednak radostí. Udržet tak velký projekt v tajnosti by i v Sovětském svazu bylo nesmírně obtížné. Na ukládání zbraní do beden, jejich posílání vlakem do přístavů, otevírání na Kubě a rozmísťování by se podílely tisíce lidí. Je vůbec možné zajistit, aby byli všichni zticha?

Neřekl však nic.

„A pak,“ pokračoval Chruščov, „až budou rakety připravené k odpálení, to oznámíme. Bude to hotová věc – Američani s tím nic nesvedou.“

Tohle bylo přesně z rodu dramatických gest, jaká Chruščov miluje, a Dimka si uvědomil, že mu to nikdy nerozmluví. „Přemýšlím,“ prohodil opatrně, „jak na takové oznámení bude reagovat prezident Kennedy.“

Chruščov si pohrdavě odfrkl. „Je to kluk – nezkušený, bázlivý, slabý.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Dimka, třebaže se obával, že Chruščov možná mladého prezidenta podceňuje. „Jenže 6. listopadu se u nich konají volby v polovině funkčního období. Jestliže zbraně odhalíme v průběhu kampaně, Kennedy se dostane pod těžký tlak, aby učinil něco drastického, a vyhnul se tak ponížení při volbách.“

„Pak to musíš udržet v tajnosti až do 6. listopadu.“

„Kdo to musí udržet v tajnosti?“ zeptal se Dimka.

„Ty. Pověřuju tě řízením tohoto projektu. Budeš moje spojka s ministerstvem obrany, které to bude muset realizovat. Tvým úkolem bude zajistit, že nenechají tuhle utajenou záležitost uniknout dřív, než budeme připraveni.“

Dimku to šokovalo. „Proč já?“ vyhrkl.

„Nesnášíš toho blbce Filipova. Proto ti můžu důvěřovat, že po něm budeš pořádně rajtovat.“

Dimka byl příliš ohromený, než aby mohl přemítat, jak to, že Chruščov ví, že nenávidí Filipova. Armáda dostává téměř nemožný úkol – a Dimkovi se bude klást za vinu, když se to nepodaří. To je katastrofa.

Tohle však neřekl. „Děkuju vám, Nikito Sergejeviči,“ pronesl formálně. „Můžete se na mě spolehnout.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Limuzína GAZ-13 se nazývala Čajka pro svůj americky stylizovaný, aerodynamický náznak křídel na zadních blatnících. Dosahovala sto šedesáti kilometrů za hodinu, třebaže taková rychlost je na sovětských silnicích nepohodlná. K dispozici byla ve dvou odstínech – nachově červená a krémová – s pneumatikami s bílými bočnicemi, ale Dimka měl černou.

Seděl vzadu, zatímco limuzína směřovala k přístavní hrázi v Sevastopolu na Ukrajině. Město stojí na výběžku krymského poloostrova a vyčnívá do Černého moře. Před dvaceti lety ho německé bomby a dělostřelecké granáty srovnaly se zemí. Po válce bylo znovu postaveno jako příjemné přímořské letovisko se středomořskými balkony a benátskými oblouky.

Dimka vystoupil a zahleděl se na loď zakotvenou u mola; byla to loď na přepravu dřeva s obrovským nákladovým jícnem určeným k umístění celých kmenů. Přístavní dělníci v horkém letním slunci nakládali lyže a zřetelně označené krabice se zimním oblečením, aby vznikl dojem, že loď směřuje na mrazivý sever. Dimka vymyslel záměrně zavádějící krycí název Operace Anadyr podle jednoho města na Sibiři.

U přístavní hráze zastavila další čajka a zaparkovala za Dimkovou. Vystoupili čtyři muži v uniformách zpravodajské služby Rudé armády a vyčkávali na Dimkovy pokyny.

Podél hráze vedla železniční kolej a nad ní se tyčil mohutný portálový jeřáb umístěný tak, aby mohl přenášet náklad z železničního vagonu přímo na loď. Dimka pohlédl na hodinky. „Ten vlak už tu měl sakra být.“

Dimka byl napružený. V životě necítil takovou nervozitu. Dokud nezačal pracovat na tomto projektu, dokonce ani nevěděl, co je to stres.

Z přítomných důstojníků Rudé armády měl nejvyšší hodnost plukovník Pankov. Navzdory své hodnosti oslovoval Dimku s oficiálním respektem. „Nechcete, abych zatelefonoval, Dmitriji Iljiči?“

„Myslím, že už přijíždí,“ poznamenal jiný z důstojníků, nadporučík Meyer.

Dimka se podíval na trať. V dálce zahlédl, jak se pomalu blíží řada otevřených vagonů s nízkým podvozkem naložených dlouhými dřevěnými bednami.

„Jak to, že si každý kruci myslí, že patnáct minut zpoždění je v pořádku?“ zavrčel Dimka.

Dimka měl starost kvůli špionům. Navštívil šéfa místní rezidentury KGB a zkontroloval seznam podezřelých osob v oblasti. Byli to samí disidenti: básníci, kněží, abstraktní malíři a Židé, kteří se chtěli vystěhovat do Izraele – typičtí sovětští nespokojenci, nebezpeční asi tak jako klub cyklistů. Dimka je stejně nechal všechny zatknout, ale nikdo z nich žádnou hrozbu nepředstavoval. V Sevastopolu jsou téměř určitě skuteční agenti CIA, ale KGB je neznala.

Po lávce přišel z lodi muž v kapitánské uniformě a oslovil Pankova. „Vy to tu máte na starosti, soudruhu plukovníku?“

Pankov pokynul hlavou na Dimku.

Kapitán okamžitě ubral na uctivosti. „Moje loď nemůže na Sibiř odplout,“ prohlásil.

„Informace o vaší destinaci je tajná,“ řekl Dimka. „Nemluvte o tom.“ V Dimkově kapse spočívala zapečetěná obálka, kterou měl kapitán otevřít až ve chvíli, kdy loď vpluje z Černého do Středozemního moře. Teprve pak se dozví, že jeho loď pluje na Kubu.

„Potřebuju mazací olej pro nízké teploty, nemrznoucí směs, odmrazovací zařízení –“

„Zavřete sakra klapačku!“ setřel kapitána.

„Ale já musím protestovat. Sibiřské podmínky –“

Dimka se obrátil k nadporučíku Meyerovi. „Dejte mu po hubě.“

Meyer byl velký muž a úder měl silný. Kapitán zavrávoral a ze rtů mu tekla krev.

„Vraťte se na palubu, čekejte na rozkazy a držte zobák.“

Kapitán odešel a muži na přístavní hrázi znovu obrátili pozornost k přijíždějícímu vlaku.

Operace Anadyr byla obrovská. Blížící se vlak mělo následovat devatenáct podobných – všech bylo zapotřebí, aby do Sevastopolu přemístily jen tento první raketový pluk. Dimka posílal na Kubu celkem padesát tisíc mužů a 230 000 tun výstroje a výzbroje. K dispozici měl flotilu osmdesáti pěti lodí.

Stále nevěděl, jak má celou věc udržet v utajení.

V Sovětském svazu bylo mnoho mužů ve vedoucím postavení nedbalých a líných, nebo to byli opilci či prostě hlupáci. Nechápali správně pokyny, zapomínali, k náročným úkolům přistupovali vlažně a pak jejich splnění vzdávali; někdy prostě usoudili, že všechno vědí nejlíp. Přesvědčovat je bývalo marné; zdvořilost byla ještě horší. Když se k nim chováte slušně, považují vás za troubu, kterého lze ignorovat.

Vlak se přišinul k lodi, jeho kovové brzdy na kolejích zaskřípěly. Každý speciálně vyrobený vagon nesl jen jednu dřevěnou bednu o rozměrech dvacet pět krát jeden krát jeden metr. Jeřábník vystoupal do řídicí kabiny. Přístavní dělníci naskákali na vagony a začali připravovat bedny k přeložení. S vlakem přicestovala četa vojáků a ti nyní začali pomáhat dělníkům. Dimkovi se ulevilo, když viděl, že nášivky s označením příslušnosti k raketovému pluku byly v souladu s jeho pokyny odstraněny.

Z jednoho vagonu seskočil muž v civilu a Dimku podráždilo, když zjistil, že je to Jevgenij Filipov, jeho protějšek na ministerstvu obrany. Filipov přistoupil k Pankovovi, stejně jako předtím kapitán lodi. „Velení tu má soudruh Dvorkin,“ oznámil mu však Pankov.

Filipov pokrčil rameny. „Zpozdili jsme se jen pár minut,“ poznamenal spokojeně. „Zdrželo nás –“

Dimka si něčeho povšiml. „To snad ne,“ zaúpěl. „Do hajzlu!“

„Něco není v pořádku?“ podivil se Filipov.

Dimka dupal do betonové dlažby. „Do hajzlu! Do hajzlu! Do hajzlu!“

„Co se děje?“

Dimka na něj rozzuřeně pohlédl. „Kdo je velitelem vlaku?“

„Plukovník Kats.“

„Okamžitě mi toho pitomce přiveď.“

Filipovi se nezamlouvalo plnit Dimkův příkaz, ale tohle těžko mohl odmítnout, a tak odešel.

Pankov na Dimku tázavě pohlédl.

„Vidíte, co je napsáno na boku každé bedny?“ zeptal se rozzuřený Dimka vyčerpaně.

Pankov přikývl. „Je to armádní číselný kód.“

„Přesně tak,“ přisvědčil trpce Dimka. „Znamená to: ‚Balistická raketa R-12’.“

„Ach, k čertu,“ zamračil se Pankov.

Dimka zavrtěl hlavou v bezmocném vzteku. „Některé lidi mučit je málo.“

Už dlouho měl obavy, že dříve či později dojde k otevřené konfrontaci s armádou, a po zvážení všech pro a proti mu vyhovovalo, že to nastane nyní, při úplně první dodávce materiálu. A byl na to připravený.

Filipov se vrátil se dvěma důstojníky – plukovníkem a majorem. Hodnostně vyšší muž se představil. „Dobrý den, soudruzi. Jsem plukovník Kats. Krátké zpoždění, ale jinak vše probíhá hladce –“

„Ne, neprobíhá, vy vypatlanej kokote,“ osopil se na něj Dimka.

Kats nevěřil svým uším. „Co jste říkal?“

„Koukej, Dvorkine,“ vmísil se Filipov, „takhle s důstojníkem mluvit nemůžeš.“

Dimka Filipova ignoroval a mluvil dál ke Katsovi. „Svým neuposlechnutím jste ohrozil bezpečnost celé operace. Měl jste příkaz přemalovat armádní čísla na bednách. Dostal jste nové šablony s textem ‚Stavební plastové potrubí‘. Všechny bedny jste měl nově označit.“

„Nebyl čas,“ namítl pobouřeně Kats.

„Buď rozumný, Dvorkine,“ nabádal ho Filipov.

Dimka měl podezření, že Filipova by únik utajovaných informací mohl těšit, protože pak by to Chruščova diskreditovalo a možná by i padl.

Dimka ukázal na jih, na moře. „Tamhle je členská země NATO, pouhých dvě stě padesát kilometrů tímhle směrem, Katsi, vy idiote. Nevíte, že Američani mají špiony? A že je posílají do takových míst, jako je Sevastopol – námořní základna a významný sovětský přístav?“

„Označení je kódované –“

„Kódované? Co máte v palici místo mozku, psí hovna? Jaký výcvik podle vás asi dostávají kapitalisticko-imperialističtí špioni? Učí je poznávat rozlišovací odznaky na uniformách – jako je nášivka s označením příslušnosti k raketovému pluku, co máte na límci, taky proti rozkazu –, stejně jako ostatní vojenská označení osob i materiálu. Vy hovado tupý, armádní kód na těchhle bednách přečte každý zrádce a informátor CIA v Evropě.“

Kats se pokusil trvat na své důstojnosti. „Kdo si myslíte, že jste?“ oponoval. „Neodvažujte se mluvit se mnou takhle. Mám děti starší, než jste vy.“

„Jste zbaven velení,“ řekl Dimka.

„Nebuďte směšný.“

„Ukažte mu to, prosím.“

Plukovník Pankov vytáhl z kapsy složený list papíru a podal ho Katsovi.

„Jak z toho dokumentu vidíte, potřebné oprávnění mám,“ pokračoval Dimka.

Viděl, že Filipovovi spadla čelist.

„Jste zatčen jako zrádce,“ řekl Dimka Katsovi. „Jděte tady s těmi muži.“

Nadporučík Meyer a další důstojník z Pankovovy skupiny hbitě přiskočili ke Katsovi, uchopili ho každý z jedné strany za paži a odváděli ho k limuzíně.

Filipov se vzpamatoval. „Dvorkine, proboha –“

„Pokud nemůžeš říct něco užitečného, tak sklapni,“ odsekl Dimka. Obrátil se k majorovi raketového pluku, který zatím nepronesl ani slovo. „Vy jste Katsův zástupce?“

Muž vypadal vyděšeně. „Ano, soudruhu. Major Spektor, k vašim službám.“

„Pověřuju vás od této chvíle velením.“

„Děkuju vám.“

„Odvezte vlak pryč. Severně odtud je velké železniční depo. Zařiďte se správou železnic, že se tam zastavíte na dvanáct hodin a přemalujete bedny. Sem se vraťte s vlakem zítra.“

„Provedu, soudruhu.“

„Plukovník Kats stráví v pracovním táboře na Sibiři zbytek života, což nebude trvat příliš dlouho. Takže, majore Spektore, neudělejte žádnou chybu.“

„Neudělám.“

Dimka usedl do limuzíny. Když odjížděl, pohlédl na Filipova: stál na přístavní hrázi a vypadal, jako by si nebyl zcela jistý, co se právě stalo.

Táňa Dvorkinová stála na hrázi v Marielu na severním pobřeží Kuby – asi čtyřicet kilometrů od Havany – v místě, kde se úzký záliv otvírá do obrovského přírodního přístavu skrytého mezi kopci. Nervózně hleděla na sovětskou loď kotvící u betonového mola. Na molu parkoval sovětský nákladní automobil ZIL-130 s pětadvacetimetrovým přívěsem. Jeřáb zvedal z nákladního prostoru lodi dlouhou dřevěnou bednu a bolestně pomalu ji přenášel vzduchem k nákladnímu automobilu. Bedna byla označena ruským nápisem „Stavební plastové potrubí“.

Táňa tohle všechno sledovala ve světle reflektorů. Na bratrův příkaz lodě musely být vyloženy v noci. Všechna ostatní lodní doprava se musela z přístavu přesměrovat. Záliv uzavřely hlídkové čluny. Vody kolem lodi propátrali žabí muži, aby se vyloučilo její ohrožení pod hladinou. Dimkovo jméno vyslovovali s nádechem strachu: jeho slovo prý je zákonem a jeho hněv strašlivý.

Pro TASS psala Táňa články o tom, jak Sovětský svaz pomáhá Kubě a jak vděčný je kubánský lid za přátelství svého spojence na opačném konci světa. Skutečnou pravdu si však ponechávala pro šifrované telegramy, které posílala prostřednictvím telegrafního systému KGB Dimkovi do Kremlu. A nyní ji Dimka pověřil neoficiálním úkolem, aby zajistila, že se jeho pokyny budou za každou cenu dodržovat. Proto byla nervózní.

S Táňou tu stál generál Paz Oliva, nejkrásnější muž, s jakým se kdy setkala.

Paz byl úchvatně přitažlivý: vysoký, silný a maličko hrozivý, dokud se neusmál a nepromluvil měkkým basem, který v ní vyvolával představu cella pod jemným dotykem smyčce. Byl to třicátník: většina Castrových vojáků byli hodně mladí muži. S tmavou pletí a hebkými kudrnami vypadal spíš jako černoch než Hispánec. Byl typickým příkladem Castrovy politiky rasové rovnosti – takový kontrast ve srovnání s Kennedyho politikou.

Táňa se do Kuby zamilovala, ale chvíli jí to trvalo. Stýskalo se jí po Vasilijovi víc, než očekávala. Uvědomila si, jak moc ho měla ráda, třebaže nikdy nebyli milenci. Měla o něj strach, když si představila, že je teď někde v pracovním lágru na Sibiři, v zimě a o hladu. Kampaň, za kterou byl potrestán – zveřejnění informací o nemoci zpěváka Ustina Bodiana –, byla úspěšná, tedy do jisté míry: Bodiana propustili z vězení, ale krátce poté v jedné moskevské nemocnici zemřel. Vasilijovi by tahle ironie osudu připadala výmluvná.

Na některé věci si pořád nemohla zvyknout. Když šla ven, vždycky si brala kabát, i když tu nikdy není chladno. Fazole a rýži už málem nemohla ani vidět, ale ke svému překvapení toužila po talíři kaše s kysanou smetanou. Po nekonečných dnech žhnoucího letního slunce občas doufala, že přijde liják a trochu ulice osvěží.

Kubánští rolníci byli stejně chudí jako sovětští, ale vypadali šťastnější, možná díky počasí. A nakonec Táně učarovalo, jak se Kubánci nezkrotně radují ze života. Kouřili doutníky a pili rum s tuKolou, místní náhražkou Coca Coly. Velice ráda tančila s Pazem na neodolatelné rytmy tradiční hudby zvané trova. Castro většinu nočních klubů zavřel, ale nikdo nemohl zakázat Kubáncům hrát na kytaru, a hudebníci se přesunuli do malých barů zvaných casas de la trova.

Táňa však měla obavy o kubánský lid. Vzepřeli se obrovskému sousedu – Spojeným státům vzdáleným pouhých sto padesát kilometrů přes Floridský průliv – a ona věděla, že jednoho dne může přijít trest. Když na to myslela, cítila se jako běhulík pestrý, který statečně sedí v otevřené tlamě krokodýla a vyzobává si potravu mezi zuby podobnými zlámaným nožům.

Stojí kubánský vzdor za to? Odpověď přinese jen čas. Ohledně vyhlídek na reformování komunismu byla Táňa skeptická, ale některé věci, které Castro udělal, byly obdivuhodné. Rok 1961 nazvali Rokem vzdělání a na venkov se vyhrnulo deset tisíc studentů; při heroickém křížovém tažení za vymýcení negramotnosti učili rolníky číst. První věta v učebnici pro začátečníky zněla „Rolníci pracují v družstvu“, ale co má být? Lidé, kteří umějí číst, jsou lépe vybaveni, aby poznali, co se za vládní propagandou skutečně skrývá.

Castro nebyl žádný bolševik. Opovrhoval vším ortodoxním a neúnavně hledal nové myšlenky. Proto šel na nervy Kremlu. Jenže nebyl ani žádný demokrat. Táňu rozesmutnilo, když vyhlásil, že díky revoluci jsou volby zbytečné. A v jedné oblasti napodoboval Sovětský svaz otrocky: za pomoci KGB vytvořil nemilosrdně efektivní tajnou policii, která má skoncovat s disentem.

Po zralé úvaze však přála revoluci úspěch. Kuba musí uniknout ze zaostalosti a kolonialismu. Nikdo nechtěl, aby se vrátili Američani s kasiny a prostitutkami. Jenže Táňa pochybovala, že Kubánci budou někdy smět činit svá vlastní rozhodnutí. Americké nepřátelství je zahnalo do náruče Sovětů; ovšem jak se Castro sbližoval se Sovětským svazem, začínalo být stále pravděpodobnější, že Američané Kubu napadnou. Kuba potřebuje ze všeho nejvíc, aby ji nechali na pokoji.

Ale možná že teď má země šanci. Táňa a Paz patřili k hrstce lidí, kteří věděli, co se skrývá v těch dlouhých dřevěných bednách. Táňa podávala hlášení o efektivitě ochranného štítu přímo Dimkovi. Jestliže plán vyjde, mohl by trvale chránit Kubu před nebezpečím americké invaze a poskytnout zemi oddechový čas, v němž by našla svou vlastní cestu k budoucnosti.

Každopádně v tohle Táňa věřila.

Paze znala už rok. „Nikdy nemluvíš o své rodině,“ prohodila, když sledovali, jak se bedna nakládá na přívěs. Mluvila na něj španělsky – nyní už docela plynně. Maličko pochytila i americkou angličtinu, kterou občas používali mnozí Kubánci.

„Mojí rodinou je revoluce,“ odpověděl.

Kecy, pomyslela si.

Přesto se s ním patrně vyspí.

Z Paze se může vyklubat verze Vasilije s tmavou pletí, pohledného, okouzlujícího a nevěrného. Nejspíš tu bude řada pružných kubánských dívek se zářivýma očima, které se střídají v jeho posteli.

V duchu se napomenula, aby nebyla cynická. Když je muž nádherný, nemusí to ještě znamenat, že je bezduchý Casanova. Třeba Paz jenom čeká na tu pravou ženu, která by se stala jeho životní partnerkou a usilovala s ním o vytvoření nové Kuby.

Raketa v bedně dosedla na ložnou plochu přívěsu. K Pazovi přistoupil malý servilní poručík Lorenzo. „Jsme připraveni vyrazit, generále.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Paz.

Nákladní automobil se pomalu rozjel od mola. S burácením se dal do pohybu také houf motocyklů; muži na motorkách předjeli náklaďák, aby mu uvolňovali cestu. Táňa a Paz nasedli do jeho armádního vozu, zeleného kombi Buic LeSabre, a následovali konvoj.

Kubánské silnice nebyly stavěné pro pětadvacetimetrové přívěsy.

V posledních třech měsících ženisté Rudé armády vybudovali nové mosty a upravili ostré zatáčky, ale konvoj se přesto často pohyboval krokem.

V nízkých dřevěných domcích o dvou místnostech ve vesnicích, jimiž projížděli, se nesvítilo; hospody byly zavřené. Dimka by byl spokojený.

Táňa věděla, že vzadu na molu se už překládá další raketa na další náklaďák. Tento proces bude pokračovat až do svítání. Vyložení celého nákladu bude trvat dvě noci.

Zatím Dimkova strategie funguje. Zdálo se, že nikdo netuší, co má Sovětský svaz na Kubě v úmyslu. V diplomatických kruzích ani na necenzurovaných stránkách západních novin o tom nepadla jediná zmínka. K obávanému výbuchu pobouření v Bílém domě zatím nedošlo.

Jenže do amerických voleb v polovině funkčního období zbývají ještě dva měsíce; další dva měsíce, kdy tyto obrovské rakety musejí být v naprosté tajnosti připraveny k odpálení. Táňa nevěděla, jestli to lze utajit.

Po dvou hodinách dorazili do širokého údolí, které zabrala Rudá armáda. Její ženisté zde budovali odpalovací základnu. Byla to jedna z více než deseti základen rozesetých mimo dohled v horských úžlabinách po celém 1250 kilometrů dlouhém ostrově.

Táňa a Paz vystoupili z auta a přihlíželi, jak se opět ve světle reflektorů bedna skládá z přívěsu. „Dokázali jsme to,“ konstatoval s uspokojením Paz. „Teď máme jaderné zbraně.“ Vytáhl doutník a zapálil si.

„Jak dlouho bude trvat jejich rozmístění?“ sondovala opatrně Táňa.

„Dlouho ne,“ mávl rukou. „Pár týdnů.“

Neměl náladu přemýšlet o problémech, ale Táně připadalo, že by ten úkol mohl zabrat více než pár týdnů. Údolí vypadalo jako prašné staveniště, kde se toho ještě moc neudělalo. Přesto měl Paz pravdu: těžkou část, kterou představovalo přepravení jaderných zbraní na Kubu, aniž to Američané zjistí, měli za sebou.

„Jen se podívej na to děťátko,“ usmál se Paz. „Jednoho dne může přistát uprostřed Miami. Bác.“

Táňa se při tom pomyšlení otřásla. „Doufám, že ne.“

„Proč?“

Opravdu potřebuje, aby mu to někdo řekl? „Tyhle zbraně jsou míněné jako hrozba. Mají zastrašit Američany, aby Kubu nenapadli. Jestli se někdy použijí, pak to bude znamenat, že selhaly.“

„Možná,“ řekl. „Ale jestli nás napadnou, budeme moct srovnat celá americká města se zemí.“

Táňu znervózňovalo očividné potěšení, s nímž přemítal o této strašné vyhlídce. „K čemu by to bylo dobré?“

Zdálo se, že ho otázka překvapila. „Zachová se tím důstojnost kubánského lidu.“ Španělské slovo dignidad pronesl, jako by bylo posvátné.

Sotva mohla uvěřit tomu, co slyší. „Takže ty bys začal jadernou válku kvůli své hrdosti?“

„Samozřejmě. Co může být důležitějšího?“

„Například přežití lidstva!“ odpověděla pobouřeně.

Odmítavě mávl zapáleným doutníkem. „Ty si děláš starosti kvůli lidstvu,“ odfrkl si. „Mně jde o mou čest.“

„Kecy,“ vybuchla Táňa. „Zbláznil ses?“

Paz na ni pohlédl. „Prezident Kennedy je připravený v případě napadení Spojených států použít jaderné zbraně,“ vysvětlil jí. „Tajemník Chruščov je použije, jestliže bude napaden Sovětský svaz. Totéž platí o de Gaulleovi ve Francii i o tom, kdo zrovna stojí v čele Velké Británie. Kdyby kterýkoli z nich řekl něco jiného, během pár hodin by padl.“ Potáhl z doutníku, až jeho konec červeně žhnul, pak vyfoukl kouř. „Jestli jsem já blázen,“ dodal, „pak jsou blázni oni všichni.“

George Jakes nevěděl, o jakou mimořádnou událost jde. Bobby Kennedy povolal George a Dennise Wilsona na krizovou schůzi, která se konala v úterý 16. října dopoledne v Bílém domě. Domníval se, že tématem by mohla nejspíš být titulní strana dnešního vydání New York Times oznamující velkými písmem:

Eisenhower obviňuje prezidenta

ze slabosti v zahraniční politice

Bylo nepsaným pravidlem, že bývalí prezidenti na své nástupce neútočí. George však nepřekvapilo, že se Eisenhower vykašlal na konvence. Jack Kennedy zvítězil proto, že označil Eisenhowera za slabého a vymyslel neexistující „raketovou propast“ ve prospěch Sovětského svazu; Sověti údajně disponovali větším počtem bojových raket než Spojené státy. Bylo zřejmé, že Ike tuto podpásovou ránu stále ještě cítí. Když byl nyní Kennedy zranitelný vůči podobnému obvinění, Eisenhower se mu pomstil – přesně tři týdny před volbami v polovině volebního období.

Druhá možnost byla horší. George měl velkou obavu, že operace Mangusta mohla prosáknout na veřejnost. Kdyby vyšlo najevo, že prezident a jeho bratr organizují mezinárodní terorismus, byla by to munice pro každého republikánského kandidáta. Prohlásil by, že Kennedyové jsou zločinci, pokud tohle dělají, a taky hlupáci, pokud nechají utajovanou informaci uniknout. A jakou odvetu by si mohl vymyslet Chruščov?

George viděl, že jeho šéf zuří. Bobby neuměl dobře skrývat pocity. Z jeho zaťatých zubů, nahrbených ramen a ledového pohledu modrých očí čišel vztek.

George měl Bobbyho rád pro otevřenost jeho emocí. Lidé, kteří s Bobbym spolupracovali, mu často viděli do srdce. Byl proto zranitelnější, ale také pomilováníhodnější.

Když vešli do zasedacího sálu kabinetu, prezident Kennedy tam už byl. Seděl na opačné straně dlouhého stolu, na němž leželo několik velkých popelníků. Kennedy byl uprostřed; nahoře na stěně za ním visela prezidentská pečeť. Vysoká klenutá okna po každé straně pečeti vedla do růžového sadu.

Vedle něj stála sotva pětiletá holčička v bílých šatech, zřejmě dcerka Caroline. Krátké světle hnědé vlasy měla po straně rozdělené pěšinkou – jako její otec – a vzadu sepnuté jednoduchou sponou. Povídala si s ním, cosi mu vážně vysvětlovala a on jí zaujatě naslouchal, jako by její slova byla stejně zásadní jako cokoli, co se pronese v této místnosti mocných. Síla tohoto spojení rodiče a dítěte George hluboce zasáhla. Jestli někdy budu mít dceru, pomyslel si, budu jí takhle naslouchat, aby věděla, že je nejdůležitější člověk na světě.

Asistenti zaujali svá místa u stěny. George usedl vedle Skipa Dickersona, který pracoval pro viceprezidenta Lyndona Johnsona. Skip měl velice světlé rovné vlasy a bledou pleť, téměř jako albín. Odsunul si plavou patku z očí a promluvil s jižanským přízvukem. „Máš tušení, co hoří?“

„Bobby nic neříkal,“ odpověděl George.

Do zasedací síně vešla žena, kterou George neznal, a odvedla Caroline. „CIA má pro nás novinku,“ oznámil prezident. „Pojďme začít.“

Na jedné straně místnosti, před krbem, stál stojan s velkou černobílou fotografií. Muž stojící vedle ní se představil jako odborník na fotointerpretaci. George neměl ponětí, že taková profese existuje. „Snímky, které uvidíte, pořídil v neděli z výšky jednadvaceti kilometrů náš letoun U-2 letící nad Kubou.“

O špionážních letadlech CIA věděli všichni. Sověti před dvěma lety jedno sestřelili nad Sibiří a pilota odsoudili pro špionáž.

Všichni zírali na fotografii na stojanu. Vypadala rozmazaná a zrnitá a podle George se na ní nedalo nic rozeznat, snad kromě stromů. Potřebovali, aby jim někdo vysvětlil, na co se dívají.

„Tohle je údolí na Kubě, asi pětatřicet kilometrů od přístavu Mariel,“ pokračoval pracovník CIA. Ukázal malou hůlkou. „K rozlehlému odkrytému prostoru vede nová poměrně kvalitní silnice. Tyto nepravidelně rozseté malé útvary jsou stavební stroje: buldozery, traktorová rypadla a sklápěcí nákladní automobily. A tady –“ pro zdůraznění na fotografii poklepal – „tady uprostřed vidíte shluk stínů připomínajících řadu dřevěných latěk. Ve skutečnosti to jsou bedny o velikosti pětadvacet krát jeden krát jeden metr. To je přesně velikost a tvar bedny obsahující sovětskou balistickou raketu krátkého doletu R-12, schopnou nést jadernou hlavici.“

George se jen taktak ovládl, aby nezvolal do hajzlu, ale ostatní se neudrželi a na chvíli se místností rozléhaly udivené nadávky.

„Jste si jistý?“ zeptal se kdosi.

„Vážený pane,“ odpověděl pracovník CIA, „studuju snímky z leteckého průzkumu už mnoho let a můžu vás ujistit o dvou věcech: zaprvé, přesně takhle vypadají jaderné rakety, a zadruhé, nic jiného takhle nevypadá.“

Pomoz nám Bůh, pomyslel si George se strachem; ti zatracení Kubánci mají atomovky.

„Jak se tam k čertu dostaly?“ zeptal se někdo.

„Sověti je zřejmě dopravili na Kubu v naprosté tajnosti,“ odpověděl pracovník CIA.

„Propašovali nám je tam přímo před nosem,“ dodal tázající.

„Jaký mají ty rakety dosah?“ zeptal se někdo jiný.

„Přes tisíc pět set kilometrů.“

„Takže by mohly zasáhnout…“

„Tuhle budovu, pane.“

George musel potlačit nutkání zvednout se a okamžitě odejít.

„A jak dlouho by to trvalo?“

„Doletět sem z Kuby? Počítáme tak třináct minut.“

George se bezděky podíval z okna, jako by mohl zahlédnout raketu přelétající nad růžovým sadem.

„Ten křivák Chruščov mi lhal,“ poznamenal prezident. „Ujistil mě, že na Kubě jaderné zbraně nerozmístí.“

„A CIA nám řekla, že mu můžeme věřit,“ dodal Bobby.

„Tohle určitě ovládne zbytek volební kampaně,“ prohodil kdosi. „Ještě tři týdny.“

George s úlevou obrátil mysl k důsledkům pro domácí politickou scénu: možnost jaderné války byla příliš strašná, než aby o ní rozjímal. Přemýšlel o dnešních New York Times. Oč víc by toho mohl Eisenhower říct nyní! Přinejmenším když on byl prezidentem, nedovolil Sovětskému svazu přeměnit Kubu v komunistickou jadernou základnu.

Tohle je katastrofa, a nejen pro zahraniční politiku. Vítězství republikánů v listopadových volbách by znamenalo, že v posledních dvou letech v úřadu bude Kennedy ochromený, a to by pohřbilo celou agendu občanských práv. Když se k jižanským demokratům přidají další republikáni, kteří se budou stavět proti rovným právům pro černochy, Kennedy nebude mít šanci návrh zákona o občanských právech předložit. Jak dlouho pak potrvá, než se Mariin dědeček bude moci zaregistrovat k volbám, aniž ho zatknou?

V politice je vše propojené.

Musíme s těmi raketami něco udělat, pomyslel si George.

Neměl tušení co.

Naštěstí ho měl Jack Kennedy.

„Zaprvé, potřebujeme zvýšit letecký průzkum Kuby,“ prohlásil prezident. „Musíme vědět, kolik mají raket a kde ty rakety jsou. A pak je odtamtud s Boží pomocí odstraníme.“

Georgeovi to zvedlo náladu. Náhle se ten problém nezdál tak velký. Spojené státy mají stovky letadel a tisíce bomb. A skutečnost, že prezident Kennedy podniká rozhodné, pevné kroky k ochraně Ameriky, demokratům v listopadových volbách neuškodí.

Všichni pohlédli na generála Maxwella Taylora, předsedu sboru náčelníků štábů a po prezidentovi nejvyššího velitele amerických ozbrojených sil. Jeho napomádované vlnité vlasy s pěšinkou uprostřed hlavy vyvolaly v Georgeovi představu, že tento muž je možná marnivý. Jack i Bobby mu důvěřovali, třebaže George vlastně nevěděl proč. „Po leteckém úderu by musela následovat invaze s plným nasazením,“ prohlásil Taylor.

„A k tomuto kroku máme nouzový plán.“

„Do týdne od bombardování tam můžeme dopravit sto padesát tisíc mužů.“

Kennedy stále přemýšlel o odstranění sovětských raket. „Máme záruku, že zničíme každou odpalovací základnu na Kubě?“ zeptal se.

„Nikdy to nebude na sto procent, pane prezidente,“ odpověděl Taylor.

Na tenhle problém George nepomyslel. Kuba je tisíc dvě stě padesát kilometrů dlouhá. Vojenské letectvo třeba nedokáže najít každou základnu, natož aby všechny zničilo.

„A tuším, že rakety, které zůstanou po našem leteckém úderu, můžou být okamžitě odpáleny na Spojené státy.“

„To bychom museli předpokládat, pane prezidente,“ přisvědčil Taylor.

Prezident vypadal sklíčeně a George náhle živě pocítil strašlivou váhu odpovědnosti, která na něm spočívá. „Povězte mi tohle,“ požádal Kennedy. „Kdyby jedna raketa dopadla na středně velké americké město, jak zlé by to bylo?“

Volební politické úvahy se Georgeovi rázem vytratily z hlavy a srdce se mu znovu zachvělo při hrůzném pomyšlení na jadernou válku.

Generál Taylor se chvíli radil s pobočníky, pak se vrátil ke stolu. „Pane prezidente,“ odpověděl, „podle našich výpočtů by zahynulo šest set tisíc lidí.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Dimkova matka Aňa se chtěla setkat s Ninou. To ho překvapilo. Jeho vztah s Ninou byl vzrušující, spal s ní, kdykoli se mu naskytla možnost, ale co to má společného s jeho matkou? Zeptal se jí na to a ona odpověděla poněkud podrážděně. „Ve škole jsi byl nejchytřejší kluk, ale někdy jsi takový trouba,“ řekla mu. „Poslouchej. Každý víkend, kdy nejsi někde s Chruščovem, trávíš s touhle ženou. Zřejmě je pro tebe významná. Chodíš s ní už tři měsíce. Ovšemže matka chce vědět, jaká je! Jak se vůbec můžeš ptát?“

Usoudil, že matka má pravdu. Nina nebyla pouhá přítelkyně. Byla to jeho milenka. Stala se součástí jeho života.

Matku miloval, ale neposlouchal ji ve všem: nesouhlasila s motocyklem, džínami a Valentinem. Ovšem udělal by cokoli rozumného, aby ji potěšil, a tak pozval Ninu domů.

Nina nejprve odmítla. „Nenechám se prohlížet tvojí rodinou jako ojeté auto, které zamýšlíš koupit,“ vyjela na něj popuzeně. „Matce pověz, že se vdávat nechci. Za chvíli se o mě přestane zajímat.“

„Nejde o rodinu, ale jenom o matku,“ vysvětlil jí Dimka. „Otec zemřel a sestra je na Kubě. Ostatně co máš proti manželství?“

„Proč se ptáš, chceš si mě snad vzít?“

Dimka zrozpačitěl. Nina byla skvělá a sexy a on se ještě nikdy s žádnou ženou takhle hluboce nezapletl, ale na manželství nepomyslel. Chtěl by s ní strávit zbytek života?

Odpovědi se vyhnul. „Jenom se tě snažím pochopit.“

„Manželství jsem si už vyzkoušela a nelíbilo se mi to,“ prohlásila. „Spokojený?“

Jejím standardním postojem byla vždy výzva. Dimkovi to nevadilo. Právě tohle ho k ní tolik přitahovalo. „Jsi radši svobodná,“ poznamenal.

„Zřejmě.“

„Co je na tom tak úžasného?“

„Nemusím dělat pomyšlení muži, a tak můžu dělat pomyšlení sama sobě. A když chci něco jiného, můžu se sejít s tebou.“

„A já do té škvírky pěkně pasuju.“

Usmála se dvojsmyslu. „Přesně tak.“

Chvilku však zůstala zamyšlená. „Ale k čertu, nechci si z tvé matky udělat nepřítele,“ rozhodla se pak. „Přijdu tam.“

V ten den byl Dimka nervózní. Nina se chovala nepředvídatelně. Když se stalo něco, co se jí nelíbilo – z neopatrnosti rozbitý talíř, skutečná či zdánlivá urážka, náznak výčitky v Dimkově hlase –, její nesouhlas byl jako nápor moskevského severáku v lednu. Doufal, že si Nina s matkou bude rozumět.

Nina ve vládním domě ještě nikdy nebyla. Vstupní hala velikosti menšího tanečního sálu na ni silně zapůsobila. Byt nebyl velký, ale ve srovnání s většinou moskevských bytů měl luxusní zařízení: tlusté koberce, drahé tapety a gramorádio – skříňku z ořechového dřeva s gramofonem a rádiem. Tohle patřilo k privilegiím vysoce postavených pracovníků KGB, jako byl Dimkův otec.

Aňa připravila bohatý stůl studeného občerstvení, kterému Moskvané dávají přednost před formální večeří: uzená makrela a vejce vařená natvrdo s červenou paprikou na bílém chlebu, malé sendviče z žitného chleba s okurkou a rajčaty a její zlatý hřeb – mísa „plachetniček“, toastových oválků s trojúhelníčky ze sýra, které přidržuje párátko coby stěžeň.

Aňa si vzala nové šaty a lehce se nalíčila. Od smrti Dimkova otce maličko přibrala a slušelo jí to. Dimka měl pocit, že od doby, kdy jí zemřel manžel, je matka šťastnější. Možná má Nina ohledně manželství pravdu.

„Dimkovi je třiadvacet,“ řekla Aňa Nině nejdřív ze všeho, „a teď mi poprvé přivádí domů dívku.“

Litoval, že jí to matka vyklopila. Takhle vypadá jako začátečník. On je začátečník a Nina si to domyslela už dávno, ale přesto nebylo zapotřebí jí to připomínat. Každopádně se učí rychle. Nina říkala, že je dobrý milenec, lepší než její manžel, třebaže do detailů nezacházela.

K jeho překvapení se snažila být k matce zdvořilá, oslovovala ji Aňo Gregorijevno, pomáhala jí v kuchyni a vyptávala se, kde sehnala šaty.

Když vypili trochu vodky, Aňa se uvolnila. „Tak, Nino, Dimka mi říkal, že se nechcete vdávat,“ prohodila.

Dimka zaúpěl. „Mami, to je příliš osobní!“

Jenže Nině to zřejmě nevadilo. „Jsem jako vy, vdaná jsem už byla,“ odpověděla.

„Ale já jsem stará ženská.“

Aně bylo pětačtyřicet, což se obecně považovalo za příliš vysoký věk na další manželství. O ženách tohoto stáří se soudilo, že už zanechaly touhy minulosti – a jestliže to neudělaly, vzbuzovaly u lidí pohoršení. Vážená vdova, která se ve středním věku znovu provdala, si dávala pozor, aby každému vysvětlila, že je to „jen kvůli společnosti“.

„Vy nevypadáte stará, Aňo Grigorijevno,“ ujistila ji Nina. „Klidně byste mohla být Dimkova starší sestra.“

To byl nesmysl, ale Aně se to přesto líbilo. Ženám se možná vždycky líbí takové lichocení, bez ohledu na jeho věrohodnost. Rozhodně ho neodmítla. „Na to, abych mohla mít děti, každopádně už stará jsem.“

„Já taky nemůžu mít děti.“

„Ne!“ Toto odhalení Aňou otřáslo. Uvedlo ve zmatek všechny její fantazie. Na chvíli zapomněla na taktnost. „A proč ne?“ zeptala se bez obalu.

„Ze zdravotních důvodů.“

„Aha.“

Aňa by se zjevně ráda dozvěděla víc. Dimka si už dříve povšiml, že zdravotní důvody jsou předmětem velkého zájmu mnoha žen. Jenže Nina zmlkla, jak to v této souvislosti dělala vždycky.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Dimka si povzdechl: dokázal uhádnout, kdo to je. Otevřel.

Na prahu stáli prarodiče, kteří bydlí v témže domě. „No ne, Dimka! Ty jsi tady?“ předstíral překvapení dědeček Grigorij Peškov. Měl na sobě uniformu. Bylo mu skoro čtyřiasedmdesát, ale do důchodu se nechystal. Podle Dimkova mínění představují staří muži, kteří nevědí kdy odejít, v Sovětském svazu velký problém.

Dimkova babička Katěrina si nechala udělat nový účes. „Přinesli jsme vám trochu kaviáru,“ oznámila. Tohle očividně nebylo náhodné zastavení, jak předstírali. Dozvěděli se, že tu bude Nina, a přišli ji zkontrolovat. Rodina Ninu důkladně zkoumá, přesně jak se obávala.

Dimka je představil. Babička Ninu políbila a dědeček podržel její ruku déle, než bylo nutné. K Dimkově úlevě byla Nina i nadále okouzlující. Dědečka oslovovala „soudruhu generále“. Okamžitě poznala, že má slabost pro přitažlivé dívky, a tak s ním k jeho potěše flirtovala; zároveň na babičku zamrkala s výrazem mezi námi ženami – my dvě víme, co jsou muži zač.

Dědeček se jí vyptával na její zaměstnání. Řekla mu, že ji nedávno povýšili, nyní je vedoucí edičního oddělení a má na starosti vydávání různých informačních bulletinů ocelářských odborů. Babička se zajímala o její rodinu a Nina jí pověděla, že je moc nevídá, protože všichni žijí v jejím rodném městě Permu, čtyřiadvacet hodin jízdy vlakem na východ od Moskvy.

Brzy dostala dědečka k jeho oblíbenému tématu, historickým nepřesnostem v Ejzenštejnově filmu Deset dní, které otřásly světem, zejména ve scénách znázorňujících dobytí Zimního paláce, jehož se dědeček zúčastnil.

Dimka byl rád, že si všichni tak rozumějí, přesto měl zároveň nepříjemný pocit, že vůbec nemá pod kontrolou, co se tady děje. Jako by plul na lodi klidnými vodami k neznámému cíli: pro tuto chvíli je vše v pořádku, ale co leží před nimi?

Zazvonil telefon a Dimka zvedl sluchátko. Večer ho zvedal vždycky: obvykle ho volali z Kremlu. Ozval se hlas Natalije Smotrovové. „Právě jsem dostala zprávu z rezidentury KGB ve Washingtonu.“

Při rozhovoru s ní za přítomnosti Niny se Dimka cítil nesvůj. Napomenul se v duchu, aby nebláznil: v životě se Natalije ani nedotkl. Ovšem přemýšlel o tom. Ale copak musí mít člověk pocit viny kvůli svým myšlenkám? „Co se stalo?“ zeptal se.

„Prezident Kennedy ohlásil, že dnes večer promluví v televizi k americkému lidu.“

Jako obvykle měla žhavé zprávy jako první. „Proč?“

„To oni nevědí.“

Dimku okamžitě napadla Kuba. Většina jeho raket tam teď už je, i s jadernými hlavicemi. Dorazily tam i tuny doplňkového materiálu a tisíce vojáků. Za pár dní budou rakety připravené k odpálení. Úkol je téměř splněný.

Jenže do amerických voleb v polovině volebního období zbývají dva týdny. Dimka uvažoval, že poletí na Kubu – z Prahy bylo pravidelné letecké spojení do Havany –, aby zajistil, že dalších pár dní zůstane všechno pod pokličkou. Bylo nesmírně důležité to ještě chvíli utajit.

Modlil se, aby se Kennedyho vystoupení v televizi týkalo něčeho jiného: třeba Berlína nebo Vietnamu.

„V kolik hodin to bude?“ zeptal se Dimka Natalije.

„V sedm večer východního času.“

V Moskvě to bude zítra ve dvě hodiny ráno. „Hned mu zavolám,“ řekl. „Děkuju ti.“ Zavěsil a pak vytočil číslo do Chruščovovy rezidence.

Telefon zvedl Ivan Tepper, šéf zaměstnanců domácnosti. „Buď zdráv, Ivane,“ pozdravil Dimka. „Je tam?“

„Právě si jde lehnout,“ odpověděl Ivan.

„Pověz mu, ať si zase natáhne kalhoty. Kennedy bude ve dvě hodiny ráno našeho času mluvit v televizi.“

„Okamžik, je zrovna tady.“

Dimka slyšel tlumený rozhovor, pak se ozval Chruščov. „Našli tvoje rakety!“

Dimka klesl na mysli. Chruščovova spontánní intuice byla obvykle správná. Tajemství uniklo ven – a Dimka za to ponese odpovědnost. „Dobrý večer, soudruhu první tajemníku,“ pozdravil a všichni čtyři, kdo byli v pokoji s ním, zmlkli. „Ještě nevíme, o čem bude Kennedy mluvit.“

„O raketách, určitě. Svolej mimořádné zasedání předsednictva.“

„Na kolikátou hodinu?“

„Za hodinu.“

„Zařídím.“

Chruščov zavěsil.

Dimka vytočil domácí číslo své sekretářky. „Zdravím, Věro. Mimořádné prezidium v deset večer,“ oznámil. „On je už na cestě do Kremlu.“

„Začnu obvolávat lidi,“ odpověděla.

„Máte jejich čísla domů?“

„Mám.“

„Ovšemže máte. Děkuju. Za pár minut jsem v kanceláři.“ Zavěsil.

Všichni na něj civěli. Slyšeli, jak říká dobrý večer, soudruhu první tajemníku. Dědeček vypadal pyšně. Babička a matka byly znepokojené a Nině se vzrušeně leskly oči. „Musím do práce,“ oznámil zbytečně Dimka.

„Co se stalo tak naléhavého?“ zeptal se dědeček.

„Ještě to nevíme.“

Dědeček ho poplácal po rameni a vypadal přitom sentimentálně. „Když to tu vedou muži jako ty a můj syn Voloďa, pak vím, že je revoluce v bezpečí.“

Dimka byl v pokušení poznamenat, že by si také přál věřit tomu tak pevně. Místo toho požádal: „Dědo, mohl bys zařídit, aby armádní služební auto odvezlo Ninu domů?“

„Samozřejmě.“

„Je mi líto, že vás musím opustit…“

„S tím si hlavu nedělej,“ chlácholil ho dědeček. „Tvoje práce je důležitější. Běž, běž.“

Dimka si oblékl kabát, políbil Ninu a odešel.

Cestou výtahem do přízemí zoufale přemýšlel, jestli navzdory veškerému úsilí nenechal tajnou informaci o raketách na Kubě nějak uniknout. Řídil celou operaci pozoruhodně bezpečně. Jednal tvrdě a efektivně jako tyran. Přísně trestal chyby, s hlupáky zacházel potupně a ničil kariéry mužů, kteří neplnili úkoly s úzkostlivou pečlivostí. Co víc mohl dělat?

Venku probíhala příprava na vojenskou přehlídku k výročí Říjnové revoluce, které se bude slavit za dva týdny. Po nábřeží řeky Moskvy se valila nekonečná řada tanků, děl a vojáků. Jestliže vypukne jaderná válka, tohle všechno nám nebude k ničemu, pomyslel si. Američané to nevědí, ale Sovětský svaz má málo jaderných zbraní, ani zdaleka ne tolik jako Spojené státy. Sověti by mohli Američanům ublížit, to ano, ale Spojené státy by mohly vymazat Sovětský svaz z povrchu země.

Protože cesta byla zablokovaná vojenskými kolonami a Kreml se nacházel jen něco málo přes kilometr odsud, nechal Dimka motocykl doma a vyrazil pěšky.

Kreml je pevnost ve tvaru nepravidelného trojúhelníku na severním břehu řeky. Uvnitř komplexu se nachází několik paláců, které byly přeměněny ve vládní budovy. Dimka se vydal k budově Senátu, žluté stavbě s bílými sloupy, a vyjel výtahem do třetího poschodí. Po červeném koberci na chodbě s vysokým stropem došel k Chruščovově pracovně. První tajemník ještě nedorazil. Dimka pokračoval o dvoje dveře dál k zasedacímu sálu předsednictva. Naštěstí tu bylo čisto a uklizeno.

Předsednictvo ústředního výboru komunistické strany bylo v podstatě vládnoucím orgánem Sovětského svazu. Chruščov byl jeho předsedou. Tady spočívala moc. Co Chruščov udělá?

Dimka tu byl první, ale členové předsednictva a jejich asistenti se začali brzy trousit dovnitř. Nikdo nevěděl, co Kennedy řekne. Jevgenij Filipov dorazil se svým šéfem, ministrem obrany Rodionem Malinovským. „Tohle je průser,“ poznamenal Filipov s téměř neskrývanou škodolibou radostí. Dimka ho ignoroval.

Natalija přišla s černovlasým, elegantním ministrem zahraničí Andrejem Gromykem. Usoudila, že pozdní hodina dává oprávnění k neformálnímu oblečení, a v přiléhavých džínách amerického střihu a volném vlněném roláku jí to moc slušelo.

„Děkuju za to včasné upozornění,“ zašeptal Dimka. „Moc si toho cením.“

Dotkla se jeho paže. „Stojím na tvojí straně,“ odpověděla. „To přece víš.“

Dostavil se Chruščov a zahájil zasedání. „Jsem přesvědčen, že Kennedyho televizní projev bude o Kubě,“ zněla jeho první slova.

Dimka se posadil ke stěně za Chruščovem, připravený k pochůzkám. Šéf může potřebovat nějaký spis, noviny, hlášení; může požádat o čaj, pivo nebo něco malého k jídlu. Vedle Dimky usedli dva další Chruščovovi asistenti. Odpovědi na hlavní otázky neznal nikdo z nich. Objevili Američané rakety? A jestliže ano, kdo nechal tajemství uniknout? Budoucnost světa visela na vlásku, ale Dimka – trochu k vlastní hanbě – měl stejnou starost o budoucnost Dimky.

Netrpělivost ho doháněla k šílenství. Kennedy promluví až za čtyři hodiny. Cožpak se předsednictvo nemůže dozvědět obsah projevu dřív? Od čeho je tu KGB?

Ministr obrany Malinovskij se svými pravidelnými rysy a hustými stříbrnými vlasy vypadal jako vysloužilá filmová hvězda. Tvrdil, že bezprostřední invaze Spojených států na Kubu nehrozí. Zpravodajská služba Rudé armády má na Floridě své lidi. Ministr se domnívá, že i když se tam shromažďují vojska, zdaleka to není v takovém rozsahu, aby to postačovalo pro invazi. „Tohle je nějaký trik v souvislosti s volební kampaní,“ soudil. Dimka si pomyslel, že jeho slova znějí nadmíru sebejistě.

I Chruščov byl skeptický. Možná je pravda, že Kennedy nechce válku s Kubou, ale má skutečně svobodu jednat, jak si přeje? Chruščov byl přesvědčený, že americký prezident je přinejmenším zčásti řízen Pentagonem a kapitalisticko-imperialistickými kruhy, jaké představuje třeba rodina Rockefellerů. „Musíme mít záložní plán pro případ, že Američani invazi uskuteční,“ rozhodl. „Naše vojska musí být připravena na každou eventualitu.“ Vyhlásil desetiminutovou přestávku, aby poskytl členům předsednictva chvíli na uvážení možností.

Dimku zděsila rychlost, s jakou předsednictvo začalo jednat o válce. Tohle se nikdy neplánovalo! Když Chruščov rozhodl poslat rakety na Kubu, nezamýšlel vyvolat válečný konflikt. Jak jen jsme se mohli dostat až sem, přemýšlel zoufale Dimka.

Zahlédl Filipova v zlověstné diskusi s Malinovským a několika dalšími muži. Filipov cosi zapisoval. Když bylo jednání obnoveno, Malinovskij přečetl návrh příkazu pro sovětského velitele na Kubě generála Issu Plijeva, který ho opravňuje použít „veškeré dostupné prostředky“ k obraně Kuby.

Dimkovi se chtělo vykřiknout: Zešíleli jste?

Chruščov to vnímal stejně. „Tím bychom dali Plijevovi oprávnění zahájit jadernou válku!“ zvolal rozzlobeně.

K Dimkově úlevě Chruščova podpořil Anastas Mikojan, který vždy působil jako člověk usilující o mír. S upraveným knírem a ustupujícími vlasy vypadal jako advokát z malého městečka. Právě on však dokázal Chruščovovi rozmluvit jeho nejvíce hazardérské plány. Nyní se postavil proti Malinovskému. Mikojan měl mimořádnou autoritu, protože navštívil Kubu krátce po tamní revoluci.

„Co kdybychom předali kontrolu nad raketami Castrovi?“ nadhodil Chruščov.

Dimka už slyšel svého šéfa pronášet nejrůznější šílenosti, zejména při hypotetických diskusích, ale tohle bylo nezodpovědné i podle jeho měřítek. Co si proboha myslí?

„Směl bych doporučit, abychom to nedělali?“ pronesl mírně Mikojan. „Američani vědí, že my nechceme jadernou válku, a dokud budeme mít ty zbraně pod kontrolou, budou se snažit řešit tento problém diplomatickou cestou. Ale Castrovi nevěří. Jestliže se dozvědí, že má prst na spoušti, můžou se pokusit zničit všechny rakety na Kubě jedním mohutným prvním úderem.“

Chruščov to přijal, ale nebyl připravený jaderné zbraně zcela vyloučit. „To by znamenalo, že Američani můžou dostat Kubu zpátky!“ namítl pobouřeně.

V tu chvíli promluvil Alexej Kosygin. Byl to Chruščovův nejbližší spojenec, třebaže o deset let mladší. Ustupující vlasy mu zanechaly na hlavě šedivou vyčesanou vlnu připomínající příď lodi. Měl zarudlou tvář pijana, ale Dimka ho považoval za nejprozíravějšího muže v Kremlu.

„Neměli bychom přemýšlet o tom, kdy použít jaderné zbraně,“ varoval Kosygin. „Jestliže dospějeme do tohoto bodu, bude to znamenat, že jsme katastrofálně neuspěli. Otázka k diskusi zní takto: Jaké kroky můžeme dnes podniknout, abychom zajistili, že se situace nevyhrotí do jaderné války?“

Díky bohu, pomyslel si Dimka; konečně někdo mluví rozumně.

„Navrhuji, aby generál Plijev dostal oprávnění bránit Kubu všemi prostředky s výjimkou jaderných zbraní,“ pokračoval Kosygin.

Malinovskij měl pochybnosti, obával se, že americká výzvědná služba by se o tomto příkazu mohla nějak dozvědět; k Dimkově úlevě byl návrh navzdory Malinovského výhradám odsouhlasen a odeslán. Nebezpečí jaderné katastrofy stále hrozilo, ale předsednictvo se aspoň soustředilo spíš na to, jak se válce vyhnout, než jak v ní bojovat.

Krátce poté nahlédla do místnosti Věra Pletnerová a pokynula Dimkovi. Vyklouzl ven. Na široké chodbě mu podala šest listů papíru. „Tohle je Kennedyho projev,“ řekla tiše.

„Bohudíky!“ Pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na dvě ráno, čtyřicet pět minut předtím, než měl americký prezident vystoupit v televizi. „Jak jsme to dostali?“

„Americká vláda laskavě poskytla našemu velvyslanectví ve Washingtonu signální výtisky a ministerstvo zahraničí je rychle přeložilo.“

Kromě Věry na chodbě nikdo nebyl a Dimka mohl rychle číst. „Tato vláda, jak slíbila, neustále podrobně sleduje kumulaci sovětských vojenských sil na ostrově Kuba.“

Kennedy označuje Kubu za ostrov, všiml si Dimka, jako by ji nepovažoval za skutečný stát.

„V minulém týdnu byla zcela nepochybně prokázána skutečnost, že na tomto ostrově zbaveném svobody se právě buduje řada útočných raketových základen.“

Prokázána, přemýšlel Dimka; jak prokázána?

„Účelem těchto základen nemůže být nic jiného než poskytnout jaderný úderný potenciál proti západní hemisféře.“

Dimka četl dál, ale Kennedy k jeho vzteku neprozradil, jak k té informaci přišel, zda od zrádců nebo špionů, v Sovětském svazu či na Kubě, nebo nějakými jinými prostředky. Dimka stále nevěděl, jestli tato krize vznikla jeho vinou.

Kennedy hodně odsuzoval sovětské utajování a označil je za podvod. To je fér, pomyslel si Dimka; Chruščov by v opačném postavení vznesl stejné obvinění. Co však americký prezident udělá? Dimka se rychle probíral stránkami, až došel k významné části.

„Zaprvé, k zastavení nárůstu těchto útočných sil se zahajuje přísná karanténa na veškerou útočnou vojenskou výzbroj dopravovanou na Kubu.“

Ach jo, povzdechl si Dimka; blokáda. Tohle je proti mezinárodnímu právu, a proto ji Kennedy označuje za karanténu, jako by potíral nějakou epidemii.

„Všechny lodě jakéhokoli druhu směřující na Kubu z kterékoli země či přístavu budou v případě, že se na nich najde náklad obsahující útočné zbraně, vráceny zpátky.“

Dimka okamžitě pochopil, že tohle je jen první krok. Karanténa na věci nic nezmění: většina raket už je na místě a jsou téměř připravené k odpálení – a Kennedy tohle určitě ví, jestliže jeho výzvědná služba je tak dobrá, jak vypadá. Blokáda je symbolická.

Byla tu také hrozba. „Naše země bude považovat jakoukoli jadernou raketu odpálenou z Kuby na kterýkoli stát na západní hemisféře za útok Sovětského svazu na Spojené státy, který vyžaduje plnou odvetnou odpověď směřovanou na Sovětský svaz.“

Dimka měl pocit, jako by se mu v žaludku rozlilo cosi studeného a těžkého. Tohle byla strašlivá hrozba. Kennedy se nebude obtěžovat, aby zjišťoval, jestli raketu odpálili Kubánci nebo Rudá armáda; jemu je to jedno. A stejně tak mu bude jedno, jaký byl cíl. Kdyby udeřili na Chile, bylo by to stejné, jako kdyby udeřili na New York.

Jakmile by byla jedna z Dimkových atomovek odpálena, Spojené státy by proměnily Sovětský svaz v radioaktivní poušť.

Dimka v duchu viděl obraz, který každý zná, houbovitý mrak jaderného výbuchu; a v jeho představivosti se zvedal nad centrem Moskvy, kde Kreml, jeho domov a každá důvěrně známá budova leží v troskách a sežehnuté mrtvoly plují jako odporná pěna v otrávené vodě řeky Moskvy.

Oko mu padlo na další větu. „Je obtížné řešit či jen projednávat tyto problémy v atmosféře zastrašování.“ Pokrytectví Američanů vyrazilo Dimkovi dech. Co jiného byla operace Mangusta, když ne zastrašování?

Právě Mangusta přesvědčila zdráhající se předsednictvo, aby rozhodlo o zaslání raket. Dimka začínal mít podezření, že agrese v mezinárodní politice je odsouzená k nezdaru.

Už toho přečetl dost. Vrátil se do zasedacího sálu, rychle došel k Chruščovovi a podal mu papíry. „Kennedyho televizní projev,“ oznámil tak zřetelně, že to všichni slyšeli. „Signální výtisk dodaný Spojenými státy.“

Chruščov papíry popadl a začal číst. Místnost ztichla. Nemělo smysl cokoli říkat, dokud nebudou vědět, co v dokumentu je.

Chruščov při čtení oficiálního, abstraktního jazyka nespěchal. Tu a tam si posměšně odfrkl nebo překvapeně zamručel. Jak pokračoval ze stránky na stránku, Dimka vycítil, že jeho nálada přechází od úzkosti do úlevy.

Po několika minutách odložil poslední stránku. Stále nic neříkal, přemýšlel. Nakonec zvedl hlavu. Rozhlédl se kolem stolu a po jeho nepěkném obličeji venkovského balíka se rozlil úsměv. „Soudruzi,“ oznámil, „zachránili jsme Kubu!“

Jacky jako obvykle vyslýchala George ohledně jeho milostného života. „Chodíš s někým?“

„Právě jsem se rozešel s Norine.“

„Právě? To bylo před půl rokem.“

„Jo… mám dojem.“

Připravila mu pečené kuře s okrou a smaženými kukuřičnými knedlíčky, kterým říkala kroketky. Když byl malý, tohle bývalo jeho oblíbené jídlo. Nyní v sedmadvaceti dával přednost krvavému steaku nebo těstovinám s mušlovou omáčkou. Normálně také večeří v osm hodin, nikoli v šest. Pustil se však do jídla a nic z toho jí neřekl. Nechtěl jí kazit radost, že ho může zase jednou nakrmit.

Seděla proti němu u kuchyňského stolu, jako sedávala vždycky. „A co ta příjemná Maria Summersová?“

George se přiměl nehnout ani brvou. Marii ztratil kvůli jinému muži. „Maria někoho má,“ odpověděl.

„Aha? Kdopak to je?“

„Nevím.“

Jacky si otráveně povzdechla. „Ty ses nezeptal?“

„Ovšemže zeptal. Neřekla mi to.“

„Proč ne?“

George pokrčil rameny.

„Takže je ženatý,“ prohlásila s jistotou matka.

„Mami, to přece nemůžeš vědět,“ namítl George, ale zmocnilo se ho strašné podezření, že by matka mohla mít pravdu.

„Normálně se dívka vychloubá mužem, se kterým chodí. Jestliže drží pusu, pak se stydí.“

„Může to mít i jiný důvod.“

„Jaký?“

George v tu chvíli nedokázal na žádný přijít.

„Třeba je to někdo z práce,“ pokračovala Jacky. „Moc doufám, že na to nepřijde její dědeček-kazatel.“

George napadla jiná možnost. „Možná je bílý.“

„Ženatý a bílý taky, to se vsadím. Jaký je ten tiskový mluvčí, Pierre Salinger?“

„Příjemný třicátník, nosí kvalitní francouzské oblečení a má trošku nadváhu. Je ženatý a prý má něco se svou sekretářkou. Nejsem si jistý, že by měl čas ještě na další důvěrnou přítelkyni.“

„Jestli je to Francouz, klidně.“

George se zasmál. „Setkala ses vůbec někdy s nějakým Francouzem?“

„Ne, ale mají špatnou pověst.“

„A černoši mají také špatnou pověst, prý jsou líní.“

„Máš pravdu, neměla bych takhle mluvit, každý člověk je jiný.“

„Tohle jsi mě vždycky učila.“

George se na rozhovor soustředil jen napůl. Zpráva o raketách na Kubě se před Američany už týden utajovala, ale teď měla být co nevidět zveřejněna. Byl to týden intenzivních rozhovorů v úzkém okruhu zasvěcených, vyřešilo se však jen málo. Při pohledu zpátky si George uvědomil, že když tu zprávu uslyšel, podcenil ji. Myslel hlavně na bezprostřední volby v polovině funkčního období a jejich vliv na kampaň za občanská práva. Na okamžik se mu dokonce zalíbila vyhlídka na americkou odplatu. Teprve později mu došla celá pravda: jestli dojde k jaderné válce, na občanských právech už nebude záležet a žádné další volby se už nebudou konat.

Jacky změnila téma. „Šéf mého pracoviště má milou dceru.“

„Skutečně?“

„Cindy Bellová.“

„Cindy je zkráceně Cinderella?“

„Lucinda. Letos absolvovala Georgetownskou univerzitu.“

Georgetown je washingtonská čtvrť, ale z černošské většiny obyvatel města jich na její prestižní univerzitě studovalo jen pár. „Je bílá?“

„Ne.“

„Pak musí být chytrá.“

„Moc.“

„Katolička?“ Georgetownská univerzita je jezuitská vysoká škola.

„Na katolících není nic špatného,“ prohlásila s nádechem vzdoru Jacky. Jacky byla členkou evangelické církve, ale snášenlivou. „Katolíci také věří v Pána.“

„Katolíci ale nevěří v kontrolu porodnosti.“

„Nejsem si jistá, jestli já ano.“

„Cože? To nemyslíš vážně.“

„Kdybych brala antikoncepci, neměla bych tebe.“

„Ale nechceš upírat jiným ženám právo volby.“

„Nehádej se pořád. Nechci zakázat kontrolu porodnosti.“ Vřele se usmála. „Jenom jsem ráda, že jsem v šestnácti byla neznalá a nerozumná.“ Zvedla se. „Postavím na kafe.“ Ozval se domovní zvonek. „Podíval by ses, kdo to je?“

George otevřel dveře atraktivní černé dívce; bylo jí něco přes dvacet a na sobě měla přiléhavé tříčtvrteční kalhoty a volný svetr. Překvapilo ji, že ho vidí. „Ach!“ vydechla. „Omlouvám se, ale myslela jsem, že tohle je dům paní Jakesové.“

„Taky že ano,“ přisvědčil George. „Jsem tu na návštěvě.“

„Otec mě požádal, abych sem hodila tohle, protože mám cestu kolem.“ Podala mu knihu s titulem Loď bláznů. George už o ní slyšel, byl to bestseller. „Myslím, že si ji táta od paní Jakesové půjčil.“

„Děkuju vám,“ řekl George a vzal si knihu. „Nechcete jít dál?“ dodal zdvořile.

Zaváhala.

Jacky přistoupila ke kuchyňským dveřím. Odtamtud viděla, kdo je venku: nebyl to velký dům. „Ahoj, Cindy,“ zavolala. „Zrovna jsem o tobě mluvila. Pojď dál, taky jsem zrovna udělala kafe.“

„Voní tedy dobře,“ usmála se Cindy a překročila práh.

„Nemůžeme si to vypít v obýváku, mami? Je skoro čas na prezidentův projev.“

„Přece se nebudeš koukat na televizi? Jen se posaď a povídej si se Cindy.“

George otevřel dveře obývacího pokoje. „Nevadilo by vám, kdybychom se podívali na prezidenta? Bude říkat něco důležitého.“

„Jak to víte?“

„Pomáhal jsem mu ten projev psát.“

„V tom případě to musím vidět,“ přitakala.

Vešli do pokoje. Tenhle dům pro Jacky a George koupil a zařídil v roce 1949 Georgeův dědeček Lev Peškov. Jacky poté hrdě odmítla přijmout od Lva cokoli dalšího kromě nákladů na Georgeovo vzdělání. Ze své skromné mzdy si nemohla dovolit v domě žádné nové úpravy, a tak se obývací pokoj za třináct let moc nezměnil. Georgeovi se takhle líbil: čalounění lemované třásněmi, orientální koberec, skleník na porcelán. Bylo to staromódní, ale útulné.

Hlavní inovací byl televizní přijímač RCA Victor. George ho zapnul a chvíli čekali, než se zelená obrazovka plně rozsvítí.

„Vaše maminka pracuje v univerzitním dámském klubu s mým tátou, že?“

„Je to tak.“

„To znamená, že nepotřeboval, abych sem tu knihu nosila. Mohl ji vrátit zítra v práci.“

„Ano.“

„Narafičili to na nás.“

„Já vím.“

Zahihňala se. „Co to kruci má znamenat?“

Tímhle se mu zalíbila.

Jacky přinesla tác. Když nalévala kávu, na obrazovce byl prezident Kennedy. „Dobrý večer, spoluobčané,“ zdravil. Seděl za psacím stolem. Před sebou měl malý pultík se dvěma mikrofony, na sobě tmavý oblek s bílou košilí s úzkou kravatou. George věděl, že pod televizním nalíčením se ukrývají stíny strašlivého napětí.

Když pronesl, že Kuba má „potenciál k jadernému úderu na západní hemisféru“, Jacky zalapala po dechu a Cindy zašeptala: „Ach, můj Bože!“

Hlasem s nevýrazným bostonským přízvukem četl z listů papíru na pultíku. Promlouval s kamennou tváří, téměř nudně, ale jeho slova šokovala. „Krátce řečeno, každá z těchto raket je schopná zasáhnout Washington, DC –“

Jacky lehce vykřikla.

„– Panamský průplav, mys Canaveral, Mexico City –“

„Co budeme dělat?“ zasípala Cindy.

„Počkejte,“ odpověděl George. „Uvidíte.“

„Jak se to mohlo stát?“ nechápala Jacky.

„Sověti jsou záludní,“ odpověděl George.

„Netoužíme ovládnout ani dobýt žádný stát či vnucovat náš systém jeho lidu,“ pokračoval Kennedy. V tuto chvíli by Jacky normálně prohodila posměšnou poznámku o invazi v Zátoce sviní; teď ji však získávat politické body ani nenapadlo.

Kamera najela na detail Kennedyho obličeje. „K zastavení nárůstu těchto útočných sil se zahajuje přísná karanténa na všechnu útočnou vojenskou výzbroj dopravovanou na Kubu.“

„K čemu to bude?“ zaúpěla Jacky. „Vždyť tam ty rakety už mají – právě to říkal!“

Prezident zvolna a rozvážně pokračoval. „Naše země bude považovat jakoukoli jadernou raketu odpálenou z Kuby na kterýkoli stát na západní hemisféře za útok Sovětského svazu na Spojené státy, který vyžaduje plnou odvetnou odpověď směřovanou na Sovětský svaz.“

„Ach, můj Bože,“ povzdechla si Cindy znovu. „Jestliže tedy Kuba odpálí jednu jedinou raketu, bude z toho totální jaderná válka.“

„Je to tak,“ přisvědčil George; účastnil se porad, kde se tohle probíralo.

Jakmile prezident řekl „děkuji vám a dobrou noc“, Jacky vypnula televizi a pustila se do George. „Co s námi bude?“

Toužil ji utěšit, aby se cítila bezpečně, ale nedokázal to. „Nevím, mami.“

„Tahle karanténa nic nezmění, to vidím i já,“ poznamenala Cindy.

„Je to jen první krok.“

„Co tedy přijde dál?“

„Nevíme.“

„Georgi, pověz mi pravdu. Bude válka?“

George váhal. Na proudová letadla se nakládaly jaderné zbraně, aby zůstávaly stále ve vzduchu; mělo se tím zajistit, že aspoň některé přečkají první sovětský úder. Plán invaze na Kubu byl zpřesněn a ministerstvo zahraničí pečlivě probíralo kandidáty na vedoucí posty v proamerické vládě, která by se pak ujala řízení země.

Velení strategického letectva vyhlásilo DEFCON-3 – stav obranné pohotovosti, kdy lze zahájit jaderný útok do patnácti minut.

Když se vše uváží, jaký výsledek je nejpravděpodobnější?

„Ano, mami,“ přisvědčil George s těžkým srdcem. „Myslím, že bude válka.“

Předsednictvo nakonec přikázalo, aby se všechny lodě s nákladem raket, které jsou stále ještě na cestě na Kubu, otočily a vrátily.

Chruščov počítal, že tímhle moc neztratí, a Dimka si to myslel také. Kuba jaderné zbraně má; sotva záleží na tom, kolik. Sovětský svaz se vyhne konfrontaci v mezinárodních vodách, bude prohlašovat, že je mírotvorcem v této krizi – a stále bude mít jadernou základnu sto padesát kilometrů od Spojených států.

Všichni věděli, že tímhle to nekončí. Obě supervelmoci ještě nejednaly o hlavní otázce – co s jadernými zbraněmi, které už na Kubě jsou. Všechny Kennedyho možnosti zůstávaly otevřené a podle Dimkova názoru většina z nich vede k válce.

Chruščov se rozhodl nechodit dnes večer domů. Bylo příliš nebezpečné být byť jen pár minut jízdy autem odsud: kdyby válka vypukla, musí být tady, připraven činit okamžitá rozhodnutí.

Vedle jeho impozantní pracovny byl malý pokojík s pohodlným gaučem. První tajemník si ani neodložil a natáhl se na něj. Většina členů předsednictva se rozhodla stejně; vůdci druhé nejmocnější země světa se uložili k neklidnému spánku ve svých kancelářích.

Dimka měl malý kamrlík na konci chodby. V jeho kanceláři žádná pohovka nebyla: jen tvrdá židle, jednoduchý psací stůl a kartotéková skříň. Právě přemýšlel, kde je nejméně nepohodlné místo, kam by složil hlavu, když se ozvalo zaklepání na dveře a vešla Natalija. Přinesla s sebou lehkou vůni, která se nepodobala žádnému sovětskému parfému.

Dimka si uvědomil, že se moudře oblékla neformálně: všichni budou spát oblečení. „Máš pěkný svetr,“ pochválil ji.

„Říká se mu Sloppy Joe.“ Použila anglická slova.

„Co to znamená?“

„Nevím, ale líbí se mi, jak to zní.“

Rozesmál se. „Zrovna se pokouším vymyslet, kde budu spát.“

„Já taky.“

„Na druhou stranu si nejsem jistý, jestli vůbec dokážu usnout.“

„Máš na mysli, když víš, že se třeba už nikdy neprobudíš?“

„Přesně tak.“

„Já mám stejný pocit.“

Dimka se na chvíli zamyslel. I kdyby noc v obavách probděl, nějaké pohodlné místo by si stejně najít mohl. „Tohle je palác a je prázdný,“ prohodil. Chvíli váhal. „Neprozkoumáme to?“ dodal. Nebyl si jistý, proč to vlastně řekl. Bylo to něco, s čím by mohl přijít spíš lamač ženských srdcí Valentin.

„Tak jo,“ přikývla Natalija.

Dimka popadl kabát, aby ho případně použil jako přikrývku.

Prostorné ložnice a budoáry paláce byly neelegantně rozděleny příčkami na kanceláře pro úředníky a písařky a zařízeny laciným nábytkem z borovice a plastu. V několika větších pokojích pro významnější osoby byla čalouněná křesla, ale nic, na čem by se dalo spát. Dimka začal přemýšlet, že si nějak ustele na podlaze. Na opačném konci křídla budovy pak prošli chodbou zaneřáděnou kbelíky a košťaty a narazili na velkou místnost plnou uskladněného nábytku.

V místnosti se netopilo a jejich dech se měnil v bílou páru. Velká okna byla zamrzlá. Nástěnné svícny a lustry měly stojánky na svíčky, ale všechny byly prázdné. Slabé světlo poskytovaly dvě žárovky visící od vymalovaného stropu.

Uskladněný nábytek vypadal, jako když tu je od revoluce. Stály zde otlučené stoly s dlouhýma tenkýma nohama, židle s práchnivějícím brokátovým čalouněním a vyřezávané knihovny s prázdnými policemi. Poklad carů se tu proměnil v harampádí.

Nábytek v místnosti trouchnivěl, protože příliš připomínal přežitý společenský řád, než aby se dal použít pro kanceláře komisařů, i když Dimka tušil, že takové věci by se na Západě daly prodat na aukcích starožitností za obrovské peníze.

A byla tu sloupková postel s nebesy.

Závěsy byly plné prachu, ale vybledlý modrý přehoz se zdál neporušený a v posteli byly i matrace a polštáře.

„Tak přece,“ ukázal Dimka, „jedna postel tu je.“

„Můžeme se o ni podělit,“ navrhla Natalija.

Tato myšlenka se Dimkovi také mihla hlavou, ale zavrhl ji. V jeho fantaziích hezké dívky někdy nabízely, že s ním budou sdílet postel, ve skutečném životě však nikdy.

Až doteď.

Jenže stojí on sám o to? Nebyl s Ninou ženatý, ale ona nepochybně chce, aby jí byl věrný, a on od ní rozhodně očekával totéž. Na druhou stranu Nina tu není a Natalija ano.

Pošetile se zeptal: „Navrhuješ, abychom spolu spali?“

„Jen pro zahřátí,“ odpověděla. „Můžu ti přece důvěřovat, nebo ne?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji. Předpokládal, že tím se vše uvedlo do pořádku.

Natalija stáhla prastarý přehoz. Zvedl se z něj prach a ona kýchla. Povlečení pod ním stářím zežloutlo, ale vypadalo nedotčeně. „Moli nemají rádi bavlnu,“ poznamenala.

„To jsem nevěděl.“

Vyzula se. V džínách a svetru vklouzla pod pokrývku. Zatřásla se. „Pojď,“ vyzvala ho. „Nestyď se.“

Dimka přes ni přehodil svůj kabát. Pak si rozšněroval boty a zul se. Tohle bylo zvláštní, ale vzrušující. Natalija s ním chce spát, jenže bez sexu.

Nina by tomu nikdy neuvěřila.

On se však musel někde vyspat.

Sundal si kravatu a vlezl do postele. Přikrývky byly ledové. Objal Nataliji. Ležela opřená o jeho rameno a tiskla se k němu tělem. Její tlustý svetr a jeho sako znemožňovaly, aby cítil obrysy jejího těla, ale přesto dostal erekci. Pokud si toho všimla, nedala to najevo.

Za pár minut se přestali třást a cítili, že se trochu zahřáli. Dimka měl obličej v jejích vlasech; byly kučeravé, husté a voněly citronovým mýdlem. Ruce měl na Natalijiných zádech, ale přes tlustý svetr kůži necítil. Vnímal však její dech na svém krku. Rytmus dýchání se měnil, stával se pravidelnější a mělčí. Políbil ji na vrcholek hlavy, ale nereagovala.

Nedokázal se v Nataliji vyznat. Byla jen asistentka jako Dimka, nejvýš o tři čtyři roky starší než on, ale jezdila dvanáct let starým a skvěle udržovaným mercedesem. Obvykle chodila v neelegantním kremelském oblečení, ale přesto používala drahý dovážený parfém. Byla okouzlující až na hranici koketnosti, ale pak se vracela domů a vařila večeři manželovi.

Vlákala Dimku k sobě do postele a nakonec tvrdě usnula.

Byl si jistý, že neusne, když leží v posteli s hřejivou dívkou v náručí.

Ale usnul.

Když se probudil, venku byla ještě tma.

„Kolik je?“ zamumlala Natalija.

Stále mu ležela v náručí. Natáhl krk, aby se mohl podívat na zápěstí, které spočívalo za jejím levým ramenem. „Půl sedmé.“

„A my jsme pořád naživu.“

„Američani nás nebombardovali.“

„Ještě ne.“

„Měli bychom radši vstát,“ navrhl Dimka; a hned toho litoval. Chruščov ještě nebude vzhůru. A i kdyby byl, Dimka nemusí tuhle báječnou chvíli předčasně ukončit. Byl zmatený, ale šťastný. Proč sakra navrhoval, aby vstali?

Jí se však ještě nechtělo. „Za chviličku,“ odpověděla.

Potěšilo ho pomyšlení, že se jí líbí ležet mu v náručí.

Pak ho políbila na krk.

Byl to ten nejletmější dotek rtů na jeho pokožce, jako by z prastarých závěsů vyletěla můra a otřela se o něj křídly; ale nebyla to jen jeho představa.

Ona ho políbila.

Pohladil ji po vlasech.

Zaklonila hlavu a pohlédla na něj. Ústa měla pootevřená, plné rty maličko od sebe a slabě se usmívala, jako když je příjemně překvapená. Dimka nebyl žádný expert, pokud jde o ženy, ale tuhle výzvu musel pochopit i on. Přesto ji váhal políbit.

„Dneska nás nejspíš rozbombardují napadrť,“ řekla potom.

A tak ji Dimka políbil.

Polibek ji vmžiku rozpálil. Kousla ho do rtu a strčila mu jazyk do pusy. Překulil ji na záda a sáhl pod neforemný svetr. Rychlým pohybem si rozepnula podprsenku. Prsa měla nádherně malá a pevná, s velkými vystouplými bradavkami, které byly už tvrdé, když se setkaly s konečky jeho prstů. Když je sál, vzdychala rozkoší.

Pokusil se jí stáhnout džíny, ale měla jiný nápad. Postrčila ho na záda a horečně mu rozepnula kalhoty.

Bál se, že bude okamžitě ejakulovat – podle Niny se to stává spoustě mužů –, ale jemu se to nestalo. Natalija mu vytáhla penis ze spodků. Hladila ho oběma rukama, tiskla si ho k tváři, líbala ho a pak si ho vzala do úst.

Když měl pocit, že už každým okamžikem vybuchne, pokusil se odtáhnout a odstrčil jí hlavu: takhle to měla Nina radši. Jenže Natalija na protest zamručela a třela ho a sála ještě víc; přestal se ovládat a ejakuloval jí do úst.

Po chvilce ho políbila. Na rtech pocítil chuť semene. Bylo to výstřední? Působilo to jen láskyplně.

Stáhla si džíny i kalhotky a Dimka pochopil, že teď je na řadě on, aby jí udělal radost. Naštěstí ho Nina tohle naučila.

Natalija měla ochlupení tak kudrnaté a husté jako vlasy. Zabořil do něj obličej a toužil oplatit jí potěšení, které mu poskytla. Vedla mu hlavu rukama, lehkým přitlačením naznačovala, kdy jeho polibky mají být slabší nebo silnější, a pohybovala boky nahoru či dolů, aby mu ukázala, kam má soustředit pozornost. Byla teprve druhou ženou, které to dělal; liboval si v její chuti a vůni.

S Ninou to bývala jen předehra, ale Natalija po překvapivě krátké chvíli vykřikla; nejprve mu silně přitiskla hlavu k sobě a pak, jako by té rozkoše bylo příliš, ho odstrčila.

Leželi vedle sebe a lapali po dechu. Pro Dimku tohle byl naprosto nový zážitek. „Celá tahle otázka sexu je složitější, než jsem si myslel,“ poznamenal hloubavě.

K jeho překvapení se upřímně rozesmála.

„Co jsem řekl?“ podivil se.

Smála se ještě víc a skoro se nezmohla na žádnou odpověď. „Ach, Dimko, já tě zbožňuju.“

Táňa viděla, že La Isabela je město duchů. Kdysi vzkvétající kubánský přístav těžce postihlo Eisenhowerovo obchodní embargo. Leží hodně stranou od dalších obydlených míst a obklopují ho slaniska a mangrovníkové bažiny. Ulicemi se potulovaly vyzáblé kozy. V přístavu kotvilo jen pár ubohých rybářských člunů – a Alexandrovsk, sovětská velkoobjemová nákladní loď o výtlaku 5400 tun napěchovaná až po okraj jadernými hlavicemi.

Loď původně směřovala do Marielu. Poté co prezident Kennedy vyhlásil blokádu, většina sovětských lodí se obrátila na zpáteční cestu, ale několik, jimž k doplutí k pevnině zbývaly jen hodiny, dostalo příkaz vyrazit k nejbližšímu kubánskému přístavu.

Táňa a Paz pozorovali, jak se loď v lijáku pomalu sune k betonové přístavní hrázi. Pod kotouči lan se na palubě skrývala protiletadlová děla.

Táňa byla zděšená. Neměla představu, co se bude dít. Všechny bratrovy snahy utajit tuto záležitost do amerických voleb v polovině funkčního období selhaly – a potíže, do kterých se Dimka kvůli tomu může dostat, ji trápily ze všeho nejmíň. Blokáda je očividně jen zahajovací výkop. Teď Kennedy musí usilovat o to, aby vypadal silný. A se silným Kennedym a Kubánci bránícími svou drahocennou dignidad se může stát cokoli od americké invaze až po celosvětovou jadernou katastrofu.

Táňa a Paz se mezitím sblížili. Vyprávěli si o svém dětství, rodinách a dřívějších láskách. Často se navzájem dotýkali. Často se smáli. Milostný vztah však nenavázali. Táňa byla v pokušení, ale odolala. Představa, že bude mít sex s nějakým mužem jen proto, že je krásný, jí připadala scestná. Měla Paze ráda – navzdory jeho dignidad –, ale nemilovala ho. V minulosti se líbala s muži, které nemilovala, zejména když studovala na vysoké škole, ale sex s nimi neměla. Do postele šla jenom s jedním mužem a toho milovala, nebo si to aspoň v té době myslela. S Pazem by však spát mohla, už jen proto, aby ji někdo objímal, až spadnou bomby.

Největší přístavní skladiště bylo vypálené. „Jak se to mohlo stát,“ divila se Táňa a ukázala na něj.

„Vypálila ho CIA,“ odpověděl Paz. „Tady dochází ke spoustě teroristických útoků.“

Táňa se rozhlédla. Budovy na nábřeží byly opuštěné a zchátralé. Většinou tu stály jednopodlažní dřevěné chatrče. Na rozbitých cestách se tvořily kaluže. I kdyby to tady Američané vyhodili celé do vzduchu, žádnou výraznou škodu by Castrovu režimu neudělali. „Proč?“ nechápala.

Paz pokrčil rameny. „Tady na konci poloostrova je to snadný terč. Připlujou z Floridy rychlým motorovým člunem, tajně vystoupí na břeh, vyhodí něco do povětří, zabijou pár nevinných lidí a vrátí se do Ameriky.“ Přešel do angličtiny. „Zasraný zbabělci.“

Táňa přemýšlela, jestli všechny vlády nejsou stejné. Bratři Kennedyové mluví o svobodě a demokracii, a přesto posílají přes vodu ozbrojené gangy, aby terorizovali Kubánce. Sovětští komunisté mluví o osvobození proletariátu a přitom uvězňují nebo vraždí každého, kdo s nimi nesouhlasí, a Vasilije kvůli protestu poslali na Sibiř. Je vůbec někde na světě spravedlivý režim?

„Pojďme,“ vyzvala ho Táňa. „Do Havany máme dlouhou cestu a já musím Dimkovi sdělit, že tahle loď v pořádku dorazila.“ Moskva usoudila, že Alexandrovsk je dost blízko, aby to do přístavu stihl, ale Dimka úzkostlivě čeká na potvrzení.

Nasedli do Pazova buicku a vyjeli z města. Po obou stranách silnice se rozkládaly vysoké houštiny cukrové třtiny. Nad hlavou jim kroužili kondoři lovící na polích tučné potkany. V dáli mířil k obloze vysoký komín cukrovaru jako raketa. Plochá krajina centrální Kuby byla protkaná železničními jednokolejkami vybudovanými kvůli přepravě třtiny z polí do cukrovarů. Neobdělávanou půdu většinou pokrývala tropická džungle s palisandry, šarlatově kvetoucími kapinicemi či vysokými palmami královskými, nebo křovinaté porosty spásané dobytkem. Ozdobou šedohnědé krajiny byly štíhlé bílé volavky sledující krávy.

Dopravu na kubánském venkově zabezpečovaly většinou koňské povozy, ale jak se blížili k Havaně, silnice začínaly být zaplněné vojenskými náklaďáky a autobusy převážejícími vojáky v záloze do kasáren. Castro vyhlásil plnou bojovou pohotovost. Země byla připravená na válku. Muži na Pazův spěchající buick mávali. „Patria o muerte! Vlast, nebo smrt!“ skandovali. „Cubasi, yanqui no!“

Na předměstí Havany viděla, že se přes noc objevil nový plakát a nyní pokrýval každou zeď. Jednoduchá černobílá výzva znázorňovala ruku třímající samopal a obsahovala jen slova A LAS ARMAS – DO ZBRANĚ. Táňa si znovu uvědomila, že Castro skutečně rozumí propagandě; na rozdíl od starců v Kremlu, jejichž představa o sloganu je: „Splňme závěry dvacátého sjezdu strany!“

Táňa vzkaz napsala a zašifrovala už dřív a teď musela doplnit jen přesný čas, kdy Alexandrovsk do přístavu dorazil. Odnesla vzkaz na sovětské velvyslanectví a předala ho komunikačnímu pracovníkovi KGB, kterého dobře znala.

Dimkovi se uleví, ale Táňa měla pořád strach. Je to skutečně dobrá zpráva, že Kuba dostala další náklad jaderných zbraní? Nemohl by kubánský lid – i Táňa – být ve větším bezpečí, kdyby tu žádné tyto zbraně nebyly?

„Máš dneska ještě nějaké další povinnosti?“ zeptala se Táňa Paze, když vyšla ven.

„Moje práce je úzký kontakt s tebou.“

„Ale v téhle krizi…“

„V téhle krizi není nic důležitějšího než jasná komunikace s našimi sovětskými spojenci.“

„Tak se pojďme projít po Malecónu.“

Dojeli ke břehu moře. Paz zaparkoval u hotelu Nacional. Před slavným hotelem vojáci stavěli do palebného postavení protiletadlové dělo.

Táňa a Paz vystoupili z auta a vydali se pěšky na promenádu. Severní vítr bičoval moře prudkými poryvy, rozbouřené vlny se rozbíjely o kamennou zeď a vrhaly do vzduchu spršky vodní tříště, která dopadala na promenádu jako déšť. Tohle bylo oblíbené místo k procházkám, ale dnes se tu sešlo víc lidí než obvykle a nikdo z nich neměl pohodovou náladu. Shlukovali se do menších houfů, někdy si povídali, ale často mlčeli. Neflirtovali, nevyprávěli si vtipy ani se nepředváděli ve svém nejlepším oblečení. Všichni upírali pohled stejným směrem – na sever, ke Spojeným státům. Vyhlíželi yanquis.

Táňa s Pazem je chvíli pozorovali. Ona sama v hloubi srdce cítila, že invaze se musí uskutečnit. Vlny proříznou torpédoborce, o pár metrů dál se objeví ponorky a z mraků se vynoří šedá letadla s modro-bílými hvězdami, naložená bombami určenými ke svržení na kubánský lid a jeho sovětské přátele.

Nakonec Táňa uchopila Paze za ruku. Jemně ji sevřel. Pohlédla do jeho tmavohnědých očí. „Myslím, že zemřeme,“ pronesla klidně.

„Ano,“ přisvědčil.

„Nechceš se předtím se mnou vyspat?“

„Ano,“ opakoval.

„Půjdeme do mého bytu?“

„Ano.“

Vrátili se k autu a odjeli do úzké uličky uprostřed starého města, nedaleko katedrály, kde měla Táňa byt v nejvyšším patře koloniálního domu.

Tániným prvním a jediným milencem byl Petr Ilojan, odborný asistent na univerzitě. Zbožňoval její mladé tělo, zíral na její prsa, dotýkal se její pokožky a líbal jí vlasy, jako by se v životě nesetkal s ničím tak kouzelným. Paz byl stejně starý jako Petr, ale milování s ním, jak si Táňa rychle uvědomila, bude jiné. Středem pozornosti bylo jeho tělo. Pomalu se svlékal, jako by ji škádlil, pak se před ni postavil nahý, aby jí poskytl čas důkladně si prohlédnout jeho dokonalou pleť a křivky svalů. Táňu těšilo sedět na kraji postele a obdivovat ho. Předvádění ho zřejmě vzrušovalo, neboť penis mu už naběhl vzrušením a napůl se ztopořil, a Táňa se nemohla dočkat, až ho uchopí.

Petr byl pomalý, něžný milenec. Dokázal Táňu přivést do horečnatého očekávání, a pak se dráždivě stáhl. Několikrát měnil pozice, převalil ji na břicho, pak přiklekl za ni, nato ji posadil obkročmo na sebe. Paz nebyl hrubý, byl však rázný, a Táňa se poddala vzrušení a rozkoši.

Potom Táňa připravila pár vajec a kávu. Paz zapnul televizi a při jídle sledovali Castrův projev.

Castro seděl před kubánskou státní vlajkou, její výrazné modré a bílé pruhy byly na monochromatické obrazovce černobílé. Jako vždy měl na sobě olivově hnědou bojovou uniformu s jediným hodnostním označením: jednou hvězdou na nárameníku: Táňa ho nikdy neviděla v civilním obleku ani v nějaké pompézní uniformě ověšené metály, jakou milují komunističtí vůdci jinde.

Pocítila nával optimismu. Castro není hlupák. Ví, že ve válce nemůže Spojené státy porazit, ani když má po boku Sovětský svaz. Určitě přijde s nějakým dramatickým usmiřovacím gestem, s nějakou iniciativou, která změní situaci a zneškodní časovanou bombu.

Hlas měl vysoký a pisklavý, ale mluvil s ohromnou vášní. Hustý vous mu dával vzezření mesiáše volajícího na poušti, třebaže byl očividně ve studiu. Na vysokém čele se výrazně pohybovalo černé obočí. Gestikuloval velkýma rukama, občas zvedl kantorsky ukazováček, aby nepřipustil nesouhlas, často zatínal ruku v pěst. Chvílemi sevřel opěradla křesla, jako by chtěl zabránit tomu, že sám vyletí jako raketa. Zřejmě neměl žádný připravený text, dokonce ani poznámky. Jeho výraz vyjadřoval pobouření, hrdost, posměch, zuřivost – ale nikdy pochybnost. Castro žil ve světě jistoty.

Bod za bodem útočil Castro na Kennedyho projev, který byl živě přenášen rozhlasem přímo na Kubu. Opovržlivě odmítl Kennedyho výzvu adresovanou „lidu uvězněnému na Kubě“. „Za svou nezávislost nevděčíme yanquis,“ prohlásil pohrdavě.

Neřekl však nic o Sovětském svazu ani o jaderných zbraních.

Projev trval devadesát minut. Jeho výkon měl churchillovskou přitažlivost: statečná malá Kuba bude vzdorovat velké zastrašující Americe a nikdy se nevzdá. Castrova řeč určitě podpořila morálku kubánského lidu. Jinak však nezměnila nic. Táňa byla hořce zklamaná a ještě vyděšenější. Castro se ani nepokusil válce zabránit.

„Vlast, nebo smrt, zvítězíme!“ zvolal nakonec. Pak vyskočil z křesla a spěchal ven, jako by nesměl ztratit ani minutu na své cestě za záchranou Kuby.

Táňa pohlédla na Paze. Oči se mu leskly slzami.

Políbila ho a pak se na gauči před mihotající obrazovkou znovu milovali. Tentokrát to bylo pomalejší a uspokojivější. Chovala se k němu tak, jak se Petr choval k ní. Obdivovat jeho tělo nebylo obtížné, a on měl obdiv bezpochyby rád. Svírala mu paže, líbala bradavky a cuchala kadeře. „Jsi tak krásný,“ zašeptala, když mu sála ušní lalůček.

Poté leželi, kouřili společně doutník a naslouchali zvukům zvenčí. Táňa otevřela dveře na balkon. Když Castro promlouval v televizi, město ztichlo, ale teď se lidé vyhrnuli do úzkých uliček. Padla noc a někteří nesli svíčky a baterky. Táně se vrátily novinářské instinkty. „Musím ven,“ řekla Pazovi. „Tohle je velké téma.“

„Půjdu s tebou.“

Oblékli se a vyšli z domu. Ulice byly mokré, ale déšť ustal. Objevovalo se stále víc lidí. Vládla atmosféra jako o karnevalu. Všichni jásali a provolávali hesla. Mnozí zpívali státní hymnu „La Bayamesa“. Na melodii nebylo nic latinskoamerického – zněla spíš jako německá pijácká píseň –, ale lidé mysleli každé slovo vážně.

Život v řetězech, v porobě, ponížení

je jako umřít zaživa v tlení.

Poslyšte polnice hlas

do zbraně hrdě vyzývá vás!

Jak Táňa s Pazem pochodovala v davu uličkami starého města, všimla si, že mnoho mužů se ozbrojilo. Neměli střelné zbraně, a tak nesli zemědělské nářadí a mačety a za opaskem jim visely kuchyňské nože a sekáčky na maso, jako by se měli s Američany utkat na Malecónu v boji muže proti muži.

Táňa si připomněla, že jeden Boeing B-52 Stratofortress amerického vojenského letectva nese 35 000 kilogramů pum.

Blázni blázniví, pomyslela si hořce; k čemu si myslíte, že by vám ty nože proti tomu byly?

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

George se nikdy necítil blíž smrti, než tomu bylo v úterý 24. října v zasedací síni Bílého domu.

Dopolední zasedání začalo v deset hodin a George si myslel, že válka vypukne do jedenácti.

Toto byl teoreticky vzato výkonný výbor Národní bezpečnostní rady, zvaný zkráceně ExComm. V praxi do něj prezident Kennedy v krizové situaci povolával každého, kdo podle jeho názoru mohl pomoci. Mezi těmito lidmi byl vždy jeho bratr Bobby.

Poradci seděli v kožených křeslech kolem dlouhého stolu, jejich asistenti na podobných křeslech u stěn. Napětí v místnosti bylo dusivé.

Velení strategického letectva zvýšilo stav obranné pohotovosti na DEFCON-2, tedy na úroveň těsně před bezprostředním zahájením válečných operací. Všechny bombardéry vojenského letectva byly v pohotovosti. Mnoho jich zůstávalo s nákladem jaderných zbraní trvale ve vzduchu; hlídkovaly nad Kanadou, Grónskem a Tureckem, co nejblíže hranic Sovětského svazu. Každý bombardér měl předem určený sovětský cíl.

Kdyby vypukla válka, Američané by rozpoutali jadernou bouři, která by každé významnější město v Sovětském svazu srovnala se zemí. Zemřely by miliony lidí. Rusko by se z toho nevzpamatovalo ani za sto let.

A Sověti určitě naplánovali něco podobného pro Spojené státy.

Úderem desáté hodiny vešla v účinnost blokáda. Terčem se teď stalo každé sovětské plavidlo ve vzdálenosti do osmi set kilometrů od Kuby. Očekávalo se, že americká válečná loď Essex zastaví první sovětskou loď s raketami mezi půl jedenáctou a jedenáctou. V jedenáct už můžou být všichni mrtví.

Šéf CIA John McCone začal přehledem veškeré sovětské lodní dopravy směřující na Kubu. Mluvil monotónním hlasem, který vyvolával netrpělivost všech přítomných, a tím zvyšoval napětí. Které sovětské lodě by mělo válečné námořnictvo zastavit nejdříve? Co se stane pak? Dovolí Sověti prohlídku svých plavidel? Budou na americké lodě střílet? Co by mělo válečné námořnictvo dělat potom?

Zatímco se skupina pokoušela odhadnout své protějšky v Moskvě, jeden z asistentů přinesl McConeovi lístek se zprávou. McCone, elegantní bělovlasý šedesátník, byl byznysmen a George choval podezření, že kariérní profesionálové v CIA mu neříkají všechno, co dělají.

Nyní se McCone zadíval přes brýle bez obrouček na vzkaz, který ho zřejmě zmátl. „Pane prezidente,“ řekl nakonec, „právě jsme dostali informaci od námořní zpravodajské služby, že všech šest sovětských lodí, které se v tuto chvíli nacházejí v kubánských vodách, se buď zastavilo, nebo se vydaly na zpáteční cestu.“

Co to k čertu znamená? pomyslel si George.

„V kubánských vodách – co tím míníte?“ zeptal se Dean Rusk, plešatý a tuponosý ministr zahraničí.

McCone nevěděl.

Ozval se Bob McNamara, prezident společnosti Ford, jehož Kennedy jmenoval ministrem obrany. „Většina těchto lodí směřuje ven, z Kuby do Sovětského svazu –“

„Co kdybychom to zjistili?“ přerušil ho podrážděně prezident. „Mluvíme o lodích, které opouštějí Kubu, nebo tam připlouvají?“

„Zjistím to,“ odpověděl McCone a odešel z místnosti.

Napětí vzrostlo o další stupeň.

George si vždycky představoval, že krizová jednání v Bílém domě budou nadpřirozeně výkonná a všichni přítomní při nich poskytnou prezidentovi přesné informace, aby mohl činit moudrá rozhodnutí. Tohle však byla největší možná krize a tady vládne zmatek a nedorozumění. V Georgeovi to vyvolalo ještě větší strach.

„Tyto lodě všechny směřují na západ, na Kubu,“ oznámil McCone, když se vrátil. Uvedl všech šest plavidel jménem.

Pak promluvil McNamara. Bylo mu šestačtyřicet, a poté co dovedl automobilku Ford Motor Company ze ztrátového podniku k ziskovému, začalo se mu říkat zázračné dítě. Prezident Kennedy mu důvěřoval víc než komukoli jinému v místnosti – kromě Bobbyho. McNamara teď zpaměti odříkal postavení všech šesti lodí. Většinou se nacházely ještě stovky kilometrů od Kuby.

Prezident byl netrpělivý. „A co říkají, že s těmi loděmi dělají, Johne?“

„Ty lodě se buď zastavily, nebo se obrátily zpátky,“ odpověděl McCone.

„Jsou to všechny sovětské lodě, nebo jen vybrané?“

„Tohle je vybraná skupina. Celkem jich je dvacet čtyři.“

McNamara se znovu vmísil s klíčovou informací. „Zdá se, že tohle jsou lodě, které se nacházejí v největší blízkosti karanténní bariéry.“

„Vypadá to, že se Sověti v poslední chvíli stahují,“ pošeptal George Skipu Dickersonovi, který seděl vedle něj.

„Moc doufám, že máš pravdu,“ zamumlal Skip.

„Žádnou z těchto lodí zachytit neplánujeme, že?“ zeptal se prezident.

„Neplánujeme zachytit žádnou loď, která nepokračuje v plavbě na Kubu,“ odpověděl McNamara.

Generál Maxwell Taylor, předseda sboru náčelníků štábů, zvedl telefon. „Spojte mě s Georgem Andersonem,“ požádal. Admirál Anderson byl náčelník námořních operací a měl na starosti blokádu. Po několika vteřinách začal Taylor tiše mluvit.

Nastala odmlka. Všichni se snažili strávit zprávu a domyslet si, co znamená. Sověti se vzdávají?

„Musíme to nejdřív prověřit,“ rozhodl prezident. „Jak zjistíme, jestli se těch šest lodí otáčí souběžně? Generále, co říká tomuto hlášení námořnictvo?“

„Tři lodě se rozhodně vracejí,“ konstatoval generál Taylor.

„Buďte v kontaktu s Essexem a nařiďte jim, ať počkají ještě hodinu. Musíme jednat rychle, protože mají zasáhnout mezi půl jedenáctou a jedenáctou.“

Všichni v místnosti pohlédli na hodinky.

Bylo půl jedenácté a dvě minuty.

George zahlédl Bobbyho obličej. Vypadal jako muž, kterému odložili trest smrti.

Bezprostřední krize byla zažehnaná, ale George si v dalších pár minutách uvědomil, že se nic nevyřešilo. Sověti se jasně chtějí vyhnout střetu na moři, ale jejich jaderné rakety jsou na Kubě stále. Hodiny se vrátily trochu zpátky, ale tikají dál.

Výkonný výbor jednal o Německu. Prezident se obával, že by Chruščov mohl vyhlásit blokádu Západního Berlína jako paralelu s americkou blokádou Kuby. S tím by také nic nesvedli.

Schůzka skončila. Na Bobbyho příštím jednání nebyla přítomnost George zapotřebí. Odešel se Skipem Andersonem, který se ho zeptal: „Jak se daří tvojí přítelkyni Marii?“

„Myslím, že fajn.“

„Byl jsem včera na tiskovém odboru. Nahlásila, že je nemocná.“

Georgeovi se na okamžik zastavilo srdce. Veškeré naděje na románek s Marií už vzdal, ale zpráva, že je nemocná, v něm přesto vyvolala paniku. Zachmuřil se. „To jsem nevěděl.“

„Nic mi po tom není, Georgi, ale je to prima holka a myslel jsem, že by se na ni třeba měl někdo zajít podívat.“

George stiskl Skipovi paži. „Díky za upozornění,“ řekl. „Jsi kámoš.“

Zaměstnanci Bílého domu neuléhají uprostřed největší krize studené války, přemítal; pokud ovšem nejsou vážně nemocní. Jeho úzkost vzrostla.

Spěchal na tiskový odbor. Mariina židle byla prázdná. „Marii není dobře,“ vysvětlila mu Nelly Fordhamová, přátelská žena u sousedního stolu.

„Slyšel jsem to. Neříkala, co ji trápí?“

„Ne.“

George se zachmuřil. „Přemýšlím, jestli bych nemohl na hodinku vypadnout a zajít za ní.“

„Kéž byste mohl,“ podpořila ho Nelly. „Mám o ni taky starost.“

George pohlédl na hodinky. Byl si dost jistý, že ho Bobby bude potřebovat nejdřív až po obědě. „Nejspíš bych si to mohl zařídit. Maria bydlí v Georgetownu, že?“

„Ano, ale ze starého bytu se přestěhovala.“

„Proč?“

„Její spolubydlící prý byly příliš všetečné.“

To Georgeovi dávalo smysl. Ostatní dívky zoufale toužily zjistit totožnost jejího milence. Maria byla natolik rozhodnutá udržet to v tajnosti, že se raději odstěhovala. To naznačovalo, jak vážný je její vztah k tomu muži.

Nelly rychle listovala v kartotéce. „Napíšu vám její adresu.“

„Díky.“

Podala mu kus papíru. „Vy jste Georgy Jakes, viďte?“

„Ano.“ Usmál se. „Ale Georgy mi už dlouho nikdo neříká.“

„Znávala jsem senátora Peškova.“

Skutečnost, že zmínila Grega, téměř určitě znamená, že ví, že je Georgeův otec. „Skutečně?“ podivil se George. „Jak moc jste ho znala?“

„Chodili jsme spolu, jestli chcete znát pravdu. Ale nic z toho nebylo. Jak se mu daří?“

„Docela dobře. Scházíme se tak jednou měsíčně na oběd.“

„Tipla bych si, že se nikdy neoženil.“

„Ještě ne.“

„A už mu musí být přes čtyřicet.“

„Myslím, že v jeho životě nějaká žena je.“

„Ach, nemějte obavy, nepasu po něm. Tohle rozhodnutí jsem udělala už dávno. Přesto mu přeju jen všechno dobré.“

„Povím mu to. Teď skočím do taxíku a podívám se na Marii.“

„Děkuju vám, Georgy – nebo bych měl říct Georgi.“

George spěšně odešel. Nelly byla přitažlivá žena s laskavým srdcem. Proč se s ní Greg neoženil? Asi mu vyhovuje být starým mládencem.

„Vy pracujete v Bílém domě?“ zeptal se Georgeův taxikář.

„Dělám u Bobbyho Kennedyho. Jsem právník.“

„Páni!“ Řidič se nepokoušel skrýt překvapení, že by černoch měl být právníkem ve vlivném postavení. „Povězte Bobbymu, že bysme měli rozbombardovat Kubu napadrť. To bysme měli udělat. Rozbombardovat je na padrť.“

„Víte, jak je Kuba velká od jednoho konce ke druhému?“ nadhodil George.

„Co to má jako bejt? Nějakej kvíz?“ zavrčel taxikář popuzeně.

George pokrčil rameny a už nic neřekl. Politickým diskusím s cizími lidmi se nyní vyhýbal. Obvykle měli snadné odpovědi: poslat všechny Mexičany domů, nechat narukovat Pekelné anděly do armády, vykastrovat homosexuály. Čím jsou ti lidé hloupější, tím radikálnější mají názory.

Do Georgetownu to je jen pár minut, ale cesta mu připadala dlouhá. George si představoval, jak se Maria zhroutila na podlahu, nebo leží v posteli na pokraji smrti, nebo je v kómatu.

Na adrese, kterou mu dala Nelly, našel vkusný starý dům rozdělený na garsonky. Maria na zvonek u domovních dveří nereagovala, ale jakási černá dívka, která vypadala na studentku, pustila George do domu a ukázala mu Mariin pokoj.

Maria přišla ke dveřím v županu. Rozhodně se zdála nemocná. Obličej měla bledý a výraz skleslý. Neřekla „pojď dál“, ale odstoupila ode dveří a nechala je otevřené, a tak vešel dovnitř. Aspoň není upoutaná na lůžko, pomyslel si s úlevou: obával se, že to bude horší.

Bylo to tu maličké, pokoj s kuchyňským koutem. Tušil, že na chodbě tu mají společnou koupelnu se záchodem.

Pozorně se na ni zadíval. Bolelo ho, že ji takhle vidí, nejen nemocnou, ale utrápenou. Toužil ji sevřít v náručí, jenže věděl, že by to nebylo vítané. „Marie, co se děje?“ zeptal se. „Vypadáš hrozně!“

„Jen ženské problémy, nic víc.“

Touhle frází se obvykle opisuje menstruace, ale George si byl hodně jistý, že tentokrát jde o něco jiného.

„Nemám ti udělat kafe – nebo třeba čaj?“ Odložil si kabát.

„Ne, díky,“ zavrtěla hlavou.

Rozhodl se, že to stejně udělá už jen proto, aby pochopila, že má o ni starost. Pak však letmo pohlédl na židli, na kterou se chystala usednout, a viděl, že sedačka je potřísněná krví.

Všimla si toho ve stejnou chvíli a zarděla se. „Ach, k čertu,“ povzdechla si.

George něco o ženském těle věděl. Hlavou se mu mihlo několik možností. „Marie, neměla jsi samovolný potrat?“

„Ne,“ odpověděla bezbarvým hlasem. Váhala.

George trpělivě vyčkával.

Nakonec Maria přece jen promluvila. „Byla to interrupce.“

„Chudáčku.“ Popadl v kuchyňce utěrku, složil ji a položil na krvavé skvrny. „Zatím se posaď na tohle,“ vybídl ji. „Odpočívej.“ Pohlédl na polici nad ledničkou a spatřil balíček jasmínového čaje. Domyslel si, že právě ten má asi ráda, a dal vařit vodu. Víc už neřekl, dokud čaj nepřipravil.

Zákon o přerušení těhotenství se stát od státu lišil. George věděl, že v DC to je legální zákrok, jestliže se jím má ochránit zdraví matky. Mnoho doktorů si zákon interpretovalo liberálně tak, že zahrnuje ženino zdraví i její celkový pocit pohody. V praxi kdokoli měl peníze, mohl najít doktora ochotného potrat provést.

Říkala sice, že čaj nechce, ale šálek si vzala.

Usedl také s šálkem naproti ní. „Tipuju, že otcem je tvůj tajný milenec,“ poznamenal.

Přikývla. „Děkuju ti za čaj. Předpokládám, že třetí světová válka ještě nevypukla, jinak bys tu nebyl.“

„Sověti obrátili lodě zpátky, takže nebezpečí srážky na moři ustoupilo. Ovšem Kubánci pořád mají jaderné rakety a míří na nás.“

Zdálo se, že Maria je příliš sklíčená, než aby si s tímhle dělala starosti.

„On by si tě nevzal,“ pokračoval George.

„Ne.“ v

„Protože už je ženatý?“

Neodpověděla.

„A tak ti našel doktora a zaplatil ho.“

Přikývla.

George si pomyslel, že to je hanebné chování, ale kdyby to řekl, patrně by ho vyhodila kvůli urážce muže, kterého miluje. Snažil se ovládnout svůj hněv. „Kde je teď?“ zeptal se.

„Bude volat.“ Mrkla na hodinky. „Nejspíš brzy.“

George se rozhodl, že se už na nic ptát nebude. Vyslýchat ji by bylo bezcitné. A ona nepotřebuje, aby jí někdo připomínal, jak byla pošetilá. Co ale Maria potřebuje? Rozhodl se, že se zeptá. „Nepotřebuješ něco? Můžu pro tebe něco udělat?“

Rozplakala se. „Sotva tě znám,“ řekla mezi vzlyky. „Jak je to možné, že jsi můj jediný opravdový přítel v celém městě?“

Odpověď na tuhle otázku znal. Měla tajemství, se kterým se nikomu nesvěřovala. Pro ostatní pak bylo obtížné, aby se s ní sblížili.

„Mám štěstí, že jsi tak hodný,“ dodala.

Její vděčnost ho přivedla do rozpaků. „Nebolí to?“ zeptal se.

„Ano, bolí to jak blázen.“

„Nemám zavolat doktora?“

„Tak zlé to není. Říkali mi, že to mám očekávat.“

„Máš aspirin?“

„Co kdybych ti pro něj skočil?“

„Opravdu? Hrozně nerada žádám muže, aby mi dělal sluhu.“

„Vůbec o tom nemluv, tohle je mimořádná situace.“

„Hned na rohu našeho bloku je lékárna.“

George odložil šálek a nasoukal se do kabátu.

„Mohla bych tě poprosit o ještě větší laskavost?“ zeptala se Maria.

„Samozřejmě.“

„Potřebuju hygienické vložky. Myslíš, že bys mi mohl koupit krabici?“

Zaváhal. Muž nakupující dámské vložky?

„Ne, to chci od tebe moc. Zapomeň na to.“

„Co mi sakra udělají, zatknou mě?“

„Je to značka Kotex.“

George přikývl. „Hned jsem zpátky.“

Jeho hraná odvaha netrvala dlouho. Když dorazil do lékárny, zmocnil se ho pocit trapnosti. Řekl si, že se musí sebrat. Je to tedy nepříjemné, a co má být? Muži jeho věku riskují život ve vietnamských džunglích. Jak zlé může být tohle?

V lékárně byly tři samoobslužné uličky a pult. Aspirin na volně přístupných policích nebyl, ale prodával se u pultu.

K Georgeově hrůze tomu bylo stejně i s hygienickými potřebami pro ženy.

Popadl kartonovou krabici se šesti lahvemi kokakoly. Maria krvácí, potřebuje tedy tekutiny. Okamžik ztrapnění však nemohl dlouho odkládat.

Přistoupil k pultu.

Lékárnice byla bílá žena středního věku. Tohle se může stát jenom mně, pomyslel si.

Položil koly na pult. „Potřebuju, prosím, aspirin,“ požádal.

„Jaké balení? Máme malé, střední a velké.“

George byl otřesený. Co když se ho zeptá, jaké balení vložek chce? „Ehm, asi velké,“ odpověděl.

Lékárnice položila velkou lékovku s aspirinem na pult. „Ještě něco?“

K pultu došla mladá nakupující žena s košíkem s kosmetikou. Bylo zřejmé, že všechno uslyší.

„Ještě něco?“ opakovala lékárnice.

No tak, Georgi, buď chlap, napomenul se v duchu. „Potřebuju krabici dámských vložek,“ řekl. „Kotex.“

Mladá žena za ním potlačila zahihňání.

Lékárnice na něj pohlédla přes brýle. „Mladý muži, vy jste prohrál nějakou sázku?“

„Ne, paní,“ ohradil se rozhořčeně. „Je to pro jednu ženu, která je příliš nemocná, než aby mohla dojít do obchodu.“

Prohlédla si ho od hlavy k patě: tmavošedý oblek, bílá košile, jednobarevná kravata a složený bílý kapesník v náprsní kapsičce saka. Byl rád, že nevypadá jako student, který si dělá legrácky. „Dobrá, věřím vám,“ přikývla. Sáhla pod pult a vytáhla krabici.

George na ni s hrůzou vyvalil oči. Na boku stálo velkým písmem KOTEX. Tohle bude muset nést po ulici?

Lékárnice mu četla myšlenky. „Patrně byste chtěl, abych vám to zabalila.“

„Ano, prosím.“

Rychlými zkušenými pohyby zabalila krabici do hnědého papíru a pak ji i s aspirinem strčila do papírové tašky.

George zaplatil.

Lékárnice na něj upřela tvrdý pohled, ale pak se jí ho zřejmě zželelo. „Je mi líto, že jsem o vás pochybovala,“ omluvila se. „Nějaká dívka ve vás musí mít dobrého přítele.“

„Děkuju vám,“ přikývl a spěchal ven.

Navzdory říjnovému chladu se potil.

Vrátil se k Marii. Vzala si tři aspiriny a pak se se zabalenou krabicí vydala po chodbě do koupelny.

George strčil koly do chladničky a rozhlédl se po pokoji. Na stěně spatřil polici s právnickou literaturou a pod ní malý psací stůl s fotografiemi v rámečku. Rodinná skupina zřejmě představovala její rodiče a postaršího kněze, což musel být vážený dědeček. Na další byla Maria v promočním taláru. Byl tu také obrázek prezidenta Kennedyho. V pokoji měla televizi, rádio a gramofon. Prohlédl si desky. Viděl, že má ráda nejnovější pop: dívčí vokální skupina Crystals, Little Eva, skupina Booker T a MGs. Na nočním stolku u postele ležel bestsellerový román Loď bláznů.

Zatímco byla venku, zazvonil telefon.

George zvedl sluchátko. „Tady je Mariin byt.“

„Mohl bych, prosím, mluvit s Marií?“ zeptal se mužský hlas.

Ten hlas byl nejasně povědomý, ale George ho nedokázal zařadit. „Na chvíli si odběhla,“ řekl. „Kdo volá – okamžik, zrovna se vrací.“

Maria mu vyškubla sluchátko. „Haló? Ach, ahoj… To je jeden přítel, přinesl mi aspirin… Ne, moc zlé ne, dá se to přežít…“

„Půjdu ven, abys měla trochu soukromí,“ zašeptal George.

Mariin milenec mu byl silně proti srsti. I kdyby ten pitomec byl ženatý, měl by být tady. Přivedl ji do jiného stavu, tak by se o ni po potratu měl starat.

Ten hlas… George ho už slyšel. Skutečně se už setkal s Mariiným milencem? Nebylo by to překvapující, jestliže ten muž je kolega z práce, jak se dohadovala Georgeova matka. Ale ten hlas v telefonu nebyl hlas Pierra Salingera.

Kolem procházela dívka, která ho pustila do domu; zase šla ven. Zakřenila se na něj, jak tam stál za dveřmi jako na hanbě. „Zlobil jste při vyučování?“ zeptala se.

„Bohužel nic takového,“ odpověděl George.

Zasmála se a šla dál.

Maria otevřela dveře a George se vrátil dovnitř. „Budu už muset zpátky do práce,“ řekl.

„Já vím. Přišel jsi mě navštívit uprostřed kubánské krize. Na to nikdy nezapomenu.“ Byla očividně šťastnější, když si teď promluvila s tím mužem.

Náhle Georgeovi blesklo hlavou poznání. „Ten hlas!“ zvolal. „V telefonu.“

„Tys ho poznal?“

Zděsilo ho to. „Ty máš poměr s Davem Powersem?“

K Georgeovu úžasu se Maria hlasitě rozesmála. „Prosím tě!“

Ihned viděl, jak je to nepravděpodobné. Dave, prezidentův osobní asistent, byl prachobyčejný padesátník, který stále ještě nosí klobouk. Nebylo pravděpodobné, že by získal srdce krásné a temperamentní mladé ženy.

Chviličku poté si George uvědomil, s kým Maria poměr má.

„Ach, můj Bože,“ vydechl a vytřeštěně se na ni zahleděl. Byl ohromený tím, co si právě domyslel.

Maria mlčela.

„Ty spíš s prezidentem Kennedym,“ řekl George s údivem.

„Prosím, nikomu ani slovo,“ žadonila. „Jestli to prozradíš, opustí mě. Slib mi to, prosím!“

„Slibuju,“ přikývl George.

Poprvé ve svém dospělém životě udělal Dimka něco opravdu, nesporně, hanebně špatného.

Nebyl s Ninou ženatý, ale ona od něj očekávala, že jí bude věrný, a Dimka předpokládal, že Nina je věrná jemu; není tedy pochyb, že když strávil noc s Natalijí, zradil její důvěru.

Myslel si, že je to možná poslední noc jeho života, ale protože nebyla, výmluva vypadala ještě ubožeji.

Neměl s Natalijí regulérní sex, ale i tohle byla mizerná výmluva. To, co dělali, bylo ještě intimnější a láskyplnější. Měl pocit strašné viny. Ještě nikdy se necítil tak nedůvěryhodný, nečestný a nespolehlivý.

Kamarád Valentin by tuto situaci patrně zvládal bezstarostně a pokračoval by s oběma ženami, dokud to nepraskne. O této možnosti Dimka vůbec neuvažoval. Cítil se hrozně už po jedné noci podvádění: dělat to pravidelně by nedokázal. Nakonec by skočil do řeky Moskvy.

Musí to buď Nině říct, nebo se s ní – nebo s oběma – rozejít. S tak obrovským podvodem by nemohl žít. Bylo to absurdní. On je Dmitrij Iljič Dvorkin, Chruščovův člověk na špinavou práci, některými nenáviděný, mnohými obávaný. Jak se může bát dívky? Jenže on se jí bál.

A co Natalija?

Na Nataliji měl sto otázek. Chtěl vědět, co cítí k manželovi. Dimka o něm nevěděl nic, kromě toho, že se jmenuje Nik. Rozvádí se Natalija? Jestliže ano, má rozpad manželství něco společného s Dimkou? A co je nejdůležitější, vidí Natalija, že by Dimka hrál nějakou roli v její budoucnosti?

V Kremlu ji stále potkával, ale neměli možnost ocitnout se spolu o samotě. Ve středu se předsednictvo sešlo třikrát – dopoledne, odpoledne a večer – a o přestávkách na jídlo měli asistenti ještě víc napilno. Kdykoli Dimka na Nataliji pohlédl, připadala mu ještě krásnější. Měl na sobě stále oblek, ve kterém spal, stejně jako většina mužů, ale Natalija se převlékla do tmavomodrých šatů s ladícím kabátkem, které jí dodávaly autoritativní a zároveň svůdné vzezření. Dimka se při jednáních špatně soustředil, třebaže jejich úkolem bylo zabránit třetí světové válce. Civěl na ni, vzpomínal na to, co spolu dělali, a v rozpacích se odvracel; po minutě už na ni zíral znovu.

Pracovní tempo však bylo tak vysoké, že si s ní nemohl promluvit mezi čtyřma očima ani pár vteřin.

Chruščov se odebral v úterý pozdě v noci do své postele domů, a tak všichni udělali totéž. Hned ve středu ráno předal Dimka Chruščovovi radostnou zprávu, kterou právě dostal od sestry z Kuby, že Alexandrovsk v pořádku doplul do La Isabely. Zbytek dne byl stejně rušný. Nataliji viděl každou chvíli, ale neměli pro sebe ani minutu volnou.

Touto dobou si Dimka kladl otázky. Co si on sám myslí, že pondělní noc znamenala? Co on sám chce v budoucnu? Jestli bude někdo z nich naživu příští týden, chce strávit zbytek života s Natalijí, s Ninou – nebo s žádnou?

Ve čtvrtek zoufale toužil po odpovědích. Iracionálně pociťoval, že nechce zemřít v jaderné válce dřív, než tohle vyřeší.

Večer měl schůzku s Ninou: měli jít s Valentinem a Annou do kina. Jestli se bude moct vzdálit z Kremlu a schůzku dodržet, co Nině řekne?

Dopolední zasedání předsednictva začínalo normálně v deset, a tak se asistenti neformálně sešli v osm v sále Niny Onilovy. Ve čtvrtek ráno dostal Dimka nový návrh od Chruščova, který měl ostatním předložit. Doufal také, že si konečně bude moct promluvit s Natalijí mezi čtyřma očima. Chystal se ji oslovit, když se objevil Jevgenij Filipov s ranním vydáním evropských novin. „Titulní stránky jsou všechny stejně špatné,“ oznámil. Předstíral, že ho to trápí, ale Dimka věděl, že je tomu právě naopak. „Návrat našich lodí se prezentuje jako ponižující přiznání porážky Sovětského svazu!“

Když Dimka pohlédl na noviny rozložené na laciných moderních stolech, viděl, že Filipov nijak nepřehání.

Natalija vyskočila na Chruščovovu obranu. „Ovšemže to tak prezentují,“ opáčila. „Všechny ty noviny patří kapitalistům. Očekáváš, že budou vychvalovat moudrost a zdrženlivost našeho vůdce? Jsi tak naivní?“

„Jak naivní jsi ty? Londýnské Times, italské Corriere della Sera a pařížský Le Monde – to jsou noviny, které čtou a kterým věří vůdci zemí třetího světa, které chceme získat na svou stranu.“

Tohle byla pravda. I když to bylo nefér, lidé ve světě věřili kapitalistickému tisku víc než komunistickému zpravodajství.

„O naší zahraniční politice nemůžeme rozhodovat na základě pravděpodobných reakcí západního tisku,“ odpověděla Natalija.

„Tato operace měla být přísně tajná,“ zdůraznil Filipov. „Přesto na ni Američani přišli. Všichni víme, kdo byl za utajení zodpovědný.“ Měl na mysli Dimku. „Jak to, že tahle osoba sedí u našeho stolu? Neměl by být u výslechu?“

„Možná padá vina na bezpečnostní složky armády,“ namítl Dimka. „Až budeme vědět, jak utajení uniklo, budeme moct rozhodnout, kdo má jít k výslechu.“ Věděl, že je to slabé, ale stále neměl tušení, co se vlastně stalo.

Filipov změnil téma. „Na dopoledním předsednictvu bude KGB informovat, že Američani mohutně zvýšili vojenskou přítomnost na Floridě. Železniční tratě jsou ucpané vlaky přivážejícími tanky a děla. Dostihovou dráhu v Hallandale převzala první obrněná divize a ve velkých stanech tam spí tisíce mužů. Muniční závody pracují čtyřiadvacet hodin denně, aby vyrobily střelivo pro jejich letadla k ostřelování sovětských a kubánských vojsk. Napalmové bomby –“

Natalija ho přerušila. „Tohle se taky očekávalo.“

„Ale co budeme dělat, až provedou invazi na Kubu?“ nadhodil Filipov. „Jestliže odpovíme pouze konvenčními zbraněmi, nemůžeme zvítězit: Američani jsou příliš silní. Odpovíme jadernými zbraněmi? Prezident Kennedy prohlásil, že pokud bude z Kuby odpálena jediná raketa, začne bombardovat Sovětský svaz.“

„To nemůže myslet vážně,“ nevěřila Natalija.

„Přečti si hlášení zpravodajské služby Rudé armády. Americké bombardéry už kolem nás krouží!“ Ukázal ke stropu, jako by mohli zvednout hlavu a letadla spatřit. „Pro nás existujou jen dvě možná východiska: mezinárodní ponížení, když budeme mít štěstí, a jaderná smrt, když ho mít nebudeme.“

Natalija ztichla. Na tohle neměl odpověď nikdo z přítomných.

Kromě Dimky.

„Soudruh Chruščov má řešení,“ oznámil.

Všichni na něj překvapeně pohlédli.

„Na dopoledním zasedání,“ pokračoval, „první tajemník navrhne udělat Spojeným státům nabídku.“ Nastalo ticho jako v hrobě. „Demontujeme naše rakety na Kubě –“

Přerušila ho sborová reakce přítomných, od překvapeného zalapání po dechu až po protestní výkřiky. Zvednutím ruky požádal o klid.

„Demontujeme naše rakety výměnou za záruku toho, co jsme celou dobu chtěli. Američané musí slíbit, že na Kubu nezaútočí.“

Chvíli trvalo, než to strávili.

Nataliji to došlo nejrychleji. „To je brilantní,“ prohlásila. „Jak by mohl Kennedy odmítnout? Přiznal by, že má v úmyslu zaútočit na chudou zem třetího světa. Všichni by to odsoudili jako kolonialismus. A prokázal by správnost našeho názoru, že Kuba potřebuje jaderné zbraně na svou obranu.“ Byla nejchytřejší a také nejhezčí osobou u stolu.

„Ale jestli to Kennedy přijme, budeme muset rakety odvézt domů,“ varoval Filipov.

„Už nebudou zapotřebí!“ odpověděla Natalija. „Kubánská revoluce bude v bezpečí.“

Dimka viděl, že se Filipov chce přít, ale nemohl. Chruščov dostal Sovětský svaz do šlamastyky, ale vymyslel čestnou cestu ven.

Když schůzka skončila, Dimkovi se konečně podařilo Nataliji odchytit. „Potřebujeme si spolu probrat formulaci Chruščovovy nabídky Kennedymu,“ řekl.

Poodešli do kouta místnosti a posadili se. Civěl na přední část jejích šatů a vzpomínal na malá prsa s vystouplými bradavkami.

„Musíš na mě přestat takhle čučet,“ napomenula ho.

Cítil se hloupě. „Já jsem na tebe nečučel,“ bránil se, třebaže to očividně nebyla pravda.

Nebrala jeho slova v potaz. „Jestli budeš pokračovat, všimnou si toho i muži.“

„Omlouvám se, ale já za to nemůžu.“ Dimka byl deprimovaný. Tohle nebyl důvěrný, radostný rozhovor, jaký předvídal.

„Nikdo nesmí vědět, co jsme dělali.“ Vypadala vyděšeně.

Dimka měl pocit, jako by mluvil s někým úplně jiným, a ne s tou bezstarostně sexy dívkou, která ho předevčírem svedla. „Já to nehodlám nikde roztrubovat, ale nevěděl jsem, že je to státní tajemství,“ odpověděl.

„Jsem vdaná!“

„Plánuješ, že zůstaneš s Nikem?“

„Co je to za otázku?“

„Máš děti?“

„Ne.“

„Lidi se rozvádějí.“

„Manžel by s rozvodem nikdy nesouhlasil.“

Dimka na ni nechápavě zíral. Tohle přece není konec všemu: žena může dosáhnout rozvodu i proti vůli manžela. Jenže tenhle rozhovor se ve skutečnosti netýká právního stavu. Natalije se zmocnila jakási panika. „Proč jsi to tedy dělala?“ zeptal se Dimka.

„Myslela jsem, že zemřeme!“

„A teď toho lituješ?“

„Jsem vdaná!“ opakovala.

To nebyla odpověď na jeho otázku, ale tušil, že z ní víc nedostane.

„Dimko!“ zavolal přes jídelnu Boris Kozlov, další z Chruščovových poradců. „Pojď sem!“

Dimka se zvedl. „Můžeme si brzy znovu promluvit?“ zamumlal.

Natalija sklopila oči a neodpověděla.

„Dimko, jdeme!“ zavolal Boris.

Odešel.

Předsednictvo jednalo o Chruščovově návrhu skoro celý den. Objevily se komplikace. Budou Američané trvat na inspekci odpalovacích ramp, aby si ověřili, že byly rakety deaktivovány? Bude Castro souhlasit s inspekcí? Zaváže se Castro, že nepřijme jaderné zbraně odjinud, například z Číny? Dimka si přesto myslel, že to představuje zatím největší naději na mír.

Mezitím uvažoval o Nině a Nataliji. Do ranního rozhovoru si myslel, že je na něm, aby se rozhodl, kterou z těch dvou žen chce. Nyní si uvědomoval, že si dělal iluze, když se domníval, že volba je na něm.

Natalija od manžela neodejde.

Uvědomil si, že se do Natalije zbláznil tak, jak se mu to v případě Niny nikdy nestalo. Kdykoli mu někdo zaklepal na dveře kanceláře, doufal, že je to ona. V duchu si znovu a znovu přehrával jejich společné chvíle, posedle si opakoval všechno, co řekla, až po nezapomenutelná slova: „Ach, Dimko, já tě zbožňuju.“

Nebylo to, já tě miluju, ale bylo to hodně blízko.

Jenže ona se nerozvede.

A přesto on chce právě Nataliji.

To znamená, že musí Nině říct, že jejich vztah skončil. Nemohl by dál chodit s dívkou, kterou má rád až na druhém místě: bylo by to nečestné. Ve své představivosti slyšel, jak se Valentin posmívá jeho skrupulím, ale nemohl si pomoct.

Natalija však hodlá zůstat s manželem. Tudíž Dimka nebude mít ani jednu.

Poví to Nině dneska večer. Všichni čtyři se mají setkat v bytě u dívek. Vezme si Ninu stranou a řekne jí… co? Když se pokoušel přemýšlet o konkrétních slovech, připadalo mu to ještě obtížnější. No tak, nabádal se, píšeš řeči pro Chruščova, můžeš jednu napsat i pro sebe.

Náš vztah skončil… Už tě nechci vidět… Myslel jsem, že tě miluju, ale uvědomil jsem si, že ne… Dokud to trvalo, bylo to fajn…

Všechno, co vymýšlel, znělo krutě. Cožpak to nelze sdělit laskavě? Možná ne. A co takhle zkusit holou pravdu? Poznal jsem jinou a skutečně ji miluju…

To znělo úplně nejhůř.

Kvečeru Chruščov rozhodl, že by předsednictvo mělo veřejně předvést mezinárodní dobrou vůli tím, že společně navštíví Bolšoj těatr, kde Američan Jerome Hines zpívá roli Borise Godunova ve stejnojmenné nejoblíbenější ruské opeře. Asistenti byli pozváni také. Dimka to považoval za hloupý nápad. Koho tím ošálí? Na druhou stranu se mu ulevilo, že musí zrušit schůzku s Ninou, které se teď obával.

Zatelefonoval jí do práce a zastihl ji těsně před odchodem. „Dneska večer to nezvládnu,“ oznámil jí. „Musím se šéfem na operu.“

„Nemůžeš se z toho vyvlíknout?“ zeptala se.

„Děláš si legraci?“ Muž, který pracuje pro prvního tajemníka, by spíš zmeškal pohřeb matky, než aby neuposlechl.

„Chci tě vidět.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Přijď po představení.“

„To bude pozdě.“

„Bez ohledu na to, jak bude pozdě, přijď ke mně. Budu vzhůru, i kdybych měla čekat celou noc.“

Byl zmatený. Normálně takhle nenaléhá. Téměř to znělo, jako když nějak strádá, a to se jí nepodobá. „Stalo se něco?“

„Musíme si o něčem promluvit.“

„O čem?“

„Řeknu ti to, až přijdeš.“

„Řekni mi to hned.“

Nina zavěsila.

Dimka si oblékl kabát a vydal se do divadla vzdáleného jen pár kroků od Kremlu.

Jerome Hines byl skoro dva metry vysoký a na hlavě měl korunu s křížem: jeho postava byla obrovská. Hinesův neuvěřitelně mohutný bas naplňoval divadlo tak, že se celý prostor zdál malý. Dimka přesto Musorgského operu proseděl, aniž mnoho slyšel. Podívané na jevišti si nevšímal. Celý večer strávil tím, že si střídavě dělal starosti, jak Američané odpovědí na Chruščovův mírový návrh a jak Nina zareaguje na ukončení jejich vztahu.

Když se konečně Chruščov rozloučil, Dimka zamířil do bytu dívek, který se nacházel asi kilometr od divadla. Cestou se pokoušel vytušit, o čem chce Nina mluvit. Třeba hodlá jejich vztah ukončit: to by byla úleva. Možná jí nabídli povýšení, které vyžaduje, aby se odstěhovala do Leningradu. Možná poznala také někoho jiného, jako se to stalo jemu, a usoudila, že nový muž je ten pravý. Nebo by mohla být nemocná: smrtelná nemoc spojená se záhadnými důvody, proč nemůže otěhotnět. Všechny tyto možnosti nabízely Dimkovi snadnou cestu, jak se z toho vykroutit, a on si uvědomoval, že by ho potěšila kterákoli z nich, možná – k jeho hanbě – i smrtelné onemocnění.

Ne, pomyslel si, smrt jí opravdu nepřeju.

Nina, jak slíbila, na něj čekala.

Měla na sobě zelený hedvábný župan, jako by se chystala jít spát, ale vlasy měla bezvadně učesané a dokonce se i trochu nalíčila. Políbila ho na rty a on jí polibek se zahanbením v hloubi duše oplatil. Požitkem z tohoto polibku zrazuje Nataliji, a tím, že myslí na Nataliji, zrazuje Ninu. Z pocitu dvojnásobné viny se mu sevřel žaludek.

Nina mu nalila pivo a on rychle vypil půl sklenice na kuráž.

Usedla vedle něj na pohovku. Byl si jistý, že pod županem nic nemá. Probudila se v něm touha a obrázek Natalije v jeho mysli začal poněkud blednout.

„Válka ještě nevypukla,“ řekl. „To je moje novinka. A jakou máš ty?“

Nina mu vzala sklenici s pivem, postavila ji na konferenční stolek a uchopila ho za ruku. „Jsem těhotná,“ oznámila.

Dimka měl pocit, jako by dostal ránu pěstí. V nechápajícím šoku vyvalil na Ninu oči. „Těhotná,“ opakoval hloupě.

„Dva měsíce a něco.“

„Víš to jistě?“

„Dvakrát za sebou jsem nedostala menstruaci.“

„I tak…“

„Koukni.“ Rozhalila župan, aby mu ukázala prsa. „Jsou větší.“

Viděl, že jsou větší, a pocítil touhu i úděs zároveň.

„A bolí.“ Opět se zahalila, ale ne příliš pevně. „A při kouření se mi dělá zle od žaludku. Sakra, já cítím, že jsem těhotná.“

Tohle nemůže být pravda. „Ale říkala jsi…“

„Že nemůžu mít děti.“ Odvrátila hlavu. „To mi řekl doktor.“

„Byla jsi u něj?“

„Ano. Je to potvrzené.“

„Co říká teď?“ zeptal se nevěřícně Dimka.

„Že je to zázrak.“

„Lékaři nevěří v zázraky.“

„To jsem si myslela taky.“

Dimka se snažil zastavit pokoj, který se kolem něj otáčel. Těžce polkl a usilovně se pokoušel překonat otřes. Musí se chovat rozumně. „Ty se nechceš vdávat, a já ženit už vůbec ne,“ řekl. „Co s tím hodláš dělat?“

„Musíš mi dát peníze na potrat.“

Dimka polkl. „Dobře.“ S potraty nebyl v Moskvě problém, ale nebyly zadarmo. Dimka přemýšlel, jak sežene peníze. Před časem uvažoval, že prodá motocykl a koupí si ojeté auto. Když tohle odloží, mohl by to patrně zvládnout. Mohl by si také půjčit od dědečka s babičkou. „To zařídím,“ přikývl.

Okamžitě povolila. „Měli bychom každý zaplatit půlku. Udělali jsme to děťátko spolu.“

Dimka náhle pocítil cosi jiného. Způsobilo to ono slůvko děťátko. Cítil, že je rozpolcený. Představil si, jak drží miminko, sleduje první krůčky dítěte, učí ho číst, vodí ho do školy. „Jsi si jistá, že chceš potrat?“ zeptal se.

„Jak to cítíš ty?“

„Nepříjemně.“ V duchu se ptal, proč to tak cítí. „Nemyslím si, že je to hřích nebo něco takového. Jen jsem si prostě začal představovat miminko.“ Neměl tušení, kde se v něm tyhle pocity vzaly. „Nemohli bychom ho dát k adopci?“

„Porodit a pak odevzdat miminko cizím lidem?“

„Já vím, mně se to taky nelíbí. Ale je těžké, abys dítě vychovávala sama. I když bych ti pomohl.“

„Proč?“

„Bude to i moje dítě.“

Vzala ho za ruku. „Díky, že to říkáš.“ Najednou se zdála velice zranitelná a jemu se sevřelo srdce. „Milujeme se, nebo ne?“ zeptala se.

„Ano.“ V tu chvíli ji miloval. Představil si Nataliji, ale její obraz byl nejasný a vzdálený, zatímco Nina je tady – zcela hmatatelně, pomyslel si, a ten výraz mu připadl lákavější než obvykle.

„To dítě přece budeme milovat oba?“

„Ano.“

„Tak, v tom případě…“

„Ale ty se vdávat nechceš.“

„Nechtěla jsem.“

„Minulý čas.“

„Tak jsem to cítila, když jsem nebyla těhotná.“

„Změnila jsi názor?“

„Teď všechno působí jinak.“

Dimka byl zmatený. Povídají si o tom, že se vezmou? Zoufale chtěl něco říct; pokusil se o žert. „Jestli mě žádáš o ruku, kde je chleba a sůl?“ Tradiční zásnubní obřad vyžadoval, aby si navzájem darovali chléb a sůl.

K jeho údivu se rozplakala.

Dimkovi roztálo srdce. Položil jí paže kolem ramen. Nejprve se bránila, ale po chvíli se nechala obejmout. Její slzy mu stékaly na košili. Pohladil ji po vlasech.

Zvedla hlavu, aby ji políbil. Po minutě se odtrhla. „Budeš se se mnou milovat, než budu moc tlustá a ošklivá?“ Župan se jí rozevřel a on spatřil hebký prs, rozkošně pihovatý.

„Ano,“ přisvědčil bezhlavě a představu Natalije potlačil v mysli ještě víc.

Nina ho znovu políbila. Sevřel jí prs: byl těžší než dřív.

Znovu se odtáhla. „To, co jsi říkal na začátku, jsi nemyslel vážně, že ne?“

„Co jsem říkal?“

„Že se vůbec nechceš ženit.“

Usmál se a stále jí svíral prs. „Ne,“ odpověděl. „Nemyslel jsem to vážně.“

Ve čtvrtek odpoledne pocítil George Jakes mírný optimismus.

V hrnci to vřelo, ale pára ještě poklici nevyrazila. Karanténa vstoupila v platnost, sovětské lodě se vydaly na zpáteční cestu a v mezinárodních vodách k žádnému střetu nedošlo. Spojené státy neprovedly invazi na Kubu a nikdo neodpálil žádnou jadernou raketu. Třeba nakonec půjde třetí světovou válku odvrátit.

Tento pocit však trval jen chvilku.

Asistenti Bobbyho Kennedyho měli ve své kanceláři televizi a v pět hodin sledovali vysílání ze sídla Organizace spojených národů v New Yorku. Zasedala Rada bezpečnosti, dvacet židlí kolem stolu ve tvaru podkovy. Uvnitř podkovy seděli tlumočníci se sluchátky na uších. Zbývající část místnosti zabírali asistenti a další pozorovatelé sledující přímou konfrontaci mezi oběma supervelmocemi.

Americkým velvyslancem při OSN byl Adlai Stevenson, plešatý intelektuál, který v roce 1960 usiloval o nominaci na prezidentskou kandidaturu za demokratickou stranu, ale porazil ho Jack Kennedy, který vypadal lépe na obrazovce.

Sovětský představitel, bezvýrazný Valerian Zorin, jako obvykle monotónně mlel: popíral existenci jakýchkoli jaderných zbraní na Kubě.

George ho sledoval v televizi ve Washingonu. „Lhář prolhaný!“ rozčílil se. „Stevenson by měl prostě ukázat ty fotky!“

„Přesně to mu řekl prezident.“

„Tak proč to neudělá?“

Wilson pokrčil rameny. „Muži jako Stevenson si vždycky myslí, že vědí všechno nejlíp.“

Stevenson se na obrazovce postavil. „Dovolte, abych vám položil prostou otázku,“ řekl. „Popíráte, pane velvyslanče Zorine, že Sovětský svaz rozmístil a rozmísťuje na Kubě rakety středního a krátkého doletu? Ano, nebo ne?“

„To je ono, Adlai,“ přikývl George a mezi přítomnými muži to souhlasně zašumělo.

V New Yorku Stevenson upíral pohled na Zorina sedícího u stolu jen o několik míst od něj. Zorin si dál zapisoval poznámky do bloku.

„Nečekejte na překlad – ano, nebo ne?“ pronesl netrpělivě Stevenson.

Poradci ve Washingtonu se rozesmáli.

Nakonec Zorin odpověděl rusky a tlumočník překládal. „Pane Stevensone, pokračujte, prosím, ve svém prohlášení, odpověď dostanete v náležitý čas, neobávejte se.“

„Jsem připravený čekat na odpověď třeba až do soudného dne,“ prohlásil Stevenson.

Bobbyho poradci zajásali. Konečně jim Amerika dává co proto!

„A jsem také připravený předložit tady na místě důkazy,“ dodal Stevenson.

„Ano!“ radoval se George a zvedl pěst nad hlavu.

„Jestli mě na okamžik omluvíte,“ pokračoval Stevenson, „v zadní části sálu umístíme stojany tak, aby všichni dobře viděli.“

Kamera přiblížila půl tuctu mužů v oblecích, jak rychle sestavují k předvedení soubory velkých fotografických zvětšenin.

„Teď máme ty parchanty na lopatě!“ pochvaloval si George.

Stevensonův hlas byl stále odměřený a suchý, ale trochu jím prostupovala útočnost. „První soubor snímků ukazuje oblast severně od vesnice Candelaria, která se nachází jihozápadně od Havany u San Cristobalu. Na první fotografii vidíte tuto oblast koncem srpna 1962; tehdy to byl jen poklidný venkov.“

Delegáti a ostatní přítomní se shlukli kolem stojanů a snažili se rozpoznat, o čem Stevenson hovoří.

„Druhá fotografie ukazuje tutéž oblast před týdnem. Přibylo zde pár stanů a vozidel, objevily se nové příjezdové cesty a hlavní silnice byla zpevněna.“

Stevenson se odmlčel a v sále se rozhostilo ticho. „Třetí fotografie, pořízená pouhých dvacet čtyři hodin poté, ukazuje základnu praporu vyzbrojeného raketami středního doletu,“ konstatoval.

Výkřiky delegátů se prolnuly s překvapeným šumem.

Stevenson pokračoval. Prezentoval další fotografie. Až do této chvíle někteří představitelé států věřili popření sovětského velvyslance. Nyní všichni poznali, jaká je pravda.

Zorin seděl s kamennou tváří a mlčel.

George se letmo ohlédl od televize a viděl, že do kanceláře vešel Larry Mawhinney. George na něj pohlédl úkosem: mluvili spolu jen jednou, a Larry se tehdy na George vztekal. Teď se však tvářil přátelsky. „Ahoj, Georgi,“ pozdravil, jako by mezi nimi nikdy nepadla hrubá slova.

„Co nového v Pentagonu?“ prohodil George neutrálně.

„Přišel jsem vás varovat, že vstoupíme na palubu sovětské lodi,“ oznámil Larry. „Prezident o tom rozhodl před pár minutami.“

Georgeovi se zrychlil tep. „Do háje zelenýho,“ povzdechl si. „Zrovna když jsem si myslel, že by se to mohlo uklidňovat.“

„Zřejmě má za to,“ pokračoval Mawhinney, „že karanténa není k ničemu, jestliže nezastavíme a nezkontrolujeme aspoň jedno podezřelé plavidlo. Už se dostává pod palbu kritiky, že jsme nechali proplout jeden ropný tanker.“

„Jaký typ lodě zadržíme?“

„Bude to Marucla, libanonská dopravní loď s řeckou posádkou pronajatá sovětskou vládou. Vyplula z Rigy údajně s nákladem papíru, síry a náhradních dílů pro sovětské náklaďáky.“

„Neumím si představit, že by Sověti svěřili rakety řecké posádce.“

„Jestli máš pravdu, žádné potíže nebudou.“

George pohlédl na hodinky. „Kdy k tomu dojde?“

„Teď je na Atlantiku tma. Budou muset počkat do rána.“

Larry odešel a George přemýšlel, jak moc je to nebezpečné. Těžko odhadnout. Jestliže na Marucle nic nenajdou, jak uvádí, třeba se zadržení obejde bez násilí. Jestliže však převáží jaderné zbraně, co se stane? Prezident Kennedy přijal další rozhodnutí na ostří nože.

A svedl Marii Summersovou.

George příliš nepřekvapilo, že Kennedy má pletky s černou dívkou. Jestli jsou drby jen z poloviny pravdivé, prezident není vybíravý, pokud jde o ženy. Naopak: má rád zralé ženy i puberťačky, blondýnky i brunetky, sobě rovné ženy z vysoké společnosti i písařky s prázdnou hlavou.

Georgeovi se mihlo hlavou, jestli Maria tuší, že je jen jednou z mnoha.

Prezident Kennedy neměl žádný vyhraněný postoj k rasové otázce, vždy ji považoval za čistě politickou záležitost. I když nechtěl, aby ho vyfotografovali s Percym Marquandem a Babe Lee, protože se bál, že ho to připraví o hlasy, George ho vídal, jak si radostně potřásá rukou s černými muži i ženami, povídá si s nimi a směje se, uvolněný a v pohodě. George také slyšel, že se Kennedy účastní večírků, kde jsou prostitutky všech barev pleti, třebaže nevěděl, jestli jsou ty zvěsti pravdivé.

George však šokovala prezidentova bezcitnost. Nešlo o zákrok, který Maria podstoupila – přestože byl nepříjemný –, ale o skutečnost, že byla sama. Muž, který ji přivedl do jiného stavu, ji měl po zákroku vyzvednout, odvézt domů a zůstat s ní, dokud nebude mít jistotu, že je v pořádku. Telefonát nestačí. To, že je prezident, není dostatečná omluva. Jack Kennedy v Georgeových očích hluboce klesl.

Právě když přemýšlel o mužích, kteří nezodpovědně přivádějí dívky do jiného stavu, vešel do kanceláře otec.

George se vylekal. Tady ho Greg ještě nikdy nenavštívil.

„Ahoj, Georgi,“ pozdravil a potřásli si rukou, jako by ani nebyli otec a syn. Greg měl na sobě pomačkaný oblek z jemně proužkované látky s příměsí kašmíru. Kdybych si mohl dovolit takový oblek, pomyslel si George, udržoval bych ho pořád vyžehlený. Tohle ho napadalo při pohledu na Grega často.

„Tohle je neočekávané,“ usmál se George. „Jak se máš?“

„Jen jsem šel kolem. Nemáš chuť na kafe?“

Odebrali se do bufetu. Greg si dal čaj a George láhev koly s brčkem. „Nedávno se na tebe někdo ptal,“ prohodil George, když usedali. „Jedna paní z tiskového odboru.“

„Jak se jmenuje?“

„Nell, tak nějak. Zkouším si vzpomenout. Nellie Fordová?“

„Nellie Fordhamová.“ Greg se zadíval do dálky, jeho výraz vyjadřoval nostalgii po téměř zapomenutých radostech.

George to pobavilo. „Očividně dobrá přítelkyně.“

„Víc než to. Byli jsme zasnoubení.“

„Ale ty ses neoženil.“

„Ona to zrušila.“

George zaváhal. „Nic mi po tom asi není… ale proč?“

„Hm… jestli chceš znát pravdu, dozvěděla se o tobě a řekla, že si nevezme muže, který už rodinu má.“

George to fascinovalo. Otec o těch dobách skoro nikdy nemluvil.

Greg vypadal zamyšleně. „Nellie měla nejspíš pravdu,“ pokračoval. „Ty a tvoje matka jste byli moje rodina. Jenže já jsem si tvou mámu nemohl vzít. Nemohl jsem dělat kariéru v politice a mít černou manželku. Tak jsem si vybral kariéru. Nemůžu říct, že mi to přineslo štěstí.“

„Nikdy jsi mi o tomhle nic neřekl.“

„Já vím. Bylo zapotřebí hrozby třetí světové války, abych ti řekl pravdu. Ostatně, jak myslíš, že se to vyvíjí?“

„Moment. Bylo vůbec někdy pravděpodobné, že by sis mámu vzal?“

„Když mi bylo patnáct, chtěl jsem to udělat úplně nejvíc ze všeho na světě. Jenže můj otec zatraceně dobře zajistil, aby se to nestalo. O deset let později jsem měl další šanci, jenže tou dobou jsem byl už dost starý, abych viděl, jak bláznivý je to nápad. Poslyš, rasově smíšená manželství to mají dost těžké i teď v šedesátých letech. Představ si, jaké by to bylo ve čtyřicátých. Všichni tři bychom na tom patrně byli mizerně.“ Vypadal smutně. „Kromě toho jsem neměl dost kuráže – a tohle je pravda. Teď mi pověz o krizi.“

George se s námahou soustředil na kubánské rakety. „Před hodinou jsem si začínal myslet, že jsme z toho možná venku – jenže teď prezident přikázal válečnému námořnictvu, aby zítra ráno zastavili sovětskou loď.“ Pověděl Gregovi o lodi Marucla.

„Jestli je čistá, neměl by být žádný problém,“ soudil Greg.

„Správně. Naši lidé vyjdou na palubu, podívají se na náklad a pak rozdají trochu cukroví a odejdou.“

„Cukroví?“

„Každá zadržovací loď dostala na rozdávání drobné osobní dárečky za dvě stě dolarů – cukroví, časopisy a laciné zapalovače.“

„Bůh žehnej Americe. Ale…“

„Ale když posádku budou tvořit sovětští vojáci a povezou jaderné hlavice, loď patrně na výzvu nezastaví. Pak se začne střílet.“

„Radši tě nechám, aby ses vrátil zachraňovat svět.“

Zvedli se a odešli z bufetu. V hale si znovu podali ruce. „Důvod, proč jsem přišel…“ vyhrkl náhle Greg.

George vyčkával.

„O tomhle víkendu můžeme všichni zemřít, a než se to stane, chci, abys něco věděl.“

„Dobrá.“ George přemýšlel, co k čertu přijde.

„Jsi to nejlepší, co se mi kdy přihodilo.“

„Panejo,“ řekl George tiše.

„Jako otec jsem se moc nevyznamenal a na tvou matku jsem nebyl hodný a… tohle všechno víš. Ale jsem na tebe hrdý, Georgi. Nemám na tom žádnou zásluhu, já vím, ale, Bože můj, jsem hrdý.“ V očích měl slzy.

George nikdy netušil, že Greg chová tak silné city. Ohromilo ho to. Nevěděl, co na tak neočekávaný projev citů říct. „Děkuju ti,“ zajíkl se nakonec.

„Sbohem, Georgi.“

„Sbohem.“

„Bůh ti žehnej,“ dodal Greg a odešel.

V pátek časně ráno mířil George do situačního sálu Bílého domu.

Prezident Kennedy ho zřídil v suterénu západního křídla, kde dříve stával kuželník. Údajným záměrem bylo urychlit komunikaci v době krize. Ve skutečnosti však byl Kennedy přesvědčený, že mu v době krize kolem Zátoky sviní armáda zatajila informace, a chtěl si zajistit, že se jim už nikdy nenaskytne možnost udělat to znovu.

Dnes ráno byly stěny pokryté podrobnými mapami Kuby a přístupových cest po moři. Dálnopisy cvrkaly jako cikády za teplé noci. Zde se kopírovaly telegramy Pentagonu. Prezident mohl naslouchat vojenské komunikaci. Operace se v souvislosti s karanténou řídily z jedné místnosti v Pentagonu, ale tady bylo možné vyposlechnout rádiové rozhovory mezi tou místností a loděmi.

Vojáci situační sál nenáviděli.

George se posadil na nepohodlnou moderní židli u laciného jídelního stolu a poslouchal. Stále ještě přemítal o včerejším večerním rozhovoru s Gregem. Neočekával snad Greg, že ho George sevře do náruče s výkřikem: „Tatínku!“ Patrně ne. Zdálo se, že Greg je spokojený se svou strýcovskou rolí. George to nijak měnit netoužil. V šestadvaceti letech nemůže zničehonic začít zacházet s Gregem jako s normálním otcem. Přesto byl svým způsobem šťastný z toho, co Greg řekl. Otec mě miluje, pomyslel si; to nemůže být špatné.

Válečná loď Joseph P. Kennedy zastavila loď Marucla za svítání.

Kennedy byl torpédoborec vyzbrojený osmi raketami, protiponorkovým raketometem, šesti torpédomety a dvojčaty kanonů ráže pět palců. Také měl k dispozici hlubinné jaderné pumy.

Marucla okamžitě vypnula motory a George si oddechl.

Kennedy spustil člun a šest mužů přejelo k Marucle. Moře bylo rozbouřené, ale posádka Marucly ochotně spustila provazový žebřík. Prudké nárazy vln však přesto znesnadňovaly výstup na palubu. Velící důstojník se nechtěl zesměšnit pádem do vody, ale nakonec využil šance, skočil na žebřík a vylezl na palubu. Muži ho následovali.

Řecká posádka jim nabídla kávu.

S radostí otevřeli Američanům příklopy nákladového prostoru, aby mohli zkontrolovat náklad, který odpovídal tomu, co tvrdili. Tísnivý okamžik nastal, když Američani trvali na otevření bedny s označením „Vědecké přístroje“; ukázalo se však, že obsahuje laboratorní zařízení, jaké lze najít na střední škole.

Američané loď opustili a Marucla pokračovala v plavbě do Havany.

George nahlásil dobrou zprávu Bobbymu Kennedymu telefonicky a pak skočil do taxíku.

Šoféra požádal, aby ho zavezl na roh Fifth Street a K Street v jedné z nejhorších chudinských čtvrtí ve městě. Nad jedním autosalonem se tady nacházelo fotointerpretační centrum CIA. George chtěl porozumět tomuto umění a požádal o speciální výklad; protože pracoval pro Bobbyho, vyhověli mu. Prošel po chodníku zaneřáděném plechovkami od piva, vstoupil do budovy a podrobil se bezpečnostní kontrole; pak ho doprovodili do čtvrtého poschodí.

Věnoval se mu šedovlasý fotografický interpret Claud Henry, který se své profesi vyučil za druhé světové války, kdy analyzoval letecké fotografie vybombardovaných míst v Německu.

„Včera vyslalo námořnictvo nad Kubu letouny Crusader,“ informoval Claud George, „takže teď máme fotografie pořízené z nízké výšky, které jsou pro analýzu mnohem snazší.“

Georgeovi to tak snadné nepřipadalo. Fotografie rozvěšené po stěnách Claudovy pracovny připomínaly spíš abstraktní malby, nesmyslné tvary uspořádané podle náhodného vzorce. „Tohle je sovětská vojenská základna,“ upozornil ho Claud a ukázal na jednu fotografii.

„Jak to víte?“

„Tady je fotbalové hřiště. Kubánští vojáci kopanou nehrají. Kdyby to byl kubánský tábor, bylo by tu baseballové hřiště.“

George přikývl. Chytré, pomyslel si. „Tady je řada tanků T-54.“

Georgeovi připadaly jako tmavé čtverce.

„Tyhle stany zakrývají rakety,“ pokračoval Claud. „Podle našich ‚stanologů‘.“

„Stanologů?“

„Ano, já sám jsem vlastně ‚bednolog‘, napsal jsem pro CIA příručku o bednách.“

George se usmál. „Neděláte si legraci, že ne?“

„Když Sověti přepravují hodně velké objekty, jako jsou bojové letouny, musí je ponechávat na palubě. Maskují je tím, že je uloží do beden. Jenže my většinou dokážeme rozměry těch beden určit. A MIG-15 strkají do bedny jiného rozměru než MIG-21.“

„Povězte mi něco,“ požádal George. „Mají Sověti tyto odborné znalosti také?“

„Myslíme si, že ne. Uvažte tohle. Sestřelili letoun U-2, takže vědí, že máme ve vysokých výškách letadla s kamerami. Přesto si myslí, že můžou posílat na Kubu rakety, aniž to zjistíme. Existenci těch raket popírali až do včerejška, kdy jsme jim ty fotky ukázali. Vědí tedy o špionážních letadlech a vědí o kamerách, ale doteď nevěděli, že můžeme ze stratosféry vidět jejich rakety. To mě vede k názoru, že ve fotointerpretaci jsou za námi.“

„To zní logicky.“

„A tady je velký objev včerejší noci.“ Claud ukázal na jedné fotografii jakýsi objekt s křídly. „Můj šéf bude o tom za hodinu informovat prezidenta. Je to raketa krátkého doletu určená pro situace přímo na bojišti.“

„Tohle tedy použijí proti americkým vojskům, jestliže provedeme invazi na Kubu.“

„Ano. A tento typ může nést jadernou hlavici.“

„Do prdele,“ neudržel se George.

„Přesně tohle patrně řekne prezident Kennedy,“ přikývl Claud.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

V pátek večer měli v kuchyni domu na Great Peter Street puštěné rádio. Lidé na celém světě nechávali stále zapnuté rozhlasové přijímače a s obavami poslouchali nejnovější zprávy. Byla to velká kuchyně s dlouhým stolem z bělené borovice uprostřed. Jasper Murray si připravoval toast a četl noviny. Lloyd a Daisy Williamsovi odebírali všechny londýnské listy i několik kontinentálních. Lloydovým hlavním zájmem jako člena parlamentu byly zahraniční záležitosti, jako ostatně už od doby, kdy bojoval za občanské války ve Španělsku. Jasper na stránkách novin hledal nějaký důvod k naději.

Zítra, v sobotu, se v Londýně uskuteční protestní pochod – pokud bude Londýn ráno ještě stát. Jasper se ho zúčastní jako zpravodaj studentských novin St Julian’s News. On vlastně zprávy rád nepsal: dával přednost reportážím, delším, hloubavějším článkům, v nichž bylo možné popustit trochu uzdu fantazii.

Doufal, že jednoho dne bude pracovat v časopisech, možná dokonce v televizi.

Nejdřív se však chce stát šéfredaktorem St Julian’s News. S tímto postavením byl spojen i malý plat a hrazená roční studijní dovolená. Bylo to kýžené místo, protože studentovi prakticky zajišťovalo po absolvování školy dobré novinářské zaměstnání. Jasper se o ně ucházel, ale zvítězil nad ním Sam Cakebread. Jméno Cakebread bylo v britské žurnalistice slavné: Samův otec byl zástupce šéfredaktora listu The Times a jeho strýc byl velice oblíbený rozhlasový komentátor. Sam měl na St Julian’s College také mladší sestru, která pracovala jako stážistka v časopisu Vogue. Jasper měl podezření, že to místo Samovi zajistilo jeho jméno, nikoli schopnosti.

Ovšem schopnosti v Británii nikdy nestačily. Jasperův dědeček byl generál a otec měl před sebou stejnou kariéru, dokud neučinil chybu, že se oženil s židovskou dívkou; v důsledku toho to nedotáhl dál než na plukovníka. Vládnoucí skupiny v Británii nikdy neodpouštějí lidem, kteří poruší jejich pravidla. Jasper slyšel, že ve Spojených státech je to jinak.

V kuchyni byla s Jasperem Evie Williamsová; seděla u stolu a vyráběla transparent s nápisem RUCE PRYČ OD KUBY.

Holčičí pobláznění do Jaspera už Evii přešlo. Jemu se ulevilo. Bylo jí nyní šestnáct a byla krásná, bledá a éterická, na jeho vkus však příliš vážná a urputná. Kdokoli by s ní chodil, musel by sdílet její vášnivou angažovanost v širokém okruhu kampaní proti krutosti a nespravedlnosti, od apartheidu v Jižní Africe až po pokusy na zvířatech. Jasper se neangažoval v ničem a navíc dával přednost dívkám, jako je rozpustilá Beep Dewarová, která mu už ve svých třinácti strčila jazyk do pusy a tiskla se k jeho erekci.

Jasper přihlížel, jak Evie vkresluje do „O“ ve slově OD symbol kampaně za jaderné odzbrojení. „Takže tvůj slogan podporuje dvě idealistické kauzy najednou!“

„Na tom není nic idealistického,“ odsekla ostře. „Jestliže dneska večer vypukne válka, je ti jasné, co bude prvním terčem sovětských jaderných bomb? Británie. Protože máme jaderné zbraně, které Sověti potřebují zničit, než zaútočí na Spojené státy. Nebudou bombardovat Norsko nebo Portugalsko či kteroukoli zem, která má dost rozumu, aby se neúčastnila jaderného soutěžení. Každý, komu to myslí logicky, ví, že jaderné zbraně nás neochraňují – vystavují nás nebezpečí.“

Jasper nepředpokládal, že jeho poznámku bude brát vážně. Jenže Evie bere vážně všechno.

U stolu seděl také Eviin o dva roky mladší bratr Dave; vyráběl miniaturní kubánské vlajčičky. Za pomoci šablony maloval pruhy na listy silného papíru a teď listy připevňoval vypůjčenou sponkovačkou k hůlkám z překližky. Jasper nelibě nesl Daveův privilegovaný život s bohatými, tolerantními rodiči, ale usilovně se snažil chovat přátelsky. „Kolik jich děláš?“ zeptal se.

„Tři sta šedesát,“ odpověděl Dave.

„Tuším, že to není náhodné číslo.“

„Jestli nás všechny dneska v noci nezabijou bomby, chci je prodat na zítřejší demonstraci po šesti pencích. Tři sta šedesát šestipencí je dohromady sto osmdesát šilinků, tedy devět liber, a právě tolik stojí zesilovač na kytaru, který si chci koupit.“

Dave měl čich pro obchod. Jasper si připomněl jeho stánek s nealkoholickými nápoji při školním divadelním představení, kde chlapci neobyčejně hbitě obsluhovali, jelikož jim Dave platil provizi. Jenže Dave se špatně učil, ve všech předmětech patřil k nejslabším žákům. Otec z toho šílel, protože v každém jiném ohledu se zdálo, že je Dave bystrý.

Lloyd ho obviňoval z lenosti, ale Jasper si myslel, že je to složitější. Dave má problémy s porozuměním psanému textu. Píše mizerně, dělá spoustu chyb a dokonce píše opačně písmena. Jasperovi připomínal nejlepšího kamaráda ze základní školy, který nedokázal zpívat a skoro neslyšel rozdíl mezi svým monotónním hučením a melodií, kterou zpívají ostatní chlapci. Dave se podobně musel nesmírně soustředit, aby poznal rozdíl mezi písmeny „d“ a „b“. Toužil naplnit očekávání rodičů, ale nikdy se mu to nepovedlo.

Jak přicvakával šestipencové vlaječky, jeho mysl se zřejmě toulala bůhvíkde, protože zčista jasna poznamenal: „Když se naše matky seznámily, nemohly mít moc společného.“

„Ne,“ přisvědčil Jasper. „Daisy Peškovová byla dítě rusko-amerického gangstera. Eva Rothmannová pocházela ze středostavovské rodiny v Berlíně, dcera doktora, kterou poslali do Ameriky, aby unikla před nacisty. Tvoje matka vzala moji k sobě.“

„Naše máma má prostě velké srdce,“ prohlásila Evie, kterou pojmenovali po Evě.

„Kéž by mě někdo poslal do Ameriky,“ povzdechl si napůl pro sebe Jasper.

„Proč tam prostě neodejdeš?“ nadhodila Evie. „Mohl bys jim říct, ať nechají kubánský lid na pokoji.“

Jasperovi mohli být Kubánci ukradení. „Nemůžu si to dovolit.“ I když měl ubytování zdarma, byl příliš švorc, než aby si mohl koupit lístek do Spojených států.

V tu chvíli vešla žena s velkým srdcem do kuchyně. Daisy Williamsová se svýma velkýma modrýma očima a plavými kadeřemi byla i v šestačtyřiceti stále přitažlivá: jako mladá musela být neodolatelná, pomyslel si Jasper. Dnes večer se oblékla skromně do světle modré sukně s ladícím sáčkem a nevzala si žádné šperky: skrývá své bohatství, pomyslel si cynicky Jasper, aby lépe zahrála roli politikovy manželky. Postavu měla stále elegantní, třebaže ne tak štíhlou jako kdysi. Jasper si ji představil nahou a pomyslel si, že by v posteli byla lepší než její dcera Evie. Daisy by byla jako Beep, připravená k čemukoli. Překvapilo ho, že se přistihl při takovém fantazírování o někom ve věku vlastní matky. Ještě že ženy nedokážou číst mužům myšlenky.

„To je ale hezký obrázek,“ pronesla láskyplně. „Tři děti tiše pracují.“ Stále měla výrazný americký přízvuk, ačkoli čtvrt století života v Londýně jí ho přece jen trochu uhladilo. Překvapeně pohlédla na Daveovy vlaječky. „O světové záležitosti se nezajímáš často.“

„Budu je prodávat po šesti pencích.“

„Mohlo mě napadnout, že tvoje úsilí nemá se světovým mírem nic společného.“

„Světový mír nechám Evii.“

„Někdo se o něj starat musí,“ řekla Evie kurážně. „Chápej, že všichni můžeme být mrtví dřív, než tenhle pochod začne – jen proto, že Američani jsou takoví pokrytci.“

Jasper pohlédl na Daisy, ale nijak se neurazila. Na dceřiny neomalené etické výroky byla zvyklá. „Myslím, že Američany ošklivě vyděsily ty rakety na Kubě,“ poznamenala Daisy mírně.

„Pak by si měli představit, jak se cítí jiní lidé, a odstranit své rakety z Turecka.“

„Myslím, že máš pravdu, byla chyba, že je tam prezident Kennedy nechal umístit. Přesto je tu rozdíl. Tady v Evropě jsme zvyklí, že na nás míří rakety – na obou stranách železné opony. Jenže když Chruščov tajně poslal rakety na Kubu, způsobil otřesnou změnu stavu věcí.“

„Spravedlnost je spravedlnost.“

„A praktická politika je něco jiného. Ale podívej se, jak se historie opakuje. Můj syn je jako můj otec, vždy připravený využít příležitosti, aby si vydělal nějaké peníze – i na pokraji třetí světové války. Moje dcera je jako můj bolševický strýček Grigorij, odhodlaný změnit svět.“

Evie zvedla hlavu. „Jestli byl bolševik, pak svět změnil.“

„Bylo to ale k lepšímu?“

Vešel Lloyd. Měl malou postavu a široká ramena jako jeho horničtí předkové. Cosi na jeho chůzi Jasperovi připomnělo, že býval přeborníkem v boxu. Oblečený byl se staromódní elegancí v černém obleku s lehkým vzorem rybí kosti a v náprsní kapsičce měl nažehlený bílý kapesníček. Rodiče se zřejmě chystali na nějakou politickou akci. „Pokud jsi připravená, miláčku, jsem taky,“ usmál se na Daisy.

„Co je to za schůzi?“ zeptala se Evie.

„Ke Kubě,“ odpověděl otec. „K čemu jinému?“ Všiml si jejího transparentu. „Koukám, že ty ses už v téhle záležitosti rozhodla.“

„To snad není složité,“ přikývla. „Kubánský lid by měl mít možnost zvolit si svůj osud – cožpak to není základní demokratický princip?“

Jasper viděl, že se schyluje ke sporu. V téhle rodině se polovina sporů týkala politiky. Eviin idealismus ho už otravoval, a tak ji přerušil. „Hank Remington bude zítra na Trafalgarském náměstí zpívat ‚Poison Rain‘.“ Remington, irský chlapec, jehož pravé jméno bylo Harry Riley, byl vedoucím popové skupiny zvané The Kords. Píseň byla o radioaktivním spadu.

„On je úžasný,“ nadchla se Evie. „Tak jasně mu to myslí.“ Hank byl jedním z jejích hrdinů.

„Přišel mě navštívit,“ poznamenal Lloyd.

Evie okamžitě změnila tón. „Nic jsi mi neřekl!“

„Stalo se to teprve dneska.“

„Co si o něm myslíš?“

„Je to opravdový génius z dělnické třídy.“

„Co chtěl?“

„Chtěl, abych vystoupil v Dolní sněmovně a pranýřoval prezidenta Kennedyho jako válečného štváče.“

„Tak bys to tedy měl udělat!“

„A co se stane, jestliže labouristi vyhrají příští všeobecné volby? Dejme tomu, že se stanu ministrem zahraničí. Mohl bych pak přijít do Bílého domu a žádat prezidentovu podporu pro něco, co chce labouristická vláda prosadit, třeba nějakou rezoluci v Organizaci spojených národů proti rasové diskriminaci v Jižní Africe. Kennedy si může vzpomenout, jak jsem ho urazil, a řekne mi, ať se jdu vycpat.“

„Stejně bys to měl udělat,“ trvala na svém Evie.

„Označovat někoho za válečného štváče obvykle nepomůže. Kdybych si myslel, že to vyřeší současnou krizi, udělal bych to. Jenže tohle je karta, kterou můžeš zahrát jen jednou, a já si ji radši schovám, až budu mít v ruce trumfy.“

Jasper si uvědomil, že Lloyd je pragmatický politik. Souhlasil s ním.

Evie nikoli. „Jsem přesvědčená, že lidi by se měli postavit a říct pravdu,“ prohlásila.

„Jsem hrdý, že mám takovou dceru,“ usmál se Lloyd. „Doufám, že se toho přesvědčení budeš držet celý život. Ale já teď musím jít vysvětlovat tuhle krizi svým příznivcům v East Endu.“

„Ahoj, děti,“ rozloučila se Daisy. „Tak zatím.“

Odešli.

„Kdo vyhrál ten spor?“ zeptala se Evie.

Tvůj otec, pomyslel si Jasper, neoddiskutovatelně; ale neřekl to.

George se vrátil do centra Washingtonu se silnými obavami. Všichni předpokládali, že invaze na Kubu musí uspět. Nové rakety všechno změnily. Americká vojska by nyní čelila na bojišti jaderným zbraním. Američané by přesto asi zvítězili, ale válka by byla těžší, stála by víc životů a výsledek by už nebyl předem rozhodnutý.

Vystoupil z taxíku před Bílým domem a zašel na tiskový odbor. Maria seděla u svého stolu. Byl rád, že vypadá mnohem lépe než před třemi dny. „Je mi dobře, děkuju,“ odpověděla na Georgeův dotaz. Trochu starostí mu tak ubylo, ale převážná část ho stále tížila. Maria se zotavovala tělesně, ale George netušil, jak ji tajný milostný poměr mohl poškodit duševně.

Intimnější otázky jí položit nemohl, protože nebyla sama. Stál u ní černý mladík v tvídovém saku. „Tohle je Leopold Montgomery,“ představila ho. „Pracuje pro Reuters. Přišel si pro tiskovou zprávu.“

„Já jsem Lee,“ usmál se muž.

„Řekl bych, že není mnoho černých reportérů, co mají na starosti zpravodajské krytí Washingtonu,“ prohodil George.

„Jsem jediný,“ přisvědčil Lee.

„George Jakes pracuje u Bobbyho Kennedyho,“ dodala Maria.

Lee náhle projevil větší zájem. „Jaký je?“

„Je to skvělá práce,“ odpověděl George, a otázce se tak vyhnul. „Hlavně mu radím v otázkách občanských práv. Podnikáme právní kroky proti jižanským státům, které brání černochům v účasti na volbách.“

„Jenže my potřebujeme nový zákon o občanských právech.“

„Moje řeč, bratře.“ George se otočil k Marii. „Nemůžu se zdržet. Jsem rád, že se cítíš líp.“

„Půjdu s vámi, jestli jdete naproti na ministerstvo spravedlnosti,“ nabídl se Lee.

George se vyhýbal společnosti novinářů, ale s Leem, který se snažil prosadit v bílém Washingtonu stejně jako George, pociťoval jistou sounáležitost. „Dobrá,“ přisvědčil.

„Díky, že ses tu zastavil, Lee,“ loučila se Maria. „Kdybys k té zprávě potřeboval něco ujasnit, zavolej mi prosím.“

„Určitě,“ přikývl.

George a Lee vyšli ven a vydali se po Pennsylvania Avenue. „Čeho se týká ta tisková zpráva?“ zeptal se George.

„I když se lodě vydaly nazpět, Sověti na Kubě stále budují odpalovací rampy, a dělají to závratnou rychlostí.“

George pomyslel na snímky z leteckého průzkumu, které právě viděl. Byl v pokušení o nich Leeovi povědět. Rád by dal mladému černému reportérovi možnost, aby se zprávou předběhl všechny ostatní redakce. Bylo by to však porušení bezpečnostních pravidel, a George nutkání odolal. „Asi to tak bude,“ prohodil nezávazně.

„Zdá se, že vláda nic nepodniká,“ řekl Lee.

„Co máte na mysli?“

„Karanténa je očividně neúčinná a prezident nic jiného nedělá.“

George se to dotklo. Byl součástí vlády, třebaže malou, a pociťoval to jako nespravedlivé obvinění. „Prezident v pondělním televizním projevu řekl, že karanténa je jen začátek.“

„Takže podnikne další kroky?“

„To tím zřejmě mínil.“

„Ale co udělá?“

George se usmál, uvědomil si, že Lee z něj tahá informace. „Sledujte to tady,“ odpověděl.

Když se vrátil na ministerstvo spravedlnosti, Bobby právě zuřil. Jeho šéf rozhodně neměl ve zvyku řvát, nadávat a třískat věcmi o zem. Jeho vztek byl chladný a zlý. Lidé mluvili o děsivém pohledu jeho modrých očí.

„Na koho se vzteká?“ zeptal se George Dennise Wilsona.

„Na Tima Teddera. Poslal na Kubu tři infiltrační týmy po šesti lidech. Další jsou připravené vyrazit.“

„Cože? Proč? Kdo řekl CIA, aby to dělali?“

„Je to součást operace Mangusta a zřejmě jim nikdo nenařídil, aby to zastavili.“

„Vždyť tím ale můžou vyvolat třetí světovou válku!“

„Proto Bobby takhle šílí. Poslali tam taky dvoučlenný tým, aby vyhodil do povětří důl na měď – a bohužel ztratili kontakt.“

„Takže ti dva chlapi teď zřejmě sedí v base a sovětským vyšetřovatelům kreslí půdorysy rezidentury CIA v Miami.“

„Jo.“

„Tohle je z mnoha důvodů na takovou činnost hloupá doba,“ vrtěl hlavou George. „Kuba se připravuje na válku. Castrovy bezpečnostní služby jsou vždycky dobré, ale právě teď musejí být ve stavu vysoké pohotovosti.“

„Přesně tak. Bobby jde za pár minut do Pentagonu na schůzku k Mangustě a já čekám, že Teddera ukřižuje.“

George s Bobbym do Pentagonu nešel. Na schůzky k Mangustě ho stále ještě nezvali – v podstatě k jeho úlevě: exkurze do La Isabely ho přesvědčila, že celá operace je zločinná, a on s ní už nechce mít nic společného.

Posadil se k psacímu stolu, ale nedokázal se soustředit. Občanská práva se každopádně ocitla v pozadí: tento týden o rovnosti černochů nikdo nepřemýšlel.

George pociťoval, že se krize vymyká prezidentu Kennedymu z rukou. Prezident proti svému přesvědčení přikázal, aby se provedla prohlídka Marucly. Zákrok proběhl bez potíží, ale co se stane příště? Teď jsou na Kubě jaderné zbraně pro použití na bojišti: Amerika invazi provést může, ale cena za ni bude vysoká. A další rizikový prvek představuje CIA, která si hraje na vlastním písečku.

Všichni se zoufale snaží situaci zklidnit, ale neustále se děje pravý opak: hrůzné stupňování krize, které si nikdo nepřeje.

Pozdě odpoledne se Bobby vrátil z Pentagonu se zprávou tiskové agentury v ruce. „Co je k čertu tohle?“ zeptal se poradců a začal číst. „Jako odpověď na zrychlené zřizování odpalovacích ramp na Kubě se v bezprostřední době očekává energická akce prezidenta Kennedyho –“ Zvedl ruku s nataženým ukazováčkem. „– podle zdrojů z blízkosti ministra spravedlnosti.“ Bobby se rozhlédl po místnosti. „Kdo žvanil?“

„Ach, doprčic,“ zaúpěl George.

Všichni na něj pohlédli.

„Nechcete mi něco říct, Georgi?“ zeptal se Bobby.

George by se nejraději propadl. „Mrzí mě to,“ omluvil se. „Neudělal jsem nic víc, než že jsem citoval prezidentův projev, kde říká, že karanténa je jen začátek.“

„Takové věci nemůžete novinářům říkat! Dal jste mu nové téma.“

„Ach jo, teď už to vím.“

„A vystupňoval jste krizi, právě když se ji všichni snažíme utišit. Příští zpráva bude spekulovat, jakou akci má prezident na mysli. Když pak nic neudělá, řeknou, že je rozklepaný.“

„Ano, pane.“

„Proč jste s ním vůbec mluvil?“

„Představili mi ho v Bílém domě a on mě doprovodil po Pennsylvania Avenue.“

„Není to zpráva Reuters?“ zeptal se Bobbyho Dennis Wilson.

„Ano, proč?“

„Pak ji patrně napsal Lee Montgomery.“

George v duchu zaúpěl. Věděl, co přijde dál. Wilson záměrně dělá věci horší, než jsou.

„Proč to říkáte, Dennisi?“ nechápal Bobby.

Wilson váhal, a tak na otázku odpověděl George. „Montgomery je černoch.“

„Proto jste s ním mluvil, Georgi?“ zeptal se Bobby.

„Nejspíš jsem mu nechtěl říct, ať táhne k čertu.“

„Příště mu řeknete přesně tohle, stejně jako každému jinému novináři, který by se z vás pokoušel něco vytáhnout – bez ohledu na barvu jeho pleti.“

Georgeovi se ulevilo, když uslyšel slovo „příště“. Znamená to, že ho nevyhodí. „Děkuju vám,“ odpověděl. „Budu si to pamatovat.“

„To byste měl.“ Bobby vešel do své pracovny.

„Prošlo ti to,“ ušklíbl se Wilson na George. „Máš kliku jak od blázince.“

„Jo,“ přikývl George. „Díky za pomoc, Dennisi,“ dodal sarkasticky.

Všichni se vrátili k práci. George málem nemohl uvěřit, co provedl. I on, nevědomky, přilil olej do ohně.

Pořád ještě se cítil sklíčeně, když mu centrála přepojila dálkový hovor z Atlanty. „Ahoj, Georgi, tady je Verena Marquandová.“

Její hlas ho přivedl na jiné myšlenky. „Jak se máš?“

„Mám starosti.“

„Nejsi sama, má je celý svět.“

„Doktor King mě požádal, abych ti zavolala a zjistila, co se děje.“

„Víš toho patrně tolik co my,“ odpověděl George. Pořád ještě byl zkroušený, že ho Bobby pokáral, a nehodlal riskovat další indiskrétnost. „Skoro všechno je v novinách.“

„Skutečně vpadneme na Kubu?“

„To ví jen prezident.“

„Bude jaderná válka?“

„To neví ani prezident.“

„Chybíš mi, Georgi. Kéž bych si mohla s tebou sednout a, rozumíš, jen tak si povídat.“

To ho překvapilo. Na Harvardu se s ní moc nestýkal a teď ji už půl roku neviděl. Netušil, že ho má natolik ráda, že ho postrádá. Nevěděl, co říct.

„Co mám povědět doktoru Kingovi?“ zeptala se.

„Pověz mu…“ George se odmlčel. Myslel na všechny lidi kolem prezidenta Kennedyho: horkokrevné generály, kteří chtějí okamžitě zahájit válku, muže ze CIA, kteří si hrají na Jamese Bonda, i na novináře, kteří si stěžují na nečinnost, když je prezident opatrný. „Pověz mu, že velení spočívá v rukou nejprozíravějšího muže Spojených států, a nic lepšího si nemůžeme přát.“

„Dobrá,“ přitakala Verena a zavěsila.

George si položil otázku, jestli sám věří tomu, co jí řekl. Chtěl Jacka Kennedyho nenávidět za to, jak se zachoval k Marii. Ale dokázal by někdo tuto krizi zvládnout lépe než Kennedy? Ne, na jiného muže se správnou kombinací odvahy, moudrosti, zdrženlivosti a klidu George přijít nedokázal.

Kvečeru přijal Wilson telefonický hovor. „Dostáváme dopis od Chruščova,“ oznámil pak všem v místnosti. „Přichází to prostřednictvím ministerstva zahraničí.“

„Co se v něm píše?“ zeptal se kdosi.

„Zatím toho moc není,“ odpověděl Wilson. Pohlédl do poznámkového bloku. „Nemáme ho ještě celý. Vyhrožujete nám válkou, ale dobře víte, že to nejmenší, co byste dostali jako odpověď, by byl zážitek se stejnými důsledky…‘ Byl doručen naší ambasádě v Moskvě těsně před desátou dopoledne našeho času.“

„Před desátou!“ zvolal George. „Teď je šest večer. Proč to trvá tak dlouho?“

Wilson odpověděl s unavenou shovívavostí, jako by ho vyčerpávalo vysvětlovat elementární postupy začátečníkům. „Naši lidi v Moskvě musejí přeložit dopis do angličtiny, pak ho zašifrovat a odeslat dálnopisem. Když dorazí sem do Washingtonu, pracovníci ministerstva zahraničí ho musejí dešifrovat a pak napsat na stroji. A každé slovo se musí třikrát prověřit, než bude prezident jednat. Je to dlouhý proces.“

„Díky,“ přikývl George. Wilson byl arogantní parchant, ale hodně toho znal.

Byl pátek večer, domů však nikdo nešel.

Chruščovův dopis přicházel po kouskách. Jak se dalo předvídat, důležitá část byla na konci. Jestliže se Spojené státy zavážou, že nenapadnou Kubu, Chruščov prohlašuje, že „nutnost přítomnosti našich vojenských specialistů přestane existovat“.

Byl to kompromisní návrh a to je určitě dobrá zpráva. Co přesně to však znamená?

Podle všeho Sověti stáhnou z Kuby jaderné zbraně. Nic menšího by nemělo význam.

Ale mohou se Spojené státy zavázat, že Kubu nikdy nenapadnou? Bude prezident Kennedy vůbec uvažovat, že by si takhle svázal ruce? George se domníval, že se bude zdráhat vzdát se veškeré naděje na odstranění Castra.

A jak na takovou dohodu zareaguje svět? Budou to považovat za Chruščovův skvělý zahraničněpolitický tah? Nebo řeknou, že Kennedy donutil Sověty couvnout?

Je to dobrá zpráva? George se nedokázal rozhodnout.

Do dveří strčil krátce sestřiženou hlavu Larry Mawhinney. „Kuba má jaderné zbraně krátkého dostřelu,“ oznámil.

„To víme,“ odpověděl George. „CIA je objevila včera.“

„To znamená, že my musíme mít totéž,“ kontroval Larry.

„Co tím chceš říct?“

„Invazní vojska na Kubu musí být vybavena jadernými zbraněmi pro použití na bojišti.“

„Musí?“

„Samozřejmě! Sbor náčelníků štábů se o ně právě chystá požádat. Ty bys poslal naše muže do boje vyzbrojené hůř než nepřítel?“

George viděl, že Larry má pravdu; byly tu však strašlivé důsledky. „Tudíž jakákoli válka s Kubou teď musí být od začátku jaderná.“

„To je sakra pravda,“ přisvědčil Larry a odešel.

Úplně nakonec se George zastavil u matky doma. Jacky mu připravila kávu a postrčila před něj mísu s cukrovím. Nic si nevzal. „Včera jsem viděl Grega,“ oznámil.

„Jak se má?“

„Pořád stejně… Až na to. Až na to, že mi řekl, že jsem to nejlepší, co se mu v životě přihodilo.“

„Hm!“ zafuněla přezíravě. „Co ho k tomu přivedlo?“

„Chtěl, abych věděl, jak je na mě hrdý.“

„To jsou mi věci. V tom člověku ještě něco dobrého je.“

„Jak dlouho to je, co ses naposledy setkala se Lvem a Margou?“

Jacky podezíravě přimhouřila oči. „Co to má být za otázku?“

„S babičkou Margou vycházíš dobře.“

„Protože ona tě miluje. Když někdo miluje tvoje dítě, je to milé. Až budeš mít děti, tak to poznáš.“

„Neviděla jsi je od promoce na Harvardu, víc než rok.“

„To je pravda.“

„O víkendu nepracuješ.“

„Každou sobotu a neděli je klub zavřený. Když jsi byl malý, musela jsem mít volné víkendy, abych se o tebe starala, protože nebyla škola.“

„První dáma bere Caroline a Johna juniora do Glen Ora.“

„Jo tak, nejspíš si myslíš, že bych měla navštívit svoje venkovské sídlo ve Virginii a strávit pár dní rajtováním na koních z vlastní stáje?“

„Mohla bys zajet do Buffala za Margou a Lvem.“

„Jet do Buffala na víkend?“ podivila se nevěřícně. „Proboha, dítě! Celou sobotu bych strávila ve vlaku tam a celou neděli ve vlaku zpátky.“

„Mohla bys letět.“

„To si nemůžu dovolit.“

„Koupím ti letenku.“

„Bože můj,“ povzdechla si. „Ty si myslíš, že nás o tomhle víkendu budou Rusové bombardovat, je to tak?“

„Ještě nikdy jsme tomu nebyli tak blízko. Zajeď do Buffala.“ Vyprázdnila svůj šálek, pak se zvedla a šla ho do dřezu umýt. „A co ty?“ zeptala se po chvíli.

„Já musím zůstat tady a dělat, co bude v mých silách, abych tomu zabránil.“

Jacky rozhodně zavrtěla hlavou. „Do Buffala nejedu.“

„Moc by se mi ulevilo na duši, mami.“

„Jestli chceš ulevit na duši, modli se k Bohu.“

„Víš, co říkají Arabové? ‚Svěř se vůli Alláhově, ale velblouda přivaž.‘ Budu se modlit, když odjedeš do Buffala.“

„Jak víš, že Rusové nebudou bombardovat Buffalo?“

„S jistotou to nevím. Ale tuším, že je to sekundární cíl. A možná je mimo dosah těch raket na Kubě.“

„Na právníka argumentuješ chabě.“

„Myslím to vážně, mami.“

„Já taky,“ přitakala. „A ty jsi dobrý syn, že si děláš kvůli matce starosti. Teď mě ale poslouchej. Od šestnácti roků jsem zasvětila život jen a jen tvojí výchově. Jestli tohle všechno má sprovodit ze světa atomovka, nechci žít, abych se to potom dozvěděla. Zůstanu tam, kde jsi ty.“

„Buď oba přežijeme, nebo oba zemřeme.“

„Hospodin dal, Hospodin vzal,“ citovala. „Jméno Hospodinovo buď pochváleno.“

Podle Dimkova strýce Volodi ze zpravodajské služby Rudé armády mají Spojené státy více než dvě stě jaderných raket, které mohou zasáhnout Sovětský svaz. Voloďa také říkal, že Američané věří, že pokud jde o mezikontinentální balistické rakety, Sovětský svaz má asi polovinu tohoto počtu. Ve skutečnosti jich má SSSR přesně čtyřicet dva.

A některé z nich jsou zastaralé.

Když Spojené státy okamžitě neodpověděly na kompromisní nabídku Sovětského svazu, Chruščov přikázal, aby byly k odpálení připraveny ty nejstarší a nejnespolehlivější rakety.

V sobotu časně ráno Dimka telefonoval na testovací raketový kosmodrom v Bajkonuru. Na tamní vojenské základně byly dvě pětimotorové semjorky, zastaralé rakety typu R-7, které před pěti lety vynesly na oběžnou dráhu sputnik. Připravovaly se na expedici na Mars.

Dimka expedici na Mars odvolal. Semjorky byly zařazeny mezi dvaačtyřicet sovětských mezikontinentálních raket. Bylo jich zapotřebí pro třetí světovou válku.

Přikázal vědcům, aby obě rakety vybavili jadernými hlavicemi a palivem.

Příprava k odpálení bude trvat dvacet hodin. Semjorky používaly jako palivo nestabilní kapalné tekuté látky a nemohly být udrženy v pohotovosti déle než den. Buď budou použity o víkendu, nebo nebudou použity nikdy.

Semjorky často vybuchovaly při startu. Pokud se to však nestane, mohou doletět až do Chicaga.

Každá měla být vybavena náloží o síle 2,8 megatuny TNT.

Kdyby se jedné z nich podařilo zasáhnout cíl, zničila by všechno do vzdálenosti jedenácti kilometrů od centra Chicaga – podle Dimkova atlasu od břehu jezera až po Oak Park.

Když se Dimka ujistil, že velící důstojník porozuměl příkazu, šel spát.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Dimku probudil telefon. Srdce mu bušilo: znamená to, že je válka? Kolik minut života mu zbývá? Popadl sluchátko. Byla to Natalija, jako obvykle první s novinkami. „Je tu blesková zpráva od Plijeva.“

Generál Plijev velel sovětským vojskům na Kubě.

„Cože?“ vyhrkl Dimka. „Co je v ní?“

„Myslí si, že Američani zaútočí dneska za svítání jejich času.“

V Moskvě byla ještě tma. Dimka rozsvítil lampičku na nočním stolku a pohlédl na hodinky. Bylo osm ráno: měl být v Kremlu. Jenže do svítání na Kubě zbývá ještě pět hodin. Bušení srdce se pomalu zklidnilo. „Jak to vědí?“

„To není podstatné,“ odbyla ho netrpělivě.

„Co je podstatné?“

„Přečtu ti poslední větu. ‚Rozhodli jsme se, že v případě amerického útoku na naše zařízení použijeme veškeré dostupné prostředky protivzdušné obrany.‘ Oni použijou jaderné zbraně.“

„To nemůžou udělat bez našeho svolení!“

„Jenže přesně tohle navrhujou!“

„Malinovskij jim to nedovolí.“

„Na to nesázej.“

Dimka tiše zaklel. Někdy se zdá, že ozbrojené síly si opravdu přejí jadernou zkázu. „Sejdeme se v jídelně.“

„Dej mi půl hodiny.“

Dimka se rychle osprchoval. Matka mu nabídla snídani, ale odmítl, a tak mu dala s sebou kus černého žitného chleba. „Nezapomeň, že dneska slavíme u dědy,“ připomněla mu Aňa.

Grigorij měl narozeniny: bylo mu sedmdesát čtyři. Chystá se velký oběd u něj doma. Dimka slíbil, že přivede Ninu. Plánovali, že všechny překvapí oznámením svého zasnoubení.

Jenže jestli Amerika napadne Kubu, žádná oslava nebude.

Když Dimka odcházel, Aňa ho zastavila. „Pověz mi pravdu,“ požádala. „Co se bude dít?“

Objal ji. „Je mi líto, mami, nevím.“

„Tvoje sestra je tam na Kubě.“

„Já vím.“

„Je přímo na ráně.“

„Američani mají mezikontinentální rakety, mami. Všichni jsme na ráně.“

Přitiskla ho k sobě, pak se odvrátila.

Dimka jel do Kremlu na motocyklu. Když dorazil k budově předsednictva, Natalija už na něj čekala v jídelně. I ona se oblékla ve spěchu a vypadala trochu neupraveně. Neučesané vlasy jí padaly do obličeje, ale Dimkovi to připadalo okouzlující. Musím přestat takhle přemýšlet, napomenul se v duchu: chystám se udělat správnou věc, vzít si Ninu a vychovávat naše dítě.

Přemýšlel, co řekne Natalija, až jí to poví.

Jenže teď na to není správná chvíle. Vytáhl z kapsy krajíc žitného chleba. „Kdybych tak mohl dostat trochu čaje,“ povzdechl si. Dveře jídelny byly otevřené, ale nikdo ještě neobsluhoval.

„Ve Spojených státech prý restaurace otevírají, když lidi chtějí jídlo a pití, a ne když se zaměstnancům chce pracovat,“ poznamenala Natalija. „Myslíš, že je to pravda?“

„Nejspíš jen propaganda,“ odpověděl Dimka. Posadil se.

„Pojď, napíšeme návrh odpovědi Plijevovi,“ vyzvala ho a otevřela poznámkový blok.

Dimka žvýkal chléb a soustředil se na problém. „Předsednictvo by mělo Plijevovi zakázat použití jaderných zbraní bez přesně stanoveného příkazu z Moskvy.“

„Já bych mu radši zakázala namontovat na rakety jaderné hlavice. Mohli by je odpálit nešťastnou náhodou.“

„To je dobrá úvaha.“

Do místnosti vešel Jevgenij Filipov. Měl na sobě hnědý pulovr a přes něj šedé sako. „Dobré ráno, Filipove, přišel ses mi omluvit?“

„Za co?“

„Obvinil jsi mě, že jsem dovolil, aby unikla tajná informace o našich raketách na Kubě. Dokonce jsi říkal, že bych měl být zatčen. Teď víme, že rakety vyfotografovalo špionážní letadlo CIA. Je zřejmé, že mi dlužíš poníženou omluvu.“

„Nebuď směšný,“ rozčílil se Filipov. „Nemysleli jsme, že by jejich fotografie z tak velké výšky mohly ukázat něco tak malého, jako je raketa. Jaké pikle tady kujete vy dva?“

Natalija odpověděla po pravdě. „Povídáme si o ranní zprávě od Plijeva.“

„Už jsem o tom mluvil s Malinovským.“ Filipov pracoval u ministra obrany Malinovského. „Souhlasí s Plijevem.“

Dimka se zděsil. „Plijevovi se nemůže dovolit, aby z vlastní iniciativy začal třetí světovou válku!“

„On ji nezačne. Bude bránit naše vojáky před americkou agresí.“

„Úroveň odpovědi nelze ponechat na místním rozhodnutí.“

„Na nic jiného možná nebude čas.“

„Plijev musí získávat čas, a ne spustit jaderný konflikt.“

„Malinovskij je přesvědčený, že zbraně, které máme na Kubě, musíme chránit. Kdyby je Američani zničili, oslabilo by to naši schopnost bránit Sovětský svaz.“

Na tohle Dimka nepomyslel. Na Kubě se nyní nacházela podstatná část sovětského jaderného arzenálu. Američané by mohli všechny tyto drahé zbraně zlikvidovat, a Sověti by byli vážně oslabeni.

„Ne,“ namítla Natalija. „Naše celá strategie se musí zakládat na nepoužití jaderných zbraní. Proč? Protože jich ve srovnání s americkým arzenálem máme tak málo.“ Naklonila se přes jídelní stůl. „Poslouchej mě, Jevgeniji. Jestliže dojde k totální jaderné válce, vyhrají oni.“ Posadila se zpříma. „Takže my se můžeme chvástat, můžeme se rozčilovat, můžeme vyhrožovat, ale nesmíme rakety odpálit. Jaderná válka pro nás znamená sebevraždu.“

„Ministerstvo obrany to takhle nevidí.“

Natalija zaváhala. „Mluvíš, jako by se přijalo nějaké rozhodnutí.“

„Přijalo. Malinovskij schválil Plijevův návrh.“

„Tohle se Chruščovovi líbit nebude,“ soudil Dimka.

„Naopak,“ usmál se Filipov, „odsouhlasil to.“

Dimka si uvědomil, že kvůli tomu, že byl včera v noci tak dlouho vzhůru, prošvihl jednání, které se konalo časně ráno. Tím se ocitl v nevýhodě. Zvedl se. „Pojď, jdeme,“ vyzval Nataliji.

Vyšli z jídelny. „Zatraceně,“ zabručel Dimka, když čekali na výtah. „Tohle rozhodnutí musíme změnit.“

„Jsem si jistá, že Kosygin to bude chtít na dnešním předsednictvu odmítnout.“

„Co kdybys ten příkaz, co jsme naformulovali, přepsala na stroji a navrhla, aby ho Kosygin vzal s sebou na jednání? Já se pokusím trochu zapůsobit na Chruščova.“

„Tak dobře.“

Rozešli se a Dimka zamířil do Chruščovovy pracovny. První tajemník si pročítal překlady článků ze západních novin, každý přicvaknutý sešívačkou k originálnímu výstřižku. „Četl jsi článek od Waltera Lippmanna?“

Lippmann byl americký novinář s liberálními názory, jeho sloupky vycházely souběžně v řadě listů. Údajně měl blízko k prezidentu Kennedymu.

„Ne.“ Dimka se ještě na noviny nepodíval.

„Lippmann navrhuje výměnu: my stáhneme rakety z Kuby a oni odstraní rakety z Turecka. Tohle je vzkaz pro mě od Kennedyho!“

„Lippmann je jen novinář –“

„Ne, ne. On je prezidentova hlásná trouba.“

Dimka pochyboval, že americká demokracie funguje takhle, ale nic neřekl.

„To znamená, že když navrhneme tuto výměnu, Kennedy ji přijme,“ pokračoval Chruščov.

„Jenže my už jsme požadovali něco jiného – jejich závazek, že nenapadnou Kubu.“

„Tak necháme Kennedyho hádat!“

Určitě ho necháme ve zmatku, pomyslel si Dimka. Ovšem takové jsou Chruščovovy způsoby. Proč se chovat konzistentně? Jenom tím usnadňujeme nepříteli život.

Dimka změnil téma. „Na předsednictvu se objeví otázky ohledně Plijevovy zprávy. Když se mu dá oprávnění použít jaderné zbraně –“

„Nedělej si starosti,“ mávl pohrdavě rukou Chruščov. „Američani teď nezaútočí. Dokonce jednají s generálním tajemníkem OSN. Chtějí mír.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Dimka uctivě. „Pokud víte, že to tam přijde na přetřes.“

„Jo, jo.“

Několik minut poté se vedoucí představitelé Sovětského svazu shromáždili v táflovaném zasedacím sále předsednictva. Chruščov zahájil jednání dlouhým projevem, v němž zdůrazňoval, že čas pro americký útok již minul. Pak vyzvedl to, co nazýval Lippmannův návrh. Kolem dlouhého stolu to velké nadšení nevyvolalo, ale nikdo mu neoponoval. Většina lidí si uvědomovala, že vůdce musí provádět diplomacii ve svém stylu.

Chruščova nová myšlenka nadchla natolik, že zatímco ostatní naslouchali, na místě nadiktoval text dopisu Kennedymu. Pak přikázal, že ho mají přečíst v Rádiu Moskva. Takhle ho americké velvyslanectví bude moct předat do Washingtonu bez časově náročného šifrování.

Nakonec Kosygin upozornil na záležitost Plijevovy bleskové zprávy. Zdůraznil, že kontrola nad jadernými zbraněmi musí zůstat v Moskvě, a přečetl příkaz Plijevovi, který naformulovali Dimka a Natalija.

„Ano, ano, pošlete to,“ souhlasil netrpělivě Chruščov a Dimka si oddechl.

Hodinu poté už byl Dimka s Ninou, vyjížděli výtahem nahoru ve vládním domě. „Pojďme se pokusit zapomenout na chvíli na naše trápení,“ usmál se na ni. „Nebudeme mluvit o Kubě. Jdeme na oslavu. Budeme se bavit.“

„To mi vyhovuje,“ souhlasila Nina.

Vešli do bytu Dimkových prarodičů. Dveře jim otevřela Katěrina v červených šatech. Dimka se zarazil, když si všiml, že jsou podle poslední západní módy ke kolenům a že babička má stále štíhlé nohy. Žila na Západě, když manžel pracoval v diplomatických službách, a naučila se oblékat elegantněji než většina sovětských žen.

Ninu si prohlédla od hlavy k patě s bezostyšnou zvědavostí starých lidí. „Vypadáš dobře,“ poznamenala a Dimka přemýšlel, proč její hlas zní maličko zvláštně.

Nina to přijala jako kompliment. „Děkuju vám, vy také. Kde jste sehnala ty šaty?“

Katěrina je zavedla do obýváku. Dimka si připomněl, jak sem chodíval jako malý. Babička mu vždycky dávala tradiční ruské jablečné cukroví. Seběhly se mu sliny: hned by si dal.

Katěrina vypadala na vysokých podpatcích poněkud nejistě. Grigorij seděl jako vždycky v křesle proti televizi, třebaže byla vypnutá. Už otevřel láhev vodky. Možná proto se babička mírně kymácí.

„Všechno nejlepší k narozeninám, dědo,“ popřál mu Dimka.

„Nalij si,“ vybídl ho Grigorij.

Dimka musel být opatrný. Opilý by Chruščovovi k ničemu nebyl. Obrátil do sebe vodku a hned sklenku odložil mimo dědečkův dosah, aby zabránil dolití.

Dimkova matka už tu byla a pomáhala Katěrině. Teď vyšla z kuchyně s tácem jednohubek s červeným kaviárem. Aňa nezdědila Katěrininu eleganci. Vždycky vypadala poněkud ošuntělá, ať si vzala na sebe cokoli.

Políbila Ninu.

Ozval se zvonek a vešel strýček Voloďa s rodinou. Bylo mu čtyřicet osm a krátce sestřižené vlasy mu už šedivěly. Na sobě měl uniformu: do služby ho teď můžou povolat každým okamžikem. Teta Zoja ho následovala; táhlo jí na padesátku, ale stále to byla bledá ruská bohyně. Za nimi se courali dva puberťáci, Dimkův bratranec a sestřenice – Kosťa a Galina.

Dimka představil Ninu. Voloďa i Zoja ji vřele pozdravili.

„Tak teď jsme tu všichni!“ pochvalovala si Katěrina.

Dimka se podíval kolem sebe: na starou dvojici, která to všechno začala, na svou neokázalou matku a jejího pohledného modrookého bratra, na krásnou tetu a nezletilého bratrance a sestřenici a na vnadnou rusovlásku, kterou si bude brát. Tohle je jeho rodina. A byla to nejdrahocennější část všeho, co bude dnes ztraceno, jestliže se jeho obavy naplní. Všichni žijí kousek od Kremlu. Pokud Američané v noci odpálí na Moskvu jaderné rakety, lidé v tomto pokoji budou ráno všichni mrtví, jejich mozky uvařené, těla rozdrcená, pokožka do černa spálená. A jedinou útěchou bylo, že nebude muset truchlit, protože bude také po smrti.

Všichni připili Grigorijovi k narozeninám.

„Kéž by tu s námi mohl být můj bratříček Lev,“ povzdechl si Grigorij.

„A Táňa,“ dodala Aňa.

„Lev Peškov už není maličký, tati. Je mu sedmašedesát a je milionář v Americe.“

„Jestlipak má v Americe vnoučata.“

„Ne, v Americe ne,“ odpověděl Voloďa. Dimka věděl, že takové informace dokáže zpravodajská služba Rudé armády lehce obstarat. „Lvův nemanželský syn Greg – ten senátor – je svobodný. Ale jeho manželská dcera Daisy, co žije v Londýně, má dvě nezletilé děti, chlapce a dívku, stejně staré jako Kosťa a Galina.“

„Mám tedy britského prasynovce a praneteř,“ přemítal potěšeně Grigorij. „Jakpak se jmenují? Asi John a Mary.“ Ostatní se při podivném zvuku anglických jmen rozesmáli.

„David a Evie,“ odpověděl Voloďa.

„Víte, do Ameriky jsem měl odejít já,“ prohodil Grigorij. „Jenže na poslední chvíli jsem musel dát lodní lístek Lvovi.“ Začal vzpomínat. Rodina ten příběh už slyšela nejednou, ale naslouchali znovu, šťastní, že mu můžou o narozeninách udělat radost.

Po chvíli si Voloďa vzal Dimku stranou. „Co bylo dneska ráno na předsednictvu?“ zeptal se.

„Nařídili Plijevovi, že bez zvláštního příkazu z Kremlu nesmí jaderné zbraně použít.“

Voloďa pohrdavě zafuněl. „Ztráta času.“

Dimku to překvapilo. „Proč?“

„Není to k ničemu.“

„Chceš říct, že Plijev příkaz neuposlechne?“

„Myslím, že by ho neuposlechl žádný velitel. Tys nebyl v boji, co?“ Voloďa upřel na Dimku pronikavý pohled modrých očí. „Když na tebe útočí a ty bojuješ o život, bráníš se vším, co máš po ruce. To je instinktivní, s tím nic nenaděláš. Jestliže Američani napadnou Kubu, naše vojska proti nim použijí všechno, bez ohledu na příkazy z Moskvy.“

„Do háje,“ uvědomil si Dimka. Jestliže má Voloďa pravdu, bylo veškeré ranní úsilí zbytečné.

Dědečkovo vyprávění končilo a Nina se dotkla Dimkovy paže. „Teď by mohla být dobrá chvíle.“

Dimka oslovil shromážděnou rodinu. „Když teď oslavujeme dědečkovy narozeniny, rád bych vám také něco oznámil. Prosím, klid.“ Počkal, až se děti přestanou bavit. „Požádal jsem Ninu, aby si mě vzala, a ona souhlasí.“

Všichni zajásali.

Nalili další rundu vodky, ale Dimkovi se podařilo tentokrát nepít.

Aňa dala Dimkovi pusu. „To jsi udělal dobře, chlapče,“ pochválila ho. „Nechtěla se vdávat – dokud tě nepotkala!“

„Třeba budu mít brzy pravnoučata!“ zvolal Grigorij a široce se usmál na Ninu.

„Tati, nepřiváděj to děvče do rozpaků,“ napomenul ho Voloďa.

„Do rozpaků? Nesmysl. Nina a já jsme kamarádi.“

„S tím si nedělej starosti,“ mávla rukou Katěrina, která se poněkud opila. „Už je těhotná.“

„Mami!“ protestoval Voloďa.

Katěrina pokrčila rameny. „Žena to pozná.“

Proto si tedy babička Ninu při příchodu prohlížela tak důkladně, pomyslel si Dimka. Zahlédl, jak si Voloďa se Zojou vyměnili letmé znamení: Voloďa zvedl obočí, Zoja lehce kývla hlavou a Voloďa na okamžik našpulil rty do udiveného „O“.

Aňa vypadala šokovaná. „Ale tys mi říkala…“

„Já vím,“ vmísil se Dimka. „Mysleli jsme, že Nina nemůže mít děti. Jenže doktoři se spletli!“

Grigorij pozvedl další sklenku. „Sláva špatným doktorům! Já chci kluka, Nino – pravnuka, pokračovatele rodu Peškovů a Dvorkinů!“

Nina se usmála. „Udělám, co budu moct, Grigoriji Sergejeviči.“

Aňa stále vypadala znepokojeně. „Doktoři udělali chybu?“

„Znáte doktory, nikdy chyby nepřiznají,“ odpověděla Nina. „Prý je to zázrak.“

„Jen doufám, že se vnoučete dočkám,“ zachmuřil se Grigorij. „Ať táhnou Američani k čertu.“ Napil se.

„Proč mají Američani víc raket než my?“ zeptal se šestnáctiletý Kosťa.

„Když jsme my vědci začali ve čtyřicátých letech pracovat na jaderné energii,“ odpověděla mu Zoja, „a řekli jsme vládě, že by tuto energii bylo možné využít pro výrobu nesmírně ničivé bomby, Stalin nám nevěřil. A tak Západ předstihl Sovětský svaz a dodnes je před námi. To se stává, když vlády neposlouchají vědce.“

„Ale tohle, co matka říká, ve škole neopakuj, rozumíš?“ dodal Voloďa.

„Komu na tom sejde?“ vmísila se Aňa. „Polovinu z nás zabil Stalin a druhou polovinu teď zabije Chruščov.“

„Aňo!“ protestoval Voloďa. „Před dětmi ne!“

„Lituju Táňu,“ pokračovala Aňa, aniž si všímala bratrových námitek. „Někde na Kubě čeká, až Američani zaútočí.“ Rozplakala se. „Kéž bych ještě mohla vidět svoji holčičku,“ vzlykala, zatímco se jí po tvářích řinuly slzy. „Jen ještě jednou, než zemřeme.“

*

V sobotu ráno byly Spojené státy připravené na Kubu zaútočit.

Larry Mawhinney sdělil Georgeovi podrobnosti v suterénním situačním sále Bílého domu. Prezident Kennedy nazýval tento prostor prasečí chlívek, protože mu připadal přecpaný; on ovšem vyrostl ve velkých, prostorných domech: situační sál byl větší než celý Georgeův byt.

Podle Mawhinneye mělo vojenské letectvo na pěti různých základnách 576 letadel, připravených proměnit Kubu v doutnající pustinu. Armáda mobilizovala sto padesát tisíc mužů pro následnou invazi. Vojenské námořnictvo mělo dvacet šest torpédoborců a tři letadlové lodě, které kroužily kolem ostrovní země. Mawhinney tohle všechno říkal hrdě, jako by to byla jeho osobní zásluha.

George považoval Mawhinneyho slova za příliš lehkovážná. „Nic z toho nám proti jaderným raketám nepomůže,“ namítl George.

„Naštěstí máme atomovky taky,“ odpověděl Mawhinney.

Jako by se tím všechno napravilo.

„Jak přesně je odpálíme?“ zeptal se George. „Mám na mysli, co konkrétně musí prezident udělat?“

„Musí zavolat do válečného operačního sálu v Pentagonu. Na jeho telefonu v oválné pracovně je červené tlačítko, které ho okamžitě spojí.“

„A co jim řekne?“

„Má černý kožený kufřík s kódy, které musí použít. Ten kufřík je vždycky tam, kde je prezident.“

„A pak…?“

„To je automatické. Spustí se integrovaný operační plán. Naše bombardéry a rakety odstartují s asi třemi tisíci jaderných náloží a zamíří na tisíc cílů v komunistickém bloku.“ Mawhinney doplnil slova gestem, jako když chce rukou smést všechno ze stolu. „Srovnat je se zemí,“ dodal s gustem.

Pro George byl jeho postoj nepřijatelný. „A oni udělají totéž nám.“

Mawhinney se zatvářil otráveně. „Poslyš, jestliže provedeme úder jako první, můžeme zničit většinu jejich zbraní dřív, než se dostanou do vzduchu.“

„Jenže my zřejmě jako první neudeříme, protože nejsme barbaři a nechceme zahájit jadernou válku, která by zabila miliony lidí.“

„Tady se vy politici mýlíte. První úder je cesta k vítězství.“

„I když uděláme to, co chcete, zničíme podle tvých slov jen většinu jejich zbraní.“

„Samozřejmě sto procent nemůžeme zaručit.“

„Takže ať se stane cokoli, na Spojené státy dopadnou atomovky.“

„Válka není piknik,“ zavrčel rozzlobeně Mawhinney.

„Když se vyhneme válce, můžeme pořádat pikniky dál.“

Larry pohlédl na hodinky. „V deset začíná ExComm,“ poznamenal.

Opustili situační sál a vydali se nahoru do zasedacího sálu kabinetu. Tam se už shromažďovali prezidentovi nejbližší poradci se svými asistenty. Prezident Kennedy se dostavil několik minut po desáté. George ho teď viděl poprvé od Mariina potratu. Zíral na prezidenta novýma očima. Muž středního věku v tmavém obleku se slabým proužkem šoustal s mladou ženou a pak ji nechal jít k doktorovi na potrat samotnou. George pocítil chvilkový záblesk sžíravé zuřivosti. V ten okamžik by Jacka Kennedyho zabil.

Prezident přesto nevypadal jako ztělesnění zla. Doslova nesl na bedrech tíhu obav celého světa a George s ním proti své vůli náhle pocítil i soucit.

Jednání zahájil jako obvykle šéf CIA McCone přehledem zpravodajských informací. Uspávacím hlasem drmolil zprávy natolik děsivé, že nikdo nespouštěl oči z jeho rtů. Na Kubě je nyní v plně funkčním stavu pět základen vybavených raketami středního doletu. Na každé jsou čtyři rakety, tudíž na Spojené státy nyní míří dvacet raket s jadernými hlavicemi připravených k odpálení.

Přinejmenším jedna určitě míří na tuto budovu, pomyslel si chmurně George a žaludek se mu stáhl strachy.

McCone navrhl nepřetržitý průzkum základen. Osm proudových letadel amerického vojenského námořnictva je připraveno odstartovat z Key West a přeletět nízko nad odpalovacími rampami. Dalších osm by provedlo stejný let odpoledne. Budou pokračovat i po setmění a základny osvítí světlicemi. Kromě toho budou pokračovat průzkumné lety špionážních letounů U-2.

George přemýšlel, k čemu to bude dobré. Přelety můžou zaznamenat aktivitu před odpalem, ale co s tím Spojené státy nadělají? I kdyby americké bombardéry okamžitě odstartovaly, nedoletí na Kubu dřív, než budou rakety odpáleny.

A je tu další problém. Kromě jaderných raket mířících na Spojené státy má Rudá armáda na Kubě rakety země-vzduch určené k sestřelování letadel. Všech těchto čtyřiadvacet baterií raket země-vzduch je připraveno k palbě, hlásil McCone, a jejich radarová zařízení jsou v provozu. Americká letadla přelétávající nad Kubou můžou nyní být sledována a zaměřena.

Do zasedacího sálu vešel jeden z asistentů s dlouhým pásem papíru utrženého z dálnopisu. Podal ho prezidentu Kennedymu. „Tohle je od tiskové agentury Associated Press v Moskvě,“ vysvětlil prezidentovi a ten začal nahlas předčítat. „Premiér Chruščov sdělil včera prezidentu Kennedymu, že stáhne útočné zbraně z Kuby, jestliže Spojené státy stáhnou své rakety z Turecka.“

„To neřekl,“ namítl poradce pro národní bezpečnost Mac Bundy.

George byl zmatený jako všichni ostatní. Chruščovův včerejší dopis požadoval, aby se Spojené státy zavázaly, že nezaútočí na Kubu. O Turecku se v něm nic neříkalo. Neudělala Associated Press chybu? Nebo Chruščov zkouší své staré triky?

„Možná píše další dopis,“ nadhodil prezident.

Ukázalo se, že je to pravda. Další zprávy v příštích několika minutách začaly situaci objasňovat. Chruščov předkládal zcela nový samostatný návrh a nechal ho vysílat stanicí Rádio Moskva.

„Tady nás docela vychytal,“ poznamenal prezident Kennedy. „Většina lidí nebude tohle považovat za nerozumný požadavek.“

Mac Bundymu se ten nápad nelíbil. „Jaká ‚většina lidí‘, pane prezidente?“

„Myslím, že budete těžko vysvětlovat,“ odpověděl prezident, „proč chceme podniknout nepřátelskou vojenskou akci na Kubě, když on říká: ‚Dejte pryč vaše rakety z Turecka, a my dáme pryč naše z Kuby.‘ Myslím, že tady máte velmi choulostivý problém.“

Bundy namítl, že by se měli držet Chruščovovy první nabídky. „Proč si vybírat tuhle cestu, když nám v posledních čtyřiadvaceti hodinách nabídl jinou?“

„Tohle je jejich nová – nejnovější – pozice a oni ji zveřejnili,“ odpověděl netrpělivě prezident. O Chruščovově dopisu tisk ještě nevěděl, ale tento nový návrh byl předložen prostřednictvím sdělovacích prostředků.

Bundy trval na svém. Prohlásil, že američtí spojenci z NATO se budou cítit zrazeni, jestliže Spojené státy smění rakety za rakety.

Ministr obrany Bob McNamara vyjádřil údiv a obavy, které všichni pociťovali. „V dopise jsme dostali jeden návrh a teď dostáváme jiný,“ upozornil. „Jak můžeme jednat s někým, kdo změní návrh dřív, než máme vůbec možnost reagovat?“

Odpověď neznal nikdo.

V sobotu se v havanských ulicích obsypaly stromy zářivě červenými květy připomínajícími krvavé skvrny na obloze.

Táňa časně ráno zašla do obchodu a zasmušile nakupovala zásoby na konec světa: uzené maso, kondenzované mléko, tavený sýr, karton cigaret, láhev rumu a baterie do baterky. Třebaže svítalo, už tu stála fronta, ale Táňa čekala jen patnáct minut, což pro člověka zvyklého na moskevské fronty nebylo vůbec nic.

Úzké uličky starého města působily dojmem soudného dne. Havaňané už nemáchali mačetami a nezpívali hymnu. Nabírali do kbelíků písek na hašení ohně, přelepovali okna páskami, aby minimalizovali nebezpečí poletujících střepů, a vláčeli pytle s moukou. Byli tak pošetilí, že se vzepřeli velmocenskému sousedovi, a teď přijde trest. Měli si to rozmyslet.

Mají pravdu? Je teď válka nevyhnutelná? Táňa si byla jistá, že ji žádný vůdce ve světě ve skutečnosti nechce, dokonce ani Castro, který začínal mluvit jako na pokraji pomatenosti. Ale stát se to může. Sklíčeně přemítala o událostech roku 1914. Nikdo tenkrát válku nechtěl. Rakouský císař však považoval srbskou nezávislost za hrozbu, stejně jako Kennedy považuje dnes za hrozbu nezávislost kubánskou. A poté co Rakousko vyhlásilo válku Srbsku, dominové kostky padaly s vražednou nevyhnutelností, dokud půlka planety nezabředla do konfliktu krutějšího a krvavějšího, než jaký lidstvo do té doby poznalo. Ale tentokrát se tomu jistě lze vyhnout!

Vzpomněla si na Vasilije Jenkova ve vězeňském lágru na Sibiři. Ironií osudu by mohl mít šanci jadernou válku přežít. Jeho potrestání by mu mohlo zachránit život. Doufala v to.

Když se vrátila do bytu, zapnula rádio. Bylo naladěné na jednu z amerických stanic vysílajících z Floridy. Novinkou bylo, že Chruščov nabídl Kennedymu dohodu. Stáhne rakety z Kuby, jestliže Kennedy udělá totéž v Turecku.

Pohlédla na kondenzované mléko s hlubokou úlevou. Možná tyhle zásoby nebude nakonec potřebovat.

Uvědomila si, že je příliš brzy na to, aby se cítila bezpečně. Přijme to Kennedy? Projeví se rozumněji než ultrakonzervativní rakouský císař Franz-Josef?

Venku zahoukalo auto. Na dnešek měla dávno domluveno, že poletí s Pazem na východní konec Kuby, kde chce získat materiál pro článek o sovětské baterii protivzdušné obrany. Vůbec neočekávala, že se Paz dneska objeví, ale když vyhlédla z okna, spatřila u obrubníku stát jeho buick; stěrače se usilovně snažily bojovat s tropickým lijákem. Popadla plášť do deště a tašku a vyběhla ven.

„Viděla jsi, co váš vůdce udělal?“ zeptal se rozezleně, sotva nasedla do auta.

Jeho zuřivost ji překvapila. „Máš na mysli tu nabídku s Tureckem?“

„Ani to s námi nekonzultoval!“ Paz vystřelil od obrubníku a příliš velkou rychlostí vjel do uliček starého města.

Táňu vůbec nenapadlo, že by kubánští vůdci měli být součástí vyjednávání. Zřejmě i Chruščov přehlédl potřebu této zdvořilosti. Svět se díval na tuto krizi jako na konflikt supervelmocí, Kubánci si však přirozeně představovali, že je to vše kvůli nim. A tato slabá vyhlídka na mírové ujednání jim připadala jako zrada.

Táňa potřebovala Paze zklidnit, už kvůli tomu, aby se zabránilo dopravní nehodě. „Co byste odpověděli, kdyby se vás Chruščov zeptal?“

„Že nesměníme svou bezpečnost za bezpečnost Turecka!“ odpověděl a udeřil dlaní do volantu.

Jaderné zbraně Kubě bezpečnost nepřinesly, přemítala Táňa. Způsobily opak. Suverenita Kuby je dnes ohroženější než kdykoli dřív. Rozhodla se však, že na tohle nepoukáže, aby Paze nerozlítila ještě víc.

Dojel k vojenské ranveji za Havanou, kde na ně čekalo lehké dopravní letadlo sovětské výroby Jakovlev Jak-16. Táňa si ho prohlížela se zájmem. Nikdy nezamýšlela, že bude pracovat jako válečná zpravodajka, ale aby nevypadala hloupě, dala si práci a naučila se věci, které muži znají, zejména pokud jde o určování typů letadel, tanků a lodí. Viděla, že tohle je vojenská úprava s pohyblivým kulometem instalovaným ve střelecké věži na hřbetu trupu za pilotní kabinou.

V kabině pro deset osob s nimi usedli dva majoři 32. stíhacího leteckého pluku v křiklavých kostkovaných košilích a mrkváčových kalhotách, které jim přidělili v neobratné snaze maskovat sovětské vojáky jako Kubánce.

Vzlet byl poněkud příliš vzrušující: v Karibiku vládlo období dešťů a nechyběl nárazový vítr. Když mezerami mezi mraky zahlédli pod sebou zem, byla to koláž hnědých a zelených skvrn s klikatými žlutými čárami nezpevněných silnic. Malé letadlo se zmítalo v bouři dvě hodiny. Pak se obloha vyjasnila s rychlostí typickou pro změny tropického počasí a letadlo hladce přistálo nedaleko města Banes.

Přivítal je plukovník Rudé armády Ivanov, který už o Táně a jejím připravovaném článku všechno věděl. Odvezl je na základnu protivzdušné obrany. Dorazili tam v deset hodin dopoledne kubánského času.

Základna měla tvar šesticípé hvězdy, přičemž uprostřed se nacházelo velitelské stanoviště a na cípech odpalovací rampy. Vedle každé rampy stál tahač s přívěsem, na kterém spočívala jedna raketa země-vzduch. Vojáci v rozbahněných zákopech vypadali žalostně. Důstojníci na velitelském stanovišti upírali pozorně zrak na zelené radarové monitory, které monotónně pípaly.

Ivanov jim představil majora velícího baterii, očividně nervózního. V takový den by se bez VIP návštěvníků bezpochyby raději obešel.

Pár minut po jejich příchodu byl zaznamenán cizí letoun, který pronikl ve vysoké výšce do kubánského vzdušného prostoru asi tři sta padesát kilometrů západně odtud. Dostal označení cíl číslo 33.

Všichni mluvili rusky, a tak Táňa musela Pazovi tlumočit. „Tohle musí být špionážní letoun U-2,“ prohlásil. „Tak vysoko nic jiného nelétá.“

Táňa pojala podezření. „Tohle je cvičná situace?“ zeptala se Ivanova.

„Plánovali jsme, že vám něco zinscenujeme,“ přiznal. „Ale tohle je skutečnost.“

Vypadal tak ustaraně, že mu Táňa uvěřila. „Nesestřelíme ho, že ne?“ zeptala se.

„Nevím.“

„Jak jsou ti Američani arogantní!“ běsnil Paz. „Lítat si přímo nad námi! Co by řekli, kdyby kubánské letadlo přeletělo nad Fort Bragg? Jen si představte jejich pobouření!“

Major vyhlásil bojovou pohotovost a sovětští vojáci začali posunovat rakety z přívěsů na rampy a připevňovat kabely. Prováděli to klidně a efektivně a Táňa vytušila, že to už mnohokrát nacvičovali.

Další důstojník zakresloval kurz letounu U-2 do mapy. Kuba je dlouhá a úzká, od východu na západ měří 1250 kilometrů, ale od severu k jihu jen osmdesát až sto šedesát. Táňa viděla, že se špionážní letadlo nachází už osmdesát kilometrů v kubánském prostoru. „Jak rychle letí?“ zeptala se.

„Osm set kilometrů za hodinu,“ odpověděl Ivanov.

„Jak vysoko?“

„Jednadvacet kilometrů, zhruba dvakrát výš než normální dopravní proudová letadla.“

„Skutečně můžeme zasáhnout cíl, který je tak daleko a pohybuje se tak rychle?“

„Nepotřebujeme přímý zásah. Raketa má přibližovací rozbušku, která automaticky odpálí střelu, když se přiblíží k cíli.“

„Já vím, že tohle letadlo zaměřujeme,“ řekla. „Ale povězte mi prosím, že na něj nebudeme střílet.“

„Major telefonuje pro instrukce.“

„Američani by mohli provést odvetný úder.“

„O tom já nerozhoduju.“

Radar sledoval narušitele vzdušného prostoru a jeden poručík podle monitoru hlasitě diktoval výšku, rychlost a vzdálenost letounu. Venku kolem velitelského stanoviště seřizovali sovětští dělostřelci odpalovací zařízení, aby sledovala cíl číslo třicet tři. Letoun U-2 přeletěl Kubu od severu k jihu, pak se stočil na východ a podél pobřeží se blížil k Banes. Odpalovací zařízení se na otočných bázích zvolna pohybovala a sledovala cíl jako větřící vlci. „Co když to odpálí nešťastnou náhodou?“ zeptala se Táňa Paze.

O tomhle nepřemýšlel. „Pořizuje snímky našich postavení!“ zvolal. „Ty fotografie použijou pro navádění armády při invazi – což může být za pár hodin.“

„Invaze se uskuteční mnohem pravděpodobněji, jestliže zabijete amerického pilota!“

Major sledoval radar pro řízení palby a telefon držel stále u ucha. Pohlédl na Ivanova. „Ověřují to u Plijeva,“ vysvětlil mu. Táňa věděla, že Plijev je sovětský vrchní velitel na Kubě. Ale Plijev přece určitě nesestřelí americké letadlo bez povolení z Moskvy!

Letoun U-2 dosáhl nejjižnější špičky Kuby a stočil se podél severního pobřeží. Banes se nachází nedaleko pobřeží. Kurz přivede U-2 přímo nad ně. Ale v kterémkoli okamžiku se může stočit na sever – a pak při rychlosti kolem jednoho a půl kilometru za vteřinu může být brzy mimo dostřel.

„Sestřelte ho!“ vykřikl Paz. „Teď hned!“

Nikdo si ho nevšímal.

Letadlo se stočilo k severu. Bylo téměř přímo nad baterií, třebaže jedenadvacet kilometrů vysoko.

Ještě pár vteřin, prosím, modlila se Táňa ke kdovíjakému bohu.

Táňa, Paz a Ivanov zírali na majora, který upíral pohled na monitor. V místnosti bylo ticho až na pípání radaru.

Pak major promluvil. „Provedu.“

Co to je – záchrana, nebo zkáza?

Aniž odložil sluchátko, přikázal mužům v místnosti: „Zničte cíl číslo třicet tři. Odpalte dvě rakety.“

„Ne!“ vykřikla Táňa.

Ozvalo se zaburácení. Táňa pohlédla oknem ven. Z rampy se zvedla raketa a vmžiku byla pryč. Několik vteřin poté následovala další. Táňa si přitiskla ruku k ústům, strachem se jí zvedl žaludek.

Dosáhnout výšky jedenadvaceti kilometrů jim bude trvat asi minutu.

Něco se může porouchat, pomyslela si Táňa. Rakety třeba selžou, odkloní se od kurzu a neškodně dopadnou do moře.

Na monitoru radaru se dvě malé tečky přiblížily k jedné větší.

Táňa se modlila, aby se netrefily.

Pohybovaly se rychle, pak všechny tři tečky splynuly.

Paz vítězně zaryčel.

Potom se po obrazovce rozsypala sprška menších teček.

„Cíl číslo třicet tři zničen,“ ohlásil major do telefonu.

Táňa vyhlédla z okna, jako by mohla spatřit U-2 řítící se k zemi.

Major zvýšil hlas. „Zásah. Dobrá práce, díky všem.“

„Co teď udělá prezident Kennedy nám?“ zachvěla se Táňa.

V sobotu odpoledne byl George plný naděje. Chruščovovy vzkazy byly nekonzistentní a matoucí, ale zdálo se, že sovětský vůdce hledá cestu z krize. A prezident Kennedy si rozhodně válku nepřeje. Vzhledem k dobré vůli na obou stranách se zdálo nepředstavitelné, že by to mohlo selhat.

Cestou do zasedacího sálu vlády se George zastavil na tiskovém odboru a zastihl Marii u jejího stolu. Měla elegantní šedé šaty, ale zářivě růžovou čelenku, jako by všem oznamovala, že je v pořádku a šťastná. George se rozhodl nevyptávat, jak se jí daří: zjevně nechtěla, abys ní lidé zacházeli jako s nemohoucí. „Máš hodně práce?“ prohodil.

„Čekáme na prezidentovu odpověď Chruščovovi,“ řekla. „Sovětská nabídka byla zveřejněná, tak předpokládáme, že americká odpověď bude uvolněná pro tisk.“

„K tomu je schůzka, na kterou právě jdu s Bobbym,“ informoval ji George. „Připravit návrh odpovědi.“

„Směna raket na Kubě za rakety v Turecku zní rozumně,“ soudila. „Zvlášť když nám to může zachránit život.“

„Chválabohu.“

„To říká tvoje maminka.“

Zasmál se a šel dál. V zasedacím sále kabinetu se shromažďovali poradci a jejich asistenti na jednání ExCommu, které začíná ve čtyři hodiny. U dveří ve skupině vojenských poradců právě rozumoval Larry Mawhinney. „Musíme zabránit, aby dali Turecko komunistům!“

George zaúpěl. Armáda vidí všechno jako boj na život a na smrt. Ve skutečnosti se nikdo nechystá Turecko nikomu dávat. Navrhuje se poslat do starého železa pár raket, které jsou už stejně vývojem překonané. Bude se Pentagon skutečně stavět proti mírové dohodě? Nemohl tomu uvěřit.

Dostavil se prezident Kennedy a zaujal své obvyklé místo uprostřed dlouhého stolu s okny za zády. Všichni měli před sebou předem společně zpracovaný návrh odpovědi. Uvádělo se v ní, že Spojené státy nemohou jednat o raketách v Turecku, dokud nebude vyřešena kubánská krize. Prezidentovi se takto formulovaná odpověď Chruščovovi nelíbila. „Odmítáme jeho poselství,“ stěžoval si. „On“ byl vždy Chruščov: Kennedy na to hleděl jako na osobní konflikt. „Tohle nebude mít úspěch. On oznámí, že jsme odmítli jeho návrh. Naše pozice by měla být taková, že o této záležitosti budeme s radostí jednat – jakmile zaznamenáme pozitivní známky, že zastavili svou činnost na Kubě.“

„Tím se ale Turecko skutečně uvádí do pozice něco za něco,“ poznamenal kdosi.

„Právě toho se obávám,“ přizvukoval poradce pro národní bezpečnost Mac Bundy. Třiačtyřicetiletý poradce, jemuž už velmi znatelně ustupovaly vlasy, pocházel z republikánské rodiny a měl sklon zastávat tvrdou linii. „Jestliže bude NATO a dalším spojencům připadat, že opravdu chceme uskutečnit tento handl, pak se dostaneme do velkých nesnází.“

George to deprimovalo: Bundy se spojuje s Pentagonem proti dohodě.

Bundy pokračoval. „Jestliže se bude zdát, že směňujeme obranu Turecka za hrozbu Kubě, budeme muset čelit prudkému poklesu efektivnosti aliance.“

George si uvědomil, že tohle je problém. Rakety Jupiter jsou možná zastaralé, ale symbolizují odhodlání Ameriky vzdorovat rozšiřování komunismu.

Prezidenta Bundy nepřesvědčil. „Situace je tam v pohybu, Maku.“

Bundy trval na svém. „Očekáváme, že toto poselství bude odmítnuto.“

Skutečně? pomyslel si George. Prezident Kennedy a jeho bratr to takhle nevidí.

„Očekáváme, že zítra nebo pozítří podnikneme kroky proti Kubě,“ pokračoval Bundy. „Jak vypadá náš vojenský plán?“

George si nepředstavoval, že se jednání bude ubírat tímto směrem. Měli by mluvit o míru, nikoli o válce.

Na otázku odpověděl ministr obrany Bob McNamara, zázračné dítě od Forda. „Rozsáhlý letecký úder následovaný invazí.“ Pak se vrátil k Turecku. „Abychom po americkém útoku na Kubu minimalizovali sovětskou odpověď směřující proti NATO, odstraníme ty jupitery z Turecka před zahájením akcí na Kubě – a dáme to Sovětům na vědomí. Za těchto okolností nevěřím, že by Sověti na Turecko udeřili.“

Tohle je ironie, pomyslel si George: pro ochranu Turecka je nutné odstranit jeho jaderné zbraně.

Ministr zahraničí Dean Rusk, jehož George považoval za jednoho z bystřejších mužů v místnosti, varoval: „Mohli by podniknout nějakou jinou akci – v Berlíně.“

George žasl, že americký prezident nemůže zaútočit na Kubu, aniž si spočítá odezvu, kterou to bude mít o osm tisíc kilometrů dál ve východní Evropě. Tohle dokazovalo, jak je celá planeta šachovnicí pro dvě supervelmoci.

„V tuto chvíli nejsem připravený doporučit letecké útoky na Kubu,“ konstatoval McNamara. „Jenom říkám, že se na to teď musíme začít dívat realističtěji.“

Promluvil generál Maxwell Taylor. Byl v prakticky neustálém kontaktu se sborem náčelníků štábů. „Doporučují nám, aby se velký úder podle operačního plánu 312 uskutečnil nejpozději v pondělí ráno, ledaže by se mezitím objevily nezvratné důkazy, že útočné zbraně jsou demontovány.“

Mawhinney a jeho přátelé sedící za Taylorem vypadali potěšeně. Úplně jako armáda: nemůžou se dočkat, až půjdou do boje, i kdyby to mělo znamenat konec světa. Modlil se, aby se politici v sále nenechali řídit vojáky.

„A aby sedm dní po uskutečnění tohoto operačního plánu úderu následovalo uskutečnění plánu tři sta šestnáct, tedy operačního plánu invaze,“ pokračoval Taylor.

„To mě tedy udivuje,“ poznamenal Bobby Kennedy sarkasticky.

Kolem stolu se rozlehl hlasitý smích. Všichni zřejmě považovali doporučení armády za absurdně předvídatelná. Georgeovi se ulevilo.

Nálada však opět poklesla, když si McNamara přečetl záznam, který mu podal asistent, a náhle oznámil: „Sestřelili U-2.“

George zalapal po dechu. Věděl, že jedno špionážní letadlo CIA v průběhu mise nad Kubou přestalo komunikovat, ale všichni doufali, že to je jen nějaký radiový problém a že se letadlo vrací na základnu.

Prezident Kennedy očividně nebyl o postrádaném letadle informován. „Sestřelili U-2?“ opakoval a v hlase mu zazněla úzkost.

George věděl, proč je prezident zděšený. Až do této chvíle si obě velmoci jen vyhrožovaly. Nyní byl vypálen první výstřel. Vyhnout se válce bude od tohoto okamžiku mnohem obtížnější.

„Wright mi právě sdělil, že bylo nalezeno sestřelené,“ dodal McNamara. Plukovník John Wright byl ze zpravodajské služby ministerstva obrany.

„Pilot je mrtvý?“ zeptal se Bobby.

Jako tak často, i tentokrát položil klíčovou otázku.

„Pilotovo tělo je v letadle,“ odpověděl generál Taylor.

„Viděl někdo pilota?“ zeptal se prezident Kennedy.

„Ano, pane prezidente,“ odpověděl Taylor. „Trosky jsou na zemi a pilot je mrtvý.“

Místnost ztichla. Tímhle se všechno mění. Je tu mrtvý Američan, sestřelený nad Kubou sovětskými zbraněmi.

„Tohle nastoluje otázku odvety,“ konstatoval Taylor.

To rozhodně ano. Americký lid bude žádat pomstu. George pociťoval totéž. Náhle toužil, aby prezident rozpoutal ten mohutný letecký útok, který požadoval Pentagon. V duchu viděl, jak se stovky bombardérů v těsné formaci řítí přes Floridský průliv a jako krupobití shazují svůj smrtonosný náklad na Kubu. Chtěl vyhodit do povětří všechny odpalovací rampy, zmasakrovat všechny sovětské vojáky, zabít Castra. Bude-li trpět celý kubánský národ, budiž: to je naučí nezabíjet Američany.

Jednání už trvalo dvě hodiny a místnost byla zamlžená tabákovým kouřem. Prezident vyhlásil přestávku. To je dobrý nápad, pomyslel si George; on sám se rozhodně potřebuje uklidnit. Pokud by ostatní měli stejně krvežíznivé pocity jako on, nebyli by ve stavu přijímat racionální rozhodnutí.

George věděl, že ještě důležitějším důvodem pro pauzu je skutečnost, že prezident Kennedy musí brát léky. Většina lidí věděla, že má špatná záda, ale jen málo z nich tušilo, že trvale bojuje s celou řadou neduhů včetně Addisonovy choroby a zánětu tlustého střeva. Dvakrát denně mu lékaři podávali injekčně koktejl steroidů a antibiotik, aby ho vůbec udrželi v chodu.

Bobby se ve spolupráci s prezidentovým optimistickým mladým pisatelem projevů Tedem Sorensenem ujal přepracování dopisu Chruščovovi. Oba se odebrali se svými poradci do prezidentovy soukromé pracovny, přecpané místnosti v sousedství oficiální oválné pracovny. George se chopil pera a do žlutého poznámkového bloku zapisoval vše, co mu Bobby říkal. Protože text formulovali jen dva lidé, návrh byl rychle hotov.

Klíčové odstavce zněly:

Vy se zavazujete odstranit z Kuby pod náležitým dohledem a kontrolou OSN tyto zbraňové systémy a zajistit s patřičnými zárukami zastavení dalších dodávek takových zbraňových systémů na Kubu.

My se na druhou stranu zavazujeme – po vytvoření přiměřených opatření prostřednictvím OSN, která by zajišťovala provedení a pokračování těchto závazků – (a) okamžitě zrušit současná karanténní opatření a (b) poskytnout záruky proti invazi na Kubu a já věřím, že ostatní státy na západní polokouli jsou připraveny zachovat se stejně.

Spojené státy přijímaly Chruščovovu první nabídku. Co však s tou druhou? Bobby a Sorensen se dohodli takto:

Účinek takového urovnání na uvolnění napětí ve světě nám umožní postoupit k všeobecnější dohodě o „další výzbroji“, jak se navrhuje ve Vašem druhém dopise.

Nebylo to moc, jen náznak příslibu o něčem jednat, ale patrně to bylo maximum, které by ExComm dovolil.

George v duchu pochyboval, že by to mohlo postačovat.

Předal rukou psaný text jedné z prezidentových sekretářek a požádal ji, aby to nechala přepsat na stroji. Pár minut nato povolali Bobbyho do oválné pracovny, kde se scházela menší skupina: prezident, Dean Rusk, Mac Bundy a dva či tři další se svými nejbližšími poradci. Viceprezident Lyndon Johnson přizván nebyl: podle Georgeova názoru to byl vychytralý politik, ale jeho hrubé texaské způsoby lezly kultivovaným bostonským bratrům Kennedyovým na nervy.

Prezident chtěl, aby Bobby dopis osobně předal sovětskému velvyslanci ve Washingtonu Anatoliji Dobryninovi. Bobby a Dobrynin měli v posledních dnech několik neformálních schůzek. Moc se navzájem nemilovali, ale dokázali spolu mluvit upřímně a vytvořili užitečný neoficiální způsob komunikace, který obcházel washingtonskou byrokracii. Při setkání mezi čtyřma očima bude Bobby možná moci rozvést onen náznak příslibu diskuse o raketách v Turecku – bez předchozího souhlasu ExCommu.

Dean Rusk navrhl, že by Bobby mohl jít při jednání s Dobryninem poněkud dál. Na dnešních schůzkách se jasně ukázalo, že ve skutečnosti nikdo nechce, aby rakety Jupiter v Turecku zůstávaly. Z přísně vojenského hlediska nebyly k ničemu. Problém byl kosmetický: tureckou vládu a další spojence v NATO by popudilo, kdyby Spojené státy směnily tyto rakety za urovnání na Kubě. Rusk navrhl řešení, které Georgeovi připadalo velmi chytré. „Nabídněte stažení jupiterů později – řekněme za pět nebo šest měsíců,“ doporučil Rusk. „Pak to budeme moct udělat v tichosti se souhlasem spojenců a zároveň jako kompenzaci můžeme zvýšit aktivitu našich jaderných ponorek ve Středozemním moři. Ale Sověti musí slíbit, že tuto dohodu udrží v naprosté tajnosti.“

George si pomyslel, že je to překvapivý, ale brilantní návrh.

Všichni velice rychle souhlasili. V diskusích ExCommu se převážnou část dne mlelo páté přes deváté, ale tato menší skupina v oválné pracovně se náhle stala rozhodujícím činitelem. „Zavolejte Dobryninovi,“ požádal Bobby George. Pohlédl na hodinky a George učinil totéž: bylo čtvrt na osm večer. „Požádejte ho, aby mě za půl hodiny navštívil na ministerstvu.“

„A patnáct minut poté uvolněte dopis pro tisk,“ dodal prezident.

George vešel do kanceláře sekretářek vedle oválné pracovny a zvedl sluchátko telefonu. „Dejte mi sovětské velvyslanectví,“ požádal spojovatelku.

Velvyslanec se schůzkou okamžitě souhlasil.

George odnesl dopis přepsaný na stroji Marii a vyřídil jí, že prezident chce, aby ho v osm hodin uvolnili pro tisk.

Nervózně pohlédla na hodinky. „Dobrá, děvčata, měly bychom se dát do práce.“

Bobby s Georgem odešli z Bílého domu a auto je odvezlo o několik bloků dál k ministerstvu spravedlnosti. V zeslabeném víkendovém osvětlení se zdálo, že sochy ve velké dvoraně oba muže podezíravě sledují. George informoval ostrahu budovy, že zanedlouho dorazí za Bobbym významný návštěvník.

Nahoru vyjeli výtahem. George si pomyslel, že Bobby vypadá vyčerpaně; bezpochyby vyčerpaný byl. Chodbami obrovské budovy se rozléhala prázdná ozvěna. Bobbyho prostorná kancelář byla jen tlumeně osvětlená, ale on se rozsvícením dalších lamp neobtěžoval. Žuchnul sebou za široký psací stůl a promnul si oči.

George pohlédl z okna na pouliční lampy. Centrum Washingtonu vypadalo jako krásný park plný pamětihodností a paláců, ale zbytek byla hustě obydlená metropole s pěti miliony obyvatel, z nichž více než polovina jsou černoši. Bude tu město zítra touhle dobou? George znal obrázky Hirošimy: kilometry budov srovnaných se zemí, popálení a zmrzačení přeživší na předměstích, kteří zírají nechápajícíma očima na nepoznatelný svět kolem sebe. Nebude ráno takhle vypadat Washington?

Velvyslanec Dobrynin se dostavil přesně ve tři čtvrtě na osm. Byl to plešatý muž ani ne pětačtyřicetiletý a neformální schůzky s prezidentovým bratrem ho očividně těšily.

„Chci vám vyložit, jak se na současnou znepokojivou situaci dívá prezident,“ sdělil mu Bobby. „Nad Kubou bylo sestřeleno naše letadlo a pilot je mrtvý.“

„Vaše letadla nemají právo nad Kubou létat,“ kontroval rychle Dobrynin.

Bobbyho rozhovory s Dobryninem někdy bývaly bojovné, ale dnes byl ministr spravedlnosti v jiném rozpoložení. „Chci, abyste pochopil politickou realitu,“ pokračoval. „Na prezidenta je teď vytvářen velký tlak, aby odpověděl vojenskou silou. Přelety zastavit nemůžeme: je to jediný způsob, jak můžeme kontrolovat stav výstavby vašich raketových základen. Budou-li však Kubánci na naše letadla střílet, odpovíme palbou.“

Bobby seznámil Dobrynina s obsahem dopisu prezidenta Kennedyho tajemníku Chruščovovi.

„A co Turecko?“ zeptal se Dobrynin ostře.

Bobby odpověděl opatrně. „Pokud je jedinou překážkou dosažení toho, o čem jsem hovořil, prezident nevidí žádné nepřekonatelné obtíže. Největší obtíž pro prezidenta představuje veřejná diskuse o této záležitosti. Kdyby se takové rozhodnutí oznámilo nyní, znamenalo by to rozpad NATO. Na odstranění raket z Turecka potřebujeme čtyři až pět měsíců. Ale tohle je naprosto důvěrné: skutečnost, že vám to teď říkám, je známa jen hrstce lidí.“

George pečlivě pozoroval Dobryninovu tvář. Nepředstavuje si to jenom, nebo diplomat skutečně skrývá nával nadšení?

„Georgi, dejte panu velvyslanci telefonní čísla, která používáme, abychom se dostali přímo k prezidentovi,“ požádal Bobby.

George popadl blok, napsal tři čísla, vytrhl list a podal ho Dobryninovi.

Bobby se zvedl a velvyslanec učinil totéž. „Odpověď potřebuju do zítřka,“ zdůraznil Bobby. „To není ultimátum, to je realita. Naši generálové jsou celí chtiví boje. A neposílejte nám nic takového, jako jsou ty dlouhé Chruščovovy dopisy, jejichž překlad trvá celý den. Potřebujeme od vás jasnou, věcnou odpověď, pane velvyslanče. A potřebujeme ji rychle.“

„Rozumím,“ přikývl Rus a odešel.

V neděli ráno hlásil šéf rezidentury KGB v Havaně do Kremlu, že Kubánci nyní považují americký útok za nevyhnutelný.

Dimka byl ve vládní vile v Novo-Ogarjevu, malebné vesnici u Moskvy. Malá rezidence s bílými sloupy maličko připomínala Bílý dům ve Washingtonu. Dimka dokončoval přípravu na zasedání prezidia, které zde mělo začít ve dvanáct hodin, tedy za pár minut. Obešel dlouhý dubový stůl s osmnácti složkami s vloženou informací k jednání a na každé místo položil jednu složku. Obsahovaly nejnovější poselství prezidenta Kennedyho Chruščovovi přeložené do ruštiny.

Dimka pociťoval naději. Americký prezident souhlasil se vším, co Chruščov původně požadoval. Kdyby tento dopis dorazil nějakým zázrakem pár minut po odeslání Chruščovova prvního návrhu, krize by okamžitě skončila. Zdržení však Chruščovovi umožnilo doplnit požadavky. A Kennedyho dopis bohužel Turecko přímo nezmiňuje. Dimka nevěděl, jestli tohle nebude pro jeho šéfa kámen úrazu.

Členové prezidia se právě scházeli, když do místnosti vešla Natalija Smotrovová. Dimka si jednak všiml, že její kučeravé vlasy jsou delší a více sexy, jednak že vypadá vyděšeně. Už nějakou dobu se snažil promluvit si s ní pár minut mezi čtyřma očima, aby jí pověděl o svém zasnoubení. Měl pocit, že to nemůže sdělit v Kremlu nikomu, dokud to nepoví Nataliji. Jenže ani tentokrát nenastala vhodná chvíle. Potřeboval se s ní ocitnout o samotě.

Došla přímo k němu. „Ti pitomci sestřelili americké letadlo,“ vyhrkla.

„Ne, to ne!“

Přikývla. „Špionážní letadlo U-2. Pilot je mrtvý.“

„Kdo to udělal? My, nebo Kubánci?“

„To nikdo neřekne, takže patrně my.“

„Ale vždyť takový rozkaz nikdo nedal!“

„Přesně tak.“

Toho se oba báli: že někdo začne střílet bez povolení.

Členové se usazovali, asistenti jako obvykle za nimi. „Jdu mu to říct,“ rozhodl se Dimka, ale sotva to vyslovil, Chruščov vešel. Dimka k němu rychle přistoupil, a zatímco vůdce usedal, pošeptal mu novou zprávu do ucha. Chruščov neodpověděl, ale vypadal zachmuřeně.

Jednání zahájil zcela jasně připraveným projevem. „Byly doby, kdy jsme postupovali vpřed jako v říjnu 1917, ale v březnu 1918popodepsání brestlitevského míru s Němci jsme museli ustupovat,“ začal. „Nyní se nacházíme tváří v tvář nebezpečí války a jaderné katastrofy, jejímž důsledkem může být zničení lidstva. Abychom zachránili mír, musíme ustoupit.“

Tohle zní jako začátek argumentace pro kompromis, pomyslel si Dimka.

Jenže Chruščov rychle přešel k vojenským úvahám. Co by měl Sovětský svaz udělat, kdyby dnes Američané napadli Kubu, jak sami Kubánci plně očekávají? Generál Plijev musí dostat pokyny, aby bránil sovětské síly na Kubě. Ale před použitím jaderných zbraní by měl žádat o svolení.

Zatímco prezidium jednalo o této možnosti, Dimku vyvolala ze sálu jeho sekretářka Věra Pletnerová. Měla pro něj telefonát.

Natalija vyšla ven za ním.

Ministerstvo zahraničí má zprávu, která se musí okamžitě předat Chruščovovi – ano, uprostřed jednání. Právě obdrželi telegram od sovětského velvyslance ve Washingtonu. Bobby Kennedy mu sdělil, že rakety z Turecka budou odstraněny do čtyř až pěti měsíců – ale tohle musí zůstat naprosto utajené.

„To je dobrá zpráva!“ zaradoval se Dimka. „Hned mu to povím.“

„Ještě něco,“ dodal pracovník ministerstva zahraničí. „Bobby neustále zdůrazňoval potřebu rychlé odpovědi. Americký prezident je zřejmě pod silným tlakem Pentagonu, který chce napadnout Kubu.“

„Přesně jak jsme si mysleli.“

„Bobby opakovaně připomínal, že je velice málo času. Odpověď musí dostat dnes.“

„Řeknu mu to.“

Zavěsil. Natalija stála vedle něj plná naděje. Má čich pro dobré zprávy. „Bobby Kennedy nabídl odstranění raket z Turecka,“ řekl jí.

Široce se usmála. „Je po všem!“ vydechla. „Vyhráli jsme!“ Pak ho políbila na rty.

Dimka se vrátil do sálu velice vzrušený. Právě mluvil ministr obrany Malinovskij. Dimka došel k Chruščovovi a tiše mu sdělil: „Telegram od Dobrynina – dostal novou nabídku od Bobbyho Kennedyho.“

„Pověz to všem,“ vyzval ho Chruščova a přerušil Malinovského.

Dimka zopakoval, co se právě dozvěděl.

Členové prezidia se usmívají málokdy, ale teď Dimka viděl kolem stolu široké úsměvy. Kennedy jim dal všechno, oč žádali! Tohle je triumf Sovětského svazu a Chruščova osobně.

„Musíme to přijmout co nejrychleji,“ prohlásil Chruščov. „Přiveďte sem stenografa. Nadiktuju okamžitě písemné potvrzení, že přijímáme. Rádio Moskva ho musí odvysílat.“

„Kdy mám dát instrukce Plijevovi, aby zahájil demontáž odpalovacích ramp?“ zeptal se Malinovskij.

Chruščov se na něj podíval jako na hlupáka. „Okamžitě,“ vyštěkl.

Po zasedání Dimka konečně zastihl Nataliji samotnou. Seděla v předsálí a listovala svými poznámkami z jednání. „Musím ti něco říct,“ oslovil ji. Z nějakého důvodu měl nepříjemný pocit kolem žaludku, třebaže neměl proč být nervózní.

„Jen do toho.“ Otočila stránku v bloku.

Váhal, cítil, že mu Natalija nevěnuje pozornost.

Pak odložila blok a usmála se.

Teď, nebo nikdy.

„Nina a já jsme se zasnoubili a budeme se brát,“ oznámil.

Natalija zbledla a v šoku pootevřela ústa.

Dimka pociťoval potřebu ještě něco dodat. „Včera jsme to oznámili rodině,“ vyhrkl. „Na oslavě dědečkových narozenin.“ Přestaň blábolit, sklapni, nabádal se v duchu. „Je mu čtyřiasedmdesát.“

Když Natalija promluvila, její slova jím otřásla. „A co já?“ zeptala se.

Stěží chápal, co měla na mysli. „Ty?“ podivil se.

Její hlas se ztišil do šepotu. „Strávili jsme spolu noc.“

„Nikdy na ni nezapomenu.“ Dimka byl zmatený. „Ale jediné, cos mi pak řekla, bylo, že jsi vdaná.“

„Byla jsem vyděšená.“

„Z čeho?“

V její tváři se zračila opravdová muka. Široká ústa se jí zkřivila, jako by trpěla strašnou bolestí. „Neber si ji, prosím!“

„Proč ne?“

„Protože nechci.“

Dimka byl vyvedený z míry. „Proč jsi mi to neřekla?“

„Nevěděla jsem, co mám dělat.“

„Jenže teď už je pozdě.“

„Pozdě?“ Pohlédla na něj prosebnýma očima. „Zasnoubení můžeš zrušit… jestli chceš.“

„Nina čeká dítě.“

Natalija zalapala po dechu.

„Měla jsi něco říct… dřív…“

„A kdybych řekla?“

Zavrtěl hlavou. „Nemá smysl o tom mluvit.“

„Ne,“ přisvědčila. „To vidím.“

„No co,“ řekl Dimka, „aspoň jsme se vyhnuli jaderné válce.“

„Ano,“ přikývla. „Jsme naživu. To už něco znamená.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Marii probudila vůně kávy. Prezident Kennedy seděl v posteli vedle ní opřený o několik polštářů, pil kávu a četl si nedělní vydání New York Times. Na sobě měl světle modrou noční košili, stejně jako ona. „Uf!“ vydechla.

Usmál se. „Vypadáš překvapeně.“

„To taky jsem,“ přikývla. „Že vůbec žiju. V noci jsem myslela, že snad umřeme.“

„Tak tentokrát se to nestalo.“

Když usínala, napůl doufala, že se to stane. Obávala se konce jejich milostného vztahu. Věděla, že nemá žádnou budoucnost. Kdyby odešel od manželky, politicky by ho to zničilo; aby to udělal kvůli černošce, bylo nemyslitelné. Ostatně on Jackii ani opustit nechtěl: miluje ji a miluje svoje děti. Byl šťastně ženatý. Maria je jeho milenka, a až jí bude mít dost, zbaví se jí. Někdy mívala pocit, že by raději zemřela dřív, než k tomu dojde – zejména kdyby smrt přišla, když leží vedle něj v posteli, v záblesku jaderné zkázy, která by proběhla dřív, než by si uvědomili, co se děje.

Nic z toho nevyslovila: její úlohou bylo starat se, aby byl šťastný, nikoli smutný. Posadila se zpříma, políbila ho na ucho, vzala mu šálek z ruky a trochu se napila kávy. Navzdory všemu byla ráda, že je pořád naživu.

O potratu se ani nezmínil. Skoro jako by na to zapomněl. Nikdy s ním o tom nemluvila. Zatelefonovala Daveu Powersovi, řekla, že je těhotná, a Dave jí dal číslo telefonu s tím, že doktorův honorář uhradí. Prezident se o tom zmínil jen jednou – když jí telefonoval po zákroku. Měl v hlavě větší starosti.

Maria uvažovala, že by o tom promluvila sama, ale rychle to zavrhla.

Stejně jako Dave i ona chtěla chránit prezidenta před starostmi, a nikoli mu přidělávat další. Byla si jistá, že se rozhodla správně, třebaže pociťovala lítost, dokonce bolest, že s ním nemůže mluvit o něčem tak důležitém.

Obávala se, že po tom zákroku může pro ni být sex bolestivý. Ovšem když ji Dave včera večer požádal, aby přišla do rezidence, zdráhala se pozvání odmítnout natolik, že se rozhodla riskovat; a bylo to v pořádku – vlastně úžasné.

„Měl bych sebou hodit,“ poznamenal prezident. „Dneska ráno jdu do kostela.“

Chystal se vstát, když zazvonil telefon na nočním stolku. Zvedl ho. „Dobré ráno, Maku,“ pozdravil.

Maria vytušila, že mluví s McGeorge Bundym, poradcem pro národní bezpečnost. Vyskočila z postele a šla do koupelny.

Kennedy často přijímal telefonické hovory ráno v posteli. Maria předpokládala, že lidé, kteří volají, buď nevědí, jestli s ním někdo je, nebo je jim to jedno. Prezidenta vždy uchránila před rozpaky tím, že se při takových rozhovorech vytratila pro případ, že jsou přísně tajné.

Vykoukla ze dveří a zahlédla, jak zavěšuje. „Skvělá zpráva!“ usmál se. „Moskevský rozhlas oznámil, že Chruščov demontuje kubánské rakety a posílá je zpátky do Sovětského svazu.“

Maria se musela ovládnout, aby radostí nekřičela. Skončilo to!

„Cítím se jako znovuzrozený,“ radoval se prezident.

Objala ho a políbila. „Zachránil jsi svět, Johnny,“ zašeptala.

Vypadal zamyšleně. Promluvil až po chvíli. „Jo, nejspíš je to tak.“

Táňa stála na balkonu, opírala se o kovaný parapet a zhluboka se nadechovala vlahého ranního havanského vzduchu, když dole zaparkoval Pazův buick a zcela zablokoval úzkou uličku. Paz vyskočil z auta, pohlédl nahoru, a sotva ji spatřil, zařval: „Tys mě zradila!“

„Cože?“ nechápala.

„Vsak ty víš.“

Měl vášnivou a prchlivou povahu, ale takhle rozhněvaného ho ještě nikdy neviděla a byla ráda, že nevyběhl po schodech k jejímu bytu. Důvod jeho zuřivosti jí však nešel na rozum. „Nic tajného jsem nikde neprozradila a s žádným jiným jsem nespala,“ pronesla pevně. „Jsem si tedy jistá, že jsem tě nezradila.“

„Tak proč demontujou odpalovací rampy?“

„Oni je demontujou?“ Jestli je tomu tak, krize skončila. „Víš to jistě?“

„Nehraj na mě, že to nevíš.“

„Nic na tebe nehraju. Ale jestli je to pravda, jsme zachráněni.“ Koutkem oka si povšimla, že sousedé otevírají okna a dveře, aby s nestoudnou zvědavostí sledovali hádku. Nevšímala si jich. „Proč se zlobíš?“

„Protože se Chruščov dohodl s yanquis – a s Castrem o tom neprohodil ani slovo!“

Sousedé nesouhlasně zamručeli.

„Ovšemže jsem to nevěděla,“ řekla otráveně. „Ty si snad myslíš, že mi Chruščov vykládá takové věci?“

„Poslal tě sem.“

„Osobně ne.“

„Mluví s tvým bratrem.“

„Ty jsi vážně přesvědčený, že jsem nějaký Chruščovův zvláštní emisar?“

„Proč si myslíš, že se od tebe celé měsíce nehnu na krok?“

„Myslela jsem si, že to děláš proto, že mě máš rád,“ odpověděla tišším hlasem.

Naslouchající ženy soucitně zavrkaly.

„Už tady nejsi vítaná,“ zaječel. „Sbal si krámy. Máš okamžitě Kubu opustit. Ještě dnes!“

S těmito slovy skočil zpátky do auta a s burácením motoru odjel.

„Těší mě, že jsem tě poznala,“ řekla Táňa.

Dimka a Nina to oslavili večer v hospodě nedaleko jejího bytu.

Dimka se rozhodl, že na zneklidňující rozhovor s Natalijí nebude myslet. Nic se tím nezměnilo. Odsunul ji v mysli někam úplně dozadu. Měli spolu kratičký románek a ten skončil. On miluje Ninu a ta se stane jeho manželkou.

Koupil pár lahví slabého ruského piva a přisedl k ní na lavici. „Budeme se brát,“ řekl něžně. „Chci, abys měla nádherné šaty.“

„Nechci kolem toho žádný velký povyk,“ varovala ho Nina.

„Pokud jde o mě, tak já taky ne, ale problém tu být může,“ zachmuřil se Dimka. „Jsem první z mojí generace, který se žení. Matka a dědeček s babičkou budou chtít uspořádat velkou oslavu. Co tvoje rodina?“ Věděl, že Ninin otec zemřel za války, ale matka je naživu a Nina má také o několik let mladšího bratra.

„Doufám, že matce bude natolik dobře, aby mohla přijet.“ Ninina matka žila v Permu, asi tisíc pět set kilometrů východně od Moskvy. Cosi však Dimkovi napovídalo, že Nina ve skutečnosti nechce, aby matka přijela.

„Co tvůj bratr?“

„Požádá si o povolení odcestovat, ale nevím, jestli ho dostane.“ Její bratr sloužil v Rudé armádě. „Nemám tušení, kde je. Co já vím, může být třeba na Kubě.“

„Zjistím to,“ řekl Dimka. „Strejda Voloďa může zatahat za provázky.“

„Moc starostí si s tím nedělej.“

„Chci si je dělat. Tohle bude nejspíš moje jediná svatba!“

„Co tím chceš říct?“ vybafla na něj.

„Nic.“ Prohodil to z legrace a bylo mu líto, že ji tím podráždil. „Zapomeň, co jsem řekl.“

„Myslíš si, že se s tebou rozvedu, jako jsem to udělala s prvním manželem?“

„Řekl jsem přece přesný opak! Co je to s tebou?“ Nuceně se usmál. „Dneska bychom měli být šťastní. Budeme se brát, čekáme miminko a Chruščov zachránil svět.“

„Nerozumíš. Já nejsem panna.“

„To jsem vytušil.“

„Budeš mluvit vážně?“

„Tak jo.“

„Při svatbě si normálně dva mladí lidé slibují, že se budou navždy milovat. Tohle nemůžeš říct dvakrát. Nechápeš, že je mi trapné dělat to znovu, protože jsem při tom už jednou selhala?“

„Ach ano!“ odpověděl. „Když jsi mi to teď vysvětlila, je mi to jasné.“ Ninin postoj byl poněkud staromódní – nyní se rozvádí spousta lidí –, ale možná to bylo tím, že Nina pochází z provinčního městečka. „Chceš tedy oslavu vhodnou pro druhý sňatek: žádné extravagantní sliby, žádné novomanželské šprýmy, ale zralé vědomí toho, že život se neubírá vždy podle plánu.“

„Přesně tak.“

„Tak tedy, má milovaná, jestli to tak chceš, postarám se, aby to tak bylo.“

„Vážně?“

„Proč si myslíš, že ne?“

„Nevím,“ připustila. „Někdy zapomínám, jak moc jsi hodný.“

Toho rána, na posledním zasedání ExCommu v době krize, uslyšel George nový způsob, jakým Mac Bundy popsal protikladné postoje mezi prezidentovými poradci. „Každý ví, kdo byli jestřábi a kdo holubice,“ prohlásil. Bundy sám byl jestřáb. „Dnešek byl dnem holubic.“

Dnes ráno tu bylo jestřábů málo: všichni chválili prezidenta Kennedyho, jak krizi zvládl, dokonce i někteří z těch, kdo nedávno tvrdili, že je nebezpečně slabý, a tlačili na něj, aby zatáhl Spojené státy do války.

George posbíral kuráž, aby s prezidentem zažertoval. „Možná byste příště měl vyřešit indickočínskou pohraniční válku, pane prezidente.“

„Myslím, že to ode mě nežádají ani oni, ani nikdo jiný.“

„Jenže dneska jste za hvězdu.“

Prezident Kennedy se rozesmál. „To vydrží tak týden.“

Bobby Kennedy měl radost z vyhlídky, že uvidí víc rodinu. „Už jsem málem zapomněl, kudy se chodí k nám domů.“

Jedině generálové byli nešťastní. Členové sboru náčelníků štábů, kteří se sešli v Pentagonu, aby dokončili plány leteckého útoku na Kubu, zuřili. Poslali prezidentovi naléhavý vzkaz, že Chruščovovo přijetí návrhu je pouhý trik, jímž chce získat čas. Curtis LeMay prohlásil, že tohle je největší porážka v amerických dějinách. Nikdo si toho ani nevšiml.

George se cosi dozvěděl a měl pocit, že bude chvíli trvat, než to stráví. Politické záležitosti jsou navzájem propojeny těsněji, než si do této chvíle představoval. Vždycky se domníval, že takové problémy, jako je Berlín a Kuba, jsou navzájem oddělené a mají malou spojitost se záležitostmi, jako jsou občanská práva a zdravotní péče. Prezident Kennedy však nemohl jednat o kubánské raketové krizi, aniž by myslel na důsledky, jaké to bude mít v Německu. A kdyby se mu nepodařilo vyřešit Kubu, nadcházející volby v polovině funkčního období by ochromily jeho program v oblasti domácí politiky a znemožnily by mu schválit návrh zákona o občanských právech. Všechno je propojené. Vědomí toho mělo pro Georgeovu kariéru důsledky, které potřeboval promyslet.

Když zasedání ExCommu skončilo, George zůstal v obleku a vydal se k matce domů. Byl slunný podzimní den a listí červenalo a zlátlo. Připravila mu večeři, což dělala tak ráda. Tentokrát to byl steak s bramborovou kaší. Steak byl příliš propečený: nedokázal ji přesvědčit, aby ho dělala po francouzsku jenom středně propečený. Přesto jedl s chutí, protože jídlo připravila s láskou.

Matka potom umyla nádobí, George ho utřel a přichystali se k odchodu na večerní bohoslužbu v evangelickém kostele. „Musíme poděkovat Bohu, že nás všechny zachránil,“ řekla, když si před zrcadlem u dveří nasazovala klobouk.

„Ty poděkuješ Bohu, mami,“ souhlasil George vlídně. „Já poděkuju prezidentu Kennedymu.“

„Co kdybychom se dohodli, že budeme vděční oběma?“

„To beru,“ přikývl George a vyšli z domu.

ČÁST ČTVRTÁ

PUŠKA

1963

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Taneční kapela Joea Henryho měla každou sobotu noční vystoupení v restauraci hotelu Evropa ve východním Berlíně; hráli jazzové šlágry a další oblíbené skladby pro představitele východoněmecké elity a jejich manželky. Joe, skutečným jménem Josef Heinried, nebyl podle Walliho mínění velký hráč na bicí; dokázal však udržet rytmus, i když se opil, a kromě toho byl funkcionářem svazu hudebních umělců, takže vyhodit ho nemohli.

Joe dorazil ke služebnímu vchodu do hotelu v šest večer ve staré černé dodávce Framo V901 se svými drahocennými bubny dobře opatřenými vycpávkami proti nárazu. Zatímco Joe zasedl k baru a popíjel pivo, Walli měl za úkol odnosit bubny z dodávky na pódium a rozestavit je tak, jak to měl Joe rád. Byl tu velký buben zvaný šlapák, dva tom tomy, malý buben zvaný virbl, činely ovládané nožním pedálem čili hajtka, dále činel kreška a kravský zvonec. Walli s nimi zacházel opatrně, jako by nesl vejce: byla to americká bicí souprava Slingerland, Joe ji vyhrál v kartách od jednoho amerického vojáka kdysi ve čtyřicátých letech; takovou už nikdy nesežene.

Honorář vyplácel Joe mizerný, ale součástí dohody bylo dvacetiminutové vystoupení o přestávce, kdy se Walli a Karolin představili jako Bobbsey Twins, a co je ještě důležitější, dostali členské průkazy svazu hudebních umělců, třebaže Walli ve svých sedmnácti ještě nesplňoval předepsaný věk.

Walliho anglická babička Maud se rozesmála, když jí prozradil, jak si duo říká. „Jste Flossie a Freddie, nebo Bert a Nan?“ zeptala se. „Ach, Walli, já se z tebe popukám.“ Ukázalo se, že Bobbsey Twins se ani za mák nepodobají Everly Brothers. Byla to série staromódních knížek pro děti o nemožně dokonalé rodině Bobbseyových se dvěma páry krásných růžolících dvojčat. Walli s Karolin se však rozhodli, že si jméno stejně ponechají.

Joe byl pitomec, ale Walli se od něj přesto učil. Joe zajišťoval, že kapela je dost hlasitá, takže ji nebylo možné ignorovat, ale nikoli natolik hlučná, aby si lidé stěžovali, že se spolu nemůžou bavit. Každému členu kapely dal v jedné skladbě vyniknout, aby se stal středem pozornosti, a tak je udržoval v plné spokojenosti. Vždycky zahajoval dobře známým hitem a s oblibou končil, když byl taneční parket nacpaný k prasknutí a lidé se dožadovali přídavku.

Walli netušil, co mu budoucnost chystá, ale věděl, co chce. Bude z něj muzikant s vlastní kapelou, oblíbenou a slavnou; a bude hrát rockovou hudbu. Komunisti třeba zmírní postoj k americké kultuře a povolí popové skupiny. Třeba komunismus padne. Nejlepší by bylo, kdyby se Walli dostal do Ameriky.

To všechno je však daleko. Teď bylo jeho ambicí, aby se Bobbsey Twins stala natolik populárními, že by on a Karolin mohli začít pracovat naplno jako profesionálové.

Zatímco Walli připravoval věci na pódiu, začali se trousit ostatní hudebníci a přesně v sedm spustili.

Komunisté měli k jazzu ambivalentní vztah. Podezírali všechno americké, jenže nacisté jazz zakázali, čímž se dostal na stranu antifašismu. Nakonec ho povolili, protože se líbí tolika lidem. Joeova skupina neměla zpěváky, nevznikl tudíž žádný problém kvůli textům oslavujícím buržoazní hodnoty, jako jsou například cylindr, bílý motýlek a frak, objevující se v populárních skladbách Irvinga Berlina.

Karolin dorazila chviličku poté a její přítomnost zjasnila ošuntělé zákulisí jako záře hořící svíčky, šedé stěny se osvěžily růžovým nádechem a špinavé kouty zmizely v tmavém stínu.

Ve Walliho životě se poprvé objevilo něco, na čem mu záleželo stejně jako na hudbě. Přítelkyně už dřív měl, dokonce přicházely, aniž se musel moc snažit. A obvykle byly ochotné mít s ním sex, takže pohlavní styk nebyl pro Walliho ničím nedosažitelným, na rozdíl od většiny jeho spolužáků. Jenže ještě nikdy nezažil nic tak ohromného, jako byla láska a vášeň, kterou pociťoval ke Karolin. „Myslíme stejně – dokonce někdy říkáme totéž,“ svěřil se babičce Maud a ta poznamenala: „Ach – spřízněné duše.“ Walli a Karolin si mohli povídat o sexu stejně uvolněně, jako si povídali o hudbě, a sdělovali si, co se jim líbí a co ne – i když nebylo mnoho toho, co by se Karolin nelíbilo.

Kapela bude hrát ještě hodinu. Walli s Karolin si vlezli do zadní části Joeovy dodávky a lehli si. Stal se z toho budoár, matně ozářený žlutým světlem lamp na parkovišti; Joeovy vycpávky chránící bubny před poškozením se teď proměnily v sametový divan a Karolin v lenivou odalisku rozhalující šaty, aby nabídla své tělo Walliho polibkům.

Kdysi zkoušeli sex s použitím kondomu, ale ani jednomu z nich se to nelíbilo. Někdy měli styk bez kondomu a Walli se na poslední chvíli odtáhl, ale Karolin soudila, že to skutečně není bezpečné. Dnes použili ruce. Poté co Walli ejakuloval do Karolinina kapesníku, vedla Karolin jeho prsty, aby mu ukázala, jak ji má uspokojit, a vyvrcholila s maličkým povzdechem, který zněl spíš jako překvapení než co jiného.

„Sex s tím, koho miluješ, je druhá nejlepší věc na světě,“ řekla Wallimu babička Maud. Babička nějak mohla vyslovovat nahlas věci, které matka říkat nemohla.

„Jestliže je druhá, tak co je ta první?“ musel se zeptat.

„Vidět své děti šťastné.“

„Myslel jsem, že mi řekneš: ‚Hrát ragtime‘,“ poznamenal Walli a babička se rozesmála.

Walli s Karolin jako vždy přešli od sexu přímo k hudbě, jako by to bylo jedno a totéž. Walli učil Karolin novou písničku. Ve svém pokoji měl rádio a poslouchal americké rozhlasové stanice vysílající ze Západního Berlína, takže znal všechny populární skladby. Tahle folková se nazývala „If I Had a Hammer“; původně ji složil písničkář Pete Seeger a nyní to byl hit amerického tria, které si říkalo Peter, Paul a Mary. Měla podmanivý rytmus a Walli si byl jistý, že si ji posluchači zamilují.

Karolin měla pochybnosti o textu, který zmiňoval spravedlnost a svobodu.

„V Americe nadávají Peteu Seegerovi, že je komunista – protože to napsal! Myslím, že tahle písnička štve všechny tyrany.“

„Jak nám to pomůže?“ namítla Karolin s nemilosrdnou logikou.

„Anglickým slovům tady nebude nikdo rozumět.“

„To je fakt,“ uznala neochotně. „Já s tímhle ale stejně musím skončit,“ dodala.

Walliho to šokovalo. „Co tím chceš říct?“

Vypadala zasmušile. Walli si uvědomil, že si tu špatnou zprávu nechala až na teď, aby nepokazila sex. Karolin se dokázala nesmírně ovládat. „Tátu vyslýchala Stasi,“ odpověděla.

Karolinin otec pracoval jako vedoucí autobusového nádraží. Zdálo se, že se o politiku nezajímá, a pro tajnou policii to nemohl být podezřelý člověk. „Proč?“ nechápal Walli. „Na co se ho vyptávali?“

„Na tebe,“ odpověděla.

„Do hajzlu.“

„Řekli mu, že jsi politicky nespolehlivý.“

„Jak se jmenoval ten, co ho vyslýchal? Nebyl to Hans Hoffmann?“

„Nevím.“

„Vsadím se, že to byl on.“ A pokud Karolinina otce nevyslýchal osobně, určitě se o to postaral, domyslel si Walli.

„Prý tátu vyhodí z práce, jestli s tebou budu dál vystupovat.“

„Musíš dělat, co ti řeknou rodiče? Je ti devatenáct.“

„Ale pořád ještě u nich bydlím.“ Karolin chodila na obchodní školu, připravovala se na práci v účtárně. „Každopádně si nemůžu vzít na svědomí, aby táta dostal padáka.“

Walli byl zničený. Tohle hatilo jeho sen. „Ale… jsme tak skvělí! Lidi nás mají rádi!“

„Já vím. Je mi to moc líto.“

„Jak se Stasi vůbec dozvěděla, že zpíváš?“

„Pamatuješ na toho muže s kšiltovkou, co nás sledoval tenkrát v noci, když jsme se poznali? Občas ho vídám.“

„Myslíš, že mě pořád sleduje?“

„Pořád ne,“ odpověděla tlumeným hlasem. Lidé vždycky mluvili tiše, když se zmiňovali o Stasi, i když je nemohl nikdo zaslechnout. „Možná jen tu a tam. Ale myslím si, že dřív nebo později si všiml, že se objevuju s tebou, a začal mě sledovat. Takhle zjistil moje jméno a adresu a takhle se dostali k tátovi.“

Walli odmítal přijmout, co se děje. „Utečeme na Západ,“ navrhl.

Karolin vypadala zoufale. „Ach Bože, kéž bychom mohli.“

„Lidi utíkají pořád.“

Walli s Karolin to probírali často. Uprchlíci plavali přes kanály, opatřovali si falešné doklady, ukrývali se v nákladech ovoce a zeleniny, anebo prostě přeběhli přes hranici. Někdy jejich příběhy vysílaly západoněmecké rozhlasové stanice; častěji se šířily všelijaké zvěsti.

„Lidi taky pořád umírají,“ připomněla Karolin.

Jakkoli Walli dychtil odejít, mučila ho možnost, že Karolin při útěku utrpí zranění nebo ještě hůř. Pohraničníci střílejí, aby zabili. A zeď se neustále mění, nesmírně se vylepšuje. Původně tu bylo jen drátěné oplocení. Nyní jsou na mnoha místech dvojité bariéry z betonových desek, mezi nimiž se nachází široký vysvícený prostor hlídaný psy a sledovaný ze strážních věží. Dokonce tam jsou i protitankové zátarasy. Překročit hranici v tanku se ještě nikdo nepokusil, ale pohraničníci utíkají často.

„Moje sestra zdrhla,“ namítl Walli.

„Ale jejího manžela zmrzačili.“

Rebeka a Bernd nyní byli manželé a žili v Hamburku. Oba pracovali jako učitelé, třebaže Bernd byl upoutaný na invalidní vozík: ze svého pádu se ještě zcela nezotavil. Jejich dopisy Carle a Walterovi mívaly kvůli cenzorům zpoždění, ale nakonec přicházely.

„Já tady stejně žít nechci,“ prohlásil pohrdlivě Walli. „Strávím život zpíváním textů, které schválí komunistická strana, a ty budeš účetní, aby si tvůj táta udržel práci v autobusovém depu. To radši zemřu.“

„Komunismus nemůže trvat věčně.“

„Proč ne? Už trvá od roku 1917. A co když budeme mít děti?“

„Proč to říkáš?“ zeptala se ostře.

„Jestli zůstaneme tady, neodsuzujeme k životu ve vězení jenom sebe. Budou trpět i naše děti.“

„Chceš mít děti?“

Walli neměl v úmyslu začít hovor na tohle téma. Nevěděl, jestli děti chce. Nejdřív si potřebuje zachránit život. „Ve východním Německu tedy děti mít nechci,“ odpověděl. Dřív o tom nepřemýšlel, ale když to teď vyslovil, pociťoval to s jistotou.

Karolin vypadala vážně. „V tom případě bychom asi utéct měli,“ přisvědčila. „Ale jak?“

Walli si pohrával s mnoha nápady, ale jeden měl oblíbený. „Viděla jsi kontrolní stanoviště u mojí školy.“

„Pořádně jsem se nikdy nekoukla.“

„Používají ho náklaďáky, co vozí do Západního Berlína potraviny – maso, zeleninu, sýry a tak dál.“ Podle Walliho otce východoněmeckou vládu netěšilo vykrmovat Západní Berlín, ale potřebovali peníze.

„A…?“

Walli ve své fantazii už promyslel některé podrobnosti. „Je tam dřevěná závora asi patnáct centimetrů silná. Ukážeš doklady, strážný závoru zvedne a nechá tvůj vůz vjet. V ohrazeném prostoru ti zkontrolujou náklad a na výjezdu je pak další taková závora.“

„Jo, trochu si vzpomínám.“

Walli mluvil tónem, který vyjadřoval větší sebejistotu, než jakou ve skutečnosti pociťoval. „Myslím, že řidič, který by měl potíže s kontrolou, by nejspíš mohl obě závory přerazit.“

„Ale Walli, to je strašně nebezpečné!“

„Žádný bezpečný způsob, jak se dostat ven, neexistuje.“

„Nemáš náklaďák.“

„Ukradneme tuhle dodávku.“ Po vystoupení Joe vždycky vysedával v baru, zatímco Walli balil bicí sestavu a nakládal ji do vozu. Než měl Walli hotovo, Joe už býval podnapilý a Walli ho odvážel domů. Walli neměl řidičský průkaz, ale Joe to nevěděl a nikdy nebyl natolik střízlivý, aby si povšiml Walliho nedokonalé jízdy. Poté co pomohl Joeovi do bytu, musel Walli naskládat bubny do předsíně a pak zavézt dodávku do garáže. „Můžu vůz sebrat dneska večer po vystoupení,“ navrhl Karolin. „A hned jak ráno otevřou kontrolní stanoviště, mizíme přes hranici.“

„Když nepřijdu večer včas domů, táta mě půjde hledat.“

„Jdi domů, lehni si a ráno vstaň brzy. Budu na tebe čekat před školou. Joe před polednem nevyleze z pelechu. Až zjistí, že je dodávka fuč, my se už budeme špacírovat po Tiergarten.“

Karolin ho políbila. „Mám hrozný strach, ale miluju tě.“

Walli zaslechl, jak kapela hraje „Avalon“, poslední skladbu první části programu, a uvědomil si, že si povídali hodně dlouho. „Za pět minut jdeme na plac,“ upozornil Karolin. „Padáme.“

Kapela uvolnila pódium a taneční parket se vyprázdnil. Nastavit mikrofony a malý kytarový zesilovač netrvalo Wallimu ani minutu. Publikum se vrátilo k drinkům a rozhovorům. Pak nastoupili Bobbsey Twins. Někteří návštěvníci si toho ani nepovšimli, jiní se zájmem zvedli hlavu: Walli a Karolin tvořili přitažlivou dvojici a to byl vždycky dobrý start.

Jako obvykle začali s „Noch Einen Tanz“, čímž upoutali pozornost a vyvolali smích. Pak zazpívali několik folkových písní, dvě skladby Everly Brothers a „Hey, Paula“, hit pro americké duo, které se jim hodně podobalo a nazývalo se Paul and Paula. Karolin zpívala první a Walli druhý hlas. Při hře na kytaru si vypracoval zvláštní styl vybrnkávání, zároveň rytmický i melodický.

Zakončili „If I Had a Hammer“. Většině posluchačů se skladba velice líbila; tleskali do rytmu, třebaže při refrénu se slovy „spravedlnost“ a „svoboda“ se objevilo pár přísných obličejů.

Poděkovali se za hlasitého potlesku. Wallimu se lehce točila hlava euforií – věděl, že publikum uchvátili. Bylo to lepší, než když se člověk opije. Úplně se vznášel.

V zákulisí kolem nich prošel Joe. „Jestli tohle zazpíváte ještě jednou, máte padáka,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Walliho nadšení uniklo, jako když praskne balonek. Měl pocit, jako by dostal facku. „Tak tohle byla poslední kapka,“ řekl rozzuřeně Karolin. „Dneska v noci mizím.“

Vrátili se k dodávce. Často se milovali podruhé, ale dnes večer byli oba nervózní. Wallim lomcovala zuřivost. „V kolik nejdřív se můžeš se mnou ráno sejít?“ zeptal se Karolin.

Chviličku přemýšlela. „Půjdu teď hned domů a řeknu, že potřebuju jít brzy spát, protože ráno musím časně vstávat do školy… na nácvik prvomájového průvodu.“

„To zní dobře,“ souhlasil.

„Můžu se s tebou sejít už v sedm, aniž vzbudím podezření.“

„To je bezva. V neděli nebude v tuhle hodinu na přechodu moc velký provoz.“

„Tak mi dej ještě pusu.“

Políbili se dlouze a pevně. Walli se dotkl jejích prsou, pak se odtáhl. „Až se budeme příště milovat, budeme na svobodě.“

Vystoupili z dodávky. „Tak v sedm,“ opakoval Walli.

Karolin zamávala a zmizela ve tmě.

Walli strávil zbytek večera na vlně naděje smíšené se vztekem. Neustále byl v pokušení dát Joeovi najevo své opovržení, ale také se z nějakého důvodu bál, že nedokáže dodávku ukradnout. Pokud své pocity přece jen projevil, Joe si ničeho nevšiml a Walli v jednu hodinu zaparkoval v ulici před školou. Byl mimo dohled od kontrolního stanoviště, za dvěma bloky domů, což bylo dobře: nechtěl, aby si ho stráže všimly a pojaly podezření.

Uložil se na textilní vycpávky v zadní části dodávky a zavřel oči, ale na spaní bylo příliš chladno. Převážnou část noci strávil přemýšlením o své rodině. Otec má už přes rok špatnou náladu. Továrna na výrobu televizních přijímačů v Západním Berlíně mu už nepatřila: předal ji Rebece, aby východoněmecká vláda nemohla najít způsob, jak ji rodině sebrat. Stále se ji pokoušel řídit, i když tam nemohl docházet. Najal dánského účetního, který mu dělal spojku. Enok Andersen jako cizinec mohl jednou týdně přecházet mezi Západním a východním Berlínem a s otcem probrat vše potřebné. Takhle se však podnik řídit nedá a otec z toho šílel.

Walli měl pocit, že ani matka není šťastná. Většinou se soustředila na svou práci vrchní sestry ve velké nemocnici. Komunisty nenáviděla stejně jako nacisty, ale nemohla s tím nic dělat.

Babička Maud zachovávala stoický klid jako vždy. Říkala, že Německo bojuje s Ruskem, co ona pamatuje; jen doufá, že bude žít dost dlouho, aby viděla, kdo vyhraje. Hraní na kytaru brala jako úspěšný výkon – na rozdíl od Walliho rodičů, kteří to považovali za ztrátu času.

Nejvíc bude Walli postrádat Lili. Je jí čtrnáct a on ji má teď rád mnohem víc, než když byli malí a Lili ho pořád otravovala.

Snažil se moc nemyslet na nebezpečí, která ho čekají. Nechtěl ztratit nervy. V časných hodinách, kdy cítil, že jeho odhodlání slábne, si připomněl Joeova slova: „Jestli tohle zazpíváte ještě jednou, máte padáka.“ Ta připomínka znovu Walliho rozpálila. Když zůstane ve východním Německu, celý život mu budou zabedněnci jako Joe říkat, co má hrát. To by nebyl žádný život; bylo by to peklo, bylo by to nemožné. Musí odejít, ať se stane cokoli. Jiná možnost byla nemyslitelná.

Pomyšlení na to mu dodalo kuráž.

V šest hodin vylezl z dodávky a šel se poohlédnout po hrnku teplého nápoje a po něčem k jídlu. Jenže všechno bylo zavřené, dokonce i na železničním nádraží, a tak se vrátil do auta hladový jako nikdy. Chůze ho však zahřála.

Denní světlo zahnalo chlad. Posadil se za volant a vyhlížel Karolin. Najde ho bez potíží: vůz zná a v blízkosti školy stejně žádná jiná dodávka neparkuje.

Znovu a znovu si představoval, co ho za chvíli čeká. Strážné na přechodu překvapí. Bude jim trvat několik vteřin, než si uvědomí, co se děje. Pak patrně začnou střílet.

Při troše štěstí bude už tou dobou ostraha hranice za Wallim a Karolin a nezbude jim než střílet do zadní části dodávky. Jak je tohle nebezpečné? Walli neměl tušení. Ještě nikdy na něj nikdo nestřílel. Ještě nikdy neviděl někoho střílet, z žádného důvodu. Nevěděl, jestli kulky projdou autem nebo ne. Vzpomněl si, jak otec říkal, že zasáhnout někoho ze střelné zbraně není tak snadné, jak to vypadá ve filmech. Tohle byl asi celý rozsah Walliho znalostí.

Úzkostnou chvilku zažil, když kolem projížděl policejní vůz. Policista na sedadle spolujezdce upřel na Walliho pozorný pohled. Kdyby ho požádali, aby ukázal řidičský průkaz, byl by vyřízený. Proklínal svou pošetilost, že nezůstal v zadní části dodávky. Projeli však bez zastavení.

Walli si do této chvíle představoval, že když něco nevyjde, stráže je oba zastřelí. Teď ho však poprvé napadlo, že by mohl zemřít jen jeden z nich a druhý přežít. To byla strašlivá vyhlídka. Často si navzájem říkali „miluju tě“, ale teď to začal pociťovat jinak. Nyní si uvědomil, že milovat někoho znamená mít něco tak drahocenného, že byste neunesli jeho ztrátu.

A napadla ho ještě horší možnost: jeden z nich může skončit zmrzačený jako Bernd. Jak by se Walli cítil, kdyby Karolin byla chromá – a jeho vinou? Chtěl by spáchat sebevraždu.

Konečně bylo na hodinkách sedm. Mihlo se mu hlavou, jestli ji některé tyto myšlenky nenapadly také. Téměř určitě ano. Na co jiného by v noci myslela? Co když teď přijde, posadí se vedle něj a tiše mu řekne, že to není ochotná risknout? Co potom udělá on? Nemůže to vzdát a prožít život za železnou oponou. Mohl by ji tu ale nechat a odejít sám?

Byl zklamaný, když uplynulo patnáct minut a Karolin se neobjevila.

V sedm třicet si dělal starosti a v osm si zoufal.

Co se stalo?

Nezjistil Karolinin otec, že se ve škole žádný nácvik na prvomájovou přehlídku nekoná? Proč by se obtěžoval ověřováním něčeho takového?

Není Karolin nemocná? Včera večer byla úplně v pořádku.

Nerozmyslela si to?

Mohla si to rozmyslet.

O potřebě utéct neměla nikdy takovou jistotu jako on. Vyjadřovala pochybnosti a předvídala potíže. Když si o tom včera večer povídali, měl podezření, že je jí ten nápad proti srsti, dokud nezmínil výchovu dětí ve východním Německu. Teprve pak přešla na Walliho způsob uvažování. Teď to ale vypadá, že si to přece jen rozmyslela.

Rozhodl se, že jí dá čas do devíti.

Potom co? Odejde sám?

Hlad už nepociťoval. Napětím se mu svíral žaludek a Walli věděl, že by jíst nemohl. Měl však žízeň. Za hrnek kávy se smetanou by dal snad i svou kytaru.

V osm čtyřicet pět začala ulicí přicházet k dodávce štíhlá dlouhovlasá dívka a Wallimu se prudce rozbušilo srdce. Když však došla blíž, viděl, že má černé řasy, malá ústa a předkus. Nebyla to Karolin.

V devět hodin tu Karolin stále ještě nebyla.

Jít, nebo zůstat?

Jestli tohle zazpíváte ještě jednou, máte padáka.

Walli nastartoval motor.

Pomalu se rozjel a zabočil kolem prvního bloku.

Potřeboval by jet rychle, aby dřevěnou bariéru prorazil. Na druhou stranu, kdyby se blížil plnou rychlostí, upozornil by tím na sebe stráže. Potřebuje jet zpočátku normální rychlostí, pak maličko zpomalit, aby je ukolébal, a hned nato šlápnout na plyn.

Ovšem když šlápnete na plyn v tomhle voze, moc se toho nestane. Framo mělo dvoutaktní tříválcový motor o objemu 900 ccm. Walliho napadlo, že možná měl nechat bubny naložené, aby jejich váha dodala vozu při nárazu větší setrvačnost.

Zabočil kolem druhého nároží a kontrolní stanoviště měl před sebou. Asi o tři sta metrů dál blokovala silnici závora, která se zvedala, aby byl umožněn vjezd do zhruba padesát metrů dlouhého kontrolního prostoru. Další dřevěná závora blokovala výjezd. Za ním následovalo sotva třicet metrů holé silnice, která pak přecházela do normální západoberlínské ulice.

Západní Berlín, pomyslel si. Pak západní Německo. Pak Amerika.

Poblíž závory čekal nákladní automobil. Walli dodávku spěšně zastavil. Kdyby se dostal do fronty, byl by to malér, protože by měl málo času na vyvinutí rychlosti.

Když náklaďák projel za závoru, dorazil k ní další vůz. Walli vyčkával. Jenže zahlédl strážného, jak upírá pohled jeho směrem, a uvědomil si, že jeho přítomnost už zaznamenali. Pokusil se to zaretušovat tím, že vystoupil, obešel dodávku a otevřel zadní dveře. Odtamtud viděl přes čelní sklo. Jakmile druhé vozidlo vjelo do kontrolního prostoru, vrátil se za volant.

Zařadil rychlost a zaváhal. Ještě není pozdě na návrat. Může dodávku odvézt zpátky do Joeovy garáže, nechat ji tam a jít domů; jediný problém by bylo vysvětlit rodičům, kde strávil celou noc.

Život, nebo smrt.

Kdyby teď čekal, může najet další náklaďák a zablokovat mu cestu; pak by k němu mohl zajít strážný a zeptat se ho, co se sakra tady u kontrolního stanoviště poflakuje. Jeho příležitost by byla ztracená.

Jestli tohle zazpíváte ještě jednou…

Uvolnil spojku a rozjel se.

Dosáhl padesátky a trochu zpomalil. Strážný u závory ho pozoroval. Walli se dotkl brzdy. Strážný se odvrátil.

Walli sešlápl pedál plynu až na podlahu.

Strážný uslyšel změnu zvuku motoru a otočil se zpátky; v zachmuřené tváři se zračilo lehké překvapení. Jak dodávka nabírala rychlost, zamával na Walliho, aby zpomalil. Marně; Walli dál tiskl pedál. Framo zrychlovalo těžkopádně jako slon. Walli viděl, jak se mužův výraz pomalu mění od zvědavosti přes nesouhlas až po úlek. Pak muž zpanikařil. Třebaže nestál dodávce v cestě, ustoupil tři kroky dozadu a přitiskl se ke zdi.

Walli zaječel, znělo to trochu jako válečný pokřik, trochu jako výraz naprostého děsu.

Dodávka narazila do překážky za zvuku deformujícího se plechu. Náraz vrhl Walliho na volant a ten se mu bolestně zaryl do žeber. Tohle Walli nepředvídal. Náhle skoro nemohl popadnout dech. Jenže dřevěná závora praskla, ozvala se rána jako při výstřelu a dodávka jela dál. Její rychlost se nárazem jen maličko zpomalila.

Walli podřadil na jedničku a přidal plyn. Oba vozy před ním byly kvůli kontrole odstavené stranou a cesta k výjezdu zůstala volná. Ostatní lidé v kontrolním prostoru – tři strážní a dva šoféři – se otočili za zdrojem hluku. Framo nabralo rychlost.

Walli pocítil nával sebejistoty. Dokáže to! Pak jeden strážný s více než průměrnou duchapřítomností zaklekl a namířil samopal.

Nacházel se po jedné straně Walliho trasy k výjezdu. Walli si bleskem uvědomil, že pojede v jeho bezprostřední blízkosti. Byl si jistý, že muž vystřelí a zabije ho.

Bez přemýšlení strhl volant a zamířil přímo na strážného.

Muž vystřelil dávku. Čelní sklo se roztříštilo, ale Walli ke svému údivu zasažený nebyl. V tu chvíli projížděl téměř kolem muže. Náhle se zhrozil, že přejede živého člověka, a znovu volant strhl, aby se strážnému vyhnul. Bylo však pozdě. Přední část dodávky muže zasáhla, ozvalo se úděsné žuchnutí a vůz srazil muže na zem. „Ne!“ vykřikl Walli. Vůz se zakymácel, jak se přední kolo převalilo přes strážného. „Ach bože!“ zaúpěl Walli. Vůbec nechtěl někomu ublížit.

Walli podlehl zoufalství a dodávka zpomalila. Chtěl vyskočit a zjistit, jestli muž žije, a pokud ano, chtěl mu pomoct. Pak se znovu ozvala střelba a on si uvědomil, že když budou moct, tak ho teď zabijí. Za zády slyšel, jak kulky dopadají na karosérii.

Znovu sešlápl plyn a stočil volant, aby se vrátil na trasu. Ztratil obrátky. Podařilo se mu zamířit k závoře u výjezdu. Nevěděl, jestli má dostatečnou rychlost, aby ji přerazil. Odolal nutkání přeřadit a nechal motor kvílet na jedničku.

Náhle pocítil, jako by ho někdo bodl nožem do nohy. Vykřikl šokem a bolestí. Noha se mu smekla z pedálu a dodávka okamžitě zpomalila. Musel se přinutit, aby pedál navzdory utrpení znovu sešlápl. Řval bolestí. Cítil, jak mu teplá krev stéká po lýtku do boty.

Dodávka narazila do druhé dřevěné překážky. Walliho to znovu vrhlo dopředu, znovu mu volant zhmoždil žebra, znovu se závora roztříštila a odpadla a dodávka znovu pokračovala.

Přejel přes vybetonovaný úsek. Střelba ustala. Walli spatřil ulici s obchody, reklamou na Lucky Strike a Coca-Colu, nablýskané nové automobily a – co bylo nejlepší – skupinku vylekaných vojáků v amerických uniformách. Stáhl nohu z pedálu plynu a pokusil se zabrzdit. Náhle bylo té bolesti příliš. Noha byla jako ochromená a Walli nedokázal brzdu sešlápnout. V zoufalství stočil dodávku na stožár pouliční lampy.

Vojáci se rozběhli k dodávce a jeden otevřel dveře dokořán. „Dobrá práce, kamaráde, dokázal jsi to!“ zvolal.

Dokázal jsem to, pomyslel si Walli. Žiju a jsem na svobodě. Ale bez Karolin.

„Pekelná jízda,“ poznamenal voják s obdivem. Nebyl o moc starší než Walli.

Jak se Walli uvolnil, bolest začala být nesnesitelná. „Moje noha,“ podařilo se mu zasípat.

Voják pohlédl dolů. „Kruci, koukněte, co je tu krve.“ Otočil se a promluvil na někoho za sebou. „Zavolejte sanitku.“

Walli omdlel.

Wallimu ránu po průstřelu zašili a den nato ho pustili z nemocnice se zhmožděnými žebry a obvazem kolem lýtka pravé nohy.

Strážný, kterého přejel, podle zpráv v novinách zemřel.

Walli odkulhal do továrny Franckových na výrobu televizních přijímačů a pověděl svůj příběh dánskému účetnímu Enoku Andersenovi, který pak Wernerovi a Carle vyřídil, že je Walli v pořádku. Enok dal Wallimu nějaké západoněmecké marky a Walli dostal pokoj v YMCA.

Kdykoli se v posteli obrátil, zabolela ho žebra, a tak se moc nevyspal.

Příštího dne si z dodávky vzal svou kytaru. Nástroj na rozdíl od Walliho vydržel přechod přes hranice bez újmy. Vozidlo však bylo na odpis.

Walli požádal o západoněmecký pas, který se uprchlíkům vydával automaticky.

Je na svobodě. Unikl z dusivého puritánství komunistického režimu Waltera Ulbrichta. Může teď hrát a zpívat, cokoli chce.

A bylo mu mizerně.

Postrádal Karolin. Měl pocit, jako by přišel o ruku. Stále myslel na to, co jí poví nebo o co ji požádá dneska večer nebo zítra, pak si náhle připomněl, že s ní mluvit nemůže; pokaždé to pocítil jako ránu pěstí do žaludku. Zahlédl na ulici hezkou dívku a přemýšlel, co by s Karolin asi dělali příští sobotu v zadní části Joeovy dodávky. Pak si uvědomil, že žádné večery v zadní části dodávky už nebudou, a zmocnil se ho žal. Procházel kolem nočních klubů, kde by mohl vystupovat, a vzápětí zapochyboval, že by se dokázal postavit na pódium bez Karolin po boku.

Mluvil telefonicky se svou sestrou Rebekou. Naléhala, aby přijel bydlet k ní a jejímu manželovi do Hamburku, ale on jí poděkoval a odmítl. Nedokázal se přimět k odchodu z Berlína, když je Karolin pořád v jeho východní části.

Strašně se mu po ní stýskalo, a tak po týdnu popadl kytaru a zašel do folkového klubu Minnesänger, kde se s ní před dvěma lety seznámil. Cedule na dveřích oznamovala, že je každé pondělí zavřeno, ale dveře byly dokořán a Walli vešel dovnitř.

U baru seděl Danni Hausmann, mladý konferenciér a majitel podniku, a sečítal v účetní knize cifry. „Pamatuju se na tebe,“ přivítal ho Danni. „Bobbsey Twins. Byli jste skvělí. Proč jste se už nevrátili?“

„VoPo mi rozmlátili kytaru,“ vysvětlil mu Walli.

„Koukám, že máš jinou.“

Walli přikývl. „Ale ztratil jsem Karolin.“

„To bylo neopatrný. Byla to hezká holka.“

„Oba jsme bydleli ve východním. Já jsem utekl, ale ona je tam dál.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Přerazil jsem závory dodávkou.“

„To jsi byl ty? Četl jsem o tom v novinách. Člověče, to byla paráda! Ale proč jsi ji nevzal s sebou?“

„Nepřišla na schůzku.“

„Blbý. Dáš si něco?“ Danni šel za pult.

„Díky. Rád bych se pro ni vrátil, ale stíhají mě tam teď pro vraždu.“

Danni načepoval dvě piva. „Komunisti kolem toho nadělali spoustu povyku. Označili tě za agresivního zločince.“

Požadovali také Walliho vydání. Západoněmecká vláda odmítla s tím, že strážný střílel na německého občana, který nechtěl nic jiného než přejít z jedné berlínské ulice do druhé, a odpovědnost za jeho smrt spočívá na nezvoleném východoněmeckém režimu, nezákonně věznícím své obyvatele.

Wallimu rozum napovídal, že nic špatného neudělal, ale v hloubi duše si nemohl zvyknout na myšlenku, že zabil člověka.

„Kdybych šel přes hranici, tak mě zatknou,“ řekl Dannimu.

„To je na bačkoru.“

„A pořád nevím, proč Karolin nepřišla.“

„A nemůžeš se vrátit, aby ses jí zeptal. Ledaže…“

Walli nastražil uši. „Ledaže co?“

Danni váhal. „Nic.“

Walli odložil sklenici. Takovou věc nemůže nechat plavat. „No tak – co máš na mysli?“

„Jestli můžu ze všech lidí v Berlíně někomu fakt věřit,“ přemýšlel nahlas Danni, „pak je to nejspíš člověk, co zabil východoněmeckýho pohraničníka.“

Tohle bylo k vzteku. „O čem to mluvíš?“

Danni se rozhodl. „Jen o něčem, co jsem zaslechl.“

Kdyby to bylo jen něco, co zaslechl, nedělal by s tím takové tajnosti, pomyslel si Walli. „Co jsi zaslechl?“

„Třeba se dá dostat zpátky i jinak než přes kontrolní stanoviště.“

„Jak?“

„To ti říct nemůžu.“

Walli se naštval. Zdálo se mu, že si s ním Danni hraje. „Proč o tom teda do háje mluvíš?“

„Jen klídek, jo? Já ti to říct nemůžu, ale můžu tě k někomu zavést.“

„Kdy?“

Danni chvilku přemýšlel, pak odpověděl otázkou. „Jsi ochotný vrátit se dneska? Jako teď hned?“

Walli se vyděsil, ale neváhal. „Ano. Ale proč ten spěch?“

„Abys neměl šanci někomu to vyžvanit. Oni nejsou zrovna profesionálové, pokud jde o bezpečnost, ale úplně pitomí taky nejsou.“

Mluvil o organizované skupině. To znělo slibně. Walli se zvedl ze židle. „Můžu tady nechat kytaru?“

„Strčím ji do skladu.“ Danni vzal kytaru v pouzdře a zamkl ji do komory, kde leželo několik dalších nástrojů a zesilovačů. „Jdem,“ vyzval Walliho.

Klub se nacházel hned u Ku’dammu. Danni zavřel a vydali se k nejbližší stanici podzemní dráhy. Danni si všiml, jak Walli kulhá. „Podle novin tě střelili do nohy.“

„Jo, bolí to jak čert.“

„Myslím, že ti můžu důvěřovat. Tajný agent Stasi by nešel tak daleko, aby se nechal takhle zranit.“

Walli nevěděl, jestli má být nadšený, nebo zděšený. Je možné, že by se mohl vrátit do východního Berlína – ještě dneska? Zdálo se, že doufat v něco takového je příliš. Přesto ho to zároveň naplňovalo strachem. Ve východním Německu stále platí trest smrti. Kdyby ho chytili, patrně by ho čekala poprava gilotinou.

Walli a Danni jeli podzemní drahou přes celé město. Walliho napadlo, že by to mohla být léčka. Stasi má patrně v Západním Berlíně agenty a majitel Minnesängeru by mohl být jedním z nich. Dali by si tolik práce, aby Walliho chytili? Znělo to neuvěřitelně, ale Walli věděl, jak je Hans Hoffmann mstivý, a tak si myslel, že to možné je.

Při jízdě metrem potají Danniho zkoumal. Nemůže být agentem Stasi on? Stěží si to dokázal představit. Dannimu bylo asi pětadvacet a měl dlouhé vlasy načesané podle nejnovější módy. Nosil vysoké špičaté boty. Patřil mu úspěšný noční klub. Na fízla byl příliš pohodový.

Na druhou stranu měl bezvadné postavení, které umožňuje špehovat mladé západoberlínské antikomunisty. Většina z nich nejspíš dochází do jeho klubu. Musí vědět o každém studentském vůdci v Západním Berlíně. Nezajímá se Stasi o to, co takoví mladí lidé dělají?

Ovšemže zajímá. Jsou úplně posedlí, jako kněží, kteří ve středověku pořádali hony na čarodějnice.

Walli si přesto nemůže tuto příležitost nechat uniknout. Ne pokud to znamená, že by si mohl ještě jednou promluvit s Karolin.

Zapřísahal se, že si dá pozor.

Když vystoupili ve čtvrti zvané Wedding, slunce už zapadalo. Vydali se na jih a Walli si rychle uvědomil, že směřují k Bernauerstrasse, kudy uprchla Rebeka.

Jak viděl ve slábnoucím denním světle, ulice se změnila. Na jižní straně nyní místo oplocení z ostnatého drátu vyrostla betonová zeď a domy na komunistické straně byly v demolici. Na svobodné straně, kde se teď s Dannim ocitl, vypadala ulice zchátrale. Přízemní obchody v obytných domech působily sešle. Walli vytušil, že nikdo nechce bydlet tak blízko zdi, která je odpudivá pro oči i pro srdce.

Danni ho vedl k zadní části jednoho domu, kde vešli do bočního vchodu nepoužívaného obchodu. Podle smaltovaných reklam na stěnách propagujících kakao a konzervy s lososem to zřejmě býval obchod s potravinami. Prodejna i okolní místnosti však byly zaplněné vysokými hromadami zeminy, takže se dalo projít jen úzkou chodbičkou; Walli začal tušit, co se tu děje.

Danni otevřel jedny dveře a začal sestupovat po betonových schodech osvětlených elektrickou žárovkou. Walli ho následoval. Danni zavolal větu, která byla zřejmě heslem. „Ponorkáři přicházejí!“ Pod schody se nacházel velký sklep, který majitel obchodu dřív bezpochyby využíval ke skladování zboží. Nyní v podlaze zela díra asi metr na metr a nad ní Walli spatřil překvapivě profesionálně vypadající kladkostroj.

Vykopali tady tunel.

„Jak dlouho to tu je?“ zeptal se Walli. Kdyby o tom sestra loni věděla, mohli uprchnout tudy a Bernd se nemusel tak zmrzačit.

„Už moc dlouho,“ odpověděl Danni. „Dokončili jsme to před týdnem.“

„Aha.“ To bylo příliš pozdě, než aby to mohlo posloužit Rebece.

„Používáme to jenom za soumraku,“ dodal Danni. „Za dne by nás bylo moc vidět a v noci by bylo třeba svítit si baterkami – ty by mohly upoutat pozornost. Přesto se riziko odhalení zvyšuje pokaždé, když převádíme další lidi.“

Po žebříku z díry vylezl mladík v džínách: patrně jeden ze studentů, kteří tunel vykopali. Ostře pohlédl na Walliho. „Kdo je tohle, Danni?“ zeptal se.

„Za něj ručím, Beckere,“ ujistil ho Danni. „Znám ho už z doby, než tu stála zeď.“

„Proč je tu?“ Becker vypadal nepřátelsky a nedůvěřivě.

„Aby přešel na druhou stranu.“

„On se chce dostat na Východ?“

„Utekl jsem minulý týden,“ vysvětlil mu Walli, „ale potřebuju se vrátit pro svou holku. Přes normální kontrolní stanoviště přejít nemůžu, protože jsem zabil pohraničníka a stíhají mě pro vraždu.“

„To jsi ty?“ Becker se na něj znovu zadíval. „Jo, poznávám tě podle fotky v novinách.“ Jeho postoj se změnil. „Můžeš jít, ale nemáš moc času.“ Pohlédl na hodinky. „Přesně za deset minut začnou procházet z druhý strany. V tunelu je místo sotva na prolezení a já nechci, abys způsobil dopravní zácpu a uprchlíky zpomalil.“

Walli byl vyděšený, ale nechtěl promarnit šanci. „Jdu okamžitě,“ přikývl a nedal strach najevo.

„Dobrá, jdi.“

Potřásl Dannimu ruku. „Díky, vrátím se pro kytaru.“

„Hodně štěstí s tvou holkou.“

Walli slezl po žebříku.

Šachta byla tři metry hluboká. Na jejím úpatí se nacházel vchod do tunelu o velikosti asi metr na metr. Walli hned poznal, že je pečlivě vystavěný. Byla tu prkenná podlaha a strop pravidelně zpevněný vzpěrami. Klekl si a začal se plížit po čtyřech.

Po několika vteřinách si uvědomil, že tu není žádné světlo. V naprosté tmě se plazil dál. Pociťoval vnitřní děs. Věděl, že skutečné nebezpečí přijde, až se na opačném konci tunelu vynoří do východního Německa, ale zvířecí pudy ho nabádaly, aby se bál teď, kdy se plazí vpřed a nevidí ani na centimetr před sebe.

Aby se rozptýlil, pokoušel se představovat si vzhled ulice nad sebou. Podlezl pod vozovkou, pak pod zdí a pod polorozbořenými domy na komunistické straně; nevěděl však, jak daleko ještě tunel vede, ani kde končí.

Námahou těžce dýchal, ruce a kolena ho bolely od lezení po prknech a v lýtku ho mučivě pálila rána po kulce; nemohl dělat nic jiného než skřípat zuby a lézt dál.

Tunel nemůže být nekonečný. Jednou skončit musí. On se musí jen plazit dál. Pocit, že je ztracený v nekonečné tmě, byla jen dětská panika. Musí zůstat klidný. Dokáže to, na konci tunelu je Karolin – nikoli doslova, ale pomyšlení na její sexy široký úsměv mu i tak dodávalo sílu bojovat se strachem.

Nezablikalo tam vpředu cosi, nebo si to jen představuje? Dlouho to bylo příliš slabé, než aby si tím mohl být jistý; nakonec to však zesílilo a pár vteřin poté se objevilo elektrické osvětlení.

Nad hlavou měl další šachtu. Vylezl po žebříku a ocitl se kdesi v suterénu. Zírali na něj tři lidé. Dva měli zavazadlo: bylo mu jasné, že jsou to uprchlíci. Třetí, patrně jeden ze studentských organizátorů, na něj pohlédl a zavrčel. „Tebe neznám!“

„Přivedl mě Danni,“ odpověděl. „Jsem Walli Franck.“

„O tomhle tunelu ví už nějak moc lidí!“ zvolal muž. Hlas měl pronikavý, úzkostný.

Pochopitelně, pomyslel si Walli; tohle tajemství zná každý, kdo tunelem utíká. Pochopil, proč Danni říkal, že se při každém použití tunelu nebezpečí zvyšuje. Napadlo ho, jestli ještě vůbec bude v provozu, až se bude chtít vrátit. Pomyšlení na to, že zůstane znovu lapený v pasti ve východním Německu, ho málem přimělo, aby se otočil a plazil zpátky.

Muž se obrátil k těm dvěma se zavazadly. „Jděte,“ vyzval je. Sestoupili do šachty. Pak se muž znovu otočil k Wallimu a ukázal na kamenné schody. „Jdi nahoru a čekej,“ vyzval ho. „Až bude vzduch čistý, Cristina otevře zvenku příklop. Vylezeš ven. Pak už si za sebe zodpovídáš sám.“

„Díky.“ Walli stoupal po schodech, dokud nenarazil hlavou na kovová padací dvířka ve stropě. Vytušil, že původně se to používalo pro skládání nějakého zboží. Přikrčil se na schodech a přiměl se k trpělivosti. Naštěstí pro něj venku někdo hlídá, jinak by mohl kdokoli náhodně zahlédnout, jak odchází.

Po několika minutách se příklop otevřel. Ve večerním světle Walli spatřil mladou ženu s šedým šátkem na hlavě. Vyškrabal se ven a další dva lidé s taškami spěchali po schodech dolů. Cristina zavřela příklop. Walli si s překvapením povšiml, že má za opaskem zastrčenou pistoli.

Rozhlédl se kolem sebe. Ocitl se na malém obezděném dvorku v zadní části nepoužívaného činžovního domu. Cristina ukázala na dřevěná dvířka ve zdi. „Jdi tudy,“ vyzvala ho.

„Děkuju.“

„Zmiz,“ zavrčela. „Padej.“

Všichni byli příliš vystresovaní, než aby se chovali zdvořile.

Walli otevřel dvířka a vyšel na ulici. O pár metrů dál po levé ruce spatřil zeď. Otočil se doprava a vykročil.

Zpočátku se pořád ohlížel, očekával, že uvidí, jak za ním s pištěním pneumatik zastavuje policejní auto. Pak se pokusil chovat normálně a coural se po chodníku, jako to dělával. Ať se však snažil sebevíc, kulhání zakrýt nedokázal: noha ho příliš bolela.

Prvním nutkáním bylo jít rovnou ke Karolin domů. Jenže nemůže jí přece zaklepat na dveře. Její otec by zavolal policii.

Tohle si nepromyslel.

Možná bude lepší, když se s ní setká, až bude zítra odpoledne odcházet ze školy. Na tom není nic podezřelého, když kluk čeká na dívku před školou, a Walli to dělal často. Nějak bude muset zajistit, aby mu žádná z jejích spolužaček neviděla do obličeje. Byl zoufale netrpělivý, aby se s ní už setkal, ale neudělat preventivní opatření by bylo bláznovství.

Co bude do té doby dělat?

Tunel ústil do Strelitzerstrasse, která směřuje do centra starého města Berlin-Mitte, kde bydlí jeho rodina. Byl jen pár bloků od domu rodičů. Může tam zaskočit.

Třeba budou mít radost, že ho vidí.

Jak se blížil k jejich ulici, napadlo ho, že dům je třeba pod neustálým dohledem. Je-li tomu tak, nemohl by tam jít. Znovu přemýšlel, jak změnit svůj vzhled, ale neměl nic, čím by se maskoval: když ráno odcházel ze svého pokoje v YMCA, ani se mu nesnilo, že by před soumrakem mohl být zpátky ve východním Berlíně. V domě rodičů jsou klobouky, šály a další užitečné součásti oblečení – jenže nejdřív se tam musí bezpečně dostat.

Naštěstí se už úplně setmělo. Kráčel ulicí, kde se nachází jejich dům, ale ubíral se po druhé straně a rozhlížel se po lidech, kteří by mohli být špiclové Stasi. Žádné poflakovače nespatřil, nikdo nesedí v zaparkovaném autě, nikdo nepostává u okna. Přesto pokračoval až na konec ulice a obešel blok. Když se vracel, uhnul do uličky k dvorkům za domy. Otevřel vrátka a přešel dvorek u rodičů ke kuchyňským dveřím. Bylo půl desáté: otec dům ještě nezamkl. Walli otevřel dveře a vešel dovnitř.

V kuchyni se svítilo, ale nikdo nikde. Bylo už dávno po večeři, takže rodina nejspíš sedí nahoře v obýváku. Walli prošel chodbou a vydal se nahoru. Dveře obývacího pokoje byly otevřené a on vešel dovnitř. Matka, otec, sestra i babička se dívali na televizi. „Ahoj vespolek,“ pozdravil Walli.

Lili vykřikla.

„Panebože!“ zvolala babička Maud anglicky.

Carla zbledla a ruce jí vylétly k ústům.

Werner se zvedl. „Chlapče můj,“ vydechl. Dvěma dlouhými kroky přešel pokoj a sevřel Walliho do náruče. „Chlapče můj, díky Bohu.“

Ve Walliho srdci se provalila přehrada potlačovaných emocí a on se rozplakal.

Pak ho objala slzící matka. Pak Lili, pak babička Maud. Walli si otřel slzy rukávem džínové košile, ale tekly mu další. Jeho neovladatelné emoce ho překvapily. Myslel si, že je zocelený a že v sedmnácti letech může žít sám, odloučeně od rodiny. Teď si uvědomil, že pláč jen odkládal.

Nakonec se všichni zklidnili a osušili si oči. Matka dala Wallimu nový obvaz na střelnou ránu, která krvácela, když se plazil tunelem. Pak přinesla kávu a koláče a Walli si uvědomil, že má obrovský hlad. Když se dosyta najedl a napil, všechno jim vyprávěl. Potom odpověděl na všechny jejich otázky a šel spát.

Následujícího dne o půl čtvrté se opíral o zeď naproti Karolinině škole; měl sluneční brýle a naraženou čepici. Byl tu brzy: dívky vycházejí ve čtyři.

Na Berlín optimisticky svítilo slunce. Město tvořila směsice velkolepých starých budov, moderních betonových kostek a pomalu mizejících prázdných pozemků, kam za války dopadly bomby.

Walliho srdce překypovalo touhou. Za pár minut spatří Karolininu tvář rámovanou dlouhými závoji plavých vlasů, znovu uvidí její usmívající se široké rty. Dá jí pusu na pozdrav a pocítí na rtech hebkou oblost jejích rtů. Možná spolu ulehnou, a než noc přejde do nového dne, budou se spolu milovat.

Také ho sžírala zvědavost. Proč se před devíti dny nedostavila na schůzku, aby s ním uprchla? Byl si téměř jistý, že se stalo něco, co jejich plán zmařilo: její otec nějak vytušil, co se děje, a zamkl ji v pokoji, nebo měla nějakou podobnou smůlu. Měl také strach, slabý, ale nikoli zanedbatelný, že si odchod s ním rozmyslela. O možném důvodu skoro nedokázal přemýšlet. Miluje ho ještě? Lidé se můžou změnit. Ve východoněmeckých sdělovacích prostředcích ho vylíčili jako bezcitného zabijáka. Neovlivnilo ji to?

Brzy se to dozví.

Rodiče byli zničení tím, co se stalo, ale nepokoušeli se ho přimět ke změně plánů. Nechtěli, aby odešel z domova, cítili, že je příliš mladý, ale věděli, že nemůže na Východě zůstat, protože by ho zavřeli do vězení. Ptali se ho, co bude na Západě dělat – studovat, nebo pracovat –, a on řekl, že nemůže udělat žádné rozhodnutí, dokud si nepromluví s Karolin. Tohle přijali a otec se mu poprvé nepokusil radit, co má dělat. Jednali s ním jako s dospělým. Toho se dožadoval už roky, ale když se to teď stalo, cítil se ztracený a vyděšený.

Ze školy se začali trousit lidé.

V budově dříve sídlila banka, jejíž prostory se přeměnily ve školní třídy. Studovaly zde samé dospívající dívky, které se mají stát písařkami, sekretářkami, účetními či pracovnicemi cestovních agentur. V rukou svíraly školní brašny, učebnice a složky na papíry. Na sobě měly jarní kombinace svetrů se sukněmi – nepříliš módní: od zaškolovaných sekretářek se očekává, že se budou oblékat skromně.

Konečně se vynořila Karolin, na sobě měla zelený twinset a učebnice si nesla ve staré kožené aktovce.

Walli si pomyslel, že vypadá jinak, že má trochu kulatější tváře. Za týden přece nemohla moc přibrat! Kráčela se dvěma dalšími dívkami a povídala si s nimi, ale nesmála se jako ony. Walli se obával, že kdyby na ni teď promluvil, ty dívky by si ho všimly. To by bylo nebezpečné: i když je maskovaný, mohly vědět, že nechvalně známý vrah a uprchlík Walli Franck s Karolin chodil, a mohly by pojmout podezření, že tenhle mladík s tmavými brýlemi je právě on.

Pocítil, jak se ho zmocňuje panika: přece není možné, aby jeho záměr byl takhle lehce zmařen – teď na poslední chvíli, po tom všem, čím prošel! Pak obě kamarádky odbočily vlevo, zamávaly na rozloučenou a Karolin přešla přes ulici už sama.

Když se přiblížila, Walli odložil brýle. „Ahoj, lásko.“

Pohlédla na něj, poznala ho, vyděšeně se zarazila a vykřikla. Spatřil v její tváři údiv a strach a ještě něco – není to pocit viny? Pak se k němu rozběhla, pustila aktovku na zem a vrhla se mu do náručí. Objali se a políbili a Walliho zalil pocit úlevy a štěstí. První otázku měl zodpovězenou: Karolin ho pořád miluje.

Po chvilce si uvědomil, že na ně čučí kolemjdoucí – někteří se usmívají, jiní se tváří nesouhlasně. Znovu si nasadil brýle. „Pojď,“ vyzval Karolin. „Nechci, aby mě někdo poznal.“ Zvedl aktovku ze země.

Vzali se za ruce a odcházeli od školy. „Jak ses vrátil?“ zeptala se. „Je to bezpečné? Co budeš dělat? Ví někdo, že tu jsi?“

„Musíme probrat spoustu věcí,“ odpověděl. „Potřebujeme se někde posadit a promluvit si mezi čtyřma očima.“ Na opačné straně ulice zahlédl kostel. Třeba bude otevřený pro lidi hledající duchovní klid.

Zamířil s Karolin ke dveřím. „Ty kulháš,“ všimla si.

„Ten pohraničník mě střelil do nohy.“

„Nebolí to?“

„To si piš, že jo.“

Dveře kostela nebyly zamčené a oni vešli dovnitř.

Byl to obyčejný protestantský kostel, tlumeně osvětlený, s řadami tvrdých lavic. Na opačném konci jakási žena s šátkem na hlavě otírala řečnický pultík prachovkou. Walli a Karolin se posadili do zadní řady a tiše si povídali.

„Miluju tě,“ začal Walli.

„Já tebe taky.“

„Co se stalo v neděli ráno? Měla ses se mnou sejít.“

„Dostala jsem strach,“ odpověděla.

Tohle nebyla odpověď, jakou očekával, a bylo mu zatěžko ji pochopit. „Já jsem měl strach taky,“ přiznal. „Ale něco jsme si slíbili.“

„Já vím.“

Viděl, že se Karolin těžce trápí výčitkami; ale bylo tu ještě něco. Nechtěl ji mučit, ale musí se dozvědět pravdu. „Strašlivě jsem riskoval,“ pokračoval. „Neměla jsi beze slova vycouvat.“

„Mrzí mě to.“

„Já bych to tobě neudělal,“ dodal vyčítavě. „Na to tě příliš miluju.“

Cukla sebou, jako by ji udeřil. Odpověděla však rázně. „Nejsem žádný zbabělec.“

„Jak jsi mě v tom mohla nechat, jestliže mě miluješ?“

„Dala bych za tebe život.“

„Kdyby to byla pravda, odešla bys se mnou. Jak to můžeš teď říkat?“

„Protože nebyl v ohrožení jenom můj život.“

„Taky můj.“

„A ještě někoho jiného.“

Walli byl zmatený. „Proboha čí?“

„Mluvím o životě našeho dítěte.“

„Cože?“

„Budeme mít miminko. Jsem těhotná, Walli.“

Wallimu spadla čelist. Nedokázal promluvit. Jeho svět se v okamžiku převrátil vzhůru nohama. Karolin je těhotná. Do jejich života přichází dítě.

Jeho dítě.

„Bože můj,“ vydechl nakonec.

„Byla jsem tak rozpolcená, Walli,“ pokračovala úzkostně. „Zkus mě pochopit. Chtěla jsem jít s tebou, ale nemohla jsem vystavit miminko nebezpečí. Nemohla jsem nastoupit do té dodávky, když jsem věděla, že budeš přerážet závory. Bylo by mi jedno, kdybych utrpěla zranění sama, ale dítěti jsem to udělat nemohla.“ Úpěnlivě ho prosila. „Řekni, že mě chápeš.“

„Chápu,“ přikývl. „Myslím, že chápu.“

„Děkuju ti.“

Vzal ji za ruku. „Dobrá, tak si povězme, co budeme dělat.“

„Já vím, co budu dělat,“ prohlásila pevně. „Já už to miminko miluju. Nezbavím se ho.“

Wallimu bylo jasné, že tohle věděla už několik týdnů a že o tom dlouze a důkladně přemýšlela. Přesto ho síla jejího odhodlání zarazila. „Mluvíš, jako by to nemělo nic společného se mnou,“ namítl.

„Tohle je moje tělo!“ ohradila se divoce. Uklízečka se ohlédla a Karolin ztlumila hlas, třebaže i dál mluvila energicky. „Nikdo mi nebude říkat, co mám se svým tělem dělat – ani ty, ani můj otec!“

Walli tušil, že se ji otec pokoušel přesvědčit, aby šla na potrat. „Nejsem tvůj otec,“ zavrtěl hlavou. „Nebudu ti říkat, co máš dělat, a nechci tě přemlouvat k potratu.“

„Promiň.“

„Ale je to naše miminko, nebo jenom tvoje?“

Rozplakala se. „Naše,“ vzlykla.

„Budeme tedy mluvit o tom, co uděláme – společně?“

Sevřela mu ruku. „Jsi tak dospělý,“ řekla. „To je dobře – staneš se otcem, dřív než ti bude osmnáct.“

To bylo šokující pomyšlení. Představil si vlastního otce s jeho krátce sestřiženými vlasy a všemi vestami. Od Walliho se teď bude požadovat, aby hrál tuto roli: rozhodného, autoritativního, spolehlivého muže, vždy schopného rodinu zajistit. Nebyl na to připravený, bez ohledu na to, co říká Karolin. Jenže stejně to musí dělat.

„Kdy?“ zeptal se.

„V listopadu.“

„Chceš, abychom se vzali?“

Usmála se skrze slzy. „Chceš si mě vzít?“

„Nic na světě nechci víc.“

„Děkuju.“ Objala ho.

Uklízečka káravě zakašlala. Rozhovor je povolený, ale tělesný kontakt nikoli.

„Víš, že tady na Východě zůstat nemůžu,“ připomněl jí Walli.

„Nemohl by ti tvůj otec obstarat právníka?“ nadhodila. „Nebo zařídit nějakou politickou pomoc? Kdyby se vysvětlily všechny okolnosti, mohla by ti vláda dát milost.“

Karolinina rodina byla zcela apolitická. U Walliho rodiny to bylo naopak a on s naprostou jistotou věděl, že za zabití pohraničníka nikdy milost nedostane. „To není možné,“ zavrtěl hlavou. „Kdybych tady zůstal, popraví mě za vraždu.“

„Co tedy můžeš dělat?“

„Musím se vrátit na Západ a musím tam zůstat, ledaže by se komunismus zhroutil, ale toho se zřejmě nedožiju.“

„Ne.“

„Budeš muset odejít se mnou do Západního Berlína.“

„Jak?“

„Odejdeme cestou, kterou jsem přišel. Nějací studenti vykopali pod Bernauerstrasse tunel.“ Pohlédl na hodinky. Čas rychle míjel. „Potřebujeme tam být za soumraku.“

Vypadala zděšeně. „Dneska?“

„Ano, teď hned.“

„Ach Bože.“

„Ty bys nebyla radši, aby naše dítě vyrůstalo ve svobodné zemi?“

Tvář se jí bolestně stáhla, jako by trpěla vnitřním konfliktem. „Radši bych tak strašně neriskovala.“

„Ani já. Jenže jinou volbu nemáme.“

Odvrátila se od něj a přes řady kostelních lavic a svědomitou uklízečku pohlédla na plaketu na stěně hlásající JÁ JSEM CESTA, PRAVDA A ŽIVOT. Tohle moc nepomůže, pomyslel si Walli, ale Karolin se rozhodla. „Tak pojď,“ řekla a zvedla se.

Vyšli z kostela. Walli zamířil na sever. Karolin byla zamlklá, a tak se ji pokoušel rozveselit. „Bobbsey Twins zažívají dobrodružství,“ nadhodil. Krátce se zasmála.

Walli přemýšlel, jestli je někdo nemůže sledovat. Byl si dost jistý, že ráno při odchodu z domu rodičů ho nikdo neviděl: vyšel zadem a nikoho za sebou nezahlédl. Nesleduje však někdo Karolin? Třeba před školou čekal ještě někdo jiný, někdo, kdo je expert na to, jak na sebe neupoutat žádnou pozornost.

Walli se začal ohlížet snad každou minutu, aby zjistil, jestli se za nimi nedrží na dohled stále jedna osoba. Nikoho podezřelého nespatřil, ale podařilo se mu vyděsit Karolin. „Co to děláš?“ zeptala se ustrašeně.

„Ověřuju si, jestli se na nás někdo nepověsil.“

„Myslíš toho muže s naraženou čepicí?“

„Třeba. Pojď, pojedeme autobusem.“ Procházeli kolem zastávky a Walli se postavil s Karolin na konec fronty.

„Proč?“

„Abychom viděli, jestli někdo nastoupí a vystoupí s námi.“

Ke vší smůle byla dopravní špička a miliony Berlíňanů nastupovaly do autobusů a vlaků podzemní dráhy na cestu domů. Když autobus přijel, ve frontě za Wallim a Karolin stálo několik lidí. Walli si je při nastupování všechny důkladně prohlédl. Byla tam žena v plášti do deště, jedna hezká dívka, muž v pracovní kombinéze, muž v obleku a s měkkým plstěným kloboukem a dva puberťáci.

Jeli autobusem tři zastávky směrem na východ, pak vystoupili. Za nimi vystoupila žena v pršiplášti a muž v kombinéze. Walli zamířil na západ, odkud přijeli; soudil, že každý, kdo by je sledoval po tak nelogické cestě, musí být podezřelý.

Nesledoval je však nikdo.

„Jsem si dost jistý, že se na nás nikdo nepověsil,“ uklidňoval Karolin.

„Mám hrozný strach,“ přiznala.

Slunce zapadalo. Musejí si pospíšit. Stočili se k severu do Weddingu. Walli se znovu ohlédl. Spatřil muže středního věku v hnědém skladnickém plášti, ale nikoho z těch, kterých si předtím všiml. „Myslím, že je to v pořádku,“ oddechl si.

„Teď už naše neuvidím,“ rozesmutnila se znovu.

„Nějakou dobu,“ odpověděl Walli. „Ledaže by utekli taky.“

„Táta nikdy neodejde. Miluje ty svoje autobusy.“

„Na Západě mají autobusy taky.“

„Ty ho neznáš.“

Walli ho znal a Karolin měla pravdu. Její otec byl pravým opakem bystrého, cílevědomého Wernera. Karolinin otec se nezajímal o politiku ani o náboženství a svoboda projevu mu mohla být ukradená. Kdyby žil v demokratické zemi, nejspíš by se ani neobtěžoval chodit k volbám. Měl rád svou práci, svou rodinu a svou hospodu. Ze všeho nejradši jedl chléb. Komunismus mu poskytoval vše, co potřeboval. Na Západ by nikdy neutekl.

Když Walli s Karolin dorazili do Strelitzerstrasse, už se stmívalo.

Kráčeli ulicí k místu, které končilo u zdi, a Karolin byla čím dál nervóznější.

Před sebou Walli spatřil mladou dvojici s dítětem. Napadlo ho, že třeba také prchají. Ano, je to tak: otevřeli dveře do dvora a zmizeli.

Walli s Karolin došli ke dveřím. „Sem jdeme,“ oznámil jí Walli.

„Chci mít u sebe mámu, až se miminko narodí,“ řekla Karolin.

„Už jsme skoro tam!“ vysvětloval jí Walli. „Za těmi dveřmi je dvůr s příklopem na zemi. Slezeme šachtou dolů a tunelem se pak dostaneme na svobodu!“

„Já nemám strach z útěku,“ vysvětlovala mu. „Mám strach z porodu.“

„Všechno bude v pohodě,“ ujišťoval ji zoufale Walli. „Na Západě mají skvělé nemocnice. Budou kolem tebe doktoři a sestry.“

„Já tam chci mít mámu,“ trvala na svém.

Přes její rameno Walli zahlédl asi o čtyři sta metrů dál onoho muže ve skladnickém plášti; stál na rohu a mluvil s policistou. „Do hajzlu!“ zvolal. „Sledovali nás!“ Pohlédl na dveře, pak na Karolin. „Teď, nebo nikdy,“ prohlásil. „Já nemám na vybranou, musím jít. Jdeš se mnou, nebo ne?“

Plakala. „Chci, ale nemůžu,“ odpověděla.

Zpoza rohu se vyřítilo auto. Zastavilo u policisty a muže, který je sledoval. Z auta vyskočila povědomá postava, vysoký nahrbený muž: Hans Hoffmann. Promluvil s mužem v hnědém plášti.

„Buď pojď za mnou,“ vyzval Walli Karolin, „nebo odtud rychle zmiz. Tady se něco semele.“ Upřeně se na ni zahleděl. „Miluju tě,“ řekl a vrhl se do dveří.

Nad příklopem stála Cristina, pořád měla na hlavě šátek a za opaskem pistoli. Když spatřila Walliho, otevřela kovová dvířka. „Možná budeš tu pistoli potřebovat,“ varoval ji Walli. „Jde sem policie.“

Ještě jednou se ohlédl. Dveře v oplocení zůstávaly zavřené. Karolin za ním nešla. Žaludek se mu sevřel bolestí: tohle je konec.

Sestoupil po schodech.

Ve sklepě stál mladý pár s dítětem a jedním ze studentů. „Honem!“ vykřikl Walli. „Jde sem policie!“

Vydali se šachtou dolů: nejprve matka, pak dítě, pak otec. Dítě bylo na žebříku pomalé.

Cristina sestoupila po schodech a železná padací dvířka za sebou s bouchnutím zavřela. „Jak na nás policie přišla?“ zeptala se.

„Stasi sledovala moji dívku.“

„Pitomče, všechny jsi nás prozradil.“

„Půjdu tedy jako poslední,“ řekl Walli.

Do šachty se spustil student a Cristina se ho chystala následovat.

„Dej mi tu pistoli,“ požádal ji Walli.

Zaváhala.

„Když polezu za tebou, nebudeš ji moct použít.“

Podala mu ji.

Uchopil ji opatrně. Vypadala přesně jako zbraň, kterou otec vytáhl ze skrýše v kuchyni toho dne, kdy uprchli Rebeka s Berndem.

Cristina si povšimla jeho stísněného pocitu. „Už jsi někdy střílel z pistole?“ zeptala se.

„Nikdy.“

Zase mu ji vzala a pohnula páčkou u kohoutku. „Teď je odjištěná,“ ukázala mu. „Stačí zamířit a zmáčknout spoušť.“ Znovu zbraň zajistila a vrátila mu ji. Pak začala slézat po žebříku.

Walli slyšel zvenčí křik a motory aut. Hans Hoffmann nechal Karolin trvale sledovat, bezpochyby doufal, že by se pro ni mohl Walli vrátit. Muž, který se na ni pověsil, viděl, že se setkala s nějakým chlapcem a odešla s ním. Někdo rozhodl, že nemají být zatčeni ihned, aby se zjistilo, jestli nemohou přivést policii ke skupině spoluspiklenců. Když vystoupili z autobusu, sledovatelé se bleskově vyměnili a dvojici převzal muž v hnědém pracovním plášti. V jistou chvíli si uvědomil, že směřují ke zdi, zpanikařil a přivolal pomoc.

Teď je venku policie a Stasi, prohledávají zadní části opuštěných domů a snaží se zjistit, kam Walli a Karolin šli. Každým okamžikem objeví padací dvířka.

S pistolí v ruce začal Walli slézat do šachty za ostatními.

Když dospěl na úpatí žebříku, uslyšel jasný kovový zvuk železného příklopu. Policie objevila vchod. Vzápětí se ozvaly chraplavé výkřiky – překvapené i vítězné –, když spatřili díru v podlaze.

Walli musel čekat mučivě dlouhou chvíli v ústí tunelu, než Cristina zmizela uvnitř. Následoval ji, pak se zastavil. Byl štíhlý a dokázal se v úzké chodbičce otočit. Vystrčil hlavu, nakoukl do šachty a spatřil na žebříku policistu.

Tohle je beznadějné. Policie je hrozně blízko. Stačilo, aby namířili zbraně do tunelu a stříleli. Walliho zastřelí, a až padne, kulky proletí nad ním a zasáhnou dalšího v řadě – a tak dál: bude to krvavý masakr. A Walli věděl, že budou střílet bez váhání, protože s uprchlíky nikdy neměli slitování. Budou to jatka.

Musí je udržet, aby nelezli do šachty.

Nechtěl však zabít dalšího člověka.

Zaklekl v ústí tunelu a odjistil walther. Pak vystrčil ruku s pistolí z tunelu, namířil ji nahoru a zmáčkl spoušť.

Zpětný ráz mu trhl rukou. Rána v uzavřeném prostoru byla velice hlasitá. Okamžitě poté uslyšel zděšený, ale nikoli bolestný křik; tušil, že je vystrašil, aniž někoho zasáhl. Vykoukl ven a viděl, jak policista leze rychle ze šachty ven.

Vyčkával. Věděl, že prchající před ním jsou kvůli dítěti pomalí. Naslouchal, jak rozzuření policisté diskutují o tom, co mají dělat. Nikomu z nich se do šachty nechtělo: jeden prohlásil, že by to byla sebevražda. Jenže nemůžou ty lidi nechat jen tak utéct!

Aby v nich posílil pocit nebezpečí, vypálil Walli ještě jednu ránu.

Myslel si, že se mu je podařilo odstrašit. Otočil se a chystal se plazit pryč.

Pak zaslechl hlas, který dobře znal. „Potřebujeme granáty,“ pronesl Hans Hoffmann.

„Do hajzlu,“ povzdechl si Walli.

Zastrčil pistoli za opasek a začal se plazit tunelem. Teď se nedalo dělat nic jiného než dostat se co nejdál. Za chvilku nahmatal před sebou Cristininy boty. „Rychle!“ vykřikl. „Policajti shánějí granáty!“

„Nemůžu rychleji než ten kluk přede mnou!“ křikla zpátky.

Walli ji mohl jen následovat. Byla tu úplná tma. Ze sklepa za zády se nic neozývalo. Tušil, že granáty nepatří k běžné výzbroji policistů, ale Hans je mohl v několika minutách opatřit od nedalekých pohraničníků.

Nic neviděl, slyšel jen těžké oddechování prchajících a skřípání prken pod jejich koleny. Dítě se rozplakalo. Včera by Walli nadával, že je to nebezpečná svízel, ale dnes byl nastávajícím otcem a vyděšeného dítěte mu bylo líto.

Co budou policisté s granáty dělat? Zahrají to na jistotu a hodí jeden do šachty, kde velkou škodu nenadělá? Nebo bude mít některý z nich kuráž, aby slezl po žebříku a hodil granát se smrtícím účinkem do tunelu? Ten by mohl zabít všechny uprchlíky.

Walli usoudil, že musí udělat ještě něco, aby policisty odradil. Lehl si, překulil se, odjistil pistoli a opřel se o levý loket. Nic neviděl, ale zamířil zbraň zpátky do tunelu a zmáčkl spoušť.

Několik lidí vykřiklo.

„Co to bylo?“ zeptala se Cristina.

Walli znovu zastrčil zbraň za opasek a začal se zase plazit. „Jenom jsem zastrašoval policajty.“

„Příště nás proboha varuj.“

Před sebou zahlédl světlo. Cesta tunelem zpátky mu připadala kratší. Zaslechl výkřiky úlevy, jak si lidé uvědomili, že jsou na konci. On sám se pohyboval rychleji, tlačil se Cristině na boty.

Za ním se ozval výbuch.

Pocítil tlakovou vlnu, ale byla slabá, a jemu bylo okamžitě jasné, že hodili první granát do šachty. Fyzice ve škole nikdy nevěnoval moc velkou pozornost, nicméně odhadoval, že veškerá síla výbuchu za těchto okolností šla nahoru.

Dokázal však předvídat, co udělá Hans nyní. Když se ujistil, že ve vchodu do tunelu už nikdo nečíhá v záloze, pošle teď po žebříku dolů policistu, aby hodil granát do tunelu.

Skupina před ním už vystupovala do sklepa bývalého obchodu s potravinami. „Rychle na tom žebříku!“ vykřikl Walli. „Pohněte kostrou!“

Cristina vyšla z tunelu a postavila se s úsměvem v šachtě. „Jen klid,“ řekla. „Tohle je Západ. Jsme venku – jsme na svobodě!“

„Granáty!“ vykřikl Walli. „Nahoru, co nejrychleji!“

Dvojice s dítětem stoupala po žebříku bolestně pomalu. Student a Cristina následovali. Walli stál na úpatí žebříku, třásl se netrpělivostí a strachy. Začal stoupat hned za Cristinou, s obličejem u jejích kolen. Dorazil nahoru a viděl, že všichni stojí, smějí se a objímají. „K zemi!“ vykřikl. „Granáty!“ Vrhl se na podlahu.

Zaznělo strašlivé zadunění. Zdálo se, že se sklep otřesem zhoupl. Pak se ozval zvuk podobný vodotrysku a Walli vytušil, že z ústí tunelu prýští zemina. Vzápětí se to potvrdilo: dopadla na něj sprška bláta a drobného kamení. Kladkostroj nad šachtou se naklonil a vzápětí se zřítil dolů.

Hluk odezněl. Až na pláč dítěte bylo ve sklepě ticho. Walli se rozhlédl. Dítěti tekla krev z nosu, ale jinak vypadalo nezraněné, stejně jako všichni ostatní. Pohlédl přes okraj šachty a viděl, že se tunel propadl.

Rozechvěle se postavil. Dokázal to. Je živý a je na svobodě.

A sám.

Z peněz, které Rebeka dostala od otce, utratila spoustu za byt v Hamburku. Nacházel se v přízemí nádherného starého kupeckého domu. Všechny místnosti byly dostatečně velké, aby se tam Bernd otočil na vozíku – dokonce i koupelna. Instalovala do bytu všechny známé pomůcky pro člověka, který je od pasu dolů ochrnutý. Stěny a stropy byly ověšené lany a opatřené madly, což mu pomáhalo, aby se sám myl a oblékal, stejně jako se dostával do postele i z ní. Pokud chtěl, mohl i vařit v kuchyni, třebaže jako většina mužů neuměl připravit nic složitějšího než vejce.

Rebeka byla pevně rozhodnutá – zběsile rozhodnutá –, že budou s Berndem žít co nejnormálněji, navzdory jeho poranění. Budou si užívat manželství, práci i svobodu. Jejich život bude rušný, rozmanitý a uspokojivý. Cokoli méně by bylo vítězstvím tyranů na opačné straně zdi.

Berndův stav se od odchodu z nemocnice nezměnil. Podle doktorů by se mohl zlepšit a Bernd by měl dál doufat. Nepochybovali, že by jednoho dne mohl zplodit děti. Rebeka by se o to neměla přestat snažit.

Cítila, že má spoustu důvodů, proč být šťastná. Opět učila, dělala to, v čem je dobrá: otevírala mysl mladých lidí intelektuálnímu bohatství světa, ve kterém žijí. Milovala Bernda, z jehož laskavosti a vtipnosti se radovala každý den. Mohli si číst, co chtějí, myslet, co chtějí, a říkat, co chtějí – bez obav z policejních donašečů.

Rebeka měla také dlouhodobý cíl. Toužila se jednoho dne znovu spojit s rodinou. Nikoli s původní rodinou: vzpomínka na biologické rodiče byla bolestná, ale vzdálená a mlhavá. Carla ji však zachránila před peklem války a zajistila, aby se Rebeka cítila v bezpečí a milovaná, i když měli všichni hlad, byla jim zima a byli vyděšení. Dům v Mitte se v průběhu let zaplnil lidmi, kteří Rebeku milovali a které milovala ona: maličký Walli, pak její nový otec Werner, pak maličká Lili. I babička Maud, ta neuvěřitelně důstojná stará anglická dáma, Rebeku milovala a starala se o ni.

Spojí se s nimi, až se všichni západní Němci znovu spojí se všemi východními Němci. Mnoho lidí si myslí, že ten den nikdy nepřijde. Možná mají pravdu. Jenže Carla a Werner učili Rebeku, že chcete-li dosáhnout změny, musíte podniknout nějakou politickou akci. „V mé rodině lhostejnost není volba,“ vysvětlila Rebeka Berndovi. Proto vstoupili do Svobodné demokratické strany, která byla liberální, třebaže nikoli tak socialistická jako Sociálně demokratická strana Willyho Brandta. Rebeka se stala tajemnicí místní organizace a Bernd pokladníkem.

V západním Německu jste mohli vstoupit do kterékoli politické strany s výjimkou komunistické, která byla zakázaná. Rebeka s tímto zákazem nesouhlasila. Komunismus nenáviděla, ale tento zákaz bylo něco, co dělají komunisti, nikoli demokrati.

Rebeka a Bernd jezdili každý den do práce spolu. Po vyučování se vraceli domů a Bernd vždycky prostřel stůl, zatímco Rebeka připravila večeři. Některé dny, poté co se najedli, přicházel Berndův masér. Bernd nemohl hýbat nohama, a proto se musely pravidelně masírovat, aby se v nich zlepšil krevní oběh a zabránilo se odumírání nervů a svalů, nebo se aspoň zpomalilo. Zatímco Rebeka sklízela ze stolu, Bernd se odebral s masérem Heinzem do ložnice.

Dnes večer usedla s hromadou sešitů a začala známkovat. Žáci měli podle jejího zadání napsat imaginární reklamu na hlavní atrakce Moskvy jako prázdninové destinace. Měli rádi lehce ironické úkoly.

Heinz po hodině skončil a Rebeka vešla do ložnice.

Bernd ležel nahý na posteli. Horní část těla měl svalnatou, protože ke svému pohybu musel neustále používat paže. Dolní končetiny připomínaly nohy starého muže, byly hubené a bledé.

Po masáži se obvykle cítil dobře, tělesně i duševně. Rebeka se nad něj naklonila a dlouze a pomalu ho políbila na rty. „Miluju tě,“ řekla. „Jsem s tebou tak šťastná.“ Říkala to často, protože to byla pravda a protože Bernd potřeboval ujištění: věděla, že někdy přemýšlí, jak může Rebeka milovat invalidu.

Postavila se před něj a svlékla se. Říkal, že se mu líbí, když to dělá, ačkoli se mu přitom nikdy nepostaví. Rebeka se poučila, že ochrnutí muži jen zřídka dosáhnou psychogenní erekce, která bývá výsledkem vizuálních či fantazijních podnětů. Jeho oči přesto sledovaly se zřejmým potěšením, jak Rebeka rozepíná podprsenku, stahuje punčochy a kalhotky.

„Vypadáš skvěle,“ řekl.

„A celá jsem jen tvoje.“

„Mám štěstí.“

Lehla si k němu a začali se něžně mazlit. Sex s Berndem, před úrazem i po něm, se vyznačoval hebkými polibky a šeptanými něžnostmi, nebyla to jen soulož. V tomto ohledu se Bernd velice lišil od jejího prvního manžela. Hans měl pevný program: políbit, svléknout, ztopořit a vystříknout. Bernd měl na mysli vše, co se ti líbí, a v jakémkoli pořadí.

Po chvíli na něj usedla obkročmo a sklonila se tak, aby jí mohl líbat prsa a sát bradavky. Její prsa od samého začátku zbožňoval a nyní se z nich těšil stejně intenzivně a se stejným požitkem jako před úrazem; a to ji vzrušovalo víc než co jiného.

„Chceš to zkusit?“ zeptala se, když byla připravená.

„Jistě,“ přisvědčil. „Měli bychom se pokoušet pořád.“

Ustoupila dozadu, takže teď seděla obkročmo na jeho chřadnoucích nohách, a sklonila se mu nad penis. Pohrála si s ním rukou. Maličko se zvětšil a nastalo to, čemu se říká reflexní erekce. Chvilku tu postačovalo, aby do ní vnikl, ale pak erekce rychle ochabla. „To nic,“ ujistila ho.

„Mně to nevadí,“ přitakal, ale Rebeka věděla, že to není pravda. Rád by dosáhl vyvrcholení. Chtěl také děti.

Lehla si vedle něj, vzala mu ruku a položila si ji na vaginu. Nastavil prsty tak, jak ho to naučila; pak mu ruku přitlačila a rytmicky s ní pohybovala. Bylo to jako masturbace, ale s použitím jeho ruky. Druhou rukou jí něžně hladil ochlupení. Fungovalo to jako vždycky a Rebeka měla nádherný orgasmus.

„Děkuju ti,“ zašeptala, když pak ležela vedle něj.

„Rádo se stalo.“

„Nejen za tohle.“

„Za co tedy?“

„Že jsi odešel se mnou. Že jsi uprchl. Nikdy nedokážu vyjádřit, jak jsem ti vděčná.“

„To je dobře.“

Ozval se domovní zvonek. Zmateně na sebe pohlédli: nikoho nečekali. „Možná tady Heinz něco zapomněl,“ napadlo Bernda.

Rebeku to poněkud dopálilo. Její euforie vyprchala. Natáhla si župan a mrzutě šla ke dveřím.

Tam stál Walli. Vypadal hubený a nezaváněl zrovna dobře. Na sobě měl džíny, americké baseballové boty a špinavou košili – žádný kabát. V ruce nesl kytaru a nic jiného.

„Ahoj, Rebeko,“ pozdravil.

Její mrzutost byla rázem tatam. Široce se usmála. „Walli!“ vykřikla. „To je ale báječné překvapení! Jsem tak šťastná, že tě vidím!“

Ustoupila a Walli vešel do chodby.

„Co tu děláš?“ podivila se.

„Přišel jsem, abych tu s tebou žil,“ odpověděl.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Nejrasističtější město v Americe byl patrně Birmingham v Alabamě. George Jakes tam letěl v dubnu 1963. Živě se pamatoval, že když byl v Alabamě naposledy, pokoušeli se ho zabít.

Birmingham bylo špinavé průmyslové město a z letadla se dala zahlédnout jemná růžová aura znečištění, připomínající šifónový šátek kolem krku staré prostitutky.

Když George procházel terminálem, pociťoval nepřátelství. Byl jediným barevným mužem v obleku. Vzpomněl si, jak na něj, Marii a Jezdce svobody zaútočili v Annistonu, pouhých sto kilometrů odsud: bomby, baseballové hole, roztočené železné řetězy a především obličeje, pokroucené a deformované do masek nenávisti a šílenství.

Vyšel z letištní haly, zamířil ke stanovišti taxíků a nastoupil do prvního vozu v řadě.

„Vypadni z auta, chlapče,“ zavrčel šofér.

„Prosím?“

„Žádný zatracený negry nevozím.“

George si povzdechl. Nechtělo se mu vystoupit. Nejraději by tu na protest zůstal sedět. Nerad rasistům cokoli usnadňoval. Jenže měl v Birminghamu práci a ve vězení by ji udělat nemohl. Tak tedy vystoupil.

Zůstal stát u otevřených dveří a pohlédl na řadu čekajících taxíků. Vůz za ním měl bílého řidiče: George předpokládal, že by se mu dostalo stejného zacházení. O tři vozy dál na něj z okna zamávala tmavohnědá ruka.

Odstoupil od prvního taxi.

„Zavři dveře!“ vykřikl šofér.

George zaváhal. „Žádnejm zatracenejm rasistům dveře nezavírám,“ odsekl pak. Nebyla to moc dobrá replika, ale poskytla mu malé uspokojení, a on odešel od otevřených dveří.

Naskočil do taxi s černým řidičem. „Vím, kam jedete,“ prohlásil taxikář. „Baptistickej kostel na Šestnáctý ulici.“

Kostel byl základnou zaníceného kazatele Freda Shuttleswortha. Poté co státní soudy postavily mimo zákon umírněnou Národní asociaci pro podporu barevných lidí, založil Shuttlesworth Alabamské křesťanské hnutí za lidská práva. George si pomyslel, že o každém černochovi, který dorazí na letiště, se předpokládá, že je bojovník za občanská práva.

Jenže George do kostela nemířil. „Zavezte mě do motelu Gaston, prosím,“ požádal.

„Gaston znám,“ přikývl řidič. „Viděl jsem tam v hale Stevieho Wondera. Je to jen jeden blok od kostela.“

Byl dusný den a taxi nemělo klimatizaci. George stáhl okno a proudem vzduchu si chladil zpocenou kůži.

Poslal ho sem Bobby Kennedy se vzkazem pro Martina Luthera Kinga. Vzkaz zněl: přestaňte tlačit, uklidněte všechno, ukončete protesty, věci se mění. George měl pocit, že doktoru Kingovi se to nebude líbit.

Gaston bylo nízkopodlažní moderní ubytovací zařízení. Jeho majitel A. G. Gaston býval horníkem v uhelných dolech a stal se předním birminghamským černošským podnikatelem. George věděl, že Gastona znervózňovala narušení pořádku, která přišla do Birminghamu s Kingovou kampaní, nicméně jistou pomoc Kingovi poskytoval. Georgeovo taxi projelo branou k motelu.

Martin Luther King byl ubytovaný v čísle 30, jediném apartmánu v motelu; před schůzkou s ním však měl George domluvený oběd s Verenou Marquandovou v nedaleké restauraci Jockey Boy. Když požádal o středně propečený hamburger, servírka na něj koukala, jako když mluví cizím jazykem.

Verena si objednala salát. V bílých kalhotách a černé blůze vypadala ještě svůdněji než kdy jindy. George přemýšlel, jestli má nějakou známost. „S tebou to jde z kopce,“ prohodil, když čekali na jídlo. „Nejdřív Atlanta, teď Birmingham. Pojď do Washingtonu, dřív než skončíš v nějakém Zapadákově v Mississippi.“ Utahoval si z ní, ale vážně uvažoval, že kdyby přišla do Washingtonu, pozval by ji třeba na rande.

„Jdu tam, kam mě naše hnutí povolá,“ odpověděla vážně.

Přinesli jim oběd. „Proč se King rozhodl vzít si na mušku tohle město?“ zeptal se George při jídle.

„Zdejší komisař pro veřejnou bezpečnost – v podstatě policejní šéf – je brutální bílý rasista Eugene ‚Bull‘ Connor.“

„To jméno jsem zahlédl v novinách.“

„Přezdívka ‚Bejk‘ ti prozradí všechno, co o něm potřebuješ vědět.

A jako by tohle nestačilo, v Birminghamu je nejnásilnější pobočka Ku-klux-klanu.“

„Máš tušení proč?“

„Tohle je ocelářské město a průmysl je v úpadku. Kvalifikovaná, dobře honorovaná místa byla vždy vyhrazena pro bělochy, zatímco černí vykonávali špatně placenou práci, jako je úklid. Běloši se nyní zoufale snaží udržet si prosperitu a privilegia – právě v době, kdy černoši požadují svůj spravedlivý podíl.“

Tohle byla pronikavá analýza a Georgeův respekt vůči Vereně opět stoupl. „Jak se to projevuje?“

„Členové klanu házejí podomácku vyrobené bomby na domy úspěšných černochů v rasově smíšených čtvrtích. Někdy se tomuhle městu říká Bombingham. Netřeba říkat, že policie za bombové útoky nikdy nikoho nezadrží a FBI si zřejmě nějak neumí domyslet, kdo by to mohl dělat.“

„Tohle nepřekvapuje. J. Edgar Hoover nedokáže najít ani mafii. Ale zná jméno každého komunisty v Americe.“

„Nadvláda bílých tu však slábne. Někteří lidé si začínají uvědomovat, že městu vůbec neprospívá. Bull Connor propadl ve volbách starosty.“

„Já vím. Bílý dům zastává názor, že když budou birminghamští černoši trpěliví, v náležitém čase dostanou, co chtějí.“

„Doktor King se domnívá, že teď je načase zvyšovat tlak.“

„A jak to funguje?“

„Abych byla upřímná, jsme zklamaní. Když uděláme v restauraci stávku vsedě, servírky zhasnou a řeknou, je nám líto, ale zavíráme.“

„To je chytré. Některá města dělala něco podobného Jezdcům svobody. Místo aby dělali dusno, prostě ignorovali, co se děje. Jenže takhle se ovládat je pro většinu rasistů příliš a brzy zase začali lidi mlátit.“

„Bull Connor nám nedá povolení demonstrovat, a tak jsou naše pochody nezákonné a účastníci obvykle skončí ve vězení; je jich ale natolik málo, že se do národních zpráv nedostanou.“

„Možná nastal čas pro další změnu taktiky.“

Do restaurace vešla mladá černoška a přistoupila k jejich stolu. „Reverend doktor King má volno a může vás přijmout, pane Jakesi.“

George a Verena odešli od nedojedeného oběda. Stejně jako prezidenta, ani doktora Kinga nemůžete žádat, aby počkal, než dokončíte to, co zrovna děláte.

Vrátili se do Gastonu a vyšli po schodech do Kingova apartmánu. Jako vždy měl na sobě černý vycházkový oblek: zdálo se, že vedro je mu lhostejné. George opět překvapilo, jak je malý – a jak pohledný. Tentokrát byl King méně opatrný, více vstřícný. „Posaďte se, prosím,“ vybídl George a ukázal na křeslo. Hlas měl mírný, třebaže slova byla uštěpačná. „Copak mi chce ministr spravedlnosti povědět, že to nemůže svěřit telefonu?“

„Chce, abyste uvážil odložení své kampaně tady v Alabamě.“

„Nějak mě to nepřekvapuje.“

„Podporuje, čeho se snažíte dosáhnout, ale má pocit, že ten protest je možná špatně načasovaný.“

„Povězte mi proč.“

„Bull Connor právě prohrál ve volbách starosty, tím se stal Albert Boutwell. Město má nově obsazenou radnici. Boutwell je reformátor.“

„Někteří lidé mají pocit, že Boutwell je jen důstojnější verze Bulla Connora.“

„Reverende, možná to tak je; ale Bobby by rád dal Boutwellovi šanci, aby se projevil – ať tak či onak.“

„Rozumím. Vzkaz tedy zní: Čekejte.“

„Ano, pane.“

King pohlédl na Verenu, jako by ji vyzýval k reakci, ale mlčela.

„Loni v září,“ začal King po chvíli, „birminghamští obchodníci slíbili, že ze svých obchodů odstraní ponižující nápisy Jen pro bílé‘, a Fred Shuttlesworth na oplátku souhlasil s moratoriem na demonstrace. My jsme svůj slib dodrželi, ale obchodníci nikoli. Stejně jako mnohokrát, naše naděje byly marné.“

„Tohle je mi líto,“ řekl George. „Ale –“

King přerušení nebral na vědomí. „Nenásilná přímá akce usiluje o vytvoření takového napětí a pocitu krize, že donutí společnost problému čelit a otevřít dveře k upřímnému jednání. Žádáte mě, abych dal Boutwellovi čas, aby se vybarvil. Boutwell je možná méně brutální než Connor, ale je to stoupenec segregace a chce zachovat status quo. Je zapotřebí ho pošťouchnout, aby jednal.“

Tohle bylo tak rozumné, že George nemohl ani předstírat nesouhlas, třebaže pravděpodobnost, že změní Kingův názor, se rychle vytrácela.

„V oblasti občanských práv jsme bez tlaku nikdy nic nezískali,“ pokračoval King. „Upřímně řečeno, Georgi, ještě nikdy jsem se nezapojil do kampaně, která by v očích lidí, jako je Bobby Kennedy, byla ‚dobře načasovaná‘. Celá léta slyším slovo: ‚Čekejte.‘ V uších mi zní nesmírně povědomě. Tohle ‚čekejte‘ znamená ‚nikdy‘. Na svá práva čekáme už tři sta čtyřicet roků. Africké státy se pohybují tryskem k nezávislosti, ale my se stále po krůčkách šouráme k tomu, aby nás obsloužili v hospodě.“

George si uvědomil, že naslouchá přípravě na kázání, ale přesto byl jako hypnotizovaný. V to, že splní úkol od Bobbyho, už vůbec nedoufal.

„Nejvážnější překážkou na naší cestě ke svobodě nejsou žádné rasistické organizace, žádný Ku-klux-klan. Je jí umírněný běloch, který je víc oddaný pořádku než spravedlnosti; který pořád říká jako Bobby Kennedy: Já souhlasím s cíli, o které usilujete, ale nemůžu tolerovat vaše metody.‘ Paternalisticky věří, že může vytvořit časový plán pro dosažení svobody jiného člověka.“

Teď se George zastyděl za to, že je Bobbyho poslem.

„V této generaci budeme muset činit pokání nejen za nenávistná slova a činy špatných lidí, ale i za úděsné mlčení těch dobrých,“ prohlásil King a George musel vší silou zadržovat slzy. „Čas je vždycky zralý pro správné činy. ‚Ať se právo valí jako vody, spravedlnost jako proudící potok,‘ řekl prorok Ámos. Povězte to Bobbymu Kennedymu, Georgi.“

„Ano, pane, povím,“ odpověděl George.

Když se George vrátil do Washingtonu, zatelefonoval Cindy Bell, dívce, se kterou se ho matka pokoušela dát dohromady, a požádal ji o schůzku. „Proč ne?“ odpověděla.

Bylo to jeho první rande od chvíle, kdy pustil k vodě Norine Latimerovou v marné naději na románek s Marií Summersovou.

Příští sobotu večer odjel taxíkem pro Cindy k ní domů. Bydlela u rodičů v malém domku příslušníků nižších společenských vrstev. Dveře mu otevřel její otec. Měl hustý rozcuchaný vous: George tušil, že šéfkuchař nemusí vypadat upraveně. „Rád vás poznávám, Georgi,“ zahlaholil. „Vaše matka patří k nejlepším lidem, jaké jsem kdy poznal. Doufám, že vám nevadí, že říkám něco tak osobního.“

„Děkuju vám, pane Belle,“ odpověděl George. „Souhlasím s vámi.“

„Pojďte dál, Cindy je už skoro hotová.“

George si všiml malého krucifixu na stěně v předsíni a připomněl si, že Bellovi jsou katolíci. Vzpomněl si také, že jako dospívající chlapec slyšel, že dívky z klášterní školy jsou prý nejvíc sexy.

Cindy se objevila v přiléhavém svetříku a krátké sukni, která vyvolala otcovo lehké zamračení; neřekl však nic. George musel potlačit úsměv. Cindy je pěkně stavěná a nehodlá to skrývat. Mezi štědře obdařenými prsy visel stříbrný křížek – snad na ochranu?

George jí podal krabičku čokoládových bonbonů ovázanou modrou stuhou.

Když venku spatřila taxi, zvedla obočí.

„Budu si kupovat auto,“ vysvětlil jí George. „Zatím jsem prostě neměl čas.“

„Táta obdivuje tvou matku, že tě dokázala sama a tak dobře vychovat,“ prohodila cestou do centra.

„A půjčují si navzájem knížky,“ poznamenal George. „Tvojí mamince to nevadí?“

Cindy se zahihňala. Představa sexuální žárlivosti v rodičovské generaci byla přirozeně komická. „Ty máš nápady. Máma ví, že se nic jiného neděje – ale stejně je ve střehu.“

George byl rád, že ji pozval. Je inteligentní a vřelá a on sám začínal přemýšlet, jak příjemné by bylo ji líbat. Pomyšlení na Marii se mu z hlavy vytrácelo.

Šli do italské restaurace. Cindy se mu svěřila, že miluje všechny druhy těstovin. Objednali si tagliatelle s houbami a pak telecí plátky v sherry omáčce.

Cindy vystudovala Georgetownskou univerzitu, ale řekla mu, že pracuje jako sekretářka u jednoho černošského pojišťovacího agenta. „Děvčata berou práci sekretářek, i když mají vysokou,“ připomněla mu. „Ráda bych pracovala ve státních službách. Lidi si myslí, že je to nuda, já vím, ale Washington řídí celou tuhle zemi. Bohužel na významná místa tam přijímají většinou bělochy.“

„To je pravda.“

„Jak ses tam dostal ty?“

„Bobby Kennedy chtěl do svého týmu černý obličej, aby působil upřímně v oblasti občanských práv.“

„Takže ty jsi symbol.“

„Byl jsem, na začátku. Teď už je to lepší.“

Po večeři se šli podívat do kina na Tippi Hedrenovou a Roda Taylora v nejnovějším filmu Alfreda Hitchcocka Ptáci. Při děsivých scénách se Cindy tiskla k Georgeovi způsobem, který mu připadal velice milý.

Cestou z kina se přátelsky přeli ohledně zakončení filmu. Cindy se s ním nemohla vyrovnat. „Ten konec mě strašně zklamal!“ stěžovala si. „Těšila jsem se na nějaké vysvětlení.“

George pokrčil rameny. „V životě nemá všechno vysvětlení.“

„Ale má, jenom ho někdy prostě neznáme.“

Zašli do baru hotelu Fairfax na sklenku před spaním. George si dal skotskou a Cindy daiquiri. Oko mu padlo na její stříbrný křížek. „Je to jen šperk, nebo něco víc?“ zeptal se.

„Něco víc,“ odpověděla. „Cítím se s ním v bezpečí.“

„V bezpečí před… něčím konkrétním?“

„Ne. Chrání mě celkově.“

George byl skeptický. „Tomu přece nevěříš.“

„Proč ne?“

„No… nechci se tě dotknout, pokud to myslíš upřímně, ale mně to připadá jako pověrčivost.“

„Myslela jsem, že jsi nábožensky založený. Chodíš přece do kostela, ne?“

„Chodím tam s matkou, protože pro ni je to důležité a já ji miluju. Aby byla šťastná, zpívám náboženské písně, poslouchám modlitby i kázání, ale všechno mi to připadá jen jako zbytečné ceremonie.“

„Ty nevěříš v Boha?“

„Myslím, že ve vesmíru asi je nějaká řídicí rozumová síla, jakási nehmotná bytost, která určuje taková pravidla, jako je E = MC² nebo hodnota pí. Jenže téhle bytosti stěží sejde na tom, jestli zpíváme písně k její chvále, pochybuju, že její rozhodnutí můžou ovlivnit nějaké modlitby k Panně Marii, a nevěřím, že ti zařídí speciální zacházení kvůli tomu, co máš na krku.“

„Hm.“

Viděl, že ji šokoval. Uvědomil si, že argumentoval, jako by byl na schůzi v Bílém domě, kde se řeší příliš významné záležitosti, než aby přitom kdokoli mohl myslet na pocity druhých. „Nejspíš jsem neměl být tak upřímný,“ litoval. „Nedotklo se tě to?“

„Ne,“ odpověděla. „Jsem ráda, že jsi mi to řekl.“ Dopila drink.

George položil na pult peníze a sklouzl z barové židle. „Rád jsem si s tebou popovídal,“ řekl.

„Hezký film, závěr zklamání,“ prohodila.

Tohle výstižně vyjadřovalo průběh celého večera. Cindy byla milá a přitažlivá, ale George si neuměl představit, že by se zamiloval do ženy, jejíž názory na vesmír jsou v takovém rozporu s jeho přesvědčením.

Vyšli ven a nasedli do taxi.

Cestou zpátky si George uvědomil, že v hloubi srdce nelituje, že schůzka nevyšla. Dosud se zcela nevyrovnal s tím, jak to dopadlo s Marií. Přemýšlel, jak dlouho to ještě bude trvat.

„Děkuju ti za krásný večer,“ rozloučila se Cindy, když dorazili k jejímu domu. Políbila ho na tvář a vystoupila z auta.

Den nato poslal Bobby George zpátky do Alabamy.

V pátek 3. května 1963 v poledne stál George s Verenou v parku Kellyho Ingrama v srdci černého Birminghamu. Na protější straně Šestnácté ulice se nacházel proslulý baptistický kostel, nádherná novobyzantská stavba navržená černošským architektem. Park byl plný účastníků kampaně za občanská práva, náhodných kolemjdoucích a úzkostných rodičů.

Z kostela slyšeli zpěv „Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me Round“. Tisíc černých středoškolských studentů se připravovalo na pochod.

Široké ulice směřující na východ k centru města zablokovaly stovky policistů. Bull Connor zrekvíroval školní autobusy, aby odvezly zadržené demonstranty do vězení, a pro případ, že by někdo odmítl jít, měl připravené útočné psy. Policii poskytovali posilu hasiči s hadicemi.

Mezi členy policejních a hasičských jednotek nebyl ani jeden černoch.

Aktivisté za občanská práva vždy řádně požádali o povolení uspořádat pochod. Nikdy ho nedostali. Když přesto pochodovali, zatýkali je a posílali do vězení.

Většina birminghamských černochů se proto zdráhala k demonstracím připojit – což umožňovalo čistě bělošské radnici prohlašovat, že hnutí Martina Luthera Kinga má nízkou podporu.

King sám šel odtud do vězení přesně před třemi týdny, na Velký pátek. George žasl, jak jsou stoupenci segregace omezení: oni netuší, kdo jiný byl uvězněn na Velký pátek? Kinga z čiré zášti strčili na samotku.

Kingovo zadržení se však do novin skoro nedostalo. Černoch, se kterým se zle zachází kvůli tomu, že se domáhá svých práv, není v Americe nic nového. Bílí kazatelé kritizovali Kinga v otevřeném dopise, kterému se dostalo velké publicity. Z vězení napsal odpověď, z níž vyzařovala charakternost. Žádné noviny ji neotiskly, třebaže to možná ještě udělají. Celkově kampaň získala jen malou publicitu.

Birminghamští černí dospívající chlapci a dívky se dožadovali účasti na demonstracích a King dal nakonec souhlas, aby se školním dětem dovolilo připojit se k pochodu, ale nic se nezměnilo: Bull Connor prostě děti strčil do vězení a nikdo se tím nezabýval.

Písně účastníků hnutí zaznívající z kostela byly vzrušující, jenže to nestačí. Kampaň Martina Luthera Kinga v Birminghamu nevede nikam, stejně jako Georgeův milostný život.

George pozoroval hasiče v ulicích na východ od parku. Měli nový druh zbraně. Zdálo se, že to zařízení bere vodu ze dvou přívodních hadic a vypouští ji jedinou tryskou. Tím zřejmě získá proud vody velký tlak. Zařízení bylo namontované na trojnožce, což naznačovalo, že je natolik silné, že se nedá udržet v rukou. George byl rád, že je pouhý pozorovatel a že se pochodu nezúčastní. Tušil, že proud vody dokáže víc než jen člověka promočit.

Dveře kostela se rozlétly a pod trojitou klenbou se vynořila skupina zpívajících studentů ve svátečním oblečení. Pochodovali po dlouhých širokých schodech dolů na ulici. Bylo jich asi šedesát, ale George věděl, že to je jen první skupina: uvnitř byly stovky dalších. Většinou šlo o studenty vyšších ročníků střední školy, ale objevila se mezi nimi i hrstka mladších dětí.

George a Verena je zpovzdálí sledovali. Přihlížející dav v parku jásal a tleskal, zatímco děti kráčely po Šestnácté kolem obchodů a podniků, které většinou vlastnili černoši. Odbočili na východ po Páté avenue a dorazili na roh Sedmnácté, kde jim cestu přehradily policejní zátarasy.

Policejní kapitán promluvil megafonem. „Rozejděte se, vykliďte ulici,“ vyzval účastníky pochodu. Ukázal na hasiče za svými zády. „Jinak dostanete sprchu.“

Při předchozích příležitostech policie prostě nahnala demonstranty do antonů a autobusů a odvezla je do vězení. George však věděl, že vězení jsou nyní přeplněná, a Bull Connor doufal, že se dnes podaří počet zadržených minimalizovat: byl by raději, kdyby všichni odešli domů.

To bylo ovšem to poslední, co hodlali udělat. Šedesát dětí stálo na ulici a tváří v tvář sevřeným řadám bílých policistů zpívalo z plných plic.

Policejní kapitán dal pokyn hasičům a ti pustili vodu. George si povšiml, že používají normální hadice, nikoli vodní dělo na trojnožce. Sprška nicméně zatlačila většinu účastníků pochodu zpátky a přihlížející přiměla pádit přes park a mizet v domovních dveřích. Kapitán do megafonu stále opakoval: „Vykliďte prostor! Vykliďte prostor!“

Většina účastníků pochodu se stáhla – ale nikoli všichni. Deset se jich prostě posadilo. Byli už promočení na kost, a tak vodu ignorovali a zpívali dál.

V tu chvíli hasiči nasadili vodní dělo.

Účinek byl okamžitý. Místo proudu vody, nepříjemného, ale neškodného, zasáhl sedící žáky mocný úder z mohutné trysky. Srazil je dozadu a oni vykřikli bolestí. Jejich píseň se změnila ve zděšený křik.

Nejmenší z nich byla drobounká holčička. Voda ji zvedla ze země a odmrštila stranou. Holčička se kutálela ulicí jako odvanuté listí. Paže a nohy se jen bezmocně míhaly. Přihlížející lidé začali křičet a nadávat.

George zaklel a vyrazil na ulici.

Hasiči neúprosně směřovali trysku hadice na trojnožce na holčičku, takže nemohla z jejího proudu uniknout. Snažili se ji odplavit jako smetí. George byl první z několika mužů, kteří k ní dorazili. Dostal se mezi hadici a holčičku a otočil se k proudu vody zády.

Jako by mu někdo dal ránu pěstí.

Proud ho srazil na kolena. Holčička však teď byla chráněna, zvedla se a rozběhla se k parku. Jenže hasičská hadice ji sledovala a znovu ji povalila.

George se rozzuřil. Hasiči se chovali jako lovečtí psi srážející mladou srnu. Protestní výkřiky kolemstojících mu prozrazovaly, že i oni jsou rozlíceni.

George vyrazil za holčičkou a znovu ji zaštítil. Tentokrát se na úder vodního proudu připravil a podařilo se mu udržet rovnováhu. Poklekl a děvčátko zvedl. Růžové šatečky do kostela měla promáčené. S dívenkou v náručí klopýtal k chodníku. Hasiči ho pronásledovali tryskajícím proudem a pokoušeli se ho znovu srazit na zem, George se však udržel na nohou a podařilo se mu dostat za zaparkované auto.

Postavil dívku na zem. Křičela hrůzou. „Neboj se, už se ti nic nestane,“ konejšil ji George, ale nedala se utišit. Pak k ní přiběhla žena šílená strachy a sevřela ji do náruče. Dívka se k ženě přitiskla a George vytušil, že je to její matka. S pláčem odváděla holčičku pryč.

George byl pohmožděný a promočený. Otočil se, aby zjistil, co se děje. Účastníci pochodu byli všichni vycvičeni k nenásilným protestům, ale rozezlení přihlížející nikoli; George viděl, že to hasičům oplácejí a házejí na ně kamení. Schylovalo se k pouliční bitce.

Verenu George nikde neviděl.

Policie a hasiči postupovali po Páté avenue, snažili se dav rozehnat, ale jejich pohyb zpomaloval příval vrhaných předmětů. Několik mužů vešlo do domů po jižní straně ulice a bombardovalo policisty z oken v patrech: házeli na ně kamení, láhve, odpadky. George se od šarvátky spěšně vzdálil. Zastavil se na dalším nároží před restaurací Jockey Boy, kde stála skupina novinářů a přihlížejících, černých i bílých.

Při pohledu na sever zjistil, že z kostela vycházejí další skupiny mladých účastníků pochodu a vydávají se různými ulicemi směrem k jihu, aby se vyhnuli policejnímu násilí. Bull Connor s tím bude mít problém, protože mu to rozdělí síly.

Connor odpověděl nasazením psů.

Vyběhli z policejních vozů, vrčeli, cenili zuby a vzpínali se na kožených vodítkách. Psovodi vypadali stejně útočně: robustní běloši s policejními čepicemi a slunečními brýlemi. Psi i psovodi, zvířata dychtící zaútočit.

Policisté se psy se vrhli ve smečce vpřed. Účastníci pochodu i kolemjdoucí se snažili utéct, ale na ulici teď byla hlava na hlavě a mnoho lidí se nemohlo dostat pryč. Psi byli hysteričtí vzrušením, štěkali, kousali a rvali lidem nohy a paže do krve.

Někteří lidé prchali na západ, do nitra černošské čtvrti, a policisté je pronásledovali. Jiní hledali útočiště v kostele. George viděl, že zpod trojité klenby už další lidé nevycházejí; demonstrace se chýlila ke konci.

Jenže policie toho ještě neměla dost.

Zničehonic se vedle George objevili dva policisté se psy. Jeden z mužů popadl vysokého černošského mladíka: George si ho předtím všiml, protože chlapec měl na sobě drahý propínací svetr. Bylo mu asi patnáct a demonstrace se nezúčastnil jinak než přihlížením. Policista jím nicméně smýkl, pes vyskočil a zahryzl se chlapci do pasu. Chlapec vykřikl strachy a bolestí. Jeden z novinářů stiskl fotoaparát.

George se chystal zakročit, když policista psa odtáhl. Pak chlapce zatkl pro účast na nepovoleném pochodu.

Vtom si George povšiml bělocha s velkým břichem, oblečeného v košili bez saka, který sledoval chlapcovo zadržení. Podle fotografií v novinách poznal Bulla Connora. „Proč nemáte ostřejšího psa?“ vytkl Connor policistovi.

George měl chuť protestovat. Ten muž má být komisařem pro veřejnou bezpečnost, a přitom jedná jako pouliční násilník.

Pak si však George uvědomil, že i jemu hrozí zatčení, zvlášť teď, když jeho elegantní oblek vypadá jako mokrý hadr na podlahu. Bobbyho Kennedyho by nepotěšilo, kdyby George skončil ve vězení.

George s velkým úsilím potlačil vztek, udržel jazyk za zuby, otočil se a rychle se vydal zpátky do Gastonu.

Naštěstí měl v zavazadle rezervní kalhoty. Osprchoval se, oblékl do čistého a šaty si nechal vyčistit a vyžehlit. Zatelefonoval na ministerstvo spravedlnosti a nadiktoval sekretářce zprávu o dnešních událostech pro Bobbyho Kennedyho. Formuloval ji suše a bez emocí a vynechal skutečnost, že dostal zásah vodním proudem.

Na Verenu opět narazil v hotelové hale. Unikla bez zranění, ale vypadala otřeseně. „Oni nám můžou provádět, co se jim zlíbí!“ zvolala a v jejím hlase zněl náznak hysterie. George pociťoval totéž, ale pro ni to bylo horší. Na rozdíl od něj nepatřila mezi Jezdce svobody a George tušil, že se teď poprvé setkala s násilnou rasovou nenávistí v celé její hrůze.

„Zvu tě na panáka,“ navrhl a zašli do baru.

V příští hodině ji utišil. Většinou jí naslouchal, tu a tam prohodil něco soucitného nebo konejšivého; pomohl jí, aby se zklidnila, tím že sám byl klidný. Díky tomuto úsilí dostal pod kontrolu i své rozbouřené pocity.

V klidu se spolu navečeřeli v hotelové restauraci. Když vyšli po schodech nahoru, byla už tma. Na chodbě se Verena zeptala: „Nezajdeš ke mně?“

Překvapilo ho to. Nebyl to romantický či sexy večer a on to nepovažoval za žádné rande. Byli jen dvěma účastníky protestu, kteří se navzájem utěšovali.

Povšimla si jeho váhání. „Chci jen, aby mě někdo držel,“ vysvětlila mu. „Je to v pořádku?“

Nebyl si jistý, jestli tomu rozumí, ale přikývl.

Před očima mu vytanul obrázek Marie. Potlačil ho. Je načase na ni zapomenout.

Když se ocitli v pokoji, zavřela dveře a objala ho. Přitiskl ji k sobě a políbil ji na čelo. Odvrátila obličej a opřela se mu tváří o rameno. Dobrá, pomyslel si, chceš se objímat, ale líbat ne. Rozhodl se, že se bude prostě řídit tím, co mu naznačí. Pokud jde o něj, je svolný ke všemu.

„Nechci spát sama,“ řekla po chvíli.

„Tak jo,“ odpověděl neutrálně.

„Můžeme se jen tulit?“

„Ano,“ přisvědčil, třebaže nevěřil, že to tak bude.

Vymanila se mu z objetí. Pak se rychle vyzula a stáhla si šaty přes hlavu. Měla na sobě bílou podprsenku a kalhotky. George zíral na její dokonalou krémovou pleť. V několika vteřinách si svlékla spodní prádlo. Prsa měla plochá a pevná s drobnými bradavkami. Pubické ochlupení mělo kaštanový odstín. Byla to zdaleka nejkrásnější žena, jakou kdy viděl nahou.

To vše zaznamenal letmo, protože okamžitě vklouzla do postele.

George se odvrátil a svlékl si košili.

„Tvoje záda!“ vykřikla Verena. „Ach Bože – to je strašné!“

George zásah vodním proudem bolel, ale nenapadlo ho, že důsledky budou vidět. Stoupl si zády k zrcadlu u dveří a ohlédl se přes rameno. Uviděl, co měla Verena na mysli: obrovskou modrofialovou podlitinu.

Pomalu se zul a odložil ponožky. Měl erekci, ale doufal, že ochabne; neochabla. Nemohl s tím nic dělat. Zvedl se a sundal si kalhoty a spodky a pak vklouzl do postele stejně rychle jako ona.

Objali se. Ztopořený penis se jí zabořil do břicha, ale ona nijak nereagovala. Její vlasy ho šimraly na krku, prsa měla přitisknutá na jeho hruď. Byl šíleně vzrušený, ale instinkt mu napovídal, aby se nehýbal, a on ho uposlechl.

Verena se rozplakala. Nejprve tichounce naříkala a George si nebyl jistý, jestli to nenaznačuje sexuální touhu. Pak pocítil na hrudi teplé slzy a Verena se roztřásla vzlyky. Zmohl se na základní gesto útěchy a poplácal ji po zádech.

Částí mysli žasl nad tím, co právě dělá. Leží nahý v posteli s krásnou ženou a může ji jenom poplácat po zádech. Na hlubší úrovni to však dává smysl. Měl nejasný, ale nepochybný pocit, že si navzájem poskytují uklidnění silnější, než jaké přináší sex. Oba byli pod vlivem nějaké silné emoce, i když ji George nedokázal pojmenovat.

Vereniny vzlyky postupně ustaly. Po chvíli se její tělo uvolnilo, dýchání začalo být pravidelné a mělké a ona upadla do bezmoci spánku.

Georgeova erekce ochabla. Zavřel oči a soustředil se na teplo jejího těla a na lehkou ženskou vůni stoupající z její pleti a vlasů. Byl si jistý, že s takovou dívkou v náručí neusne.

Ale usnul.

Když se ráno probudil, byla pryč.

Toho sobotního rána odcházela Maria Summersová do práce v pesimistické náladě.

Zatímco Martin Luther King seděl v alabamském vězení, komise pro občanská práva vydala děsivou zprávu o porušování práv černochů ve státě Mississippi. Jenže Kennedyho vláda zprávu šikovně oslabila. Právník ministerstva spravedlnosti Burke Marshall sepsal interní sdělení, v němž malicherně zpochybňoval její závěry, Mariin šéf Pierre Salinger vylíčil návrhy jako extremistické, a americký tisk byl oklamán.

A všechno řídil muž, kterého Maria miluje. Byla přesvědčená, že prezident Kennedy má dobré srdce, ale nikdy nespouští ze zřetele příští volby. Při loňských volbách v polovině volebního období si vedl dobře: jeho chladnokrevné zvládnutí kubánské raketové krize mu získalo popularitu a očekávané drtivé vítězství republikánů bylo odvráceno. Jenže nyní si dělá starosti se znovuzvolením v příštím roce. Jižanské segregacionisty nemá rád, ale není ochoten obětovat se v boji proti nim.

Takže kampaň za občanská práva šla do ztracena.

Mariin bratr má čtyři děti a ona je má velmi ráda. Tyto děti, stejně jako děti, které v budoucnu může mít i Maria, budou vyrůstat jako druhořadí Američané. Při cestách na Jih budou mít potíže s nalezením hotelu, kde je budou ochotni ubytovat. Jestliže půjdou do bělošského kostela, nedovolí jim vstoupit, ledaže by se kněz považoval za liberálního a nasměroval je do zvláštní, provazem ohrazené části pro černochy. Před veřejnými toaletami narazí na ceduli JEN PRO BÍLÉ a nápis BAREVNÍ je nasměruje ke kýblu na zadním dvorku. Budou se ptát, proč v televizi nejsou žádní černoši, a rodiče nebudou vědět, jak jim odpovědět.

Pak dorazila do kanceláře a spatřila noviny.

Na titulní straně New York Times byla fotografie z Birminghamu, při jejímž spatření Maria zalapala hrůzou po dechu. Ukazovala bílého policistu s divokým německým ovčákem. Pes byl zahryznutý do neškodně vypadajícího černošského chlapce, kterého policista držel za propínací svetr. Policista cenil zuby v dychtivém šklebu, jako by sám chtěl také někoho kousnout.

Nelly Fordhamová zaslechla, jak Maria zalapala po dechu, a zvedla oči od Washington Post. „Hrůza, co?“ poznamenala.

Tentýž snímek se objevil na titulní straně mnoha dalších amerických novin i zahraničních listů.

Maria se posadila k psacímu stolu a začala číst. Se zábleskem naděje si povšimla, že tón komentářů se změnil. Tisk už nemohl ukazovat prstem na Martina Luthera Kinga a obviňovat ho, že jeho kampaň je špatně načasovaná a že by černoši měli být trpěliví. Přístup se změnil díky nezadržitelnému jiskření hromadných sdělovacích prostředků, onomu tajuplnému procesu, který se Maria naučila respektovat, stejně jako se ho naučila obávat.

Její vzrušení rostlo, jak začínala mít podezření, že bílí Jižané zašli příliš daleko. V tisku se nyní hovořilo o násilí páchaném na dětech na amerických ulicích. Noviny stále citovaly muže, kteří všechnu vinu svalovali na Kinga a jeho agitátory, ale obvyklý sebejistý tón segregacionistů zmizel; nyní se objevily náznaky zoufalého popírání. Je možné, aby jedna fotografie všechno změnila?

Do kanceláře vešel Salinger. „Dávejte všichni pozor,“ oslovil je. „Prezident se ráno podíval na noviny, uviděl fotografie z Birminghamu a byl znechucen – a chce, aby to tisk věděl. Tohle není oficiální prohlášení, je to neoficiální informace. Klíčové slovo je ‚znechucen‘. Pusťte to okamžitě ven, prosím.“

Maria pohlédla na Nelly a obě zvedly obočí. Tohle je změna.

Maria zvedla telefon.

V pondělí ráno se George pohyboval jako stařec; opatrně se snažil minimalizovat bodavou bolest. Podle novin vyvíjelo vodní dělo birminghamských hasičů tlak téměř sedmi kilogramů na centimetr čtvereční. A George cítil každý tento kilogram na každém centimetru svých zad.

V pondělí ráno mělo bolesti víc lidí. Pohmožděniny utrpěly stovky demonstrantů. Některé z nich pokousali psi natolik, že potřebovali rány sešít. Tisíce školáků seděly stále ve vězení.

George se modlil, aby tohle utrpení k něčemu bylo.

Nyní jim svitla naděje. Bohatí bílí podnikatelé z Birminghamu chtěli konflikt ukončit. Nikdo nenakupoval: černošský bojkot obchodů v centru města začal být ještě efektivnější v důsledku strachu bělochů, že by se mohli připlést do pouličních nepokojů. I paličatí majitelé oceláren a továren pociťovali, že jejich byznysu škodí pověst Birminghamu jako světové metropole násilnického rasismu.

A Bílý dům se nechtěl v této souvislosti nadále objevovat na titulních stranách světového tisku. Zahraniční noviny, které považovaly právo černochů na spravedlnost a demokracii za samozřejmé, nechápaly, proč americký prezident zřejmě nedokáže prosadit své vlastní zákony.

Bobby Kennedy vyslal Burkeho Marshalla, aby se pokusil dosáhnout dohody s předními obyvateli Birminghamu. Asistenta mu dělal Dennis Wilson. George nevěřil ani jednomu z nich. Marshall oslabil zprávu komise pro občanská práva banálními legálními námitkami a Dennis na George odjakživa žárlil.

Birminghamská bílá elita by s Martinem Lutherem Kingem přímo nejednala, a tak Dennis a George museli jako prostředníci navázat spojení s Verenou zastupující Kinga.

Burke Marshall chtěl, aby King odvolal pondělní demonstraci. „A uvolnil tlak právě ve chvíli, kdy získáváme výhodu?“ obrátila se Verena nevěřícně na Dennise Wilsona v elegantní hale motelu Gaston. George souhlasně přikývl.

„Radnice teď stejně nic dělat nemůže,“ odpověděl Dennis.

Radnice procházela svou zvláštní, avšak návaznou krizí: Bull Connor vznesl právní námitky proti volbám, ve kterých prohrál, takže tu teď byli dva muži, kteří se považovali za starosty. „Jsou tedy rozděleni a oslabeni – to je dobře!“ prohlásila Verena. „Jestliže budeme čekat, až si své různice vyřeší, budou pak silnější a odhodlanější. Copak vy v Bílém domě nevíte nic o politice?“

Dennis předstíral, že účastníci kampaně za občanská práva nemají jasno v tom, čeho chtějí dosáhnout. Tohle také Verenu pobouřilo. „Máme čtyři prosté požadavky,“ odpověděla. „Zaprvé: okamžité zrušení rasové segregace v bufetech, na toaletách, u veřejných fontánek na pití a všude v obchodech. Zadruhé: nediskriminační přijímání a služební postup černošských zaměstnanců v obchodech. Zatřetí: propuštění všech zadržených demonstrantů z vězení a odložení jejich případů. Začtvrté: do budoucna vytvoření výboru tvořeného dvěma rasami, který bude jednat o zrušení rasové segregace u policie, ve školách, parcích, kinech a hotelech.“ Probodla Dennise pohledem. „Je v tom něco nejasného?“

King požadoval věci, které měly být samozřejmé, ale pro bílé to přesto bylo příliš. Večer se Dennis vrátil do Gastonu a sdělil Georgeovi a Vereně protinávrhy. Majitelé obchodů jsou ochotni okamžitě zrušit segregaci ve zkušebních kabinkách, po jistém odkladu v dalších zařízeních. Pět či šest černošských zaměstnanců může být povýšeno do „pozic s kravatou“, jakmile demonstrace skončí. Podnikatelé nemůžou udělat nic s uvězněnými, protože to je věc soudů. Pokud jde o segregaci ve školách a v dalších městských zařízeních, je třeba se obrátit na starostu a radnici.

Dennis měl radost. Bílí poprvé vyjednávají!

Jenže Verena reagovala opovržlivě. „Tohle není nic,“ prohlásila. „Nikdy nepošlou dvě ženy do jedné kabinky, takže tady se dá stěží mluvit o segregaci. A v Birminghamu je víc než pět černochů, kteří si můžou uvázat kravatu. Pokud jde o zbytek –“

„Říkají, že nemají žádnou moc, aby zvrátili rozhodnutí soudů nebo změnili zákony.“

„To jste tak naivní?“ podivila se Verena. „V tomhle městě soudy a radnice dělají, co jim řeknou podnikatelé.“

Bobby Kennedy požádal George, aby sestavil seznam nejvlivnějších bílých podnikatelů ve městě včetně jejich telefonních čísel. Prezident jim osobně zavolá a oznámí jim, že je zapotřebí, aby přistoupili na kompromis.

George zaznamenal další vzrušující signály. Při masových shromážděních v birminghamských kostelích v pondělí večer se vybralo na kampaň neuvěřitelných čtyřicet tisíc dolarů: Kingovi lidé museli peníze počítat celou noc a dělali to v motelovém pokoji pronajatém pro tento účel. Další částky přicházely poštou. Hnutí dosud žilo doslova z ruky do úst, ale Bull Connor a jeho psi mu zajistili nečekané peníze.

Verena a Kingovi lidé se pozdě v noci sešli v obývacím pokoji Kingova apartmánu, aby se poradili, jak udržet tlak. George nebyl přizvaný – nechtěl se dozvědět věci, které by se třeba cítil povinován hlásit Bobbymu –, a tak šel spát.

Ráno si na sebe vzal oblek a v deset hodin sešel dolů na Kingovu tiskovou konferenci. Na dvoře před motelem se tísnila víc než stovka novinářů z celého světa, všichni se potili pod alabamských sluncem. Kingova birminghamská kampaň byla žhavým tématem – opět díky Bullu Connorovi. „Události posledních několika dnů v Birminghamu znamenají přechod nenásilného hnutí do dospělosti,“ prohlásil King. „Tohle je splnění snu.“

George neviděl nikde Verenu a rostlo v něm podezření, že to hlavní se odehrává možná někde jinde. Odešel z motelu a obešel blok ke kostelu. Verenu nenašel, ale povšiml si, že ze suterénu kostela vycházejí školáci a nastupují do aut parkujících v řadě za sebou na Páté avenue. Dospělí, kteří na ně dohlíželi, působili na George dojmem násilné nenucenosti.

Narazil na Dennise Wilsona, který měl novinku. „Výbor předních občanů má mimořádnou schůzi v obchodní komoře.“

George už slyšel o této neoficiální skupině přezdívané Velcí mezci.

Byli to muži, kteří měli ve městě skutečnou moc. Jestliže panikaří, něco se muselo změnit.

„Co plánují Kingovi lidé?“ zeptal se Dennis.

George byl rád, že to neví. „Nepozvali mě na schůzi,“ odpověděl. „Ale něco upekli.“

Odloučil se od Dennise a vydal se do centra. Třebaže šel sám, uvědomoval si, že ho můžou zatknout pro účast na nepovoleném pochodu, ale musí to risknout: kdyby se schovával v Gastonu, nebyl by Bobbymu k ničemu.

Za deset minut dorazil do typické jižanské obchodní čtvrti: obchodní domy, kina, administrativní budovy a železnice procházející středem.

George si domyslel Kingův plán, teprve když viděl, jak se rozbíhá.

Černoši kráčející samotní nebo ve dvojicích či ve třech se náhle začali shromažďovat a vytahovat cedule, které do této chvíle ukrývali. Někteří usedli na zem a obsadili chodník, jiní poklekli k modlitbě na schodech masivní radniční budovy ve stylu art deco. Školní mládež zpívající náboženské písně utvořila řetěz; mladí vbíhali do segregovaných obchodů a zase z nich vycházeli ven. Doprava se postupně zcela zastavila.

Policii to zastihlo nepřipravenou: soustředili se na park Kellyho Ingrama o necelý kilometr dál a demonstranti je nepříjemně překvapili. George si však byl jistý, že tento protest si zachová přátelskou atmosféru, jen dokud Bull Connor zůstane vyvedený z rovnováhy.

Když se George vrátil do Gastonu, dopoledne už přecházelo v odpoledne. Zastihl tam Verenu; vypadala znepokojeně. „Tohle je skvělé, ale nemáme to pod kontrolou,“ konstatovala. „Naši lidé jsou trénovaní v nenásilném protestu, ale teď se připojují tisíce dalších, kteří nemají žádnou disciplínu.“

„Tím se zvyšuje tlak na Velké mezky,“ namítl George.

„Jenže my nechceme, aby guvernér vyhlásil stanné právo.“ Guvernérem Alabamy byl zatvrzelý stoupenec segregace George Wallace.

„Stanné právo znamená federální kontrolu,“ zdůraznil George. „Pak by prezident musel přikázat aspoň částečnou integraci.“

„Jestliže k tomu budou Velcí mezci nuceni zvenčí, najdou si způsob, jak to zmařit. Lepší by bylo, kdyby k tomu rozhodnutí došli sami.“

Verena má citlivé politické uvažování, to bylo Georgeovi jasné. Bezpochyby se od Kinga hodně naučila. Nebyl si však jistý, jestli má pravdu tentokrát.

Snědl šunkový sendvič a vyšel znovu ven. Atmosféra v okolí parku Kellyho Ingrama byla teď napjatější. V parku se pohybovaly stovky policistů, kteří pohupovali obušky a drželi na vodítku vzpínající se psy. Hasiči obraceli proudy vody na každého, kdo mířil do centra. Černoši, které použití hadic popudilo, začali na policisty házet kamení a láhve od koly. Verena a další členové Kingova týmu procházeli mezi lidmi a prosili je, aby zachovali klid a zdrželi se násilí, jenže moc velký úspěch nezaznamenali. Po Šestnácté ulici popojíždělo sem tam podivné vozidlo, lidmi přezdívané „tank“, s Bullem Connorem, který přes megafon vyřvával: „Rozejděte se! Vykliďte ulice!“ Georgeovi už předtím kdosi říkal, že to není tank, ale obrněné vozidlo, které Connor koupil z armádních přebytků.

George zahlédl Freda Shuttleswortha, Kingova rivala v úloze vůdce kampaně. Byl to elegantně oblečený jednačtyřicetiletý, šlachovitý a houževnatě působící muž se zastřiženým knírkem. Přežil dva bombové útoky a jeho manželku pobodal člen Ku-klux-klanu, ale on zřejmě neměl strach a odmítal z města odejít. „Nebyl jsem zachráněn, abych utíkal,“ říkával s oblibou. Třebaže byl rozený bojovník, nyní se pokoušel některé mladíky usměrnit. „Nesmíte si policisty dobírat,“ napomínal je. „Nedělejte, že je chcete napadnout.“ George si pomyslel, že je to dobrá rada.

Chlapci se kolem Shuttleswortha shromáždili a on je odváděl jako krysař z Hameln zpátky ke kostelu; mával přitom bílým kapesníkem ve snaze ukázat policii svůj pokojný záměr.

Téměř to vyšlo.

Shuttlesworth odvedl chlapce kolem hasičských vozů před kostelem ke vchodu do suterénu, který byl na úrovni ulice, a nasměroval je dovnitř a po schodech dolů. Když byli všichni uvnitř, otočil se, aby je následoval. V tu chvíli George zaslechl jednoho z hasičů: „Trochu reverenda propláchnem.“

Shuttlesworth se zamračeně ohlédl. Proud z vodního děla ho zasáhl přímo do prsou. Zapotácel se, pak padl naznak na schody a s křikem se valil dolů.

„Ach můj Bože, zasáhli Shuttleswortha!“ vykřikl kdosi.

George se vrhl dovnitř. Shuttlesworth ležel pod schody a sípal. „Jste v pořádku?“ strachoval se George, ale Shuttlesworth nedokázal odpovědět. „Sežeňte někdo sanitku, rychle!“ zavolal George.

George ohromilo, že místní úřady můžou být tak hloupé. Shuttlesworth je nesmírně populární postava. Chtějí snad skutečně vyprovokovat násilnosti?

Sanitky byly připravené nedaleko a za jednu či dvě minuty už dva muži vynášeli Shuttlesworthe na nosítkách ven.

George šel za nimi až na chodník. Kolem se nebezpečně hemžili černí přihlížející a bílí policisté. Seběhli se novináři a při nakládání nosítek do sanitky cvakaly spouště fotoaparátů. Všichni sledovali, jak vůz odjíždí.

Chvíli poté se objevil Bull Connor. „Týden jsem čekal, až uvidím, jak to Shuttlesworth schytá z hadice,“ poznamenal žoviálně. „Škoda že jsem o to přišel.“

George zuřil. Doufal, že někdo z kolemjdoucích praští pěstí do Connorova tlustého obličeje.

„Odjel sanitkou,“ informoval ho jeden z bílých novinářů.

„Škoda že ne pohřebákem,“ ušklíbl se Connor.

George se musel otočit, aby ovládl zuřivost. Zachránil ho Dennis Wilson, který se tu zčistajasna objevil a popadl ho za paži. „Dobrá zpráva!“ oznámil. „Velcí mezci couvli!“

George se na patě otočil. „Jak to myslíš, že couvli?“

„Vytvořili výbor pro jednání s účastníky kampaně.“

Tohle byla dobrá zpráva. Něco je změnilo: demonstrace nebo telefonát od prezidenta či hrozba stanného práva. Ať už byl důvod jakýkoli, jsou teď natolik zoufalí, že jsou ochotni sednout si s černochy a jednat o příměří. Třeba ho lze dohodnout dřív, než propuknou skutečně vážné násilnosti.

„Jenže potřebujou nějaké místo k tomu setkání,“ dodal Dennis.

„Verena bude o něčem vědět. Pojďme ji najít.“ George se už chystal odejít, pak se ale zastavil a ohlédl se zpátky na Bulla Connora. V té chvíli si uvědomil, že na Connorovi přestává záležet. Connor se vyskytoval na ulicích, poškleboval se aktivistům za občanská práva, ale nejmocnější muži města v obchodní komoře mezitím změnili kurz – a udělali to bez konzultace s Connorem. Možná přichází doba, kdy tlustí bílí hrubiáni už Jihu vládnout nebudou.

Ale možná taky nepřichází.

Kompromis oznámili na páteční tiskové konferenci. Zúčastnil se jí Fred Shuttlesworth, který měl od vodního děla polámaná žebra. „Birmingham dnes dosáhl dohody se svým svědomím!“ prohlásil; krátce nato omdlel a museli ho vynést ven. Martin Luther King vyhlásil vítězství a odletěl domů do Atlanty.

Birminghamská bílá elita konečně souhlasila s jistým odstraněním rasové diskriminace. Verena si stěžovala, že to není nic moc, a svým způsobem měla pravdu: udělali jen pár drobných ústupků. George však byl přesvědčený, že se uskutečnila obrovská zásadní změna: bílí akceptovali, že o segregaci musejí s černochy jednat. Už nemohou prostě vyhlásit zákon. Tato jednání budou pokračovat a můžou se ubírat pouze jedním směrem.

Ať už to byl malý krok vpřed, nebo velký bod obratu, v sobotu v noci všichni barevní obyvatelé Birminghamu oslavovali a Verena pozvala George do svého pokoje.

Brzy zjistil, že není z těch dívek, které mají rády, když se v posteli ujme vedení muž. Věděla, co chce, a nedělalo jí problém si o to říct. Georgeovi to vyhovovalo.

Vyhovovalo mu skoro všechno. Její krásné bledé tělo ho uchvacovalo, stejně jako ty kouzelné zelené oči. Při milování hodně povídala, říkala mu, jak se cítí, a ptala se, jestli se mu to líbí, nebo ho to přivádí do rozpaků; rozhovor zvyšoval jejich intimitu. Víc než kdy jindy si uvědomoval, jak může být sex cestou k poznání nejen těla, ale i charakteru druhé osoby.

Ke konci chtěla nahoru. I tohle bylo nové: to s ním ještě nedělala žádná žena. Klekla si obkročmo na něj, on ji uchopil za boky a pohyboval s ní. Zavřela oči, on však ne. Uchváceně a očarovaně pozoroval její obličej, a když nakonec dosáhla vyvrcholení, dosáhl ho také.

Pár minut před půlnocí, zatímco Verena zmizela v koupelně, si stoupl v županu k oknu a díval se na lampy na Páté avenue. V duchu se vrátil k dohodě, kterou King uzavřel s birminghamskými bělochy. Tušil, že pokud je tohle triumf hnutí za občanská práva, pak zatvrzelí stoupenci rasové segregace porážku nepřijmou; ale co udělají? Bull Connor bezpochyby má nějaký plán, jak dohodu sabotovat. A nejspíš ho má i rasistický guvernér George Wallace.

Téhož dne se konalo shromáždění Ku-klux-klanu v Bessemeru, městečku vzdáleném asi třicet kilometrů od Birminghamu. Podle informací tajné služby Bobbyho Kennedyho se tam dostavili stoupenci z Georgie, Tennessee, Jižní Karolíny a Mississippi. Řečníci je bezpochyby přivedli v průběhu večera k nepříčetnému pobouření nad tím, že se Birmingham vzdal černým. Touto dobou už ženy a děti určitě odešly domů, ale muži začali pít a jeden před druhým se chvástali, co udělají.

Zítra bude neděle 12. května, Den matek. George si připomněl Den matek před dvěma lety, kdy se ho – a další Jezdce svobody – pokusili zabít zápalnými bombami vrženými na jejich autobus v Annistonu, ani ne sto kilometrů odtud.

Verena vyšla z koupelny. „Pojď zpátky do postele,“ lákala ho a vklouzla pod přikrývku.

George se nemohl dočkat. Doufal, že do svítání se s ní bude aspoň ještě jednou milovat. Jenže právě když se odvracel od okna, cosi upoutalo jeho pozornost. Po Páté avenue se přibližovaly přední světlomety dvou automobilů. První byl bílý hlídkový vůz birminghamské policie zřetelně označený číslem 25. Následoval ho starý chevrolet z padesátých let se zaoblenou přídí. Když obě auta dojela na úroveň Gastonu, zpomalila.

George si náhle všiml, že místní i státní policisté, kteří v ulici hlídkovali, zmizeli. Na chodníku nikdo nebyl.

Co se k čertu…?

Vteřinu poté cosi vylétlo z otevřeného zadního okna chevroletu přes chodník ke zdi motelu. Předmět dopadl přímo pod okna rohového apartmánu číslo 30, kde až do svého dnešního odjezdu přebýval Martin Luther King.

Pak obě auta zrychlila.

George se odvrátil od okna, dvěma skoky proletěl pokojem a vrhl se na Verenu.

Neměla ani čas na protest vykřiknout, protože vše přehlušila obrovská rána. Celá budova se otřásla jako při zemětřesení. Vzduch naplnily zvuky tříštícího se skla a rachot padajícího zdiva. Okno jejich pokoje se rozlétlo a cinkot rozbíjejícího se skla připomínal umíráček. Na chvíli se rozhostilo strašidelné ticho. Zatímco motory obou automobilů už odezněly, George zaslechl z budovy křik a nářek.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Vereny.

„Co se krucinál stalo?“ nechápala.

„Někdo hodil z auta bombu.“ Zamračil se. „To auto mělo policejní doprovod. Věřila bys tomu?“

„V tomhle městě? To si piš, že ano.“

George se odkulil stranou a rozhlédl se po pokoji. Na podlaze se všude válelo rozbité sklo. Konec postele byl ovinutý kusem zelené látky a George si po chvíli uvědomil, že je to záclona. Výbuch smetl ze stěny obrázek prezidenta Roosevelta; teď ležel na koberci a nad prezidentovým úsměvem se roztáhly pavučinky rozpraskaného skla.

„Musíme jít dolů,“ vyhrkla Verena. „Možná tam budou ranění.“

„Počkej moment,“ zadržel ji George. „Přinesu ti boty.“ Spustil nohy na čistý kus koberce. Aby mohl přejít přes pokoj, musel vysbírat střepy a odházet je stranou. Její a jeho boty stály ve vestavěné skříni vedle sebe: tohle se mu líbilo. Nazul si černé kožené polobotky, pak vzal Vereniny bílé střevíčky na krátkém úzkém podpatku a donesl jí je.

Světla zhasla.

Oba se ve tmě rychle oblékli. Zjistili, že v koupelně neteče voda. Seběhli dolů.

Potemnělá hotelová hala byla plná panikařících zaměstnanců i hostů. Několik lidí krvácelo, ale zdálo se, že o život nikdo nepřišel. George se protlačil ven. Ve světle pouličních lamp spatřil jedenapůlmetrovou díru ve zdi budovy a hromadu suti na chodníku. Obytné přívěsy parkující na sousedním pozemku výbuch zcela zničil, ale jako zázrakem nebyl nikdo těžce zraněn.

Dorazil policista se psem, pak sanitka, pak další policisté. Před motelem a v parku Kellyho Ingrama v sousedství se začaly zlověstně shromažďovat skupiny černochů. George si z úzkostí uvědomil, že tohle nejsou ti nenásilní křesťané, co radostně pochodovali za zpěvu náboženských písní z baptistického kostela na Šestnácté ulici. Tento dav strávil sobotní večer popíjením v hospodách, kulečníkových hernách a levných restauracích s jukeboxem; tito lidé nevyznávají gándhíovskou filozofii pasivního odporu, kterou upřednostňuje Martin Luther King.

Někdo přinesl zprávu, že o několik bloků dál vybuchla druhá bomba na faře, kde bydlí bratr Martina Luthera Kinga – Alfred, známý jako A. D. King. Očitý svědek viděl, že několik vteřin před výbuchem položil uniformovaný policista na verandu jakýsi balík. Birminghamská policie se očividně pokusila zavraždit oba bratry Kingovy zároveň.

To dav rozlítilo ještě víc.

Za chvíli začali házet láhve a kamení. Oblíbeným terčem se stali psi a vodní dělo. George se vrátil do motelu. Verena pomáhala ve světle baterky vyprostit ze zničeného přízemního pokoje starší černou paní.

„Venku to začíná být ošklivé,“ řekl Vereně. „Házejí na policisty kamení.“

„To by taky sakra měli. Vždyť oni jsou ti, co házeli bomby.“

„Uvažuj,“ naléhal George. „Proč bílí chtějí dneska v noci vyvolat pouliční nepokoje? Aby sabotovali dohodu.“

Otřela si čelo zašpiněné prachem z omítky. George pozoroval její obličej a viděl, že vztek ustoupil a vystřídalo ho chladné uvažování. „Máš pravdu,“ přikývla.

„Nemůžeme jim to dovolit.“

„Jak je ale zarazíme?“

„Musíme sem dostat všechny vůdce hnutí, aby lidi uklidnili.“

Znovu přikývla. „Kruci ano. Hned je začnu shánět.“

George se vrátil ven. Nepokoje rychle eskalovaly. Uprostřed ulice hořel převrácený taxík. O blok dál byl v plamenech obchod s potravinami. Policejní hlídkové vozy přijíždějící od centra zastavilo na Sedmnácté ulici krupobití kamení.

George popadl megafon a oslovil dav. „Zachovejte klid!“ žádal je. „Neohrozte naši dohodu! Segregacionisti se snaží vyvolat nepokoje – nedopusťte, aby uspěli! Jděte domů!“

„Jak to, že pokaždý, když oni začnou s násilnostma, my musíme jít domů?“ namítl černoch stojící poblíž.

George vyskočil na kapotu zaparkovaného auta a stoupl si na střechu. „Tohle nám nepomůže!“ naléhal. „Naše hnutí je nenásilné! Jděte všichni domů!“

„My jsme nenásilný, ale oni nejsou!“ vykřikl kdosi.

Pak proletěla vzduchem prázdná láhev od whisky a trefila George do čela. Sáhl si na hlavu. Bolelo to, ale krev mu netekla.

Ostatní dali na jeho naléhání. Objevila se Verena s několika vůdci hnutí a kazateli; všichni se vmísili do davu a pomáhali lidi přemluvit. Na jiné auto se postavil A. D. King. „Právě nám hodili domů bombu,“ zvolal. „Říkáme, Bože, odpusť jim, neboť nevědí, co činí. Vy nám ale nepomáháte – vy nám ubližujete! Prosím, vykliďte tenhle park!“

Pomalu to začalo zabírat. George si povšiml, že Bulla Connora není vidět: velení tu měl policejní náčelník Jamie Moore – spíš profesionál než politický pověřenec – a to pomohlo. Zdálo se, že se postoj policie mění. Psovodi a hasiči už nevypadali, jako by dychtili po boji. George zaslechl, jak jeden policista říká skupině černochů: „Jsme vaši přátelé!“ Byly to kecy, ale nového druhu.

George si uvědomil, že mezi stoupenci segregace jsou jestřábi i holubice. Martin Luther King se spojil s holubicemi, a tím vyzrál na jestřáby. Nyní se jestřábi snaží znovu roznítit oheň nenávisti. Nesmí se jim dovolit, aby uspěli.

Když dav nepodněcovala policejní agrese, lidé ztratili touhu po násilnostech. George slyšel, že se začínají ozývat jiné poznámky. Poté co se zhroutil strop potravinářského obchodu, ozvaly se kajícné výkřiky. „Krucinál tohle je ostuda!“ zvolal nějaký muž a další se přidal: „To jsme tedy přehnali!“

Nakonec je kazatelé přiměli ke zpěvu a Georgeovi se ulevilo. Cítil, že nebezpečí pominulo.

Na rohu Páté avenue a Sedmnácté ulice vyhledal náčelníka Moorea. „Potřebujeme dostat do motelu opraváře, náčelníku,“ požádal zdvořile. „Nejde tam elektřina ani voda a hygienické podmínky se velice rychle zhoršují.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ odpověděl Moore a přiložil k uchu příruční vysílačku.

Jenže dřív než do ní stačil promluvit, objevila se státní policie.

Měli modré přílby, karabiny a dvouhlavňové brokovnice. Dorazili ve spěchu, většinou auty, někteří na koni. V několika vteřinách jich tu bylo víc než dvě stě. George na ně s hrůzou vytřeštil oči. Tohle je katastrofa – tihle muži znovu vyprovokují násilnosti. Uvědomil si však, že právě tohle guvernér Wallace chce. Wallace teď viděl, stejně jako Bull Connor a bomboví útočníci, že jedinou nadějí pro segregacionisty je úplné zhroucení zákona a pořádku.

U chodníku zastavilo auto a z něj vyskočil Wallaceův ředitel odboru veřejné bezpečnosti plukovník Al Lingo s brokovnicí v ruce. Dva muži, kteří ho doprovázeli, zřejmě osobní strážci, třímali samopaly Thompson.

Náčelník Moore zastrčil vysílačku do pouzdra. Promluvil tlumeně, ale dbal na to, aby neoslovil Linga jeho hodností. „Ocenil bych, kdybyste odešli, pane Lingo.“

Lingo se neobtěžoval žádnými zdvořilostmi. „Stáhněte se s tím svým zbabělým zadkem zpátky na služebnu,“ zavrčel. „Teď tady velím já a mám příkaz zahnat ty černý parchanty do postele.“

George očekával, že mu přikážou, aby zmizel, ale soustředili se na svou hádku natolik, že si ho nevšímali.

„Ty zbraně nejsou zapotřebí,“ poznamenal Moore. „Co kdybyste si je strčili na záda? Ještě někoho zabijete.“

„Máte sakra pravdu!“ zařval Lingo.

George se dal rychle na ústup, zamířil zpátky do motelu.

Těsně předtím, než vstoupil dovnitř, se ohlédl a viděl, jak se státní policisté rozbíhají proti davu.

Nepokoje vypukly znovu v plné síle.

George našel Verenu na dvoře motelu. „Musím odletět do Washingtonu,“ oznámil jí.

Nechtělo se mu odtud. Chtěl tady zůstat s Verenou, povídat si s ní, prohlubovat jejich nově objevený důvěrný vztah. Chtěl, aby se do něj zamilovala. Jenže tohle bude muset počkat.

„Co chceš ve Washingtonu dělat?“ zeptala se.

„Postarat se, aby bratři Kennedyovi porozuměli tomu, co se děje. Musejí se dozvědět, že guvernér Wallace vyvolává násilnosti, aby zmařil dohodu.“

„Jsou tři hodiny ráno.“

„Rád bych dorazil na letiště co nejdřív, abych odletěl prvním spojem. Možná bych mohl letět přes Atlantu.“

„Jak se dostaneš na letiště?“

„Chytnu si taxi.“

„Žádný taxikář nevezme dneska v noci černocha – a už vůbec ne černocha s boulí na čele.“

George si zkoumavě sáhl na obličej a nahmatal bouli přesně tam, jak říkala. „Jak se to stalo?“ nechápal.

„Mám dojem, že jsem viděla, jak tě trefila láhev.“

„Ach ano. Možná to je hloupé, ale já se musím pokusit dostat na letiště.“

„A co tvoje věci?“

„Ve tmě balit nemůžu. Ostatně moc toho nemám. Prostě odejdu hned teď.“

„Buď opatrný,“ nabádala ho.

Políbil ji. Objala ho kolem krku a přitiskla k němu své štíhlé tělo. „Bylo to nádherné,“ zašeptala. Pak ho pustila.

Odešel z motelu. Ulice směřující přímo do centra byly východním směrem zablokované; bude to muset vzít oklikou. Kráčel na sever, pak na západ, a když měl pocit, že je dostatečně daleko od míst nepokojů, zamířil na východ. Žádné taxi neviděl. Možná bude muset počkat na první nedělní ranní autobus.

Na východní obloze se ukazovalo slabé světlo, když vedle něj se skřípěním kol zastavilo auto. Připravil se na útěk, obával se bílých samozvaných strážců zákona, ale rozmyslel si to, když spatřil vystupovat tři státní policisty s puškami v rukou.

Ti by nepotřebovali žádný zvláštní důvod k tomu, aby mě zabili, pomyslel si se strachem.

Vedl je malý muž s pyšnou chůzí. George si povšiml seržantských výložek. „Kampak, chlapče?“ zeptal se seržant.

„Snažím se dostat na letiště, seržante,“ odpověděl George. „Možná mi můžete poradit, kde najdu taxi.“

Seržant se s úšklebkem obrátil k ostatním. „Snaží se dostat na letiště,“ opakoval, jako by ta představa byla hrozně k smíchu. „Myslí si, že mu pomůžeme chytit taxíka!“

Jeho podřízení se uznale zasmáli.

„A copak budeš na letišti dělat?“ zeptal se seržant George. „Uklízet hajzly?“

„Chci na letadlo do Washingtonu. Pracuju na ministerstvu spravedlnosti. Jsem právník.“

„Nekecej! Tak já zase pracuju pro George Wallace, alabamskýho guvernéra, a my tady u nás Washington moc nežerem. Tak si koukej nalízt tady do toho fára, než ti urazím palici.“

„Kvůli čemu mě zadržujete?“

„Nehraj to na mě, chlapče.“

„Jestliže mě zadržíte bez dostatečného důvodu, jste zločinec, a ne policista.“

Seržant se náhle prudce ohnal puškou, pažbou napřed. George uhnul a instinktivně zvedl ruku, aby si chránil obličej. Dřevěná pažba mu bolestně zasáhla levé zápěstí. Druzí dva policisté ho popadli za paže. Nekladl žádný odpor, ale vlekli ho, jako by se vzpouzel. Seržant otevřel zadní dveře vozu a muži ho hodili na zadní sedadlo. Zabouchli dveře dřív, než byl celý ve voze, a přiskřípli mu nohu, až bolestně vykřikl. Otevřeli znovu dveře, poraněnou nohu mu strčili dovnitř a dveře zavřeli.

Sesunul se na sedadlo. Noha ho bolela, ale se zápěstím to bylo horší. Můžou nám dělat, co se jim zlíbí, pomyslel si, protože jsme černí. V tu chvíli litoval, že místo aby vyzýval lid, aby se uklidnili a šli domů, neházel na policisty kamení a láhve.

Státní policisté ho zavezli ke Gastonu. Otevřeli zadní dveře a vystrčili George ven. Sevřel si levé zápěstí pravou rukou a kulhal zpátky na nádvoří.

Později ráno konečně našel taxi s černým šoférem a odjel na letiště, kde chytil letadlo do Washingtonu. Levé zápěstí ho bolelo natolik, že nemohl vůbec používat levou paži, a tak jí odlehčil aspoň tím, že strčil ruku do kapsy. Zápěstí mu oteklo a kvůli bolesti si musel sundat hodinky a rozepnout manžetu na rukávu košile.

Z telefonní budky na letišti ve Washingtonu zavolal na ministerstvo spravedlnosti a dozvěděl se, že v šest hodin odpoledne bude v Bílém domě mimořádná porada. Prezident letí z Camp David a Burkeho Marshalla už dopravil vrtulník ze Západní Virginie. Bobby je na cestě na ministerstvo a naléhavě žádá informace, a ne, není čas, aby George jel domů a převlékl se.

George se zapřísahal, že od této chvíle bude mít pořád v šupleti psacího stolu čistou košili; odjel taxíkem na ministerstvo spravedlnosti a šel přímo do Bobbyho kanceláře.

George trval na tom, že jeho poranění jsou příliš nicotná, aby vyžadovala lékařské ošetření, třebaže sebou pokaždé trhl, když se pokusil pohnout levou paží. Ministru spravedlnosti a skupině poradců včetně Marshalla podal souhrnnou informaci o nočních událostech. Z nějakého důvodu tu byl i Bobbyho obrovský černý novofundlandský pes Brumus.

„Příměří, které se s takovými obtížemi tento týden dohodlo, jev ohrožení,“ zdůraznil George na závěr. „Bombové útoky a brutalita státní policie oslabily příslib černochů využívat nenásilné prostředky. Na druhou stranu nepokoje podryly postavení bělochů, kteří vyjednávali s Martinem Lutherem Kingem. Nepřátelé integrace George Wallace a Bull Connor doufají, že jedna nebo obě strany dohodu zruší. Tomu musíme nějak zabránit.“

„Tohle je dost zřejmé,“ přisvědčil Bobby.

Nasedli do Bobbyho auta Ford Galaxie 500. Bylo léto a auto mělo staženou střechu. Vydali se na krátký úsek k Bílému domu. Brumusovi se jízda náramně líbila.

Před Bílým domem se shromáždilo několik tisíc demonstrantů, očividně směsice bílých i černých, s cedulemi ZACHRAŇTE ŠKOLÁKY Z BIRMINGHAMU.

Prezident Kennedy byl v oválné pracovně, seděl ve svém oblíbeném houpacím křesle a čekal na skupinu z ministerstva spravedlnosti. Spolu s ním tu byla trojice mocných mužů: zázračné dítě ministr obrany McNamara, dále náměstek ministra obrany a náčelník štábu ozbrojených sil.

George si uvědomil, že tato skupina se tu dnes sešla, protože v noci začali černoši v Birminghamu zakládat požáry a házet láhve. Taková mimořádná schůzka nebyla svolána za celá léta nenásilných občanských protestů, ani když Ku-klux-klan prováděl bombové útoky na domy černochů. Pouliční nepokoje přinášejí výsledky.

Tito muži se zde sešli, aby projednali vyslání armády do Birminghamu. Bobby se jako vždy soustředil na politickou realitu. „Lidé budou požadovat, aby prezident jednal,“ řekl. „Jenže je tu problém. Nemůžeme připustit, že posíláme federální vojáky, aby dostali pod kontrolu státní policii – to by znamenalo, že Bílý dům vyhlašuje válku státu Alabama. Museli bychom proto říct, že mají dostat pod kontrolu účastníky nepokojů – a to by znamenalo, že Bílý dům vyhlašuje válku černochům.“

Prezident Kennedy okamžitě pochopil. „Jakmile by bílí měli podporu federálních vojsk, mohli by právě uzavřenou dohodu jednoduše roztrhat,“ dodal.

Jinými slovy, pomyslel si George, dohodu udržuje naživu hrozba černošských nepokojů. Tento závěr se mu nelíbil, ale bylo těžké ho nějak obejít.

Promluvil Burke Marshall. Na dohodu se díval jako na vlastní dítě. „Jestliže ta dohoda ztroskotá,“ řekl unaveně, „černoši budou, hm…“

„Nekontrolovatelní,“ doplnil větu prezident.

„A nejen v Birminghamu,“ dodal Marshall.

V místnosti se rozhostilo ticho, jak všichni přemítali o vyhlídce na podobné pouliční nepokoje v dalších amerických městech.

„Co dělá King dneska?“ zeptal se prezident.

„Letí zpátky do Birminghamu,“ odpověděl George. Tohle se dozvěděl těsně předtím, než odešel z Gastonu. „Touhle dobou bezpochyby obchází velké kostely a naléhá na lidi, aby se po bohoslužbě pokojně odebrali domů a zůstali tam celou noc.“

„Udělají, co jim říká?“

„Ano, za předpokladu, že nedojde k dalším bombovým útokům a že se státní policie dostane pod kontrolu.“

„Jak to můžeme zaručit?“

„Nemohl byste rozmístit federální vojáky poblíž Birminghamu, ale nikoli v něm? To by demonstrovalo vaši podporu dohodě. Connor a Wallace poznají, že když se budou chovat špatně, přijdou o svou moc. Ale nedá to bílým šanci porušit dohodu.“

Chvíli to probírali nahoru a dolů a nakonec se to rozhodli udělat.

George a menší podskupina se odebrali do zasedacího sálu kabinetu, aby vypracovali návrh prohlášení pro tisk. Prezidentova sekretářka ho přepsala na stroji. Tiskové konference se obvykle konaly v pracovně Pierra Salingera, ale dnes by se tolik novinářů a televizních kamer do této místnosti nevešlo, a protože byl teplý letní večer, uskutečnila se tiskovka v růžovém sadu. George sledoval, jak prezident Kennedy předstupuje před zástupce světového tisku. „Birminghamská dohoda byla a je zákonná smlouva,“ prohlásil. „Federální vláda nedovolí, aby ji záměrně zničilo pár extremistů na obou stranách.“

Dva kroky kupředu, jeden krok zpátky a znovu dva kroky kupředu, pomyslel si George; ale postupujeme.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Dave Williams měl na sobotní večer plán. Tři dívky z jeho třídy lise zmínily, že půjdou do Jump Clubu v Soho, a Dave se dvěma dalšími spolužáky jen tak prohodili, že se tam možná sejdou. Jednou z těch dívek byla Linda Robertsonová. Dave si myslel, že se jí líbí. Většina lidí soudila, že je natvrdlý, protože ve škole patřil vždycky k nejslabším žákům, ale Linda s ním mluvila bystře o politice, ve které se vyznal díky své rodině.

Hodlal si na sebe vzít novou košili s překvapivě dlouhými špičkami límce. Byl dobrý tanečník – i kamarádi uznávali, že skvěle twistuje. Myslel si, že má dost velkou šanci, aby mohl začít s Lindou chodit.

Daveovi bylo patnáct, ale většina dívek téhož věku dávala k jeho značné rozmrzelosti přednost starším klukům. Stále ještě se mračil, kdykoli si vzpomněl, jak více než před rokem vyrazil za okouzlující Beep Dewarovou s nadějí, že uloví polibek, a našel ji ve vášnivém objetí s osmnáctiletým Jasperem Murrayem.

Každou sobotu ráno si děti chodily do otcovy pracovny pro týdenní kapesné. Sedmnáctiletá Evie dostávala libru, Dave deset šilinků. Jako viktoriánští chuďasové i oni museli často napřed vyslechnout kázání. Dnes Evie dostala peníze a mohla jít, ale Dave měl počkat. Otec Lloyd promluvil, až když se dveře zavřely. „Tvoje známky ve škole jsou moc špatné.“

Dave to věděl. Za deset let školní docházky neuspěl při písemných testech ani jednou. „Mrzí mě to,“ uznal. Nechtěl se zaplést do žádné hádky: chtěl si jenom vzít peníze a jít.

Otec měl na sobě kostkovanou košili a propínací svetr, své obvyklé sobotní ranní oblečení. „Jenže hloupý nejsi,“ pokračoval.

„Učitelé si myslí, že jsem,“ odpověděl Dave.

„Tomu nevěřím. Jsi inteligentní, ale líný.“

„Já nejsem líný.“

„Co tedy jsi?“

Dave na to neměl odpověď. Pomalu četl, ale co bylo horší, sotva otočil stránku, vždycky zapomněl, co přečetl. Také špatné psal: když chtěl napsat „dub“, jeho pero napsalo „bud“ a on si rozdílu vůbec nevšiml. Pravopis měl hrozný. „Z ústního projevu ve francouzštině a němčině mám jedničky,“ namítl.

„Což jen dokazuje, že když se snažíš, tak to jde.“

Nic takového to nedokazovalo, ale Dave nevěděl, jak to má vysvětlit.

„Dlouho a usilovně jsem přemýšlel, co s tím, a s matkou jsme to donekonečna probírali,“ vedl si svou Lloyd.

Daveovi to znělo zlověstně. Co teď sakra přijde?

„Jsi už moc starý na to, abych ti dal na zadek, a my jsme ostatně na tělesné tresty nikdy moc nevěřili.“

To byla pravda. Většina kluků dostala nařezáno, když zlobili, ale Davea matka už neuhodila léta; otec nikdy. Teď však Davea znepokojovalo slovo „trest“. Jasně ho to čeká.

„Jediné, co mě napadá, abych tě přinutil soustředit se na učení, je vzít ti kapesné.“

Dave nemohl uvěřit tomu, co slyší. „Jak to myslíš, vzít?“

„Nedám ti už žádné peníze, dokud neuvidím, že ses ve škole zlepšil.“

Tohle Dave nečekal. „Jak se ale mám po Londýně pohybovat?“ A kupovat cigarety a dostat se do Jump Clubu, pomyslel si v panice.

„Do školy stejně chodíš pěšky. Když budeš chtít jít někam jinam, budeš si muset zlepšit známky.“

„Takhle žít nemůžu!“

„Jídlo tě nic nestojí, šatník máš plný oblečení, takže moc ti toho chybět nebude. Jenom si pamatuj, že když se nebudeš učit, nikdy nebudeš mít peníze na nějaké cestování po městě.“

Davea to rozhořčilo. Plán na večer byl v troskách. Cítil se bezmocný jako malé dítě. „To je všechno?“

„Ano.“

„Pak tady ztrácím čas.“

„Nasloucháš svému otci, který se tě snaží vést, jak nejlépe umí.“

„To je totéž,“ zamručel Dave a oddusal.

Z věšáku v hale si vzal koženou bundu a vyšel z domu. Bylo vlahé jarní ráno. Co bude dělat? Původně si představoval, že se sejde s kamarády na Piccadilly Circus, společně se cournou po Denmark Street, podívají se tam ve výlohách na kytary, zajdou do hospody na pivo a pak se vrátí domů a oblékne si košili s moderním límcem.

V kapse měl pár drobných – tak na malé pivo. Jak by sehnal peníze na vstup do Jump Clubu? Třeba by mohl pracovat. Ale kdo ho zaměstná takhle nakvap? Někteří kamarádi mají práci v sobotu nebo v neděli, v obchodech a restauracích, kde o víkendech potřebují výpomoc. Uvažoval, že zajde do nějaké restaurace a nabídne se v kuchyni na mytí nádobí. Za zkoušku to stojí. Stočil své kroky k West Endu.

Pak ho napadlo něco jiného.

Má příbuzné, kteří by ho mohli zaměstnat. Otcova sestra Millie obchoduje s módním oblečením a má tři prodejny na zámožných severolondýnských předměstích: v Harrow, Golders Green a Hampsteadu. Třeba by mu mohla dát na sobotu nějakou práci, i když sám neví, jak moc dobře by se uplatnil při prodeji dámských šatů. Millie byla provdaná za velkoobchodníka s kůží Abieho Averyho a jeho sklad zboží ve východním Londýně by mohl být lepší tip. Jenže tetička Millie i strejda Abie by to nejspíš řekli Lloydovi a ten by namítl, že Dave se má učit, a ne pracovat. Millie a Abie mají ale syna Lennyho, který působí jako drobný obchodníček a šejdíř. O sobotách prodává ve svém stánku na tržišti v Aldgate v East Endu. Nabízí Chanel No.5 a další drahé parfémy za směšně nízké ceny. Zákazníkům šeptá, že jsou kradené, ovšem ve skutečnosti jsou to prostě padělky, laciné voňavky v exkluzivně vypadajících lahvičkách.

Lenny by mohl Daveovi dát práci na den.

Dave měl jen taktak na podzemní dráhu. Zašel na nejbližší stanici a koupil si jízdenku. Nevěděl, jak se dostane zpátky, jestliže ho Lenny odmítne. Počítal s tím, v případě nutnosti půjde pár kilometrů pěšky.

Vlak metra ho převezl pod Londýnem z bohatého západu na dělnický východ. Tržiště se už hemžilo zákazníky dychtivými nakupovat za ceny nižší než v normálních obchodech. Dave tušil, že některé zboží je kradené: elektrické konvice, holicí strojky, žehličky a rozhlasové přijímače někdo potají vynesl z továrny. Další zboží představovaly přebytky, které výrobci levně odprodávali: gramofonové desky, které nikdo nechtěl, knihy, které se nestaly bestsellery, ošklivé rámečky na fotografie, popelníky ve tvaru mušle. Skoro všechno bylo kazové. Byly tu krabice prošlých čokolád, proužkované šátky se závadou v tkaném vzorku, strakaté kožené boty, které byly nerovnoměrně obarvené, porcelánové talíře ozdobené polovinou květiny.

Hnědooký Lenny s hustými tmavými vlasy se podobal svému a Daveovu dědečkovi, zesnulému Berniemu Leckwithovi. Vlasy měl naolejované a nad čelem vysoko vyčesané ve stylu Elvise Presleyho. Uvítal ho vřele. „Ahoj, Dave! Chceš voňavku pro svý děvče? Zkus Fleur Sauvage.“ Vyslovil to způsobem slyš jak piš. „Zaručuju ti, že si okamžitě stáhne kalhotky, a je to tvoje za dva šilinky a šest pencí.“

„Potřebuju práci, Lenny,“ odpověděl Dave. „Můžu dělat pro tebe?“

„Potřebuješ práci? Tvoje máma je přece milionářka, ne?“ odpověděl vyhýbavě.

„Táta mi zarazil kapesný.“

„A to jako proč?“

„Protože mám blbý známky. Takže jsem švorc. Chci si vydělat jen tolik, abych si mohl dneska večer vyrazit.“

Lenny potřetí odpověděl otázkou. „Jsem snad úřad práce?“

„Dej mi šanci. Určitě dokážu prodávat voňavky.“

Lenny se otočil k zákaznici. „Máte velmi dobrý vkus, milostivá. Parfémy Yardley jsou nejstylovější na trhu – přesto ta lahvička, co máte v ruce, je za pouhé tři šilinky, a já zaplatil dva šilinky a šest pencí chlápkovi, co ji šlohnul, chci říct, co mi ji dodal.“

Žena se zahihňala a parfém koupila.

„Nemůžu ti platit mzdu,“ řekl Lenny Daveovi. „Ale povím ti, co udělám: dám ti deset procent ze všeho, co prodáš.“

„Platí,“ přikývl Dave a stoupl si k Lennymu za pult.

„Peníze si dávej do kapsy, vyrovnáme se potom.“ Lenny mu poskytl drobné na vracení.

Dave uchopil lahvičku Yardley, zaváhal a usmál se na kolemjdoucí ženu. „Nejstylovější na trhu,“ řekl.

Žena se také usmála a šla dál.

Dave se nevzdal, snažil se napodobovat Lennyho výřečnost a za pár minut prodal lahvičku Joy od Patou za dva šilinky a šest pencí. Za chvíli se naučil všechny Lennyho fráze: „Každá žena nemá takový šmrnc, aby mohla používat tenhle parfém, ale vy… Tohle si kupte, jen když chcete nějakého muže skutečně potěšit… Přestal se vyrábět, úřady tenhle parfém zakázaly, protože je příliš sexy…“

Lidé byli veselí a stále ochotní se smát. Na nákupy na tržišti se vyšňořili: byla to společenská událost. Dave se naučil celou škálu nových slangových výrazů pro peníze: mejdlo, škvarky, fizule, lupení.

Čas rychle plynul. Servírka z nedaleké levné restaurace jim přinesla dva tlusté sendviče z bílého chleba se smaženou slaninou a kečupem. Lenny jí zaplatil a jeden sendvič dal Daveovi, kterého překvapilo, že už je čas oběda. Kapsy kalhot s úzkými nohavicemi měl díky mincím stále těžší a s potěšením si připomněl, že deset procent z těch peněz bude jeho. Kolem třetí odpoledne si všiml, že na ulicích nejsou skoro žádní muži, a Lenny mu vysvětlil, že všichni šli na fotbal.

Ke konci odpoledne se obchodování zpomalilo, až se téměř zastavilo. Dave odhadoval, že v kapsách může mít až pět liber – v tom případě by vydělal deset šilinků, tedy částku odpovídající jeho normálnímu kapesnému – a on bude moct jít do Jump Clubu.

V pět hodin začal Lenny rozebírat stánek a Dave mu pomohl uložit neprodané zboží do kartonových krabic. Pak všechno naložili do Lennyho žluté dodávky Bedford.

Když spočítali Daveovy peníze, dělalo to něco málo přes devět liber.

Lenny mu dal libru, trochu víc, než jak se dohodli, „protože jsi mi pomohl sbalit a naložit“. Dave měl radost: vydělal si dvakrát tolik, než mu měl otec ráno dát. Pomyslel si, že by tohle s radostí dělal každou sobotu, zejména proto, aby nemusel poslouchat otcovo kázání.

Zašli do nejbližší hospody a dali si pivo. „Ty hraješ trochu na kytaru, ne?“ prohodil Lenny, když se posadili k ušmudlanému stolku s plným popelníkem.

„Hraju.“

„Jakou máš kytaru?“

„Eko. Je to laciná kopie Gibsonu.“

„Elektrická?“

„Je poloakustická.“

Lenny vypadal netrpělivě: možná toho o kytarách moc neví. „Ptám se, jestli ji můžeš zapojit na elektriku.“

„Můžu – proč?“

„Protože potřebuju pro svoji skupinu doprovodnou kytaru.“

Tohle bylo vzrušující. Dave neuvažoval, že by se připojil k nějaké skupině, ale ten nápad se mu okamžitě zalíbil. „Nevěděl jsem, že máš skupinu,“ řekl.

„Říkáme si Guardsmen. Já hraju na piano a zpívám.“

„Jakou muziku?“

„Rokenrol – jedině.“

„Tím myslíš…“

„Elvise, Chucka Berryho, Johnnyho Cashe… Všechny velký.“

Dave dokázal hrát skladby s třítónovými akordy bez potíží. „A co Beatles?“ Jejich akordy byly složitější.

„Kdo?“ zeptal se Lenny.

„Nová skupina. Jsou fantastický.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„To je jedno, doprovodnou kytaru ke starejm rockovejm písničkám hrát dokážu.“

Lenny se zatvářil, že ho ta věta poněkud urazila, ale přesto se zeptal: „Tak chceš přijít na konkurz ke Guardsmen?“

„Děsně rád!“

Lenny pohlédl na hodinky. „Jak dlouho ti bude trvat zajet domů pro kytaru?“

„Půl hodiny tam a půl hodiny zpátky.“

„Sejdeme se v sedm v Dělnickým klubu v Aldgate. Budeme se připravovat na vystoupení. Můžeme si tě vyzkoušet ještě před zahájením. Máš zesilovač?“

„Malej.“

„Bude muset stačit.“

Dave sedl na metro. Jeho úspěch coby prodavače a pivo, které vypil, mu dodávaly vnitřní žár. Ve vlaku kouřil cigaretu a radoval se z vítězství nad otcem. Představoval si, jak před Lindou Robertsonovou jen tak prohodí: „Hraju na kytaru v beatový skupině.“ To na ni musí zapůsobit.

Dorazil domů a vešel zadními dveřmi. Podařilo se mu vklouznut do svého pokoje, aniž zahlédl kohokoli z rodičů. Strčit kytaru do pouzdra a popadnout zesilovač mu trvalo jen chviličku.

Byl právě na odchodu, když do pokoje vešla sestra Evie vyšňořená na sobotní večer. Měla krátkou sukni, kozačky, vysoko natupírované vlasy a těžce zmalované oči ve stylu Dusty Springfieldové, takže připomínala pandu. Vypadala na víc než na sedmnáct. „Kam máš namířeno?“ zeptal se Dave.

„Na večírek. Má tam přijít Hank Remington.“

Remington, vedoucí zpěvák kapely Kords, sympatizoval s některými Eviinými kauzami a vyjádřil to v mnoha rozhovorech pro tisk.

„Dneska jsi vyvolal rozruch,“ poznamenala Evie. Neobviňovala ho: v hádkách s rodiči vždycky stála na jeho straně a on zase podporoval ji.

„Jak jsi na to přišla?“

„Táta je fakt rozhozenej.“

„Rozhozenej?“ Dave si nebyl jistý, jak si to má vyložit. Otec mohl být rozhněvaný, zklamaný, přísný, autoritářský nebo tyranský, a Dave vždycky věděl, jak má reagovat; ale rozhozený? „Proč?“

„Řekla bych, že jste se pohádali.“

„Nedal mi kapesný, protože jsem vybouch u zkoušek.“

„A cos udělal?“

„Nic. Šel jsem pryč. Asi jsem praštil dveřma.“

„Kde jsi byl celej den?“

„Pracoval jsem pro Lennyho Averyho v jeho stánku na tržišti a vydělal jsem si libru.“

„To je dobrý! A kam jdeš teď s tou kytarou?“

„Lenny má beatovou skupinu. Chce, abych hrál doprovodnou kytaru.“ Trochu přeháněl: ještě tu práci nemá.

„Hodně štěstí!“

„Předpokládám, že našim řekneš, kam jsem šel.“

„Jen když budeš chtít.“

„Mně je to volný.“ Dave vykročil ke dveřím, pak zaváhal. „Je rozhozenej?“

„Jo.“

Dave pokrčil rameny a odešel.

Z domu se dostal, aniž ho zahlédli.

Těšil se na zkoušku do kapely. Hodně hrál a zpíval se sestrou, ale ještě nikdy nebyl součástí skutečné skupiny, která má hráče na bicí. Doufal, že je dost dobrý – i když doprovodná kytara není nic těžkého.

V metru se v myšlenkách stále vracel k otci. Trochu ho šokovalo, když se dozvěděl, že dokázal tátu rozhodit. Otcové mají být nezranitelní – teď však viděl, že tento názor je dětinský. S podrážděním si uvědomil, že asi bude muset změnit svůj pohled na svět. Už nemůže být jen rozhořčený a naštvaný. Není jediný, kdo trpí. Táta mu ublížil, ale on také ublížil tátovi, a odpovědnost za to nesou oba. Pocit odpovědnosti nebyl tak příjemný jako pocit rozhořčenosti.

Dělnický klub v Aldgate našel snadno a vešel dovnitř se svou kytarou a zesilovačem. Vypadalo to tu ošuntěle, jasné neonové zářivky vrhaly ostré světlo na stoly s umakartovou deskou a židle z kovových trubek byly srovnané v řadách jako v závodní jídelně: jako místo pro rokenrol to tedy nepůsobí.

Guardsmen už stáli na pódiu a ladili. Kromě Lennyho u piana tam byl Lew u bicích, Buzz s basou a Geoffrey se sólovou kytarou. Geoffrey měl před sebou mikrofon, patrně tedy také zpívá. Všichni tři byli starší než Dave – něco málo přes dvacet – a on se polekal, že by mohli být lepší muzikanti než on. Hrát doprovodnou kytaru už mu najednou nepřipadalo tak snadné.

Naladil si kytaru podle piana a zapojil zesilovač. „Znáš ‚Mess of Blues‘?“ zeptal se Lenny.

Dave s úlevou přikývl. Byla to rocková skladba v tónině C dur, melodii hraje piano, doprovod na kytaru je snadný. Dave hrál lehce a ve hře s druhými nalézal zvláštní potěšení, jaké nikdy nezažil, když hrál sám.

Lenny zpívá dobře, pomyslel si. Buzz a Lew dělali solidní doprovod, velmi plynulý. Geoffrey na sólovou kytaru zahrál pár vychytávek. Skupina byla docela dobrá, i když poněkud nenápaditá.

„Ty akordy doplňujou zvuk kapely docela parádně,“ řekl na konci skladby Lenny, „ale nemohl bys hrát rytmičtějc?“

Kritika Davea překvapila. Myslel si, že si vede dobře. „Oukej,“ přikývl.

Další skladba byla „Shake, Rattle and Roll“, hit Jerryho Lee Lewise, kde melodii také hraje piano. Geoffrey zpíval s Lennym unisono. Dave hrál sekané akordy s důrazem na sudé takty a Lennymu se to zřejmě líbilo víc.

Lenny ohlásil „Johnny B. Goode“ a Dave bez vyzvání nadšeně začal předehru Chucka Berryho. Když dospěl k pátému taktu, očekával, že se skupina přidá jako na gramofonové desce, ale Guardsmen zůstali zticha. Dave se zarazil a Lenny řekl: „Obyčejně hraju předehru na piano.“

„Promiň,“ omluvil se Dave a Lenny začal skladbu znovu.

Dave klesl na duchu. Nevedl si dobře.

Další skladba byla „Wake Up, Little Susie“. K Daveovu překvapení Geoffrey nezpíval druhý hlas jako Everly Brothers. Dave se posunul k Geoffreyovu mikrofonu a začal zpívat s Lennym. Po minutě dvě mladé servírky, které roznášely po stolech popelníky, přestaly pracovat a poslouchaly. Na konci písničky zatleskaly. Dave se potěšeně usmál. Poprvé mu zatleskal někdo jiný než člen rodiny.

„Jak se tvoje skupina jmenuje?“ zeptala se jedna z dívek Davea.

Dave ukázal na Lennyho. „To je jeho skupina a jmenujou se Guardsmen.“

„Aha.“ Vypadala poněkud zklamaně.

Jako poslední skladbu vybral Lenny „Take Good Care of My Baby“, Dave znovu zpíval s ním. Servírky v uličkách mezi řadami stolů tančily.

Potom se Lenny zvedl od piana. „Tak velkej kytarista zrovna nejsi, ale slušně zpíváš a ty holky to braly.“

„Tak vemeš mě, nebo ne?“

„Můžeš dneska večer?“

„Dneska večer!“ Davea to potěšilo, ale nečekal, že by mohl začít okamžitě. Těšil se, že později uvidí Lindu Robertsonovou.

„Máš snad na práci něco lepšího?“ Lenny vypadal poněkud dotčeně, že Dave hned nepřikývl.

„Chystal jsem se na rande s jednou holkou, ale bude prostě muset počkat. V kolik skončíme?“

„Tohle je klub dělňasů. Ty neponocujou. V půl jedenáctý to zapíchnem.“

Dave si spočítal, že v Jump Clubu může být v jedenáct. „To je fajn,“ přikývl.

„Oukej,“ řekl Lenny. „Vítej na palubě.“

Jasper Murray si stále nemohl dovolit odjet do Ameriky. Na St Julian’s College v Londýně působila skupina nazvaná North America Club, která provozovala charterové lety a prodávala levné letenky. Jednou kvečeru zašel do jejich malé kanceláře ve studentském společenském centru a vyptal se na ceny. Dozvěděl se, že by mohl do New Yorku letět za devadesát liber. To bylo na něj moc a Jasper odešel celý sklíčený.

V kavárně zahlédl Sama Cakebreada. Několik dní vyhledával příležitost, aby si se Samem promluvil mimo prostory redakce studentského listu St Julian’s News. Sam byl šéfredaktorem, Jasper měl na starosti zpravodajství.

Se Samem seděla jeho mladší sestra Valerie, také studentka na St Julian’s; měla na sobě tvídovou čapku a minišaty. Psala do novin články o módě. Byla přitažlivá: za jiných okolností by s ní Jasper flirtoval, ale dnes měl na mysli jiné věci. Raději by sice mluvil se Samem mezi čtyřma očima, ale usoudil, že Valeriina přítomnost žádný problém nepředstavuje.

Donesl si kávu k Samovou stolu. „Potřebuju radu,“ řekl. Chtěl informace, nikoli radu, ale lidé se někdy zdráhají poskytovat informace, zatímco když je někdo požádá o radu, vždycky je to potěší.

Sam měl na sobě sako z látky se vzorem rybí kosti a kouřil dýmku: patrně chtěl vypadat starší. „Posaď se,“ vybídl Jaspera a složil noviny, které četl.

Jasper si sedl. Jejich vzájemné vztahy nebyly příliš vstřícné. V minulosti soupeřili o pozici šéfredaktora a Sam vyhrál. Jasper skryl své roztrpčení a Sam z něj udělal redaktora zpravodajské rubriky. Stali se kolegy, ale nikoli přáteli. „Příští rok se chci stát šéfredaktorem,“ řekl Jasper. Doufal, že mu Sam pomůže, ať už proto, že Jasper je tím správným mužem pro tuto práci – což skutečně je –, nebo proto, že sám má pocit viny.

„To závisí na lordu Janeovi,“ odpověděl vyhýbavě Sam. Jane byl děkanem školy.

„Lord Jane si vyžádá tvoje mínění.“

„Je tu celý jmenovací výbor.“

„Ale ty a děkan v něm máte rozhodující hlas.“

Sam to nepopřel. „Chceš tedy mou radu.“

„Kdo další se o tu pozici uchází?“

„Samozřejmě Toby.“

„Opravdu?“ Toby Jenkins měl v redakci na starosti články a reportáže; se vším se hrozně páral a zadal externistům nudnou sérii o práci ctihodných univerzitních činitelů, jako je tajemník či pokladník školy.

„Zažádá si o ni.“

Samotný Sam tu pozici získal zčásti díky významným novinářům ve svém příbuzenstvu. Takové konexe na lorda Janea silně zapůsobily. Jaspera to štvalo, ale nikdy se o tom ani nezmínil.

„Tobyho materiály jsou nuda,“ ušklíbl se Jasper.

„Je precizní reportér, i když trochu bez fantazie.“

Jasper tuto poznámku pochopil jako rýpnutí do sebe. Byl pravým opakem Tobyho. Cenil si víc senzace než přesnosti. V jeho příspěvcích se pošťuchování vždycky stalo rvačkou, plán spiknutím a přeřeknutí nebylo ničím menším než nehoráznou lží. Věděl, že lidé čtou noviny kvůli vzrušení, nikoli kvůli informacím.

„A napsal ten článek o krysách v menze,“ dodal Cakebread.

„To jo.“ Jasper zapomněl. Ten článek způsobil pozdvižení. Toby měl skutečně štěstí: jeho otec pracoval na místním obecním úřadě a věděl o snaze pracovníků oddělení městské deratizace o vyhubení myší a potkanů ve sklepeních z osmnáctého století pod St Julian’s College. Článek Tobymu zajistil pozici reportéra; od té doby Toby nenapsal nic, co by bylo aspoň z poloviny tak dobré. „Potřebuju tedy přijít s parádním materiálem,“ poznamenal zamyšleně Jasper.

„Asi ano.“

„Máš na mysli něco jako odhalení, že děkan financuje z univerzitních fondů své dluhy z hazardu.“

„Pochybuju, že lord Jane hraje hazardní hry.“ Sam neměl velký smysl pro humor.

Jaspera napadl Lloyd Williams. Nemohl by mu poskytnout nějaký takový tip? Lloyd je ale bohužel strašně diskrétní.

Pak si vzpomněl na Evii. Přihlásila se ke studiu herectví na Irving School of Drama, která je součástí St Julian’s College, tudíž je pro studentský list zajímavá. Právě získala první roli ve filmu Všechno kolem Mirandy. A chodí s Hankem Remingtonem ze skupiny Kords. Možná…

Jasper se zvedl. „Díky za pomoc, Same. Fakt si jí cením.“

„Rádo se stalo,“ řekl Sam.

Jasper jel domů metrem. Čím víc přemýšlel o interview s Evií, tím víc byl nadšený.

Jasper znal pravdu o Evii a Hankovi. Ti dva se nejen vídali, ti měli vášnivý vztah. Rodiče věděli, že chodí s Hankem dvakrát třikrát týdně na večeři a v sobotu se vždycky vrací o půlnoci. Jenže Jasper a Dave také věděli, že skoro každý den po škole chodí Evie do Hankova bytu v Chelsea a má s ním sex. Hank už o ní složil píseň „Too Young to Smoke“.

Poskytne ale Jasperovi interview?

Když se vrátil do domu v Great Peter Street, Evie se v červeně vykachlíčkované kuchyni učila text. Vlasy měla jen halabala sepnuté a na sobě vybledlou starou košili, ale přesto vypadala skvostně. Jasper s ní měl srdečný vztah. V době, kdy do něj byla Evie jako malá holka zamilovaná, se k ní choval vždy mile, třebaže ji nikdy nepovzbuzoval. Opatrný byl proto, že nestál o žádnou krizi, která by způsobila roztržku mezi ním a jejími velkoryse pohostinnými rodiči. Teď byl velice rád, že si udržel její přízeň. „Jak to jde?“ zeptal se a kývl hlavou na scénář.

Pokrčila rameny. „Ta role není těžká, ale film bude zas něco nového.“

„Třeba bych měl s tebou udělat interview.“

Zatvářila se znepokojeně. „Mám dělat jen rozhovory, které sjedná studio.“

Jaspera se zmocnila mírná panika. Co by byl za novináře, kdyby nedokázal získat rozhovor od Evie, v jejímž domě bydlí? „Je to jen pro studentské noviny,“ namítl.

„Řekla bych, že to se nejspíš nepočítá.“

Jeho naděje vzrostly. „Na to můžeš vzít jed, že ne. A tobě by to mohlo pomoct, aby ses dostala na Irving Drama School.“

Odložila scénář. „Tak jo. Co chceš vědět?“

Jasper potlačil pocit vítězství. „Jak jsi získala roli ve Všechno kolem Mirandy?“

„Šla jsem na konkurz.“

„Pověz mi o tom.“ Jasper vytáhl blok a začal psát.

Dal si pozor, aby se nezmínil o nahé scéně v Hamletovi. Obával se, že mu řekne, aby ji vynechal. Naštěstí se jí na to vyptávat nepotřeboval, protože to sám viděl. Místo toho se ptal na filmové hvězdy a další slavné lidi, se kterými se setkala, a postupně se dopracoval k Hanku Remingtonovi.

Když se Jasper zmínil o Hankovi, oči jí prozářil hluboký cit. „Neznám člověka, který by byl odvážnější a oddanější věci než Hank,“ prohlásila. „Moc ho obdivuju.“

„Nejenže ho obdivuješ.“

„Já ho zbožňuju.“

„A chodíš s ním.“

„Ano, ale o tom nechci moc mluvit.“

„Ovšem, žádný problém.“ Řekla „ano“ a to stačí.

Dave se vrátil ze školy a udělal si instantní kávu s horkým mlékem. „Myslel jsem, že nemáš poskytovat žádné rozhovory pro tisk,“ upozornil Evii.

Zavři klapačku, ty zhejčkanej spratku, pomyslel si Jasper.

„Tohle je jen pro St Julian’s News,“ odpověděla Evie Daveovi.

Jasper napsal článek ještě téhož večera.

Jakmile ho viděl napsaný na stroji, uvědomil si, že by to mohlo být něco víc než příspěvek pro studentský list. Hank je hvězda, Evie začínající herečka a Lloyd je člen parlamentu: to by mohla být bomba, pomyslel si se stoupajícím vzrušením. Kdyby se mu podařilo něco vydat v celostátním tisku, byla by to obrovská podpora pro jeho kariérní vyhlídky.

Také by se ale mohl dostat do potíží s rodinou Williamsových.

Příští den předal článek Samu Cakebreadovi.

Pak rozechvěle zatelefonoval do bulvárního plátku Daily Echo.

Chtěl mluvit s redaktorem zpravodajské rubriky. K tomu se nedostal, ale spojili ho s reportérem jménem Barry Pugh. „Jsem student-novinář a mám pro vás materiál,“ řekl.

„Dobrá, poslouchám,“ odpověděl Pugh.

Jasper váhal jen okamžik. Věděl, že zrazuje Evii a celou rodinu Williamsových; přesto se do toho pustil. „Je to o dceři člena parlamentu, která spí s popovou hvězdou.“

„Dobrá,“ přitakal Pugh. „O koho jde?“

„Můžeme se sejít?“

„Předpokládám, že chcete nějaké peníze.“

„Ano, ale to není všechno.“

„Co ještě?“

„Chci, aby pod tím článkem – až vyjde – stálo moje jméno.“

„Nejdřív se na to musíme podívat, pak uvidíme.“

Pugh se pokoušel Jaspera balamutit podobně, jako Jasper balamutil Evii. „Ne, díky,“ odmítl Jasper rezolutně. „Když se vám to nebude líbit, tisknout to nemusíte, ale jestli to použijete, musíte tam dát moje jméno.“

„Tak jo,“ souhlasil Pugh. „Kdy se můžeme sejít?“

Dva dni nato při snídani v Great Peter Street se Jasper v Guardianu dočetl, že Martin Luther King plánuje ve Washingtonu mohutnou demonstraci občanské neposlušnosti na podporu návrhu zákona o občanských právech. King předpovídal, že se jí zúčastní sto tisíc lidí. „Lidi, to bych strašně rád viděl,“ povzdechl si Jasper.

„Já taky,“ přidala se Evie.

Shromáždění se mělo konat v červenci, kdy jsou univerzitní prázdniny, a Jasper by tedy měl volno. Devadesát liber za letenku do Spojených států si však nemůže dovolit.

Daisy Williamsová otevřela obálku. „No ne!“ zvolala. „Lloyde, tady je dopis od tvojí německé sestřenice Rebeky!“

„Kdo je sakra Rebeka?“ zeptal se Dave, nejmladší, a spolkl sousto kukuřičných lupínků.

Otec listoval novinami rychlostí profesionálního politika. Teď zvedl hlavu. „To není moje skutečná sestřenice,“ upřesnil. „Nějací moji vzdálení příbuzní ji adoptovali, poté co jí za války zahynuli rodiče.“

„Zapomněl jsem, že máme německé příbuzné,“ prohodil Dave. „Gott im Himmel!“

Jasper si už dříve všiml, že Lloyd mluví o svých příbuzných podezřele vágně. Zesnulý Bernie Leckwith byl jeho nevlastní otec, ale o jeho skutečném otci se nikdy nikdo nezmínil. Jasper si byl téměř jistý, že Lloyd se narodil jako nemanželské dítě. To nebyl příběh pro bulvár: nemanželský původ už není nic tak skandálního jako dřív. Lloyd přesto podrobnosti nikdy nezmínil.

„Naposledy jsem Rebeku viděl v roce 1948,“ pokračoval Lloyd. „To jí bylo asi sedmnáct. V té době ji adoptovala moje příbuzná Carla Francková. Bydleli v Berlin-Mitte, takže jejich dům teď určitě stojí na špatné straně zdi. Co teď dělá?“

„Zřejmě se nějak dostala z východního Německa a přestěhovala se do Hamburku,“ odpověděla Daisy. „Ach… jejího manžela při útěku zranili a je teď na invalidním vozíku.“

„Kvůli čemu nám píše?“

„Snaží se vypátrat Hannelore Rothmannovou.“ Daisy pohlédla na Jaspera. „To byla tvoje babička. Patrně se postarala o Rebeku za války, poté co Rebečini skuteční rodiče přišli o život.“

Jasper se nikdy nesetkal s žádnými příbuznými z matčiny strany. „Nevíme přesně, co se stalo s mými německými prarodiči, ale máma si je jistá, že nežijí,“ poznamenal.

„Ukážu ten dopis tvé matce,“ rozhodla se Daisy. „Měla by Rebece napsat.“

Lloyd otevřel Daily Echo. „Co je k čertu tohle?“ zamračil se.

Jasper tenhle okamžik očekával. Sevřel si ruce na klíně, aby se mu přestaly třást.

Lloyd rozevřel noviny na stole. Na třetí straně byla fotografie Evie, jak vychází z nočního klubu s Hankem Remingtonem, a titulek:

Hvězda skupiny Kords Hank

a dcera (17) labouristického poslance

Pod článkem byli podepsaní Barry Pugh a Jasper Murray.

„Já to nepsal!“ zalhal Jasper. Jeho pobouření znělo falešně i jemu samotnému; při pohledu na své jméno pod článkem v celostátním listu ve skutečnosti pociťoval euforii. Ostatní si jeho smíšených emocí zřejmě nevšimli.

„Nejnovější láska popové hvězdy Hanka Remingtona,“ začal Lloyd předčítat, „je teprve sedmnáctiletá dcera Lloyda Williamse, člena parlamentu za Hoxton. Filmová hvězdička Evie Williamsová proslula, když se objevila nahá na jevišti Lambeth Grammar, elitní střední školy pro děti prominentů.“

„Bože můj, to je trapné,“ povzdechla si Daisy.

Lloyd četl dál. „Evie prohlásila: ‚Neznám člověka, který by byl odvážnější a oddanější věci než Hank.‘ Evie i Hank podporují Hnutí za jaderné odzbrojení, navzdory nesouhlasu jejího otce, který je labouristickým expertem na vojenské záležitosti.“ Lloyd přísně pohlédl na Evii. „Znáš spoustu lidí odvážných a oddaných věci, včetně tvojí matky, která jezdila se sanitkou v době bombardování Londýna německým letectvem, a tvého prastrýce Billyho Williamse, který bojoval na Sommě. Hank musí být pozoruhodný, když je zastíní.“

„Na tom nesejde,“ mávla rukou Daisy. „Myslela jsem, že nemáš poskytovat rozhovory pro tisk bez souhlasu filmového studia, Evie.“

„Ach Bože, za to můžu já,“ ozval se Jasper. Všichni na něj pohlédli. Věděl, že taková scéna nastane, a připravil se na ni. Vypadat rozrušeně mu nedělalo potíže: cítil se strašně provinile. „Dělal jsem s Evií rozhovor pro studentské noviny. Echo ho muselo šlohnout – a přepsat, aby to znělo senzačně.“ Tuhle historku si připravil předem.

„První lekce veřejného života,“ řekl Lloyd. „Novináři jsou zrádní.“

To jsem já, pomyslel si Jasper – zrádný. Rodina Williamsových však zřejmě přijala jeho vysvětlení, že neměl v úmyslu poskytnout text k otištění Echu.

Evie měla pláč na krajíčku. „Můžu přijít o roli.“

„Neumím si představit, že by tohle ten film nějak poškodilo – naopak,“ uklidňovala ji Daisy.

„Doufám, že se nemýlíš,“ vzlykla Evie.

„Je mi to strašně líto, Evie,“ omlouval se Jasper s veškerou upřímností, kterou dokázal zmobilizovat. „Cítím se, jako bych tě do toho namočil.“

„Nemyslel jsi to tak,“ mávla rukou.

Jasperovi to prošlo. Nikdo kolem stolu na něj nevrhal vyčítavé pohledy. Za článek v Echu nikomu vinu nepřipisovali. Nebyl si jistý jedině v případě Daisy, která se trochu mračila a vyhýbala se jeho očím. Jaspera však milovala kvůli jeho matce a z nečestnosti by ho neobvinila.

Jasper se zvedl. „Jdu do redakce Daily Echo,“ oznámil. „Chci vidět toho parchanta Pugha a poslechnout si, jak mi to vysvětlí.“

Byl rád, že se dostal z domu. Úspěšně se vylhal z obtížné scény a úleva od napětí byla obrovská.

O hodinu později už seděl v redakci Echa. Tímto prostředím byl nadšený, tohle chtěl: zpravodajský sál, psací stroje, vyzvánějící telefony, potrubní pošta doručující materiály po sále, vzrušené ovzduší.

Barry Pugh byl asi pětadvacetiletý šilhavý chlapík malé postavy; na sobě měl pomačkaný oblek a odřené semišové boty. „Dobrá práce,“ pochválil Jaspera.

„Evie neví, že jsem vám ten materiál dal.“

Pugh Jasperovým skrupulím nepřikládal význam. „Kdybychom pokaždé měli žádat o souhlas, vydali bychom toho sakra málo.“

„Měla odmítat všechny rozhovory kromě těch, které dohodl tiskový mluvčí filmového studia.“

„Tiskoví mluvčí jsou vaši nepřátelé. Buďte hrdý, že jste jednoho přechytračil.“

„To taky jsem.“

Pugh mu podal obálku. Jasper ji roztrhl. Byl v ní šek. „Váš honorář,“ řekl Pugh. „Tolik dostanete za hlavní materiál na třetí stranu.“

Jasper pohlédl na částku. Bylo to devadesát liber.

Vzpomněl si na pochod ve Washingtonu. Devadesát liber stoj í letenka do Spojených států. Teď do Ameriky letět může.

Zvedla se mu nálada.

Zastrčil šek do kapsy. „Moc vám děkuju,“ rozloučil se.

Barry přikývl. „Dejte vědět, až budete mít něco podobného.“

Davea Williamse znervózňovalo, že má hrát v Jump Clubu. Byl to velice renomovaný podnik v centru Londýna, hned u Oxford Street. Měl pověst, že se v něm poprvé objevují nové hvězdy, a uvedl řadu skupin, které dnes figurují v hitparádě. Slavní hudebníci si sem chodí poslechnout nové talenty.

Ne že by klub vypadal nějak zvláštně. Stálo tu malé pódium na jednom konci a bar na druhém. Mezi nimi byl prostor pro pár set tančících lidí nalepených na sebe. Podlaha sloužila jako popelník. Jedinou výzdobu představovalo několik potrhaných plakátů proslulých skupin, které tu v minulosti hrály – výjimku tvořila šatna, kde byly stěny pomalované nejobscénnějšími obrázky, jaké Dave kdy viděl.

Daveova spolupráce s Guardsmen se zlepšila, zčásti díky bratrancovým nápomocným radám. Lenny měl pro Davea slabost a mluvil s ním, jako by byl jeho strýc, i když mu bylo jen o osm let víc. „Poslouchej bubeníka,“ nabádal Davea. „Pak budeš vždycky v rytmu.“ Nebo: „Nauč se hrát a nekoukat přitom na kytaru, aby ses mohl dívat lidem v publiku do očí.“ Dave byl vděčný za každou radu, třebaže věděl, že do toho, aby vypadal profesionálně, má ještě daleko. Přesto se na pódiu cítil báječně. Tam se nic nečte ani nepíše, a tak tam už není za tupce. Ve skutečnosti je kompetentní a čím dál lepší. Dokonce snil o tom, že se stane hudebníkem, a už nikdy se nebude muset učit; věděl však, že šance jsou malé.

Skupina se nicméně zlepšovala. Když Dave zpíval dvojhlasně s Lennym, zněli moderně, spíš jako Beatles. A Dave přesvědčil Lennyho, aby zkusil některé jiné věci – autentické chicagské blues a taneční detroitský soul –, jaké hrají mladší skupiny. Výsledkem bylo víc vystoupení. Místo jednou za čtrnáct dní byli teď zadaní na všechny páteční a sobotní večery.

Jenže Dave měl pro svou nervozitu jiný důvod. Získal pro ně tohle vystoupení tak, že požádal Eviina přítele Hanka Remingtona, aby skupinu doporučil. Hank ale ohrnul nos nad jejich jménem. „Guardsmen, to zní staromódně jako Four Aces a Jordanaires,“ ježil se.

„To se dá změnit,“ ujistil ho Dave, ochotný udělat cokoli, aby jim zajistil vystoupení v Jump Clubu.

„Poslední móda je název podle nějakého starého blues, jako Rolling Stones.“

Dave si vzpomněl na skladbu skupiny Booker T and the MGs, kterou slyšel před pár dny. Tehdy ho zarazil její výstřední název. „Co třeba Plum Nellie?“ nadhodil.

To se Hankovi líbilo a klubu doporučil, že by měli zkusit novou skupinu nazvanou Plum Nellie. Doporučení od někoho tak slavného jako Hank bylo téměř příkazem a skupina možnost vystoupit dostala.

Když však Dave navrhl změnu jména, Lenny to kategoricky odmítl. „Guardsmen jsme a Guardsmen zůstaneme,“ prohlásil paličatě a začal mluvit o něčem jiném. Dave se mu neodvážil říct, že v Jump Clubu si už myslí, že se nazývají Plum Nellie.

Teď se krize blížila.

Při zvukové zkoušce hráli „Lucille“. Po prvních taktech Dave přestal hrát a obrátil se na sólového kytaristu Geoffreye. „Co to doprčic bylo?“

„Co?“

„Hrál jsi něco divnýho.“

Geoffrey se chápavě usmál. „Nic. To byl jen spojovací akord.“

„To nemáme předepsaný.“

„V čem je problém, neumíš snad zahrát zmenšenej akord cis?“

Dave věděl přesně, co se děje. Geoffrey se ho pokouší ukázat jako začátečníka. Ovšem o zmenšeném akordu Dave bohužel v životě neslyšel.

„Pianisti v hospodách mu říkají dvojzmenšenej, Dave.“

Dave polkl svou hrdost. „Ukaž mi to,“ požádal Geoffreye.

Geoffrey obrátil oči v sloup a povzdechl si, ale akord předvedl. „Takhle, jasný?“ pronesl unaveně, jako by ho jednání s amatéry vyčerpávalo.

Dave akord napodobil. Nebyl těžký. „Příště mi to řekni předem,“ ušklíbl se.

Poté už šlo všechno hladce. Majitel klubu Phil Burleigh v průběhu zkoušky přišel a naslouchal. Protože byl předčasně plešatý, říkalo se mu samozřejmě Kudrnáč Burleigh. Po skončení souhlasně přikývl. „Díky, Plum Nellie,“ řekl.

Lenny střelil po Daveovi ošklivým pohledem. „Tahle skupina se jmenuje Guardsmen,“ prohlásil rozhodně.

„Mluvili jsme o tom, že to změníme,“ připomněl Dave.

„Ty jsi o tom mluvil. Já jsem řekl ne.“

„Guardsmen je děsný jméno, brácho,“ zděsil se Kudrnáč.

„Takhle se jmenujem.“

„Poslouchej, dneska večer přijde Byron Chesterfield,“ poznamenal Kudrnáč s náznakem zoufalství. „Je to nejvýznamnější promotér v Londýně – možná v Evropě. Mohli byste od něj dostat práci – ale ne s tímhle jménem.“

„Byron Chesterfield?“ opakoval Lenny se smíchem. „Toho znám celej život. Ve skutečnosti se jmenuje Brian Chesnowitz. Jeho brácha má stánek na tržišti v Aldgate.“

„Mně dělá starost vaše jméno, ne jeho,“ zachmuřil se Kudrnáč.

„Naše jméno je fajn.“

„Nemůžu pustit na scénu skupinu, která si říká Guardsmen. Mám nějaký renomé.“ Kudrnáč se zvedl. „Je mi líto, mládenci,“ rozhodl. „Sbalte si věci.“

„No tak, Kudrnáči,“ vmísil se Dave. „Přece nechcete naštvat Hanka Remingtona.“

„Hank je kámoš,“ zavrtěl hlavou Kudrnáč. „V padesátých letech jsme spolu hráli skiffle v kavárně 2i’s v Soho. Ale doporučil mi skupinu, která se jmenuje Plum Nellie, a ne Guardsmen.“

Dave byl rozrušený. „Přijdou všichni moji přátelé!“ zhrozil se. Na mysli měl zejména Lindu Robertsonovou.

„To je mi líto,“ uznal Kudrnáč.

Dave se obrátil na Lennyho. „Buď rozumnej,“ naléhal. „Co sejde na jménu?“

„Je to moje skupina, ne tvoje,“ odmítl tvrdohlavě Lenny.

Takže o tohle jde. „Ovšemže je to tvoje skupina,“ přikývl Dave. „Ale učil jsi mě, že zákazník má vždycky pravdu.“ Náhle dostal nápad. „A když budeš chtít, zítra ráno můžeš jméno změnit zpátky na Guardsmen.“

„Neee,“ zabručel Lenny, ale už polevoval.

„Je to lepší než nehrát,“ tlačil na pilu Dave. „Odejít teď domů by byl fakt ústup ze slávy.“

„Ach jo, k čertu, tak dobře,“ souhlasil Lenny.

A k Daveově nesmírné úlevě a radosti bylo po krizi.

Stoupli si k baru a popíjeli pivo, zatímco se začínali trousit první návštěvníci. Dave se omezil na jednu sklenici: ta stačí, aby se uvolnil, ale nebudou se mu plést prsty. Lenny si dal dvě piva, Geoffrey tři.

Dave s potěšením zaznamenal, že se dostavila Linda Robertsonová – v krátkých purpurových šatech a bílých kozačkách. Linda a všichni Daveovi kamarádi byli podle zákona příliš mladí, než aby směli pít v baru alkohol, ale dávali si spoustu práce s tím, aby vypadali starší, a zákon se ostatně nedodržoval nijak přísně.

Lindin postoj k Daveovi se změnil. V minulosti ho brala jako čiperného mladšího brášku, třebaže byli stejně staří. Skutečnost, že hraje v Jump Clubu, z něj v jejích očích udělala úplně jiného člověka. Teď na něj hleděla jako na kultivovaného dospělého muže a nadšeně se ho vyptávala na skupinu. Jestliže se ke mně někdo chová takhle, protože jsem v Lennyho ubohé skupině, pomyslel si Dave, jaké to asi musí být, když je člověk skutečná popová hvězda?

Vrátil se s ostatními do šatny, kde se převlékli. Profesionální kapely se obvykle objevovaly ve stejném oblečení, jenže to bylo drahé. Lenny se spokojil s tím, že všichni měli červenou košili. Dave si myslel, že skupinové uniformy vycházejí z módy: anarchističtí Rolling Stones se oblékali každý sám za sebe.

Skupina Plum Nellie byla zcela neznámá, a proto hráli jako první. Lenny jako jejich vedoucí uváděl písně. Seděl po straně pódia a pianino měl natočené tak, aby viděl do obecenstva. Dave stál uprostřed, hrál a zpíval, a většina očí se upírala na něj. Když teď starosti s názvem skupiny zmizely – aspoň pro tuto chvíli –, mohl se uvolnit. Při hraní se pohyboval, točil kytarou, jako by to byla jeho taneční partnerka; a když zpíval, představoval si, že mluví do obecenstva: zdůrazňoval slova výrazem obličeje a pohybem hlavy. Dívky na to reagovaly jako vždycky, tančily v rytmu a přitom ho pozorovaly a usmívaly se.

Po jejich vystoupení přišel do šatny Byron Chesterfield.

Bylo mu asi čtyřicet a na sobě měl krásný světle modrý oblek s vestou. Kravatu mu zdobil květinový vzor – sedmikrásky. Po obou stranách staromódní načesané vlny, která se leskla brilantinou, mu vlasy ustupovaly. Do šatny s ním vplul oblak kolínské.

Promluvil k Daveovi. „Vaše skupina není špatná.“

Dave ukázal na Lennyho. „Děkuju vám, pane Chesterfielde, ale tohle je Lennyho skupina.“

„Ahoj, Briane, ty se na mě nepamatuješ?“ ozval se Lenny.

Byron okamžik váhal. „No ne! To je Lenny Avery.“ Jeho londýnský přízvuk zesílil. „Vůbec jsem tě nepoznal. Jak ti frčí stánek?“

„Skvěle, jako nikdy.“

„Ta skupina je dobrá, Lenny: basa a bicí solidní, kytary a piano fajn. Líbí se mi zpěv.“ Ukázal palcem na Davea. „A toho kluka holky milujou. Máte hodně práce?“

Dave byl vzrušený. Byronu Chesterfieldovi se skupina líbí!

„Všechny víkendy jsme zadaný,“ odpověděl Lenny.

„Možná bych vám mohl sehnat na léto šestitýdenní angažmá mimo Londýn, pokud máte zájem,“ navrhl Byron. „Pět večerů týdně, od úterka do soboty.“

„Já nevím,“ odpověděl Lenny lhostejně. „Musel bych se domluvit se ségrou, že za mě vezme stánek v době, kdy bych byl pryč.“

„Devadesát liber týdně, čistá ruka, žádné srážky.“

To je víc, než kolik jim kdy kdo zaplatil, spočítal si obratem Dave. A při troše štěstí by to mohlo padnout do školních prázdnin.

Davea štvalo, že Lenny pořád vypadá pochybovačně. „Co stravování a ubytování?“ zeptal se. Dave si uvědomil, že se Lenny přece jen zajímá – vyjednává.

„Dostanete ubytování, ale stravování ne,“ odpověděl Byron.

Davea napadlo, že by to mohlo být v některém přímořském letovisku, kde se nabízí sezonní práce pro hudebníky.

„Za tyhle prachy nemůžu stánek opustit, Briane. Škoda, že to není sto dvacet liber. Pak bych to uvážil.“

„Ten podnik by mohl jít na pětadevadesát, jako osobní laskavost pro mě.“

„Řekněme sto deset.“

„Když se zřeknu svého honoráře, můžu to vyšroubovat na sto.“

Lenny se rozhlédl po ostatních členech skupiny. „Co říkáte, pánové?“

Všichni byli pro.

„Co je to za podnik?“ zeptal se Lenny.

„Klub se jmenuje Doupě.“

Lenny zavrtěl hlavou. „V životě jsem o něm neslyšel. Kde je?“

„Já jsem to neříkal?“ podivil se Byron Chesterfield. „Je v Hamburku.“

Dave stěží utajoval nadšení. Šestitýdenní angažmá – v Německu! Podle zákona je už dost starý, aby mohl ze školy odejít. Nebude mít šanci stát se profesionálním hudebníkem?

V rozjařené náladě popadl kytaru a zesilovač a vydal se s Lindou Robertsonovou do domu v Great Peter Street; chtěl doma odložit hudební náčiní a pak Lindu doprovodit do domu jejích rodičů v Chelsea. Jeho rodiče naneštěstí byli ještě vzhůru a matka ho odchytila v hale. „Jak to šlo?“ zeptala se rozzářeně.

„Skvěle,“ odpověděl. „Já si tu jen odložím věci a doprovodím Lindu domů.“

„Ahoj, Lindo,“ přivítala ji Daisy. „Ráda tě zase vidím.“

„Dobrý večer,“ pozdravila Linda zdvořile a změnila se v ostýchavou školačku; Dave však viděl, jak matka registruje krátké šaty a sexy boty.

„Pozvou vás do toho klubu znovu?“ zeptala se Daisy.

„Jeden promotér – jmenuje se Byron Chesterfield – nám nabídl na léto práci v jiném klubu. Je to skvělé, protože to je celé o prázdninách.“

Z obývacího pokoje vyšel otec, stále ještě v obleku, který měl na sobě, když byl v sobotu večer na bůhvíjaké politické schůzi. „Co se děje o prázdninách?“

„Naše skupina dostala šestitýdenní angažmá.“

Lloyd se zamračil. „Ty si musíš o prázdninách opakovat látku ke studiu. Příští rok tě čekají rozhodující všeobecné zkoušky. Tvoje známky zatím zdaleka nejsou tak dobré, aby ti umožnily udělat si celé prázdniny volno.“

„Můžu se učit přes den. Hrát budeme večer.“

„Hmmm. Zřejmě ti je jedno, že bys přišel o každoroční prázdninový pobyt s rodinou v Tenby.“

„Není mi to jedno,“ lhal Dave. „V Tenby to mám hrozně rád. Ale tohle je obrovská příležitost.“

„Neumím si představit, jak bychom tě mohli nechat v tomhle domě dva týdny samotného, zatímco budeme ve Walesu. Je ti pořád teprve patnáct.“

„Ehm, ten klub není v Londýně,“ řekl Dave.

„Kde je?“

„V Hamburku.“

„Cože?“ nechápala Daisy.

„Nebuď směšný,“ zavrtěl hlavou Lloyd. „Ty si představuješ, že ti v tvém věku něco takového dovolíme? Mimo jiné to určitě odporuje německému zákonu o zaměstnávání mladistvých.“

„Ne všechny zákony se přísně uplatňují,“ namítl Dave. „Vsadím se, že sis kupoval alkohol v hospodách dřív, než ti bylo osmnáct.“

„Do Německa jsem jel s matkou, když mi bylo osmnáct. Rozhodně jsem ve svých patnácti nestrávil šest týdnů v cizí zemi.“

„Nebudu bez dohledu. Bude se mnou bratranec Lenny.“

„Toho nepokládám za spolehlivou gardedámu.“

„Garde?“ zvolal pobouřeně Dave. „Jsem snad viktoriánská panna?“

„Podle zákona jsi dítě, ve skutečnosti adolescent. Rozhodně nejsi dospělý.“

„Máš v Hamburku sestřenici,“ připomněl Dave zoufale. „Rebeku. Psala mámě. Mohl bys ji požádat, aby na mě dohlídla.“

„To je vzdálená sestřenice, adoptovaná rodinou, a já ji neviděl šestnáct let. To pro mě není dostatečně blízká příbuzná, abych jí na léto hodil na krk starost o vzpurného dospívajícího kluka. Tohle udělat bych váhal i vlastní sestře.“

Daisy nasadila smířlivý tón. „Lloyde, drahoušku, já jsem z jejího dopisu získala dojem, že je to laskavý člověk. A myslím, že nemá vlastní děti. Třeba by jí nevadilo, kdybychom ji o to požádali.“

Lloyd vypadal rozmrzele. „Ty skutečně chceš, aby to Dave udělal?“

„Ne, ovšemže ne. Kdyby mělo být po mém, jel by s námi do Tenby. Ale on dospívá a my si asi budeme muset zvyknout, že se nebude pořád držet máminy sukně.“ Pohlédla na Davea. „Zjistí, že je to těžší a méně zábavná práce, než jak si představoval, ale třeba si z toho vezme nějaké poučení pro život.“

„Ne,“ prohlásil Lloyd; a znělo to definitivně. „Kdyby mu bylo osmnáct, možná bych souhlasil. Ale je moc mladý, až moc mladý.“

Daveovi se chtělo křičet zuřivostí a rozplakat se zároveň. Přece mu nezkazí tuhle šanci!

„Je moc pozdě,“ řekla Daisy. „Promluvíme si o tom ráno. Dave musí dovést Lindu domů, dřív než si její rodiče začnou dělat starosti.“

Dave zaváhal, nechtělo se mu nechat spor nerozhodnutý.

Lloyd vykročil k úpatí schodiště. „Nedělej si naděje,“ varoval Davea. „Nikam nepojedeš.“

Dave otevřel domovní dveře. Jestliže teď vyjde ven a nic už neřekne, zanechá v nich špatný dojem. Potřebuje, aby věděli, že mu nemůžou jen tak lehce zabránit v odjezdu do Hamburku. „Poslouchejte mě,“ řekl a otec vypadal poplašeně. Dave se rozhodl. „Poprvé v životě jsem v něčem úspěšný, tati. Pochopte mě. Jestli se mi tohle pokusíte vzít, odejdu z domova. A přísahám, jestli odejdu, už se nikdy, nikdy nevrátím.“

Odvedl Lindu ven a práskl za sebou dveřmi.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Táňa Dvorkinová byla zpátky v Moskvě, ale Vasilij Jenkov ne.

Poté co je oba zatkli při předčítání poezie na náměstí Majakovského, obvinili Vasilije z „antisovětské činnosti a propagandy“ a odsoudili na dva roky do tábora nucených prací na Sibiři. Táňa cítila vinu: byla Vasilijovým spolupachatelem, jenže jí to prošlo.

Táňa přepokládala, že Vasilije tloukli a vyslýchali. Ona je však stále na svobodě a pracuje jako novinářka, tudíž on ji neprozradil. Možná odmítl vypovídat. Ještě pravděpodobnější je, že uvedl jména hodnověrných fiktivních spolupracovníků, o kterých se KGB domnívala, že je prostě obtížné je vystopovat.

V létě 1963 Vasilijovi trest vypršel. Jestli je naživu – jestli přežil zimu, hlad a nemoci, které zabíjejí mnoho vězňů v pracovních lágrech –, měl by nyní být na svobodě. Neobjevil se, a to působilo zlověstně.

Vězni normálně směli poslat a obdržet jeden dopis měsíčně; ty byly navíc přísně cenzurované. Vasilij však nemohl Táně psát, protože by ji tím prozradil KGB. Neměla tedy žádné informace a totéž bezpochyby platilo i o většině jejich přátel. Možná psal své matce do Leningradu. Táňa se s ní nikdy nesetkala: Vasilijovo spojení s Táňou zůstávalo utajené i před jeho matkou.

Vasilij býval Tánin nejbližší přítel. V obavách o něj probděla celé noci. Není nemocný, nebo dokonce mrtvý? Možná ho obvinili z nějakého dalšího zločinu a trest mu prodloužili. Tato nejistota Táňu mučila. Bylo to pro ni opravdové trápení a bolela ji hlava.

Jednou odpoledne zariskovala a zmínila se o Vasilijovi před svým šéfem Daniilem Antonovem. Článková redakce TASS byl rozlehlý hlučný sál, kde redaktoři psali na stroji, vedli telefonické hovory, pročítali noviny a každou chvíli se zvedali, aby si zašli do příruční knihovny nebo se z ní právě vraceli. Když bude mluvit tiše, nikdo ji nemůže mimoděk zaslechnout. „Jak to nakonec dopadlo s Ustinem Bodianem?“ zeptala se nejprve. Špatné zacházení s operním pěvcem a disidentem Bodianem bylo obsahem výtisků Disentu, které Vasilij rozdával, když ho zadrželi – článek napsala Táňa.

„Bodian zemřel na zápal plic,“ odpověděl Daniil.

Táňa to věděla. Předstírala nevědomost jen proto, aby navodila rozhovor o Vasilijovi. „Ten den se mnou zatkli jednoho spisovatele – Vasilije Jenkova,“ pronesla zamyšleně. „Nemáš ponětí, co se stalo s ním?“

„Ten dramaturg. Dostal dva roky.“

„To znamená, že teď musí být na svobodě.“

„Možná. Neslyšel jsem o něm. Zpátky do práce by ho nevzali, tak si nejsem jistý, kam by mohl jít.“

Táňa si ovšem byla jistá, že by se vrátil do Moskvy. S předstíranou lhostejností však pokrčila rameny a vrátila se ke svému článku o ženách ve stavebnictví.

Už předtím položila několik diskrétních dotazů lidem, kteří by mohli vědět, jestli se Vasilij vrátil. Odpověď byla vždycky stejná: nikdo nic neslyšel.

Toho odpoledne se Táňa o něm dozvěděla.

Když po práci odcházela z budovy TASS, oslovil ji na ulici cizí muž. „Táňa Dvorkinová?“ ozvalo se jí za zády. Otočila se a spatřila bledého, hubeného muže ve špinavém oblečení.

„Ano?“ odpověděla poněkud s úzkostí, protože si neuměla představit, co by takový člověk od ní mohl chtít.

„Vasilij Jenkov mi zachránil život,“ řekl.

Bylo to tak nečekané, že chvíli nevěděla, jak reagovat. Hlavou se jí honilo příliš mnoho myšlenek: Jak znáte Vasilije? Kde a kdy vám zachránil život? Proč za mnou přicházíte?

Vrazil jí do ruky ušmudlanou obálku velikosti běžného kancelářského papíru a hned se odvrátil.

Táně chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Konečně si uvědomila, že jedna otázka je mnohem důležitější než všechny ostatní. „Je Vasilij naživu?“ zeptala se, dokud byl muž ještě na doslech.

Cizí člověk se zastavil a ohlédl se. Okamžik mlčení způsobil, že se Táně srdce sevřelo strachem. „Ano,“ přisvědčil a Táňa pocítila náhlou lehkost úlevy.

Muž odcházel.

„Počkejte,“ zavolala Táňa, ale on zrychlil krok, zahnul za roh a zmizel z dohledu.

Obálka nebyla zalepená. Táňa nahlédla dovnitř. Spatřila popsané listy papíru a poznala Vasilijův rukopis. Povytáhla papíry z obálky. Na prvním listu stálo:

Ivan Kuzněcov

Když přišel mráz

Strčila vše zpátky do obálky a vykročila k zastávce autobusu. Byla vystrašená a vzrušená zároveň. „Ivan Kuzněcov“ byl očividně pseudonym, nejobyčejnější představitelné jméno, jako Hans Schmidt v Německu nebo Jean Lefevre ve Francii. Vasilij něco napsal, článek nebo povídku. Nemohla se dočkat, až si to přečte, přesto zároveň odolala nutkání odhodit od sebe obálku jako něco infikovaného, protože to určitě je podvratné.

Strčila obálku do tašky přes rameno. Když přijel autobus, byl plný lidí – večerní dopravní špička –, a tak nemohla do rukopisu cestou domů nahlížet, aniž riskovala, že jí někdo bude nakukovat přes rameno. Musela potlačit netrpělivost.

Myslela na muže, který jí to předal. Byl mizerně oblečený, napůl vyhladovělý, vypadal nezdravě a jako by byl vystrašený a neustále ve střehu: přesně jako muž nedávno propuštěný z vězení, pomyslela si. Zdálo se, že se obálky rád zbavil a že se zdráhá říct jí víc, než musí. Aspoň že vysvětlil, proč podnikl tuto nebezpečnou pochůzku. Splácel dluh. „Vasilij Jenkov mi zachránil život,“ řekl. Znovu přemýšlela jak.

Vystoupila z autobusu a zamířila k vládnímu domu. Po návratu z Kuby se nastěhovala zpátky do bytu k matce. Neměla důvod opatřovat si vlastní bydlení, a kdyby nějaké měla, zdaleka by nebylo tak přepychové.

Krátce si promluvila s Aňou, pak zašla do svého pokoje a posadila se na postel, aby si přečetla, co Vasilij napsal.

Jeho rukopis se změnil. Písmena, dříve oblá, nyní hranatější, byla menší a mezi slovy zůstávaly i menší mezery. Odráží se v tom změna osobnosti, napadlo ji, nebo to způsobil jen nedostatek papíru na psaní? Začala číst.

Josef Ivanovic Maslov, zvaný Soso, měl obrovskou radost, když jídlo dorazilo zkažené.

Dozorci obvykle převážnou část dodávky ukradli a prodali. Pro vězně zbyla ovesná kaše ráno a tuřínová polévka večer. Potraviny se na Sibiři málokdy zkazí, protože teploty se tu většinou udržují pod bodem mrazu – ovšem komunismus dokáže zázraky. A tak občas, když se maso hemžilo červy a tuk odporně páchl, hodil to kuchař všechno do hrnce a vězni se radovali. Soso zhltal kaši omaštěnou smrdutým sádlem a toužil po další.

Táně se zvedal žaludek, ale přesto četla dál.

S každou další stránkou byla dojatější. Byl to příběh o neobvyklém přátelství dvou vězňů – intelektuálního disidenta a nevzdělaného zločince. Vasilij měl prostý přímý styl, který byl nesmírně působivý. Život v lágru popisoval nemilosrdně zraňujícím jazykem. Nešlo však jen o popis. Možná díky zkušenostem s rozhlasovými dramaty uměl Vasilij udržet příběh v pohybu a Tánina pozornost nikdy neochabla.

Fiktivní lágr se nacházel v tajze porostlé sibiřským modřínem a vězni měli za úkol kácet stromy. Neexistovaly tu žádné bezpečnostní předpisy, žádné ochranné oblečení či vybavení, a tak často docházelo k úrazům. Táňa zejména zaznamenala epizodu, v níž si zločinec pilou přeťal tepnu v paži; intelektuál mu stáhl paži škrtidlem, a tím ho zachránil. Nezachránil takhle Vasiliji život poslovi, který jí přinesl ze Sibiře do Moskvy jeho rukopis?

Táňa si povídku přečetla dvakrát. Bylo to téměř, jako když si s Vasilijem povídá: volba slov jí byla důvěrně známá ze stovek diskusí a sporů a poznávala vše to, co mu připadalo legrační, dramatické či ironické. Srdce ji zabolelo steskem.

Když teď ví, že je Vasilij naživu, musí zjistit, proč se nevrátil do Moskvy. V povídce k tomu žádnou nápovědu nenašla. Táňa však věděla o někom, kdo se dokáže dozvědět skoro všechno: její bratr.

Rukopis uložila do šuplete nočního stolku a vyšla z pokoje. „Musím zajít za Dimkou – hned jsem zpátky,“ řekla matce. Výtahem sjela do poschodí, kde bydlí bratr.

Dveře jí otevřela jeho manželka Nina, v devátém měsíci těhotenství. „Vypadáš dobře!“ zalichotila jí Táňa.

Nebyla to pravda. Nina už byla daleko za stadiem, kdy lidé říkají, že „úplně rozkvetla“. Byla obrovská, prsy jí visely, břicho napjaté k prasknutí. Světlá pleť jí kolem pih zbledla a červenohnědé vlasy vypadaly mastné. Zdálo se, že je jí víc než devětadvacet. „Pojď dál,“ vybídla Táňu unaveným hlasem.

Dimka sledoval zprávy. Vypnul televizi, políbil Táňu a nabídl jí pivo.

Byla tam Ninina matka Máša, přijela vlakem z Permu, aby dceři pomohla s miminkem. Máša byla drobná, předčasně vrásčitá venkovanka oblečená v černém, očividně hrdá na poměštěnou dceru v jejím elegantním bytě. Při prvním setkání s Mášou byla Táňa překvapená, protože předtím získala dojem, že Ninina matka je učitelka; ukázalo se však, že ve vesnické škole sice pracuje, ale jako uklízečka. Nina zpočátku předstírala, že její rodiče zaujímají poněkud vyšší společenské postavení – Táňa soudila, že to dělá skoro každý.

Povídaly si o Ninině těhotenství. Táňa přemýšlela, jak dostat Dimku k rozhovoru mezi čtyřma očima. Nepřicházelo v úvahu, že by o Vasilijovi promluvila před Ninou nebo její matkou. Bratrově manželce instinktivně nedůvěřovala.

Proč to cítím tak silně, podivila se s pocitem viny. Usoudila, že je to kvůli jejímu otěhotnění. Nina nebyla intelektuálka, ale měla pod čepicí: rozhodně nepatřila k těm, které otěhotní nešťastnou náhodou. Táňa chovala podezření, které nikdy nevyslovila, že Nina Dimku do manželství vmanipulovala. Táňa věděla, že její bratr je kultivovaný a téměř ve všem se řídí zdravým rozumem: naivní a romantický byl pouze ve vztahu k ženám. Proč asi ho Nina chtěla polapit? Protože Dvorkinovi jsou elitní rodina a Nina je ctižádostivá?

Nebuď taková potvora, pokárala se Táňa v duchu.

Bavila se se všemi asi půl hodiny, pak se zvedla k odchodu.

Na vztahu dvojčat nebylo nic nadpřirozeného, ale oba se navzájem znali tak dobře, že obvykle vytušili, co si druhý myslí, a Dimkovi bylo jasné, že si Táňa nepřišla povídat o Ninině těhotenství. Teď se zvedl také. „Musím vynést smetí,“ řekl. „Táňo, pomůžeš mi?“

Sjeli výtahem dolů, každý s nádobou odpadků. Když byli úplně sami venku za domem, Dimka promluvil. „Oč jde?“

„Vasiliji Jenkovovi vypršel trest, ale on se do Moskvy nevrátil.“

Dimkovi ztvrdla tvář. Táňa věděla, že ji miluje, ale s jejími politickými názory nesouhlasí. „Jenkov dělal, co mohl, aby podryl režim, pro který pracuju. Proč by mě mělo zajímat, co je s ním?“

„Věří ve svobodu a spravedlnost jako ty.“

„Tahle podvratná činnost jen poskytuje záminku zastáncům tvrdé linie, aby odporovali reformě.“

Táňa věděla, že ona brání sebe i Vasilije. „Nebýt lidí, jako je Vasilij, zastánci tvrdé linie by prohlašovali, že všechno je v pořádku, a nebyl by žádný tlak na změny. Jak by se například někdo dozvěděl, že zabili Ustina Bodiana?“

„Bodian zemřel na zápal plic.“

„Dimko, to je pod tvoji úroveň. Zemřel, protože ho neléčili, a ty to víš.“

„To je pravda.“ Zdálo se, že Dimku vytrestala. „Ty Vasilije Jenkova miluješ?“ zeptal se tišším hlasem.

„Ne. Mám ho ráda. Je zábavný, chytrý a statečný. Ale je to ten typ, co potřebuje jednu mladou holku za druhou.“

„Spíš to byl ten typ. Ve vězeňském lágru žádné nymfičky nejsou.“

„Každopádně je to přítel a trest si odpykal.“

„Svět je plný nespravedlností.“

„Chci vědět, co se s ním stalo, a ty mi to můžeš zjistit. Když budeš chtít.“

Dimka si povzdechl. „A co moje kariéra? V Kremlu se soucit s nespravedlivě odsouzenými disidenty nepovažuje za něco hodného obdivu.“

Tániny naděje vzrostly. Dimka polevuje. „Prosím. Moc to pro mě znamená.“

„Slibovat nic nemůžu.“

„Stačí, když uděláš, co jev tvých silách.“

„Tak jo.“

Táňu zaplavil pocit vděčnosti a políbila Dimku na tvář. „Jsi hodný bratr,“ zašeptala. „Děkuju ti.“

Stejně jako Eskymáci prý mají mnoho různých slov pro sníh, obyvatelé Moskvy měli mnoho výrazů pro černý trh. Všechno jiné než nejzákladnější lidské potřeby se muselo kupovat „pod rukou“. Mnoho takových nákupů bylo zcela jasně trestných: objevili jste muže, který propašoval ze Západu džínsy, a zaplatili mu za ně obrovskou cenu. Jiné takové nákupy nebyly ani zákonné, ani nezákonné. Abyste si mohli koupit rádio nebo koberec, museli jste se zapsat do pořadníku. Ovšem pomocí „páky“ – tím, že jste vlivný člověk a umíte laskavost oplatit – jste mohli skočit v seznamu na přední místo. Stejně užitečná bývala i „tlačenka“, což představoval příbuzný nebo přítel v postavení, jež umožňovalo manipulovat s pořadím. Toto předbíhání bylo tak rozšířené, že většina Moskvanů žila v přesvědčení, že na přední místo v pořadníku se pouhým čekáním nedostal nikdy nikdo.

Jednou Natalija Smotrovová požádala Dimku, aby s ní šel koupit něco na černém trhu. „Normálně bych požádala Nika,“ vysvětlovala mu. Nikolaj byl její manžel. „Jenže je to dárek k jeho narozeninám a já chci, aby to bylo překvapení.“

O Natalijině životě mimo Kreml toho Dimka moc nevěděl. Byla vdaná a bezdětná, ale tím celý rozsah jeho znalostí končil. Kremelští aparátčíci patřili k sovětské elitě, ovšem Natalijin mercedes a parfémy z dovozu naznačovaly, že tu je ještě jiný zdroj privilegií a peněz. Pokud se však Nikolaj Smotrov nacházel v horních vrstvách komunistické hierarchie, Dimka o něm nikdy neslyšel.

„Co mu chceš dát?“ zeptal se Dimka.

„Magnetofon. Chce Grundig – to je německá značka.“

Německý magnetofon mohl sovětský občan koupit pouze na černém trhu. Dimka se podivil, jak si může Natalija dovolit tak drahý dárek. „Kde ho seženeš?“ zeptal se.

„Na centrálním tržišti je jistý Max.“ Tento bazar na ulici Sadovaja-Samotečnaja byl legální alternativou státních obchodů. Za vyšší ceny se tu prodávaly produkty ze soukromých zahrádek. Místo front a nevábného zboží tu byly hromady krásné zeleniny – pro ty, kdo si to mohli dovolit. A tento prodej legálních produktů maskoval ještě výnosnější nelegální obchodování v mnoha stáncích.

Dimka chápal, proč Natalija potřebuje doprovod. Někteří z mužů, co se zabývali touto činností, byli obyčejní kriminálníci, a ženy měly důvod mít se na pozoru.

Dimka doufal, že tohle je její jediný motiv. Nechtěl upadnout v pokušení. Právě teď, kdy se blížil Nině termín, cítil k manželce silné pouto. Několik měsíců neměli sex, což ho činilo zranitelným vůči Natalijiným půvabům, jenže vedle dramatu těhotenství všechno bledlo. Stěží jí však mohl odmítnout tuto malou laskavost.

Vydali se tam v době oběda. Natalija odvezla Dimku na tržiště ve svém starém mercedesu. Navzdory stáří byl rychlý a pohodlný. Přemítal, jak asi Natalija shání náhradní díly.

Cestou se ho zeptala na Ninu. „Má se to narodit každým dnem,“ odpověděl.

„Dej mi vědět, kdybys potřeboval něco pro miminko,“ nabídla mu Natalija. „Nikova sestra má tříletého chlapečka, který už nepotřebuje kojenecké láhve a takové věci.“

Dimku to překvapilo. Kojenecké láhve byly daleko větší přepych než magnetofony. „Děkuju, určitě se ozvu.“

Zaparkovali a prošli tržištěm k obchodu s použitým nábytkem. Tohle obchodování bylo pololegální. Lidé směli prodávat svůj majetek, ale úloha prostředníka byla nezákonná, čímž se obchodování stávalo těžkopádné a neefektivní. Obtíže spojené s vnucováním takových komunistických pravidel Dimkovi názorně dokazovaly skutečnou nezbytnost mnoha kapitalistických postupů – a tudíž potřebu liberalizace.

Max byl mohutný třicátník oblečený v americkém stylu v džínách a bílém tričku. Seděl u borovicového kuchyňského stolu, pil čaj a kouřil. Kolem dokola stály levné použité pohovky, skříně a postele, většinou dost staré a poškozené. „Co chcete?“ zeptal se příkře.

„Mluvila jsem s vámi minulou středu o magnetofonu Grundig,“ odpověděla Natalija. „Říkal jste, že mám přijít za týden.“

„Magnetofony skoro nejsou k sehnání,“ poznamenal.

Dimka se vmísil. „Nešaškujte, Maxi,“ pronesl hlasem stejně hrubým a pohrdavým, jako byl Maxův. „Máte ho, nebo ne?“

Odpovědět na prostou otázku přímo považují muži jako Max za projev slabosti. „Budete muset platit dolarama,“ upozornil.

„Souhlasila jsem s vaší cenou,“ přikývla Natalija. „Přinesla jsem přesně tu částku. Víc ne.“

„Ukažte mi ty prachy.“

Natalija vytáhla z kapsy svazek amerických bankovek.

Max natáhl ruku.

Dimka chytil Nataliji za zápěstí, aby jí zabránil předat peníze předčasně. „Kde je ten magnetofon?“ zeptal se.

Max křikl přes rameno. „Josefe!“

V zadní místnosti se někdo pohnul. „Jo?“

„Magnetofon!“

„Jo.“

Josef vyšel s obyčejnou kartonovou krabicí. Byl to mladík asi devatenáctiletý; ze rtu mu visela cigareta. Byl sice drobný, ale svalnatý. „Je to těžký,“ varoval. „Máte tady auťák?“

„Za rohem.“

Natalija přepočítala peníze.

„Přišlo mě to na víc, než jsem čekal,“ zkusil to Max.

„Víc nemám,“ odpověděla Natalija.

Max sebral bankovky a znovu je přepočítal. „Tak jo,“ zabručel popuzeně. „Je váš.“ Zvedl se a peníze strčil do kapsy džíns. „Josef to odnese do auta.“ Odešel do zadní místnosti.

Josef krabici pevně uchopil, aby ji zvedl.

„Moment,“ zadržel ho Dimka.

„Co je?“ zavrčel Josef. „Nemám čas na žádný zdržovačky.“

„Otevřete tu krabici,“ vyzval ho Dimka.

Josef však dělal, že neslyší, začal krabici zvedat, ale Dimka ji stlačil rukou zpátky na stůl. Josef na něj zuřivě pohlédl a Dimku napadlo, že se možná schyluje ke rvačce. Pak Josef ustoupil. „Otevřete si ten krám sám!“ odsekl.

Víčko krabice bylo prošité svorkami a přelepené izolepou. Dimka a Natalija krabici s obtížemi otevřeli. Uvnitř byl cívkový magnetofon – značky Magic Tone.

„Tohle není Grundig,“ zachmuřila se Natalija.

„Tyhle jsou lepší než grundigy,“ ušklíbl se Josef. „Vo třídu lepší zvuk.“

„Zaplatila jsem za Grundig,“ namítla. „Tohle je laciná japonská napodobenina.“

„Teď žádnýho grundiga neseženete.“

„V tom případě dostanu peníze zpátky.“

„Nemůžete, už jste otevřeli krabici.“

„Dokud jsme krabici neotevřeli, nevěděli jsme, že nás chcete podvést.“

„Nikdo vás nepodved. Chtěla jste magneťák.“

„Do hajzlu,“ neudržel se Dimka. Vykročil ke dveřím do zadní místnosti.

„Tam nikdo nesmí!“ zvolal Josef.

Dimka si ho nevšímal a vešel dovnitř. Místnost byla plná kartonových krabic. V několika otevřených bylo vidět televizní přijímače, gramofony a rádia, samé cizí značky. Ovšem Max tam nebyl. Dimka spatřil zadní dveře.

Vrátil se do přední místnosti. „Max s tvými penězi utekl,“ řekl Nataliji.

„Má fofr,“ vysvětloval Josef. „Spousty zákazníků.“

„Nedělej ze sebe pitomce,“ obořil se na něj Dimka. „Max je zloděj a ty taky.“

Josef namířil prst Dimkovi těsně k obličeji. „Neříkej, že jsem pitomec,“ řekl výhružně.

„Vrať jí ty peníze,“ vyzval ho Dimka. „Dřív než se dostaneš fakt do maléru.“

Josef se ušklíbl. „Copak asi uděláš – zavoláš policajty?“

Tohle udělat nemohli. Zapojili se do nezákonné transakce. A policie by patrně zatkla Dimku a Nataliji, ale ne Josefa a Maxe, kteří policistům bezpochyby dávají úplatky, aby své podnikání ochránili.

„Nemůžeme nic dělat,“ uvědomila si Natalija. „Pojď pryč.“

„Vezměte si svůj magneťák,“ řekl Josef.

„Ne, díky,“ odmítla Natalija. „Tohle nechci.“ Zamířila ke dveřím.

„My se vrátíme – pro peníze,“ varoval Dimka.

„A copak asi budete dělat?“ chechtal se Josef.

„Uvidíš,“ odpověděl chabě Dimka a následoval Nataliji ven.

Když ho Natalija vezla zpátky ke Kremlu, dusil v sobě pocity marnosti. „Ty tvoje peníze zpátky dostanu,“ ujistil ji.

„Prosím tě, nic nedělej,“ zavrtěla hlavou. „Ti chlapi jsou nebezpeční. Nechci, aby se ti něco stalo. Vykašli se na to.“

Nevykašle se na to, ale už nic neřekl.

Když se vrátil do kanceláře, na stole mu ležela složka, kterou KGB vedla o Vasiliji Jenkovovi.

Nebyla tlustá. Jenkov byl rozhlasový dramaturg, nikdy neměl žádné potíže, dokonce nikdy nefiguroval ani jako podezřelý, až do onoho dne v květnu 1961, kdy byl zadržen s pěti výtisky podvratné tiskoviny zvané Disent. Při výslechu tvrdil, že pár minut předtím dostal tucet výtisků a začal je rozdávat v náhlém soucitu s operním zpěvákem, který měl zápal plic. Důkladná prohlídka jeho bytu neodhalila nic, co by bylo v rozporu s jeho slovy. Nalezený psací stroj se neshodoval s tím, na kterém se text psal. S elektrickými svorkami upevněnými na rtech a konečcích prstů udal jména dalších podvratných živlů, ovšem tohle udělají při mučení nevinní lidé stejně jako provinilci. Jako obvykle se ukázalo, že někteří ze jmenovaných jsou bezchybní členové strany, zatímco ostatní KGB nedokázal vystopovat. Po zralé úvaze byla policie nakloněna věřit, že Jenkov ilegálním vydavatelem Disentu není.

Dimka musel obdivovat pevnou vůli muže, který dokázal při výslechu KGB neříct pravdu. Jenkov ochránil Táňu, i když trpěl trýznivá muka. Možná si zaslouží svobodu.

Dimka znal pravdu, kterou Jenkov utajil. V noci po Jenkovově zatčení vezl Dimka Táňu na motorce do Jenkovova bytu, kde sebrala psací stroj, na kterém se bezpochyby psal Disent. Dimka půl hodiny poté hodil stroj do řeky Moskvy. Psací stroje neplavou. On a Táňa zachránili Jenkova před delším trestem.

Podle materiálů ve spise už Jenkov není v dřevařském táboře v modřínovém lese. Kdosi zjistil, že má jisté technické zkušenosti. Jeho prvním zaměstnáním ve studiu Rádia Moskva byla práce asistenta produkce, takže se trochu vyznal v mikrofonech a elektrických spojích. Nedostatek technických odborníků na Sibiři byl tak chronický, že tohle postačovalo, aby ho nechali dělat technika v elektrárně.

Zpočátku měl asi radost, že se dostal k práci pod střechou, kde nemusel riskovat ztrátu končetiny hrozící při neobratném zacházení se sekerou. Když mu trest vypršel, požádal obvyklým způsobem o cestovní povolení pro návrat do Moskvy. A jeho žádost byla zamítnuta. Neměl na vybranou, musel pokračovat v práci v elektrárně. Ocitl se v pasti.

Bylo to nespravedlivé; ovšem nespravedlnost je všude, jak zdůraznil Dimka Táně.

Dimka si pozorně prohlédl fotografii ve spise. Jenkov se svým smyslným obličejem, širokými rty, černým obočím a hustými černými vlasy vypadal jako filmová hvězda. Zdálo se však, že je v něm ještě něco. Lehký náznak sarkastického úsměvu kolem koutků očí naznačoval, že se nebere moc vážně. Dimku by vůbec nepřekvapilo, kdyby Táňa byla do toho muže zamilovaná, i když to tehdy popřela.

Každopádně se kvůli ní pokusí, aby ho ze Sibiře pustili.

Promluví o tomto případu s Chruščovem. Musí ovšem počkat, až bude šéf v dobré náladě. Strčil spis do šuplete psacího stolu.

Toho dne příležitost nedostal. Chruščov odešel časně a Dimka se chytal jít domů, když do dveří strčila hlavu Natalija. „Pojď na panáka,“ vyzvala ho. „Po tom strašném zážitku na tržišti ho potřebujeme.“

Dimka váhal. „Musím domů za Ninou. Už se jí to blíží.“

„Jen ho do sebe hodíme.“

„Tak jo.“ Zašrouboval víčko psacího pera a obrátil se ke své výkonné sekretářce středního věku. „Můžeme jít, Věro.“

„Musím ještě pár věcí dodělat,“ odpověděla; byla svědomitá.

Do baru u řeky pravidelně chodila mladá kremelská elita, nevypadalo to tu tedy tak žalostně jako ve většině moskevských putyk. Židle byly pohodlné, studené občerstvení poživatelné a pro lépe placené aparátčíky s exotickými chutěmi se za pultem blyštěly láhve skotské a bourbonu. Dnes večer se to tu hemžilo lidmi, které Dimka a Natalija znali, většinou to byli poradci jako oni. Někdo vrazil Dimkovi do ruky pivo a on se s chutí napil. Bylo tu hlučno a veselo. Boris Kozlov, Chruščovův asistent jako Dimka, vyprávěl riskantní vtip. „Poslouchejte! Víte, co se stane, až do Saúdské Arábie přijde komunismus?“

Všichni ho povzbuzovali a dožadovali se, ať jim to prozradí.

„Za chvíli tam bude nedostatek písku!“

Všichni se smáli. Lidé v této společnosti horlivě pracovali ve prospěch sovětského komunismu jako Dimka, ale nebyli slepí k jeho nedostatkům. Všechny je trápila propast mezi aspiracemi strany a sovětskou realitou; vtipy tohle napětí uvolňovaly.

Dimka dopil pivo a dostal další.

Natalija pozvedla sklenici jako k přípitku. „Největší nadějí pro světovou revoluci je americká společnost United Fruit,“ prohlásila. Lidé kolem ní se rozesmáli. „Ne, vážně,“ pokračovala, třebaže se usmívala. „Přesvědčila vládu Spojených států, aby podporovala brutální pravicové diktatury v celé Střední a Jižní Americe. Kdyby United Fruit měla trochu rozumu, podporovala by postupný přechod k buržoazním svobodám – k vládě zákona, svobodě projevu, odborovým svazům –, jenže naštěstí pro světový komunismus jsou tihle lidé tak hloupí, že to nevidí. Nemilosrdně zadupávají všechna reformní hnutí, takže lidi se nemají k čemu obrátit, jenom ke komunismu – přesně jak předvídal Karel Marx.“ Přiťukla si s nejbližší osobou. „Ať žije United Fruit!“

Dimka se zasmál. Natalija byla jedna z nejchytřejších – stejně jako z nejhezčích – žen v Kremlu. S tváří zrůžovělou veselím a s širokými ústy otevřenými při smíchu byla okouzlující. Dimka si nemohl pomoct, a i když věděl, že ta myšlenka je krutě nespravedlivá, v duchu ji porovnal se svou znavenou ženou s vystouplým břichem a odporem k sexu.

Natalija zašla k baru pro něco malého k jídlu. Dimka si uvědomil, že je tu už přes hodinu: musí domů. Došel za Natalijí, aby se rozloučil. Jenže vypité pivo ho zbavilo opatrnosti, a když se na něj Natalija vřele usmála, políbil ji.

Ona polibek nadšeně opětovala.

Dimka ji nechápal. Strávila s ním noc, pak na něj křičela, že je vdaná, pak ho požádá, aby s ní šel na skleničku, a pak ho líbá. Co bude příště? Ovšem její vrtkavost mu teď mohla být ukradená; její teplá ústa se tiskla k jeho a špička jejího jazyka mu dráždila rty.

Vymanila se mu z objetí a Dimka viděl, že za nimi stojí jeho sekretářka.

Věřin výraz byl silně odsuzující. „Hledám vás,“ pronesla obviňujícím tónem. „Sotva jste odešel, sháněli vás telefonem.“

„Omlouvám se,“ řekl Dimka a nebyl si jistý, jestli se omlouvá za to, že nebyl snadno k nalezení, nebo že se líbal s Natalijí.

Natalija vzala od barmana talíř kyselých okurek a vrátila se ke skupině u stolu.

„Volala vaše tchyně,“ pokračovala Věra.

Dimkova euforie už vyprchala.

„Vaše manželka dostala porodní bolesti,“ informovala dál. „Všechno je v pořádku, ale měl byste za ní jet do porodnice.“

„Děkuju vám,“ přikývl Dimka a měl pocit, že je tím nejhorším typem nevěrného manžela.

„Dobrou noc,“ popřála mu Věra a odešla z baru.

Dimka vyšel za ní ven. Chvíli jen vdechoval chladný noční vzduch. Pak sedl na motorku a zamířil k porodnici. Nechat se přistihnout, jak líbá kolegyni! Pocit ponížení si zasluhoval: provedl pitomost.

Motorku nechal stát na nemocničním parkovišti a vešel do budovy. Ninu našel na porodnickém oddělení; seděla zpříma v posteli. Máša byla na židli u lůžka a držela miminko zabalené v bílém šátku. „Gratuluju. Je to kluk,“ oznámila Máša Dimkovi.

„Kluk,“ opakoval Dimka. Pohlédl na Ninu. Usmívala se, vyčerpaná, ale vítězná.

Podíval se na miminko. Mělo spoustu vlhkých černých vlásků. Oči měly modrý odstín a Dimka pomyslel na svého dědečka Grigorije. Modré oči však mají všechna novorozeňata, vzpomněl si. Je to jen jeho představa, nebo se děťátko už opravdu dívá na svět pronikavým pohledem pradědečka Grigorije?

Máša mu miminko podala. Převzal raneček, jako by to byla křehká vaječná skořápka. Vedle tohoto zázraku dramata celého dne zcela vybledla.

Mám syna, pomyslel si a oči se mu zalily slzami.

„Je krásný,“ vydechl Dimka. „Budeme mu říkat Grigorij, ano?“

Té noci Dimka nemohl usnout ze dvou důvodů. Prvním byl pocit viny: v době, kdy manželka v krvi a bolestech rodila, on líbal Nataliji. Tím druhým byl vztek, že se nechal napálit a pokořit od Maxe a Josefa. Oloupený nebyl on, ale Natalija; přesto nepociťoval o nic menší pobouření a zášť.

Příští den ráno cestou do práce zajel na motorce na centrální tržiště. Půlku noci si nacvičoval, co Maxovi řekne. „Jmenuju si Dmitrij Iljič Dvorkin. Ověř si, kdo jsem. Ověř si, pro koho pracuju. Ověř si, kdo je můj strýc a kdo byl můj otec. Zítra mě tady pak čekej s Natalijinými penězi a pros mě, abych nevykonal pomstu, jakou zasluhuješ.“ Přemýšlel, jestli bude mít dost drzosti, aby to všechno vyslovil; jestli na Maxe zapůsobí, nebo jestli se mu Max vysměje; jestli ta řeč bude dostatečně hrozivá, aby postačila na vrácení peněz Nataliji a hrdosti jemu.

Max u borovicového stolu neseděl. Vůbec v místnosti nebyl. Dimka nevěděl, jestli pociťuje zklamání, nebo úlevu.

U dveří do zadní místnosti stál Josef. Dimka uvažoval, jestli má tu řeč spustit na mladíka. Patrně to nebude mít dostatečný účinek a on mu peníze stejně nevrátí, ale třeba se Dimkovi uleví. Zatímco Dimka váhal, všiml si, že Josef ztratil onu hrozivou aroganci, kterou předváděl včera. Dřív než stačil otevřít ústa, Josef k Dimkově údivu vyděšeně couvl. „Omlouvám se!“ zvolal Josef. „Omlouvám se!“

Za tuhle proměnu Dimka určitě nemůže. Pokud by Josef přes noc zjistil, že Dimka pracuje v Kremlu a pochází z politicky mocné rodiny, možná by se pokusil o omluvu a usmíření, ale nevypadal by, jako když se bojí o život. „Chci jen Natalijiny peníze,“ řekl Dimka.

„My jsme je vrátili! Už jsme je vrátili!“

Dimka byl zmatený. Nebyla tu snad Natalija před ním? „Komu jste to dali?“

„Těm dvěma chlapům.“

Dimkovi to nedávalo smysl. „Kde je Max?“ zeptal se.

„V nemocnici,“ odpověděl Josef. „Zlámali mu pazoury, to vám nestačí?“

Dimka okamžik přemítal. Zdá se, pokud tohle všechno není nějaká fraška, že ti dva muži Maxe pořádně zmlátili a přinutili ho vrátit jim peníze, které sebral Nataliji. Ale kdo to byl? A proč to udělali?

Josef očividně nic víc nevěděl. Zmatený Dimka se otočil a odešel.

Tohle neudělala policie, přemýšlel, když se vracel k motocyklu, ani armáda, ani KGB. Oficiální orgány by jednaly jinak: Max by byl zatčen, odvezen do vězení a paže by mu zlámali s vyloučením veřejnosti. Bylo to tedy neoficiální.

Neoficiální znamená, že v tom mělo prsty podsvětí. Mezi Natalijinými přáteli nebo příbuznými jsou tedy zločinci.

Žádný div, že Natalija o svém soukromém životě nikdy moc nemluví.

Dimka jel rychle do Kremlu, ale ke svému zděšení zjistil, že Chruščov se tam dostavil dřív než on. Šéf však byl v dobré náladě: Dimka slyšel, jak se směje. Možná je to chvíle, kdy by se mohl zmínit o Vasiliji Jenkovovi. Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl Jenkovovu složku z archivu KGB. Uchopil štos dokumentů připravených pro Chruščova k podpisu, pak zaváhal. Je blázen, že to dělá, i když to je pro milovanou sestru. Potlačil nervozitu a vešel do hlavní pracovny.

První tajemník seděl za velkým psacím stolem a telefonoval. Telefon moc rád neměl, dával přednost kontaktu z očí do očí: takhle, říkal, poznáš, kdy ti lidi lžou. Tento rozhovor však byl žoviální. Dimka před něj dokumenty položil a on je začal podepisovat, zatímco si dál povídal a smál se do sluchátka.

„Co to máš v ruce?“ zeptal se Chruščov, když zavěsil. „Vypadá to jako nějaký spis KGB.“

„Vasilij Jenkov. Odsouzený na dva roky do pracovního tábora za držení letáku o Ustinu Bodianovi, tom disidentském zpěvákovi. Trest si odpykal, ale oni ho tam drží.“

Chruščov přestal psát a vzhlédl. „Máš o to osobní zájem?“

Dimku zamrazilo. „Vůbec žádný,“ zalhal a snažil se nedat na hlase znát úzkost. Kdyby odhalil spojitost své sestry a odsouzeného rozvratníka, mohla by skončit jeho i její kariéra.

Chruščov přimhouřil oči. „Tak proč bychom ho měli pouštět domů?“

Dimka litoval, že Táňu neodmítl. Měl vědět, že ho Chruščov prohlédne: vůdcem Sovětského svazu se nemůže stát nikdo, kdo by nebyl až paranoidně podezíravý. Dimka bezmocně couval. „Neříkám, že bychom ho měli vrátit domů,“ odpověděl co nejklidněji. „Jen jsem si myslel, že byste o něm možná chtěl vědět. Jeho trestný čin byl triviální, trest si odpykal, a kdybyste zajistil spravedlnost méně významnému disidentovi, bylo by to v souladu s vaší celkovou politikou opatrné liberalizace.“

Chruščov se nedal ošálit. „Někdo tě požádal o laskavost.“ Dimka otevřel ústa k protestu, ale Chruščov ho zvednutím ruky umlčel. „Nepopírej to, mně to nevadí. Vliv je odměna za tvoji těžkou práci.“

Dimka měl pocit, jako by těsně před popravou dostal milost. „Děkuju vám,“ řekl; jeho vděčnost zněla žalostněji, než si přál.

„Jakou práci tam na Sibiři Jenkov dělá?“ zeptal se Chruščov.

Dimka si uvědomil, že ruka, ve které drží složku, se mu třese. Přitiskl paži k boku, aby třas zastavil. „Dělá technika v jedné elektrárně. Nemá k tomu kvalifikaci, ale kdysi pracoval v rozhlase.“

„A jaké zaměstnání má v Moskvě?“

„Byl rozhlasový dramaturg.“

„Ale do háje!“ Chruščov odhodil pero. „K čemu je sakra rozhlasový dramaturg? Na Sibiři zoufale potřebují elektrikáře. Nech ho tam. Dělá něco užitečného.“

Dimka na něj zděšeně třeštil oči. Nevěděl co říct.

Chruščov uchopil pero a začal znovu podepisovat. „Dramaturg,“ mumlal. „Já se snad po…“

Táňa přepsala Vasilijovu povídku Když přišel mráz se dvěma průklepy.

Povídka však byla příliš dobrá na to, aby vyšla jen v samizdatu. Vasilij evokoval svět vězeňských lágrů s krutým realismem – ale udělal ještě víc. Při přepisování si s bolestí u srdce uvědomila, že ten lágr představuje Sovětský svaz a povídka je nemilosrdnou kritikou sovětské společnosti. Vasilij říkal pravdu způsobem, jakým to Táňa udělat nemohla; trápila se výčitkami. Den co den psala články, které vycházely v novinách a časopisech po celém Sovětském svazu, každý den se pečlivě vyhýbala skutečnosti. Neříkala výslovné lži, ale vždy obcházela chudobu, nespravedlnost, represi a plýtvání zdroji, které byly pro její zemi charakteristické. Vasilijův text jí ukázal, že její život je podvod.

Odnesla strojopis ke svému vydávajícímu redaktorovi Daniilu Antonovovi. „Tohle mi přišlo anonymně poštou,“ vysvětlila mu. Nejspíš tušil, že mu lže, ale on by ji nezradil. „Je to povídka zasazená do vězeňského tábora.“

„To vydat nemůžeme,“ zavrtěl rychle hlavou.

„Já vím. Ale je moc dobrá – myslím, že je to práce skvělého autora.“

„Proč mi to ukazuješ?“

„Znáš vydavatele časopisu Nový svět.“

Daniil vypadal zamyšleně. „Občas publikují něco neortodoxního.“

Táňa přitlumila hlas. „Nevím, jak daleko má Chruščovova liberalizace jít.“

„Tahle politika kolísá, ale všeobecný pokyn zní, že excesy minulosti se mají probírat a odsuzovat.“

„Nechceš si to přečíst, a kdyby se ti to líbilo, ukázat vydavateli?“

„Jistě.“ Daniil si přečetl pár řádek. „Proč myslíš, že to poslali tobě?“

„Asi to napsal někdo, s kým jsem se setkala, když jsem byla před dvěma lety na Sibiři.“

„Aha.“ Přikývl. „Tím by se to vysvětlovalo.“ Mínil tím, to není špatná zástěrka.

„Jestli povídku přijmou k publikování, autor patrně svou totožnost odhalí.“

„Tak fajn,“ přikývl Daniil. „Udělám, co budu moct.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Alabamská univerzita byla v celých Spojených státech poslední státní univerzitou jen pro bílé. V úterý 11. června dorazili do kampusu v Tuscaloose dva mladí černoši, aby se zapsali jako studenti. Drobounký alabamský guvernér George Wallace se postavil se založenými pažemi a rozkročenýma nohama do dveří univerzity a prohlásil, že je dovnitř nepustí.

V kanceláři na ministerstvu spravedlnosti seděl George Jakes s Bobbym Kennedym a ostatními a poslouchali telefonická hlášení od lidí na univerzitě. Televize byla zapnutá, ale v tuto chvíli žádná ze stanic nepřenášela tuto scénu v přímém přenosu.

Ani ne před rokem byli zastřeleni dva lidé při nepokojích na Mississippské univerzitě, poté co se na ni zapsal první barevný student. Bratři Kennedyové se rozhodli opakování zabránit.

George v Tuscaloose už dříve byl a navštívil univerzitní kampus bohatě osázený zelení. Když přecházel přes zelené trávníky – jediná černá tvář mezi hezkými dívkami v kotníčkových ponožkách a elegantními mladíky v blejzrech –, setkával se se zamračenými pohledy. Pro Bobbyho naskicoval vznosné kryté sloupořadí před trojími dveřmi do Fosterovy posluchárny, kde u přenosného řečnického pultíku nyní stál guvernér Wallace, obklopený čtyřmi příslušníky dopravní policie. Červnová teplota v Tuscaloose se blížila k osmatřiceti stupňům Celsia. George si uměl představit, jak se dav reportérů a fotografů tísnících se před Wallacem na slunci potí a čeká, až propuknou násilnosti.

Konfrontace se dlouho předvídala a plánovala na obou stranách.

George Wallace byl jižanský demokrat. Abraham Lincoln, který osvobodil otroky, byl republikán, zatímco jižanští stoupenci otroctví byli demokraté. Tito jižané byli stále ve straně, pomáhali demokratickým prezidentům ke zvolení a pak je v jejich úřadu podrývali.

Wallace byl malý ošklivý muž, skoro plešatý – až na pár vlasů nad čelem, které si zpevňoval brilantinou a vyčesával do směšné vlny. Byl však mazaný a George Jakes nedokázal přijít na to, co má dnes za lubem. V jaký výsledek Wallace doufá? V nepřiměřené násilí – nebo v něco decentnějšího?

Hnutí za občanská práva, které před dvěma měsíci vypadalo, že zajde na úbytě, nabralo po birminghamských nepokojích na síle. Do jeho pokladny proudily peníze: na jedné dobročinné akci v Hollywoodu pro něj filmové hvězdy jako Paul Newman a Tony Franciosa vypsaly šeky po tisíci dolarech. Bílý dům se děsil dalších výtržností a zoufale se snažil protestující utišit.

Bobby Kennedy konečně dospěl k přesvědčení, že je třeba předložit nový návrh zákona o občanských právech. Připustil, že nadešla doba, aby Kongres postavil mimo zákon segregaci na všech veřejných místech – v hotelech, restauracích, autobusech, na záchodech –, a aby ochránil hlasovací právo černochů. Zatím však nepřesvědčil svého bratra, prezidenta.

Bobby předstíral, že je dnes ráno klidný a že má všechno pod kontrolou. Filmoval ho televizní štáb; tři ze sedmi Bobbyho dětí přitom pobíhaly po pracovně. George však věděl, jak rychle se Bobbyho uvolněná otevřenost může proměnit v zuřivost, když se věci nedaří.

Bobby se pevně rozhodl, že žádné násilnosti nedopustí – ale stejně odhodlaný byl zajistit, že se ti dva studenti zapíší. Jeden soudce vydal k přijetí těch studentů soudní příkaz a Bobby jako ministr spravedlnosti se nemůže nechat porazit guvernérem, který ignoruje zákon. Byl připravený vyslat vojáky, aby Wallace odstranili silou – jenže i to by byl nešťastný konec: Washington šikanuje Jih.

Bobby byl jen v košili, skloněný nad telefonem s hlasitým odposlechem na svém širokém psacím stole; v podpaží mu vystupovaly tmavé skvrny od potu. Armáda zřídila mobilní spojení a kdosi z davu popisoval Bobbymu, co se děje. „Nick právě dorazil,“ oznamoval hlas z telefonu. Nicholas Katzenbach byl náměstek ministra spravedlnosti a Bobbyho zástupce na místě událostí. „Jde k Wallaceovi… předává mu příkaz, aby toho nechal.“ Katzenbach byl vybavený prezidentským veřejným vyhlášením nařizujícím Wallaceovi, aby se přestal nezákonně vzpírat soudnímu příkazu. „Teď Wallace promlouvá.“

George Jakes měl levou paži v nenápadném černém hedvábném závěsu. Státní vojáci mu v Birminghamu v Alabamě naštípli kost v zápěstí. Dva roky předtím mu tutéž paži zlomil rasistický výtržník v Annistonu, rovněž v Alabamě. George doufal, že do Alabamy už v životě nepojede.

„Wallace nemluví o segregaci,“ sděloval hlas z telefonu. „Mluví o právech států. Říká, že Washington nemá právo vměšovat se do alabamského školství. Snažím se dostat co nejblíž, abyste ho slyšeli.“

George se zachmuřil. „Segregace dnes, segregace zítra, segregace navždy,“ prohlásil Wallace kdysi ve svém guvernérském inauguračním projevu. Jenže tehdy mluvil k bílým obyvatelům Alabamy. Na koho se pokouší zapůsobit dnes? Tady se děje něco, co bratři Kennedyové a jejich poradci zatím nechápou.

Wallaceova řeč byla dlouhá. Když konečně dozněla, Katzenbach znovu požádal, aby Wallace uposlechl soud, a Wallace odmítl. Patová situace.

Katzenbach pak odešel ze scény – ovšem drama neskončilo. Oba studenti, Vivian Maloneová a James Hood, čekali v autě. Podle předchozí dohody Katzenbach doprovodil Vivian na její kolej a další právník z ministerstva spravedlnosti se postaral o totéž v případě Jamese. Tohle bylo jen dočasné. K oficiálnímu zápisu musejí přijít do Fosterovy posluchárny.

Televize vysílala polední zprávy a někdo v Bobbyho pracovně zapnul zvuk. Wallace stál u řečnického pultíku a vypadal vyšší než ve skutečnosti. O barevných lidech nebo segregaci či občanských právech neříkal nic. Poukazoval na moc ústřední vlády, která potlačuje suverenitu státu Alabama. Pobouřeně mluvil o svobodě a demokracii, jako by se žádným černochům neupíralo hlasovací právo. Citoval americkou Ústavu, jako by jí neopovrhoval každý den svého života. Byl to bravurní výstup a George znepokojil.

V Bobbyho pracovně seděl i Burke Marshall, bílý právník, který vedl odbor občanských práv. George mu stále nedůvěřoval, ale od událostí v Birminghamu začal být Marshall radikálnější a nyní navrhl vyřešit patovou situaci v Tuscaloose vysláním vojáků. „Co kdybychom se do toho prostě pustili?“ nadhodil.

Bobby souhlasil.

Vyžadovalo to čas. Bobbyho asistenti objednali sendviče a kávu. V kampusu se zatím nic neměnilo.

Přišly zprávy z Vietnamu. Na jedné křižovatce v Saigonu se buddhistický mnich Thich Quang Duc polil kanystrem benzinu, s klidem škrtl sirku a zapálil se. Jeho sebevražda byla protestem proti pronásledování buddhistické většiny katolickým prezidentem Ngo Dinh Diemem, kterého podporovali Američané.

Svízele prezidenta Kennedyho neměly konce.

Konečně hlas z Bobbyho telefonu oznámil: „Generál Graham dorazil… se čtyřmi vojáky.“

„Se čtyřmi?“ podivil se George. „Takhle předvádíme svou sílu?“

Zaslechli nový hlas, patrně generála oslovujícího Wallacea. „Pane, je mou povinností vyzvat vás, abyste na příkaz prezidenta Spojených států ustoupil stranou.“

Graham byl velitelem alabamské Národní gardy a očividně neměl nejmenší chuť tuto povinnost plnit.

Hlas v telefonu však teď informoval: „Wallace odchází… Wallace jde pryč! Wallace jde pryč! Je po všem!“

V kanceláři to jásalo a všichni si potřásali rukou.

Po chvíli si ostatní všimli, že George se drží stranou. „Co je s tebou?“ zeptal se Dennis Wilson.

Podle George lidé kolem něj dost neuvažují. „Tohle Wallace plánoval,“ řekl. „Celou dobu měl v úmyslu to vzdát, jakmile povoláme vojáky.“

„Ale proč?“ nechápal Dennis.

„To je otázka, která mě znepokojuje. Celé dopoledne jsem měl pocit, že nás chce nějak využít.“

„Ale co Wallace touhle fraškou získal?“

„Příležitost, aby se předvedl. Právě byl v televizi, hrál si na obyčejného muže, který se staví proti šikanující vládě.“

„Guvernér Wallace si stěžuje, že ho někdo šikanuje?“ ušklíbl se Wilson. „To je vtip!“

Bobby jejich rozhovor sledoval a nyní se vmísil. „Poslouchejte George!“ vyzval ostatní. „Klade správné otázky.“

„Vám a mně to zní jako vtip,“ souhlasil George. „Jenže mnoho Američanů pocházejících z dělnické třídy má pocit, že integraci jim cpou do krku takoví washingtonští dobrodějové, jako jsme my všichni, co tu sedíme.“

„Já vím,“ přisvědčil Wilson. „I když je neobvyklé slyšet to od…“ Chystal se říct od černocha, ale rozmyslel si to. „…od někoho, kdo bojuje za občanská práva. K čemu míříš?“

„To, co dneska Wallace udělal, byl projev k těmto bílým voličům z dělnické třídy. Ti si budou pamatovat, jak tam stál a vzdoroval Nicku Katzenbachovi – řeknou o něm, že je to typický liberál z východního pobřeží –, a vzpomenou si na vojáky, kteří přiměli guvernéra Wallacea, aby ustoupil.“

„Wallace je guvernér Alabamy. Proč by měl zapotřebí oslovovat celou Ameriku?“

„Mám podezření, že se příští rok v demokratických primárkách postaví proti Jacku Kennedyovi. Přátelé, ten kandiduje na prezidenta. A svou kampaň zahájil dneska v národní televizi – s naší pomocí.“

V pracovně se rozhostila chvíle ticha, jak si to začali uvědomovat. Georgeovi bylo jasné, že je jeho argumentace přesvědčila a že jsou znepokojeni jejími důsledky.

„V tuto chvíli je Wallace hlavní zprávou dne a vypadá jako hrdina,“ dodal George. „Možná je zapotřebí, aby prezident Kennedy převzal zase iniciativu.“

Bobby stiskl tlačítko interkomu. „Spojte mě s prezidentem,“ požádal. Zapálil si doutník.

Dennis Wilson přijal hovor na jiném telefonu. „Oba studenti vešli do posluchárny a zapsali se,“ oznámil.

Chviličku nato zvedl Bobby telefon, aby si promluvil s bratrem. Ohlásil mu nenásilné vítězství. Pak začal naslouchat. „Ano!“ přitakal v jednu chvíli. „George Jakes říká totéž…“ Nastala další dlouhá odmlka. „Dneska večer? Ale žádná řeč není… Ovšemže se dá napsat. Ne, myslím, že ses rozhodl správně. Dáme se do toho.“ Zavěsil a rozhlédl se po místnosti. „Prezident představí nový návrh zákona o občanských právech,“ oznámil.

Georgeovi zaplesalo srdce. Tohle žádali – on, Martin Luther King i každý aktivista hnutí za občanská práva.

„A přednese to v přímém televizním přenosu – dneska večer,“ pokračoval.

„Dneska večer?“ opakoval překvapeně George.

„Za několik hodin.“

To dává smysl, pomyslel si George, i když to bude pěkná honička. Prezident se opět vrátí na první místo zpráv, kam patří – před George Wallacea a Thich Quang Duca.

„A chce, abyste tam šel a pracoval na projevu s Tedem,“ dodal Bobby.

„Jistě, pane,“ přikývl George.

Z ministerstva spravedlnosti odcházel ve stavu velkého vzrušení. Kráčel tak rychle, že když dorazil k Bílému domu, lapal po dechu. Chvilku se zklidňoval v přízemí západního křídla. Pak vystoupal po schodech. Teda Sorensena zastihl v jeho kanceláři se skupinou spolupracovníků. George si odložil sako a posadil se.

Mezi papíry poházenými po stole byl telegram od Martina Luthera Kinga prezidentu Kennedymu. Když šedesát pět černochů v Danville ve Virginii protestovalo proti segregaci, policie čtyřicet osm z nich tak brutálně ztloukla, že skončili v nemocnici. „Schopnost černochů snášet utrpení se možná ocitla na bodu zlomu,“ napsal King v telegramu. George tuto větu podtrhl.

Skupina pracovala na projevu s plným úsilím. Začínal odkazem na události v Alabamě a zdůrazňoval, že vojáci napomáhali dodržování soudního příkazu. Prezident však nebude prodlévat u detailů tohoto malicherného dohadování, ale rychle přejde k silnému apelu na morální hodnoty Američanů. Sorensen čas od času odnesl rukou psané stránky sekretářkám k přepsání na stroji.

George se cítil frustrovaný, že se něco tak důležitého musí dělat ve spěchu na poslední chvíli, nicméně chápal proč. Zpracování návrhů zákonů je racionální proces, ale politika je na rozdíl od toho intuitivní hra. Jack Kennedy má dobré instinkty a jeho vnitřní pocity mu napověděly, že je zapotřebí, aby dnes převzal iniciativu.

Čas rychle ubíhal. Když se do oválné pracovny přesunuly televizní štáby a začaly rozmísťovat světla, řeč se stále ještě psala. Prezident Kennedy prošel chodbou do Sorensenovy kanceláře a zeptal se, jak to vypadá. Sorensen mu ukázal pár stránek; prezidentovi se nelíbily. Odebrali se do místnosti sekretářek a Kennedy začal diktovat změny. Bylo osm hodin, řeč stále ještě nebyla dopsaná, ale prezident se už ocitl v přímém přenosu.

George se díval na televizi v Sorensenově kanceláři a okusoval si nehty.

A prezident Kennedy podal svůj životní výkon.

Začal poněkud příliš oficiálně, ale dostal se do tempa, když začal mluvit o životních vyhlídkách černošského nemluvněte: poloviční šance na dokončení střední školy, třetinová šance na absolvování vysoké, dvakrát větší pravděpodobnost, že nenalezne zaměstnání, a průměrný věk dožití o sedm let nižší, než jaký může očekávat bělošské nemluvně.

„Především jsme konfrontováni se zásadní morální otázkou,“ prohlásil. „Ta je stejně stará jako Písmo svaté a stejně jasná jako americká Ústava.“

George žasl. Značná část projevu byla improvizovaná a ukazovala nového Jacka Kennedyho. Brilantní moderní prezident objevil sílu biblicky znějícího projevu. Možná se poučil od kazatele Martina Luthera Kinga. „Kdo z nás by byl ochoten nechat si změnit barvu kůže? Kdo z nás by pak byl ochoten spokojit se s radami, že je třeba mít trpělivost a vyčkávat?“

George si uvědomil, že doporučení k trpělivosti a vyčkávání pocházely právě od Jacka Kennedyho a jeho bratra Bobbyho. Teď ho potěšilo, že ti dva konečně vidí, jak bolestně nepřiměřené byly takové rady.

„Kážeme po celém světě o svobodě,“ pokračoval prezident. George věděl, že se chystá na cestu do Evropy. „Ale máme říkat světu – a sobě navzájem, což je ještě důležitější-, že tohle je země svobodných lidí – kromě černochů? Že nemáme žádné druhořadé občany – kromě černochů? Že u nás nemáme žádný třídní či kastovní systém, žádná ghetta, žádnou panskou rasu – kromě ve vztahu k černochům?“

George jásal. Tohle byla silná slova – zejména odkaz k panské rase, který vyvolával připomínku na nacisty. Tohle byla řeč, jakou chtěl vždy od prezidenta slyšet.

„V každém velkém městě na severu i na jihu, kde nejsou pohotově k dispozici zákonná opatření, planou ohně frustrace,“ pokračoval Kennedy. „Příští týden požádám Kongres Spojených států, aby jednal, aby přijal – tak, jak to v tomto století ještě neudělal – zásadu, že…“ Do této chvíle mluvil formálně, ale teď tón hlasu přešel do běžné řeči. „…rasa nemá místo v americkém životě či zákonech.“

Tohle je citát pro noviny, pomyslel si okamžitě George: Rasa nemá místo v americkém životě či zákonech. Byl nesmírně vzrušený. Amerika se mění, právě teď, minutu za minutou, a on je součástí té změny.

„Ti, kdo nekonají, přivolávají nespravedlnost a násilí,“ prohlásil prezident a George měl pocit, že to myslí vážně, třebaže nekonat byla ještě před pár hodinami jeho politika.

„Žádám podporu všech našich občanů,“ pronesl na závěr.

Přenos skončil. Na chodbě zhasla televizní světla a štáby začaly balit svá zařízení. Sorensen prezidentovi pogratuloval.

George byl v euforii, ale vyčerpaný. Šel domů, snědl pár míchaných vajec a podíval se na zprávy. Jak doufal, prezidentův projev se stal hlavním bodem pozornosti. Lehl si a usnul.

Vzbudil ho telefon. Byla to Verena Marquandová. Plakala a skoro jí nebylo rozumět. „Co se stalo?“ zeptal se jí George.

„Medgar,“ odpověděla a pak něco, čemu nerozuměl.

„Mluvíš o Medgaru Eversovi?“ George znal toho muže, byl to černošský aktivista z Jacksonu ve státě Mississippi. Pracoval jako stálý zaměstnanec Národního sdružení pro podporu barevných lidí (NAACP), nejumírněnější občanskoprávní skupiny. Vyšetřoval vraždu Emmetta Tilla a organizoval bojkot bělošských obchodů. Jeho práce z něj udělala postavu celonárodního významu.

„Zastřelili ho,“ vzlykala Verena. „Přímo před jeho domem.“

„Je mrtvý!“

„Ano. Má tři děti, Georgi – tři! Slyšely ten výstřel, vyběhly ven a na příjezdové cestě našly otce. Vykrvácel.“

„Ach Bože.“

„Co jen to je s těmi bělochy? Proč nám to dělají, Georgi? Proč?“

„Nevím, zlato,“ odpověděl George. „Prostě nevím.“

Bobby Kennedy poslal George podruhé do Atlanty se vzkazem pro Martina Luthera Kinga.

„Moc rád bych viděl tvůj byt,“ řekl George, když telefonoval Vereně, aby mu domluvila schůzku.

Nedokázal Vereně přijít na kloub. Té noci v Birminghamu se milovali, přežili rasistický bombový útok a on pociťoval, že je mu velmi blízká. Jenže míjely dny, pak týdny, aniž měli další příležitost se milovat, a jejich důvěrný vztah vyprchal. Přesto když byla rozrušená zprávou o zavraždění Medgara Everse, volala Georgeovi, a nikoli Martinu Lutheru Kingovi či svému otci. Teď nevěděl, jaký vztah spolu vlastně mají.

„Jistě,“ přisvědčila. „Proč ne?“

„Přinesu láhev vodky.“ Už věděl, že vodka je její oblíbený alkohol.

„Bydlím ještě s jednou kamarádkou.“

„Mám přinést dvě láhve?“

Zasmála se. „Jen klid, tygře. Laura si večer ráda někam vyrazí. Já to pro ni udělala mockrát.“

„Znamená to, že připravíš večeři?“

„Velká kuchařka zrovna nejsem.“

„Co kdybys hodila na pánev pár stejků, a já udělám salát?“

„Máš rád dobré věci.“

„Proto mám rád tebe.“

„Žvanile.“

Přiletěl den nato. Doufal, že s ní stráví noc, ale nechtěl, aby si myslela, že to bere jako hotovou věc, a tak se ubytoval v hotelu; pak sedl do taxíku a odjel k ní.

Na mysli toho měl víc než jen svádění. Když posledně přinášel Kingovi Bobbyho vzkaz, měl vůči jeho obsahu smíšené pocity. Tentokrát má Bobby pravdu a King nikoli, a George byl rozhodnutý přimět Kinga, aby změnil názor. Nejprve se proto pokusí změnit názor Vereny.

V Atlantě bývá v červnu vedro a Verena ho přivítala v tenisovém oblečení, které odhalovalo její dlouhé světle hnědé paže. Byla bosá a George napadlo, jestli má pod šaty vůbec něco. Políbila ho na rty, ale krátce, takže si nebyl jistý, co to znamená.

Měla velice elegantní moderní byt s novým nábytkem. George tušil, že za plat, který dostává od Martina Luthera Kinga, by si ho dovolit nemohla. O činži se určitě starají rekordní tantiémy Percyho Marquanda.

Položil vodku na kuchyňský pult a ona mu podala láhev vermutu a koktejlový šejkr. „Chtěl bych mít jistotu, že něco pochopíš,“ řekl dřív, než začal připravovat drinky. „Prezident Kennedy se ocitl v největších nesnázích své politické kariéry. Tohle je mnohem horší než Zátoka sviní.“

Jeho slova ji šokovala, jak zamýšlel. „Pověz mi proč,“ vyzvala ho.

„Kvůli návrhu zákona o občanských právech. Ráno po jeho televizním projevu – ráno poté, co jsi mi volala, že zavraždili Medgara – zatelefonoval prezidentovi vůdce sněmovní většiny. Řekl mu, že při hlasování neprojde návrh zemědělského zákona a nebudou schváleny finance pro hromadnou veřejnou dopravu, zahraniční pomoc a kosmický výzkum. Kennedyho program schvalování zákonů byl zcela ochromen. Přesně jak jsme se obávali, jižanští demokraté se mstí. A prezidentova obliba v průzkumech veřejného mínění do rána klesla o deset bodů.“

„Ale prospělo mu to z mezinárodního hlediska,“ zdůraznila. „Možná bude stačit, abyste zatnuli zuby a vydrželi.“

„Věř mi, že to děláme,“ přikývl George. „Své kvality ukazuje i Lyndon Johnson.“

„Johnson? Utahuješ si ze mě?“

„Ani náhodou.“ George se přátelil s jedním z viceprezidentových poradců Skipem Dickersonem. „Věděla jsi, že městská rada Houstonu – na protest proti nové integrační politice válečného námořnictva při poskytování krátkodobých povolenek k opuštění lodi – nechala vypnout přívod elektřiny do prostoru doků?“

„Ano, jsou to parchanti.“

„Lyndon ten problém vyřešil.“

„Jak?“

„NASA plánuje vybudovat v Houstonu obrovskou pozemní sledovací stanici kosmických letů v hodnotě milionů dolarů. Lyndon jim jen pohrozil, že projekt zruší. Pár vteřin poté město elektřinu zase zapnulo. Lyndona Johnsona není radno nikdy podceňovat.“

„Takové postoje bychom uvítali u vládních představitelů častěji.“

„To je pravda.“ Jenže bratři Kennedyové byli vybíraví. Nechtěli si špinit ruce. Ve sporech raději vítězili přesvědčováním po dobrém. Proto Johnsona moc nevyužívali, dokonce na něj kvůli jeho nátlakovým metodám hleděli spatra.

George naplnil šejkr kostkami ledu, pak do něj nalil vodku a obsah protřepal. Verena otevřela lednici a vytáhla dvě koktejlové sklenice. George do každé vychlazené sklenky nalil maličko vermutu, zatočil s nimi, aby v nich vermut vytvořil tenký povlak, a pak dolil vodku s ledem. Verena do obou hodila olivu.

Georgeovi se líbil pocit, že dělají něco spolu. „Jsme dobrý tým, co říkáš?“ nadhodil.

Verena pozvedla sklenici a napila se. „Děláš dobré martini,“ řekla.

George se žalostně usmál. Doufal, že uslyší jinou odpověď, takovou, která by potvrzovala jejich vztah. Usrkl si a přikývl. „Jo, to jo.“

Verena vytáhla z lednice zelený salát, rajčata a dva stejky ze svíčkové. George začal omývat salát. Přitom zavedl hovor ke skutečnému záměru své návštěvy. „Vím, že jsme o tom už mluvili, ale Bílému domu nepomáhá, že doktor King má komunistické spolupracovníky.“

„Kdo říká, že je má?“

„FBI.“

Verena si opovržlivě odfrkla. „Proslule spolehlivý zdroj informací o hnutí za občanská práva. S tím na mě nechoď, Georgi. Víš přece, že Hoover je přesvědčený, že každý, kdo s ním nesouhlasí, je komunista, včetně Bobbyho Kennedyho. Kde jsou důkazy?“

„Důkazy má zřejmě FBI.“

„Zřejmě? Žádné jsi tedy neviděl. Viděl je Bobby?“

George byl v rozpacích. „Hoover říká, že je to z důvěrného zdroje.“

„Hoover odmítá ukázat důkazy ministru spravedlnosti? Pro koho si Hoover myslí, že pracuje?“ Zamyšleně si usrkla drinku. „Viděl ty důkazy prezident?“

George mlčel.

Verenina nedůvěra vzrostla. „Hoover nemůže říct prezidentovi ne.“

„Myslím si, že prezident nechce tu záležitost tlačit ke konfrontaci.“

„Co jste to za naivky? Georgi, poslouchej mě. Žádné důkazy nejsou.“

George se rozhodl, že uzná porážku. „Asi máš pravdu. Nevěřím, že Jack O’Dell a Stanley Levison jsou komunisti, i když patrně bývali; nevidíš ale, že na tom nezáleží? Existujou důvody pro podezření a to stačí k diskreditaci celého hnutí za občanská práva. A teď, když prezident chystá návrh zákona o občanských právech, diskredituje to i jeho.“ George vložil omyté listy salátu do utěrky a začal s nimi točit ve vzduchu, aby je osušil. V důsledku podrážděnosti mával rukou mnohem rázněji, než bylo nutné. „Jack Kennedy dal kvůli občanským právům v sázku svůj politický život a my ho nemůžeme nechat padnout kvůli obviněním ze spojování s komunisty.“ Vysypal salát do mísy. „Prostě se jen zbavte těch dvou lidí, tím problém vyřešíte!“

Verena odpovídala trpělivě. „O’Dell je zaměstnancem organizace Martina Luthera Kinga stejně jako já, ale Levison není ani na výplatní pásce. Je to jen Martinův přítel a poradce. Skutečně chcete dát Hooverovi moc, aby vybíral Martinovi přátele?“

„Vereno, ti dva muži stojí v cestě návrhu zákona o občanských právech. Stačí, když řekneš doktoru Kingovi, aby se jich zbavil – prosím.“

Verena si povzdechla. „Myslím, že to udělá. Jeho křesťanskému svědomí bude chvíli trvat, než se vyrovná s myšlenkou, že má odkopnout věrné dlouholeté stoupence, ale nakonec to udělá.“

„Díky bohu za to.“ Georgeovi se zvedla nálada: aspoň se tentokrát bude moct vrátit k Bobbymu s dobrou zprávou.

Verena osolila stejky a vložila je na pánev. „A teď ti něco povím,“ řekla. „Nebude to vůbec k ničemu. Hoover bude dál vypouštět novinářům báchorky, že hnutí za občanská práva je zástěrka komunistů. Udělal by to, i kdybychom všichni byli celoživotní republikáni. Hoover je patologický lhář, který nenávidí černochy, a je jen hanba, že tvůj šéf nemá na to, aby ho vyrazil.“

George chtěl protestovat, ale obvinění bylo žel pravdivé. Nakrájel do mísy se salátem rajče.

„Máš rád stejk dobře propečený?“ zeptala se Verena.

„Moc propečený ne.“

„Tak tedy po francouzsku? Já taky.“

George připravil ještě pár drinků a pak se posadili k malému stolku, aby se najedli. George se pustil do druhé části svého úkolu. „Prezidentovi by pomohlo, kdyby doktor King odvolal ten zatracený washingtonský protest vsedě.“

„To se nestane.“

King vyzval k „mohutné, bojovné a velkolepé demonstraci vsedě“ ve Washingtonu, která má probíhat ve stejnou dobu jako akce občanské neposlušnosti po celé zemi. Bratry Kennedyovy to šokovalo. „Uvaž tohle,“ naléhal George. „V Kongresu jsou lidé, kteří budou vždycky hlasovat pro občanská práva, a pak ti, kteří pro ně nebudou hlasovat nikdy. Záleží ovšem na těch, kteří můžou hlasovat tak i onak.“

„Nevyhraněné hlasy,“ přikývla Verena.

„Přesně tak. Vědí, že ten návrh zákona je morálně správný, ale politicky nepopulární, a hledají výmluvy, aby mohli hlasovat proti. Vaše demonstrace jim poskytne šanci tvrdit: Já jsem pro občanská práva, ale ne když se na mě míří pistolí.‘ Načasování je špatné.“

„Jak říká Martin, načasování je pro bělochy vždycky špatné.“

George se zasmál. „Ty jsi bělejší než já.“

Pohodila hlavou. „A hezčí.“

„To je pravda. Ty jsi skoro to nejhezčí, co jsem kdy viděl.“

„Děkuju. Dobrou chuť.“

George se chopil příboru. Jedli téměř mlčky. George složil Vereně poklonu za stejky a ona řekla, že připravil dobrý salát – na to, že je mužský.

Když dojedli, odnesli si drinky do obývacího pokoje, posadili se na gauč a George se vrátil ke své argumentaci. „Teď je to jiné, nevidíš? Vláda je na naší straně. Prezident dělá, co je v jeho silách, aby prosadil návrh zákona, který požadujeme už léta.“

Zavrtěla hlavou. „Jestli jsem se o něčem poučila, pak o tom, že změny přicházejí rychleji, když udržujeme tlak. Víš, že v birminghamských restauracích teď bílé servírky obsluhují černochy?“

„Ano. Vím o tom. To je neuvěřitelný obrat.“

„A toho se nedosáhlo trpělivým čekáním. Stalo se to, protože házeli kamení a zakládali požáry.“

„Situace se změnila.“

„Martin tu demonstraci nezruší.“

„Co kdyby ji pozměnil?“

„Jak to myslíš?“

Tohle byl Georgeův plán B. „Nemohl by se z toho stát pochod v souladu se zákony? Místo toho protestu vsedě? Členové Kongresu by třeba neměli tak silný pocit, že se jim vyhrožuje.“

„Nevím. Martin by to uvážit mohl.“

„Uspořádejte ho ve středu, aby lidi neměli chuť zůstávat ve městě celý víkend, a ukončete ho časně, aby se účastníci rozjeli domů před setměním.“

„Ty se tu akci snažíš zmírnit!“

„Jestli musíme mít nějakou demonstraci, měli bychom udělat všechno pro to, aby proběhla nenásilně a zanechala dobrý dojem, zejména v televizi.“

„V tom případě, co kdyby se podél celé trasy rozmístily přenosné záchody? Myslím, že tohle by Bobby zařídit dokázal, i když Hoovera vyhodit nedokáže.“

„Skvělý nápad.“

„A co dostat tam nějaké bílé podporovatele? Celá záležitost by v televizi vypadala líp, kdyby účastníci pochodu byli bílí i černí.“

George se zamyslel. „Vsadím se, že Bobby může dohodnout s odborovými svazy, aby tam poslaly své lidi.“

„Pokud můžete přislíbit tyto dvě věci jako pozornost, pak myslím, že máme šanci, že Martin změní názor.“

George viděl, že Verena přistoupila na jeho stanovisko a teď přemýšlí, jak přesvědčit Kinga. Měl napůl vyhráno. „A jestli dokážeš přesvědčit doktora Kinga, aby změnil protest vsedě na protestní pochod, myslím, že můžeme získat podporu prezidenta.“ Riskoval, ale možné to bylo.

„Udělám, co budu moct,“ přisvědčila.

George ji objal jednou paží. „Vidíš, my jsme dobrý tým,“ obrátil list. Usmála se a nic neříkala. Naléhal. „Ty nesouhlasíš?“

Políbila ho. Byl to stejný polibek jako ten poslední: více než jen přátelský, méně než sexy. „Když ta bomba rozbila okno v mém hotelovém pokoji,“ řekla zamyšleně, „šel jsi mi bos pro boty.“

„Pamatuju se,“ přikývl. „Všude po podlaze se válely střepy.“

„A v tom to vězí,“ zasmušila se. „Udělal jsi chybu.“

George se zamračil. „Nerozumím. Myslel jsem, že jsem ohleduplný.“

„Přesně tak. Ty jsi pro mě příliš dobrý, Georgi.“

„Cože? To je hloupost!“

Myslela to vážně. „Já spím s kdekým, Georgi. Opíjím se. Jsem nevěrná. Jednou jsem měla sex s Martinem.“

George zvedl obočí, ale nekomentoval to.

„Zasloužíš si nějakou lepší,“ pokračovala Verena. „Máš před sebou skvělou kariéru. Můžeš se stát naším prvním černošským prezidentem. Potřebuješ manželku, která ti bude věrná, bude ti stát po boku, bude tě podporovat a dělat ti dobré jméno. Taková já nejsem.“

George to vyvedlo z míry. „Tak daleko dopředu jsem nekoukal,“ připustil. „Jen jsem doufal, že se s tebou budu moct ještě trošku líbat.“

Usmála se. „Tohle zvládnu,“ přikývla.

Pomalu a dlouze ji políbil. Po chvíli ji pohladil po vnější straně stehna pod tenisovou sukní. Ruka vystoupala až k boku. Nemýlil se: žádné spodní prádlo.

Věděla, co si George myslí. „Vidíš?“ řekla. „Zkažená holka.“

„Já vím,“ usmál se. „Stejně jsem do tebe blázen.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Odejít z Berlína bylo pro Walliho těžké. Tady žila Karolin a on chtěl být blízko ní. Jenže to nedávalo smysl, když je od sebe oddělovala zeď. Třebaže byli vzdáleni jen kilometr od sebe, vidět ji nikdy nemohl. Riskovat opětovný přechod hranice už nemůže: jen šťastnou náhodou to posledně přežil. Odstěhovat se do Hamburku mu přesto přišlo zatěžko.

Walli sám sebe přesvědčoval, že chápe, proč se Karolin rozhodla zůstat kvůli porodu s rodinou. Kdo je lépe kvalifikovaný poskytnout jí přitom pomoc – její matka, nebo sedmnáctiletý kytarista? Logika jejího rozhodnutí mu však byla jen malou útěchou.

Myslel na ni, když šel v noci spát, stejně jako sotva se ráno probudil. Když zahlédl na ulici hezkou dívku, posmutněl kvůli Karolin. Přemýšlel, jak jí asi je. Cítí se kvůli těhotenství nepříjemně a je jí špatně od žaludku, nebo celá rozkvetla? Zlobí se na ni její rodiče, nebo se z vyhlídky na vnouče radují?

Vyměňovali si dopisy a oba vždycky psali „miluju tě“. Váhali však rozepisovat se víc o svých emocích, protože věděli, že každé slovo bude pozorně zkoumat tajná policie na cenzorském úřadu, možná někdo, koho znají, jako je Hans Hoffmann. Bylo to jako vyjadřovat své city před pohrdavým obecenstvem.

Nacházeli se na opačných stranách zdi, ale zrovna tak mohli být tisíce kilometrů od sebe.

A tak Walli odešel do Hamburku a nastěhoval se do sestřina prostorného bytu.

Rebeka ho nikdy k ničemu nenutila. Rodiče na něj v dopisech naléhali, aby zase začal chodit do školy a šel třeba na vysokou. Jejich hloupé návrhy zahrnovaly například to, že by měl vystudovat a stát se elektroinženýrem nebo právníkem či učitelem jako Rebeka a Bernd. Rebeka sama však nic takového neříkala. Jestliže strávil celý den ve svém pokoji cvičením hry na kytaru, nic nenamítala, jen ho požádala, aby po sobě umyl hrnek od kávy a nenechával ho špinavý ve dřezu. „Jaký spěch?“ říkala, když si někdy povídali o jeho budoucnosti. „Je ti sedmnáct. Dělej, co chceš, a uvidíš, co se stane.“ Stejně tolerantní byl i Bernd. Walli Rebeku zbožňoval a i Bernda měl každým dnem radši.

Na západní Německo si dosud nezvykl. Lidé tu mají větší auta, novější oblečení a hezčí domovy. Vláda se tu otevřeně kritizuje v novinách a dokonce i v televizi. Když Walli četl nějaký útok na stárnoucího kancléře Adenauera, provinile se ohlížel přes rameno – ze strachu, že by ho někdo mohl zahlédnout, jak čte podvratný materiál; pak si musel připomínat, že je na Západě, kde mají svobodu projevu.

Když se stěhoval z Berlína, byl smutný, nyní však ke své radosti zjistil, že Hamburk, přístavní město hostící námořníky z celého světa, je tlukoucím srdcem německé hudební scény. Ulice zvaná Reeperbahn byla centrem vykřičené čtvrti se spoustou barů, striptýzů, napůl utajených homosexuálních klubů a s četnými hudebními podniky.

Walli toužil jen po dvou věcech v životě: žít s Karolin a být profesionálním hudebníkem.

Jednoho dne krátce po příchodu do Hamburku šel po Reeperbahn s kytarou pověšenou na rameni, vstoupil do každého baru a ptal se, jestli by pro pobavení hostů nechtěli zpěváka-kytaristu. Věřil si, že je dobrý. Umí zpívat, umí hrát a dokáže obecenstvo potěšit. Potřebuje jedině dostat šanci.

Po asi tuctu odmítnutí se na něj usmálo štěstí v pivnici El Paso. Výzdoba měla být očividně americká: naznačovala to hlava texaského dlouhorohého býka nade dveřmi a plakáty kovbojských filmů na stěnách. Majitel nosil stetson, ale jmenoval se Dieter a mluvil s dolnoněmeckým přízvukem. „Umíš hrát americkou muziku?“ zeptal se.

„To si pište,“ odpověděl Walli anglicky.

„Vrať se v půl osmý. Zkusím to s tebou.“

„Kolik mi zaplatíte?“ chtěl vědět Walli. Třebaže stále dostával příspěvek od Enoka Andersena, účetního v otcově továrně, zoufale toužil prokázat, že zvládne být finančně nezávislý, a ospravedlnit své odmítnutí rodičovských rad ohledně vlastní kariéry.

Jenže Dieter se zatvářil poněkud uraženě, jako by Walli pronesl něco nezdvořilého. „Hraj asi tak půl hodiny,“ odpověděl nonšalantně. „Když se mi to bude líbit, můžem se bavit o penězích.“

Walli byl nezkušený, ale nikoli hloupý, a byl si jistý, že taková vyhýbavá odpověď je znamení, že peněz bude málo. Byla to však jediná nabídka, kterou za dvě hodiny dostal, a tak ji přijal.

Šel domů a odpoledne strávil sestavováním půlhodinového programu amerických písní. Rozhodl se, že začne skladbou „If I Had a Hammer“; návštěvníci hotelu Evropa ji měli rádi. Pak zazpívá „This Land is Your Land“ a „Mess of Blues“. Všechno si několikrát přecvičil, i když to bylo sotva zapotřebí.

Když se Rebeka s Berndem vrátili z práce domů a uslyšeli novinku, Rebeka se rozhodla, že tam s ním půjde. „Nikdy jsem tě neviděla hrát před publikem,“ řekla. „Jen jsem tě slyšela, jak si drnkáš doma a ani jednou nedokončíš písničku, kterou začneš zpívat.“

Bylo to od ní hezké, zvlášť dnešní večer, kdy ji a Bernda vzrušovalo něco jiného: návštěva prezidenta Kennedyho v Německu.

Walli i Rebečini rodiče byli přesvědčeni, že jedině pevný americký postoj zabránil Sovětskému svazu, aby se zmocnil Západního Berlína a včlenil ho do východního Německa. Kennedy pro ně byl hrdina. Walli osobně měl rád každého, kdo dával tyranskému východoněmeckému režimu co proto.

Walli prostřel stůl a Rebeka připravila večeři. „Máma nás vždycky učila, že když chceš něčeho dosáhnout, máš vstoupit do některé politické strany a bojovat za to,“ poznamenala. „Bernd a já chceme, aby se východní a západní Německo znovu spojilo a abychom my stejně jako tisíce dalších Němců mohli znovu být se svými rodinami. Proto jsme vstoupili do Svobodné demokratické strany.“

Walli si přál z celého srdce totéž, ale neuměl si představit, jak by se to mohlo stát. „Co si myslíš, že Kennedy udělá?“ zeptal se.

„Možná řekne, že se musíme naučit žít s východním Německem, aspoň pro teď. To je sice pravda, jenže to není to, co chceme slyšet. Na rovinu – doufám, že komunistům pořádně zasolí.“

Když se najedli, dívali se na zprávy v televizi. Obraz na jejich nejmodernějším televizním přijímači firmy Franck nebyl rozmazaně zelený jako na starých přístrojích ve východním Německu, byl ostrý a měl jasné šedé odstíny.

Dnes byl Kennedy v Západním Berlíně.

Pronesl projev ze schodů radnice v Schönebergu. Na rozlehlém náměstí před budovou byla hlava na hlavě. Podle televizního hlasatele se počet shromážděných odhadoval na čtyři sta padesát tisíc.

Pohledný mladý prezident promlouval pod širým nebem; za zády měl obrovskou americkou vlajku, husté vlasy mu čechral vánek. Začal bojovně. „Jsou lidé, kteří tvrdí, že komunismus je předzvěst budoucnosti,“ řekl. „Ať přijdou do Berlína!“ Shromáždění bouřlivě souhlasili. Výkřiky ještě zesílily, když větu zopakoval německy. „Lass‘ sie nach Berlin kommen!“

Walli viděl, že Rebeku a Bernda tohle těší. „Nemluví o normalizaci nebo o realistickém přijetí statu quo,“ pochvalovala si Rebeka.

Kennedy byl vzdorný. „Svoboda má mnoho obtíží a demokracie není dokonalá,“ připustil.

„Má na mysli černochy,“ poznamenal Bernd.

„Ale nikdy jsme nemuseli postavit zeď, abychom naše lidi udrželi doma,“ dodal pak Kennedy s pohrdáním.

„To je ono!“ zvolal Walli.

Na prezidentovu hlavu dopadaly červnové sluneční paprsky. „Všichni svobodní lidé, ať žijí kdekoli, jsou obyvateli Berlína,“ pokračoval. „A já tedy jako svobodný člověk s hrdostí říkám: Ich bin ein Berliner!“

Davy začaly šílet. Kennedy odstoupil od mikrofonu a strčil poznámky do kapsy saka.

Bernd se usmíval od ucha k uchu. „Myslím, že Sověti ten vzkaz pochopí.“

„Chruščov bude šíleně zuřit,“ poznamenala Rebeka.

„Čím šíleněji, tím líp,“ přidal se Walli.

Když jeli na Reeperbahn – v dodávce, kterou Rebeka upravila pro Bernda a jeho invalidní vozík –, měli oba optimistickou náladu. Lokál El Paso byl odpoledne prázdný a teď se dostavila jen hrstka hostů. Dieter se stetsonem na hlavě byl méně přátelský než předtím a dnes večer byl vysloveně nerudný. Předstíral, že zapomněl, že žádal Walliho, aby přišel, a Walli se bál, že nabídku zkoušky odvolá; nakonec však ukázal palcem na maličké pódium v koutě.

Vedle Dietera postávala barmanka středního věku s velkým poprsím v kostkované košili s šátkem: Dieterova manželka, vytušil Walli. Bylo jasné, že chtějí dát svému baru výrazný charakter, ale ani jeden z nich neoplýval šarmem a přilákat mnoho hostů, ať již amerických nebo jiných, se jim nedařilo.

Walli doufal, že on by mohl být tím kouzelným lákadlem, které sem přitáhne davy.

Rebeka zaplatila dvě piva. Walli zapojil zesilovač a zapnul mikrofon. Pociťoval vzrušení. Tohle miluje, v tomhle je dobrý. Pohlédl na Dietera a jeho manželku, zda nechtějí, aby začal, ale nejevili o něj sebemenší zájem, a tak zahrál akord a začal zpívat „If I Had a Hammer“.

Několik hostů se na něj na chvíli se zájmem zadívalo, ale pak se zase začali bavit. Rebeka nadšeně tleskala do rytmu, ale nikdo jiný se nepřidal. Walli do hry přesto dával všechno, co v něm je, rytmicky drnkal na kytaru a hlasitě zpíval. V duchu si říkal, že to možná bude vyžadovat dvě tři skladby, ale nakonec si tohle publikum získá.

V polovině písně se mikrofon vypnul. Potom následoval Walliho zesilovač. Na pódiu zřejmě vypadl proud. Walli dokončil píseň bez zesíleného zvuku, myslel si, že to bude o něco méně trapné než přestat uprostřed.

Odložil kytaru a šel k baru. „Na pódiu vypadl proud,“ oznámil Dieterovi.

„Já vím,“ přikývl Dieter. „Vypnul jsem ho.“

Walli byl zmatený. „Proč?“

„Nechci tuhle blbou muziku poslouchat.“

Walli měl pocit, jako by dostal facku. Kdykoli vystoupil na veřejnosti, lidem se to líbilo. Nikdy mu neřekli, že jeho hudba je blbá. Žaludek se mu stáhl. Nevěděl, co dělat, co říct.

„Chtěl jsem, abys hrál americkou hudbu,“ dodal Dieter.

To nedávalo smysl. „Tahle skladba byla v Americe hit číslo jedna!“ namítl pobouřeně.

„Tady se to jmenuje podle ‚El Paso‘ od Martyho Robbinse – největší písně, kterou kdo kdy napsal. Myslel jsem, že budeš hrát takový věci. ‚Tennesee Waltz‘ nebo ‚On Top of Old Smoky‘, písničky Johnnyho Cashe, Hanka Williamse, Jima Reevese.“

Jim Reeves byl nejnudnější muzikant na světě. „Vy mluvíte o country-and-western,“ řekl Walli.

Dieter měl pocit, že nepotřebuje, aby ho někdo poučoval. „Mluvím o americký muzice,“ odpověděl se sebejistotou neznalého člověka.

Přít se s takovým hlupákem nemělo cenu. I kdyby Walli býval pochopil, co se od něj chce, nehrál by to. Nehodlal vstupovat do hudební branže, aby hrál „On Top of Old Smoky“.

Vrátil se na pódium a schoval kytaru do pouzdra.

Rebeka vypadala zaraženě. „Co se stalo?“ nechápala.

„Majiteli podniku se nelíbí můj repertoár.“

„Ale vždyť si neposlechl ani jednu celou píseň!“

„Má pocit, že toho ví o hudbě spoustu.“

„Chudáčku Walli!“

Se zabedněným Dieterem a jeho despektem se Walli vyrovnat dokázal, ale Rebečin soucit ho přiváděl k pláči. „Na tom nesejde,“ mávl rukou. „U takovýho pitomce bych pracovat stejně nechtěl.“

„Já mu povím, co si myslím,“ rozzlobila se.

„Ne, prosím tě, ne,“ zadržel ji Walli. „Když mu moje velká sestra vynadá, stejně to nebude k ničemu.“

„Nejspíš ne,“ přisvědčila.

„Pojď.“ Walli popadl kytaru a zesilovač. „Jdeme domů.“

Dave Williams a skupina Plum Nellie dorazili do Hamburku s velkými nadějemi. Byli na koni. V Londýně se stávali populárními a teď přijížděli vyrazit dech Německu.

Manažér podniku s názvem Doupě se jmenoval Flink. Název podniku i jméno šéfa připadalo skupině k uchechtání. Méně veselá byla skutečnost, že se mu Plum Nellie moc nelíbila. Ještě horší bylo, že po dvou večerech mu Dave musel dát za pravdu. Skupina nedávala návštěvníkům, co chtěli.

„Hrajte tak, aby tancovali!“ požadoval pan Flink anglicky. „Aby tancovali!“ Návštěvníci klubu, mladí lidé – buď dospívající, nebo mezi dvacítkou a třicítkou – se zajímali hlavně o tanec. Největší úspěch měly ty skladby, které přitáhly na taneční parket dívky; tančily spolu, takže muži se mohli vmísit a vytvořit s nimi páry.

Jenže skupina nedokázala vyvolat vzrušení, které by dostalo všechny do pohybu. Dave byl znechucený. Tohle je jejich velká šance a oni ji promrhávají. Jestli se nezlepší, pošlou je domů. „Poprvé v životě jsem v něčem úspěšný,“ řekl skeptickému otci; a otec ho nakonec nechal do Hamburku odjet. Bude se muset vrátit domů a přiznat, že neuspěl ani v tomhle?

Nemohl přijít na to, v čem je problém, ale Lenny to věděl. „Problém je Geoff,“ konstatoval. Geoffrey byl sólový kytarista. „Stejská se mu po domově.“

„Proto hraje mizerně?“

„Ne, proto pije – a kvůli chlastu hraje mizerně.“

Dave se nyní vždy postavil hned vedle bicích a kytarové struny rozezníval silněji a rytmičtěji, ale velkého rozdílu nedosáhl. Uvědomil si, že když jeden hudebník hraje špatně, stáhne to dolů celou kapelu.

Čtvrtého dne šel navštívit Rebeku.

S potěšením zjistil, že v Hamburku nemá jednoho, ale dva příbuzné, a tím druhým je sedmnáctiletý chlapec, který hraje na kytaru. Dave uměl pár slov německy ze školy a Walli pochytil trochu angličtiny od babičky Maud; oba však mluvili jazykem hudby a celé odpoledne strávili tím, že si vyměňovali akordy a různé kytarové finty. Večer vzal Dave Walliho do Doupěte a navrhl, aby klub Walliho najal: mohl by hrát v pauzách mezi jednotlivými čísly Plum Nellie. Walli zahrál nový americký hit „Blowin‘ in the Wind“, manažerovi se zalíbil a přijal ho.

Týden poté Rebeka s Berndem pozvali skupinu na večeři. Walli jí vysvětlil, že chlapci hrají pozdě do noci a vstávají v poledne, a proto rádi večeří kolem šesté, než jdou na pódium. To Rebece vyhovovalo.

Pozvání přijali čtyři z pěti: Geoff nepřijde.

Rebeka připravila horu vepřových žebírek s chutnou omáčkou a mísy smažených brambor, hub a zelí. Dave tušil, že Rebeka chce mateřsky zajistit, aby po týdnu dostali aspoň jedno pořádné jídlo. Její starost byla opodstatněná: žili hlavně o pivu a cigaretách.

Její manžel Bernd jí pomohl s vařením a servírováním a pohyboval se přitom překvapivě čile. Davea ohromilo, jak je Rebeka šťastná a jak moc se s Berndem milují.

Skupina se s chutí ládovala. Povídali si směsicí angličtiny a němčiny a atmosféra byla milá, třebaže nerozuměli všemu, co se řeklo.

Po večeři všichni Rebece velice děkovali a pak nastoupili do autobusu na Reeperbahn.

Hamburská vykřičená čtvrť se podobala londýnskému Soho, ale byla otevřenější, méně diskrétní. Dokud Dave nepřišel sem, neměl tušení, že prostitutky mají i své mužské protějšky.

Klub Doupě se nacházel ve špinavém suterénu. Jump Club byl ve srovnání s ním nóbl podnik. Nábytek v Doupěti byl rozbitý, nebylo tu topení ani odvzdušnění a záchody měli vzadu na dvorku.

Když dorazili, stále ještě nacpaní Rebečinou večeří, zastihli Geoffa u baru; pil pivo.

Skupina šla na pódium v osm. S přestávkami vystupovali do tří hodin ráno. Každý večer hráli každou píseň, kterou znali, aspoň jednou, a své oblíbené třikrát. Pan Flink jim dával zabrat.

Dnes večer jim to šlo hůř než kdy jindy.

Při první sérii skladeb byl Geoff úplně mimo, hrál nesprávné noty a neobratně zápasil se svými sóly; vyvedl z míry celou kapelu. Místo aby se soustředili na pobavení lidí, snažili se usilovně zakrýt Geoffovy chyby. Na konci série Lenny zuřil.

V pauze usedl Walli na židli v přední části pódia, hrál na kytaru a zpíval písně Boba Dylana. Dave seděl a sledoval ho. Na opěrce upevněné na krku měl Walli lacinou foukací harmoniku, takže mohl foukat a zároveň hrát na kytaru stejně jako Bob Dylan. Walli je dobrý muzikant, pomyslel si Dave, a dost bystrý, aby poznal, že Dylan je nejnovější hit. Návštěvníci Doupěte většinou dávali přednost rokenrolu, ale někteří poslouchali, a když Walli odcházel z pódia, dostalo se mu nadšeného potlesku od stolu s dívkami v koutě sálu.

Dave doprovodil Walliho do šatny a tam zjistili plný rozsah krize.

Geoff ležel na podlaze, opilý a neschopný bez pomoci stát zpříma. Lenny nad ním klečel a opakovaně ho fackoval. Tím si sice možná ulevil, ale Geoffa to k vědomí nepřivedlo. Dave přinesl od baru velký hrnek černé kávy a přinutili Geoffa trochu vypít, ale nepomohlo ani to.

„Budeme muset pokračovat bez pitomý první kytary,“ rozhodl Lenny. „Ledaže bys dokázal zahrát Geoffovy sóla ty, Dave.“

„Umím věci od Chucka Berryho, ale to je vše,“ odpověděl Dave.

„Zbytek prostě budeme muset vynechat. Tohle pitomý publikum si nejspíš ničeho nevšimne.“

Dave si nebyl jistý, jestli se Lenny nemýlí. Kytarová sóla jsou součástí dynamiky dobré taneční hudby, vytvářejí světlo a stín a zabraňují, aby mnohokrát opakované popové melodie začaly posluchače nudit.

„Já Geoffovy věci zahraju,“ nabídl se Walli.

Lenny se zatvářil pohrdavě. „Nikdy jsi s náma nehrál.“

„Poslouchal jsem celý vaše vystoupení tři večery,“ řekl Walli. „Umím zahrát všechny tyhle skladby.“

Dave pohlédl na Walliho a spatřil v jeho očích dojemnou dychtivost. Po této příležitosti očividně toužil.

Lenny byl skeptický. „Fakt?“

„Umím. Nejsou těžký.“

„Fakticky?“ Lennyho se to trochu dotklo.

Dave si moc přál dát Wallimu šanci. „Je lepší kytarista než já, Lenny.“

„To teda ještě moc neznamená.“

„Je taky lepší než Geoff.“

„Hrál někdy v kapele?“

Walli otázce porozuměl. „Ve dvojici. Se zpěvačkou.“

„To znamená, že nemá zkušenost s bicími.“

Dave věděl, že tohle je klíčový bod. Vzpomněl si, jak byl vyděšený, když hrál s Guardsmen poprvé a zjistil, jak přísnou kázeň vyžaduje od jeho hry rytmus bicí soupravy. Ale dokázal to a Walli to určitě dokáže taky. „Pojď ho zkusit, Lenny,“ požádal naléhavě. „Jestli se ti nebude líbit, můžeš ho po prvním čísle poslat pryč.“

Do dveří strčil hlavu pan Flink. „Raus! Raus!“ křikl. „Začínáte!“

„Jo, jo, wir kommen,“ odpověděl Lenny. Zvedl se. „Popadni kejtru a padej na pódium, Walli.“

Walli se připojil.

Zahajovací číslo druhé série bylo „Dizzy, Miss Lizzy“, kde melodii hrála kytara. „Nechceš se rozehřát něčím snadnějším?“ zeptal se Dave Walliho.

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou Walli.

Dave doufal, že jeho sebejistota je oprávněná.

„Tři, čtyři. Ráz!“ odpočítal bubeník Lew.

Walli nastoupil přesně a zahrál riff.

Takt poté se připojila skupina. Zahráli intro. Těsně předtím, než začal Lenny zpívat, zahlédl Dave jeho pohled; Lenny souhlasně přikývl.

Walli zahrál sólovou kytaru bezvadně, aniž mu to dalo zjevnou námahu.

Na konci písně Dave na Walliho pochvalně mrkl.

Dokončili sérii. Walli zvládl každé číslo dobře a dokonce se přidal i k některým doprovodným vokálům. Jeho výkon pozvedl energii skupiny a podařilo se jim vytáhnout dívky na parket.

Byla to nejlepší série, jakou zahráli od příjezdu do Německa.

Když odcházeli, Lenny jednou paží Walliho objal. „Vítej na palubě,“ usmál se na něj.

Walli té noci skoro nespal. Když hrál s Plum Nellie, měl pocit, že k nim hudebně patří a že skupinu vylepšil. Byl tak šťastný, až se začal bát, že to třeba nebude mít pokračování. Myslel to Lenny vážně, když řekl: „Vítej na palubě“?

Den nato šel Walli do laciného hotýlku ve čtvrti St Pauli, kde byla skupina ubytovaná. Dorazil v poledne, právě když vstávali.

Strávil pár hodin s Davem a Buzzem, hráčem na basu, procházeli společně repertoár skupiny a snažili se vypilovat začátky a závěry písní. Zřejmě předpokládali, že s nimi Walli bude zase hrát. Jenže Walli to chtěl mít potvrzené.

Kolem třetí odpoledne se z postele vyhrabali i Lenny a hráč na bicí Lew. Lenny šel přímo k věci. „Víš jistě, že se k nám chceš přidat?“

„Ano,“ přisvědčil Walli.

„Tak platí,“ přikývl Lenny. „Jsi přijatej.“

Walliho to zcela nepřesvědčilo. „A co Geoff?“

„Promluvím si s ním, hned jak vstane.“

Šli do kavárny U Haralda na Grosse Freiheit, hodinu popíjeli kávu a kouřili cigarety, pak se vrátili a vzbudili Geoffa. Vypadal nemocný, což nebylo překvapivé, když se předtím opil do bezvědomí. Seděl na kraji postele a Lenny k němu promlouval, zatímco ostatní naslouchali ode dveří. „Máš padáka,“ oznámil mu Lenny. „Je mi to líto, ale včera jsi nás nechal šeredně ve štychu. Byl jsi zlitej jak Dán, nedokázal jsi ani stát, natož hrát. Walli tě zastoupil a já ho beru do skupiny.“

„Je to jen nezkušenej zelenáč,“ zmohl se na námitku Geoff.

„Nejenže nechlastá, ale je lepší kytarista než ty,“ dodal Lenny.

„Potřebuju kafe,“ zasípal Geoff.

„Jdi k Haraldovi.“

Před odchodem do klubu už Geoffa nespatřili.

Když si těsně před osmou připravovali věci na pódiu, vešel do lokálu Geoff, střízlivý a s kytarou v ruce.

Walli na něj zděšeně vytřeštil oči. Odpoledne měl dojem, že Geoff své vyhození ze skupiny přijal. Možná měl ale jen příliš velkou kocovinu, a proto se nehádal.

Ať už byl důvod jakýkoli, kufry si nesbalil a neodešel a Walliho se zmocnila úzkost. Už zažil tolik nezdarů: policie mu rozmlátila kytaru, takže se nemohl objevit v Minnesängeru, Karolin se stáhla před vystoupením v hotelu Evropa a majitel pivnice El Paso mu odpojil proud v půli první písně. Z tohohle se přece nemůže vyklubat další zklamání!

Všichni ustali v tom, co zrovna dělali, a pozorovali, jak Geoff leze na pódium a otevírá pouzdro s kytarou.

V tuto chvíli se ozval Lenny. „Co to děláš, Geoffe?“

„Ukážu vám, že jsem nejlepší kytarista, jakýho jste kdy slyšeli.“

„Jdi do háje! Máš padáka, a tím to zvadlo. Vodprejskni a padej na nádraží, ať chytíš vlak do Hooku.“

Geoff změnil tón a začal Lennyho přemlouvat. „Hrajem spolu už šest roků, Lenny. To něco znamená. Musíš mi dát šanci.“

Tohle vypadalo hodně rozumně; Walliho to znepokojilo, cítil, že Lenny bude jistě souhlasit. Jenže Lenny zavrtěl hlavou. „Jsi slušnej kytarista, ale žádnej génius. Navíc je s tebou těžký pořízení. Od chvíle, co jsme tady, hraješ tak mizerně, že nebejt Walliho, tak nás včera vyrazili.“

Geoff se rozhlédl kolem. „Co si myslí ostatní?“ zeptal se.

„Kdo ti řekl, že v týhle kapele vládne demokracie?“ ušklíbl se Lenny.

„Kdo tobě řekl, že ne?“ Geoff se otočil k hráči na bicí Lewovi, který si upravoval pedál k bubnu. „Co si myslíš?“

Lew byl Geoffův bratranec. „Dej mu ještě šanci,“ řekl Lew.

Geoff oslovil basistu. „Co ty, Buzzi?“

Buzz byl pohodlný člověk, který by šel s tím, kdo nejvíc křičí. „Já bych mu šanci dal.“

Geoff se tvářil triumfálně. „To znamená tři proti tobě jednomu, Lenny.“

„Ne, neznamená,“ vmísil se Dave. „V demokracii musíš umět počítat. To jste vy tři proti Lennymu, mně a Wallimu – to je padesát na padesát.“

„Neobtěžujte se s hlasováním,“ zavrčel Lenny. „Tohle je moje skupina a rozhoduju já. Geoff má padáka. Sbal tu kejtru, Geoffe, nebo ji z těch pitomejch dveří vlastnoručně vyhodím.“

V tuto chvíli Geoff vypadal, jako by mu došlo, že to Lenny myslí vážně. Vrátil kytaru do pouzdra a praštil víkem. „Něco vám slíbím, hajzlové,“ zamručel, když pouzdro zvedal. „Jestli mám jít já, půjdete všichni.“

Walli přemýšlel, co to má znamenat. Nejspíš planá výhružka. Každopádně nebyl čas o tom přemítat. Pár minut nato začali hrát.

Všechny obavy z Walliho opadly. Bylo mu jasné, že je dobrý a že je dobrá i skupina s ním. Čas rychle míjel. O pauze se vrátil na pódium sám a zpíval písně Boba Dylana. Zařadil i jednu, kterou složil sám a nazval „Karolin“. Zdálo se, že posluchačům se líbí. Pak zůstal na pódiu a rovnou začal druhou sérii skladbou „Dizzy, Miss Lizzy“.

Když hrál „You Can’t Catch Me“, zahlédl vzadu několik uniformovaných policistů v rozhovoru s majitelem podniku panem Flinkem, ale nic z toho nevyvozoval.

O půlnoci se vrátili do šatny. Pan Flink na ně čekal a bez dlouhých okolků vypálil na Davea: „Kolik je ti let?“

„Dvacet jedna,“ odpověděl Dave.

„S takovejma kecama na mě nechoď!“

„Co vás to zajímá?“

„U nás v Německu máme zákony ohledně zaměstnávání nezletilejch v barech.“

„Je mi osmnáct.“

„Policie říká, že je ti patnáct.“

„Co o tom ví policie?“

„Mluvili s kytaristou, co jste ho právě vyhodili – Geoffem.“

„Ten parchant – on nás prásknul,“ uvědomil si Lenny.

„Vedu noční klub. Sem chodí prostitutky, drogoví dealeři, zločinci všeho druhu. Musím policii v jednom kuse dokazovat, že dělám, co můžu, pro dodržování zákonů. Říkají, že vás musím poslat domů – všechny. Takže sbohem.“

„Kdy musíme odejít?“ zeptal se Lenny.

„Z klubu odejdete okamžitě. Z Německa zítra.“

„To je neskutečný!“ zhrozil se Lenny.

„Když jsi majitel nočního klubu, děláš to, co ti policajti řeknou.“ Ukázal na Walliho. „Tenhle odjet ze země nemusí, protože je Němec.“

„Do hajzlu,“ povzdechl si Lenny. „V jednom dni jsem přišel o dva kytaristy.“

„Ne, nepřišel,“ prohlásil Walli. „Pojedu s váma.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Jasper Murray se zamiloval do Spojených států. Mají celonoční rozhlasové vysílání, tři televizní kanály a v každém větším městě jiný deník. Lidé jsou tu velkorysí, jejich domy prostorné a způsoby uvolněné a neformální. Doma v Anglii všichni jednají, jako by neustále popíjeli čaj ve viktoriánském salonu, i když právě uzavírají obchodní dohody nebo poskytují televizní rozhovory či sportují. Jasperův otec, armádní důstojník, tohle neviděl, ovšem německo-židovská matka ano. Tady ve Spojených státech jsou lidé jiní. Obsluha v restauracích je výkonná, ochotná a nehrbí hřbet. Nikdo nikomu nepodlézá.

Jasper plánoval sérii článků o svých cestách pro St Julian’sNews, ale měl i větší ambice. Před odjezdem z Londýna mluvil s Barrym Pughem a zeptal se ho, jestli by se list Daily Echo nechtěl podívat na to, co bude v Americe psát. „Jo, jistě, jestli přijdeš na něco, rozumíš, extra,“ odpověděl Pugh bez nadšení. Minulý týden získal Jasper rozhovor se Smokey Robinsonem, zpěvákem ze skupiny Miracles, a poslal Echu článek expresní poštou. Počítal, že touto dobou by tam už měl dorazit. Jako spojení uvedl telefonní číslo Dewarových, ale Pugh nezavolal. Jasper však stále doufal; a dnes Pughovi zatelefonuje sám.

Ubytoval se u rodiny Dewarových ve Washingtonu. Měli velký byt v luxusním domě několik bloků od Bílého domu. „Můj dědeček Cameron Dewar ho koupil před první světovou válkou,“ vysvětlil Jasperovi u snídaně Woody Dewar. „Dědeček i táta byli senátoři.“

Barevná služka slečna Betsy nalila Jasperovi pomerančový džus a zeptala se, jestli bude chtít vejce. „Ne, díky, jen kávu,“ odpověděl. „Za hodinu mám schůzku na snídani s jedním rodinným přítelem.“

Jasper se s Dewarovými seznámil v domě na Great Peter Street během jejich ročního pobytu v Londýně. Neměl k nim žádný blízký vztah – až na onu krátkou epizodu s Beep –, ale přesto ho víc než rok poté uvítali u sebe doma s otevřenou náručí. Dewarovi byli podobně jako Williamsovi nonšalantně štědří, zejména k mladým lidem. Lloyd a Daisy vždycky ochotně ubytovali náhodné mladé návštěvníky na noc i na týden – nebo, jako v Jasperově případě, na několik let. Zdálo se, že Dewarovi jsou stejní. „Jste tak hodní, že mě u sebe necháváte,“ děkoval Jasper Belle.

„To nestojí za řeč,“ mávla rukou a myslela to vážně.

Jasper se obrátil k Woodymu. „Předpokládám správně, že budete dnešní pochod za občanská práva fotografovat pro časopis Life?“

„Je to tak,“ přisvědčil Woody. „Vmísím se do davu a budu dělat diskrétní momentky klasickým pětatřicetimilimetrovým aparátem. Nezbytné formální snímky celebrit na pódiu zajistí někdo jiný.“

Měl na sobě jen obyčejné plátěné kalhoty a košili s krátkým rukávem, ale zůstat nenápadný bude pro tak vysokého muže přesto obtížné. Woodyho sdělné reportážní fotografie byly světoznámé. „Znám vaše práce, stejně jako každý, kdo se zajímá o novinařinu,“ prohodil Jasper.

„Láká tě nějaké určité téma?“ zeptal se Woody. „Zločinnost, politika, válka?“

„Ne, s radostí bych pokrýval všechno – jako to zřejmě děláte vy.“

„Mě zajímají obličeje. Ať jde o cokoli – pohřeb, fotbalový zápas, vyšetřování vraždy –, já fotografuju obličeje.“

„Co dneska očekáváte?“

„Nikdo neví. Martin Luther King předvídá účast asi sto tisíc lidí. Jestli jich tam tolik dostane, bude to největší pochod za občanská práva, který se kdy uskutečnil. Všichni doufáme, že bude zdařilý a pokojný, ale tak úplně s tím nepočítáme. Jen se podívej, co se stalo v Birminghamu.“

„Washington je jiný,“ vmísila se Bella. „Tady máme černošské policisty.“

„Moc jich není,“ poznamenal Woody. „I když se můžeš vsadit, že dneska budou všichni v popředí.“

Do obývacího pokoje vešla Beep Dewarová – patnáctiletá a drobná. „Kdo bude v popředí?“ zeptala se.

„Ty ne, doufám,“ odpověděla matka. „Drž se prosím stranou nepokojů.“

„Samozřejmě, mami.“

Jasper si všiml, že Beep se za ty dva roky, co ji neviděl, naučila jisté rozvážnosti. Dnes vypadala roztomile, ale nijak zvlášť sexy – světle hnědé džínsy a volná kovbojská košile se zdály jako vhodné oblečení na den, který se může vyvíjet chaoticky.

K Jasperovi se chovala, jako by na jejich flirt v Londýně úplně zapomněla. Signalizovala, že Jasper nemá očekávat žádné pokračování. Bezpochyby měla od té doby různé kluky. Pokud jde o něj, ulevilo se mu, že Beep nemá pocit, jako by k ní patřil.

Posledním členem rodiny Dewarových, který se u snídaně objevil, byl Beepin o dva roky starší bratr Cameron. Byl oblečený jako muž středního věku v plátěném saku s bílou košilí a kravatou. „Ty se taky drž stranou nepříjemností, Came,“ nabádala ho matka.

„Nemám v úmyslu chodit nikam poblíž toho pochodu,“ odpověděl upjatě. „Chystám se zajít do Smithsonovského institutu.“

„Ty si nemyslíš, že by barevní měli mít právo volit?“ dotírala Beep.

„Nemyslím si, že by měli vyvolávat nepokoje.“

„Kdyby směli volit, nepotřebovali by se hlásit o svá práva jinými prostředky.“

„To by už stačilo, vy dva,“ ukončila debatu Bella.

Jasper dopil kávu. „Potřeboval bych jeden transatlantický telefonát,“ řekl Jasper. Cítil nutnost dodat: „Samozřejmě ho zaplatím,“ třebaže si nebyl jistý, jestli má dost peněz.

„Jen si posluž,“ přikývla Bella. „Použij telefon v pracovně. A s placením si prosím nedělej starosti.“

Jasperovi se ulevilo. „Jste moc laskavá.“

Bella mávla rukou. „Ostatně řekla bych, že o náš telefonní účet se patrně stará Life,“ mlžila.

Jasper šel do pracovny. Zavolal londýnské Daily Echo a zastihl Barryho Pugha, který zahlaholil: „Ahoj, Jaspere, jak se ti líbí v UŠA?“

„Je to skvělé.“ Jasper nervózně polkl. „Dostali jste ten můj rozhovor se Smokey Robinsonem?“

„Jo, díky. Dobře napsané, Jaspere, ale pro Echo to není. Zkus New Musical Express.“

Jasper byl zklamaný. Psát pro popový časopis ho nezajímalo. „Jasně,“ přitakal, ale protože se ještě nehodlal vzdát, dodal: „Myslel jsem, že skutečnost, že Smokey je oblíbený zpěvák Beatles, upoutá na to interview větší pozornost.“

„To nestačí. Ale stejně, dobrý pokus.“

Jasper se usilovně snažil zakrýt zklamání v hlase. „Díky.“

„Není ve Washingtonu dneska nějaká demonstrace?“ zeptal se Pugh.

„Jo, za občanská práva.“ Jasperovy naděje znovu vzrostly. „Budu tam – nechtěli byste reportáž?“

„Hmmm… Brnkni, jestli dojde k násilnostem.“

A jinak ne, dovodil si Jasper. „Jasně, zavolám,“ přisvědčil zklamaně.

Jasper zavěsil a zasmušile zíral na sluchátko. Na materiálu o Smokey Robinsonovi se hodně napracoval a měl pocit, že spojení s Beatles mu dodává ono potřebné „něco“. Jenže se mýlil a teď nemůže dělat nic jiného než zkoušet to znova.

Vrátil se do obýváku. „Musím jít,“ oznámil. „Mám schůzku se senátorem Peškovem v hotelu Willard.“

„Ve Willardu je ubytovaný Martin Luther King,“ prohodil Woody.

Jasper ožil. „Třeba získám rozhovor.“ O ten by se Echo zajímalo určitě.

Woody se usmál. „Dneska budou doufat stovky novinářů, že získají interview s Kingem.“

Jasper se otočil k Beep. „Uvidím tě ještě?“

„Máme sraz v deset u Washingtonova monumentu,“ odpověděla. „Proslýchá se, že přijde zazpívat Joan Baezová.“

„Zkusím tě tam vyhledat.“

„Říkal jsi, že máš schůzku s Gregem Peškovem?“ zeptal se Woody.

„Ano. Je to nevlastní bratr Daisy Williamsové.“

„Já vím. Domácí poměry Gregova otce Lva Peškova byly v Buffalu předmětem aktuálních drbů v době, kdy jsme tvoje matka a já byli teenageři. Vyřiď prosím Gregovi, že ho pozdravuju.“

„Vyřídím,“ přitakal Jasper a vyšel ven.

George Jakes vešel do kavárny ve Willardu a rozhlížel se po Vereně, ale ještě nedorazila. Zahlédl však svého otce Grega Peškova: snídal s asi dvacetiletým pohledným mladíkem s blond vlasy učesanými ve stylu Beatles. „Dobrý den,“ pozdravil George a přisedl si k jejich stolu.

„Tohle je Jasper Murray, student z Londýna,“ představil ho Greg. „Je to syn dávné přítelkyně. Jaspere, seznam se s Georgem Jakesem.“

Potřásli si rukou. Jasper vypadal poněkud vyvedený z míry, jak se to často stávalo lidem, když spatřili Grega a George společně; jako většina lidí i on však byl příliš zdvořilý, než aby se vyptával.

„Jasperova matka byla uprchlice z nacistického Německa,“ vysvětlil Greg Georgeovi.

„Moje matka nikdy nezapomněla, jak ji Američani tehdy v létě uvítali,“ dodal Jasper.

„Tuším, že téma rasové diskriminace je vám tedy dobře známé,“ pohlédl na Jaspera tázavě George.

„Vlastně ani ne. Matka si o starých časech moc ráda nepovídá.“ Podmanivě se usmál. „Ve škole v Anglii mi chvíli říkali Jasper Židáček, ale neujalo se to. Vy jste do dnešního pochodu nějak zapojený, Georgi?“

„Svým způsobem. Pracuju pro Bobbyho Kennedyho. Snažíme se zajistit, aby dnešní den proběhl hladce.“

Tohle Jaspera zajímalo. „Jak toho můžete docílit?“

„Na Mallu je spousta provizorních fontánek na pití, stanic první pomoci, přenosných záchodů a dokonce je tam i zařízení, kde vám proplatí šeky. Jedna církev v New Yorku připravila pro organizátory k volné distribuci osmdesát tisíc obědových balíčků se sendviči. Všechny projevy mají časové omezení sedm minut, takže akce skončí záhy a návštěvníci můžou z města odjet dostatečně včas před setměním. A ve Washingtonu platí dnes zákaz prodeje alkoholu.“

„Bude to fungovat?“

George nevěděl. „Upřímně řečeno, všechno závisí na běloších. Stačí, aby pár policistů začalo machrovat s obušky, vodními děly nebo útočnými psy, a i modlitební shromáždění se změní v pouliční výtržnosti.“

„Washington není hluboký Jih,“ připomněl Greg.

„Washington není ani Sever,“ řekl George. „Nelze tedy vůbec říct, co se stane.“

Jasper se vyptával dál. „A jestliže vypuknou nepokoje?“

Odpověděl mu Greg. „Na předměstích jsou připraveny čtyři tisíce vojáků a nedaleko v Severní Karolíně dalších patnáct tisíc výsadkářů. Washingtonské nemocnice zrušily všechny operace, které nejsou urgentní, aby měly dost místa pro zraněné.“

„No ne,“ podivil se Jasper. „Berete to opravdu vážně.“

George se zamračil. Informace o těchto bezpečnostních opatřeních nebyla určená pro veřejnost. Greg ji dostal jako senátor; Jasperovi to však říkat neměl.

Objevila se Verena a přistoupila k jejich stolu. Všichni tři muži se zvedli. Oslovila Grega. „Dobrý den, pane senátore. Ráda vás zase vidím.“

Greg ji seznámil s Jasperem, kterému lezly oči z důlků. Takhle Verena působila na bílé i černé muže. „Verena pracuje pro Martina Luthera Kinga,“ dodal Greg.

Jasper nasměroval na Verenu stowattový úsměv. „Nemohla byste mi s ním dohodnout rozhovor?“

„Proč?“ vyštěkl George.

„Jsem redaktor studentských novin. Nezmínil jsem se o tom?“

„Ne, nezmínil,“ potvrdil podrážděně George.

„Omlouvám se.“

Verena nezůstala vůči Jasperovu osobnímu kouzlu imunní. „Je mi moc líto,“ omluvila se s posmutnělým úsměvem. „Rozhovor s reverendem doktorem Kingem dnes nepřipadá v úvahu.“

George byl otrávený. Greg ho měl varovat, že Jasper je novinář. Když George mluvil s nějakým novinářem naposledy, uvedl do trapné situace Bobbyho Kennedyho. Doufal, že dnes nic indiskrétního neřekl.

Verena se obrátila k Georgeovi a její tón se změnil. Oznámila mu nakvašeně. „Právě jsem mluvila s Charltonem Hestonem. Agenti FBI teď dopoledne obvolávají naše podporovatele z řad celebrit a nabádají je, aby zůstali v hotelových pokojích, protože vypuknou násilnosti.“

George si znechuceně odfrkl. „FBI má obavy; ovšem nikoli proto, že pochod vyvolá násilnosti, ale proto, že bude úspěšný.“

Verenu to neuspokojilo. „Nemůžeš jim zarazit ty pokusy o sabotáž celé akce?“

„Budu mluvit s Bobbym, ale nemyslím si, že se bude chtít pustit s Hooverem do křížku kvůli takové drobnosti.“ George se dotkl Gregovy paže. „Verena a já si musíme promluvit. Omluv nás, prosím.“

„Můj stůl je tamhle,“ ukázala Verena.

Přešli místnost. George zapomněl na úskočného Jaspera Murraye. „Jaká je situace?“ zeptal se Vereny, když se posadili.

Naklonila se přes stůl a promluvila tichým hlasem, ale byla nesmírně vzrušená. „Bude to větší, než jsme si mysleli,“ odpověděla a oči jí zářily. „Sto tisíc je hodně nízký odhad.“

„Jak to víš?“

„Všechny plánované autobusy, vlaky a letadla do Washingtonu jsou dneska plné,“ vysvětlila mu. „Ráno dorazilo přinejmenším dvacet mimořádných vlaků. Na Union Station se vůbec nemůžeš soustředit, protože všichni zpívají ‚We Shall Not Be Moved‘. Baltimorský tunel chrlí zvláštní autobusy tempem sto za hodinu. Můj otec zařídil zvláštní letadlo z Los Angeles pro všechny filmové hvězdy. Je tu Marlon Brando i James Garner. CBS vysílá všechno v přímém přenosu.“

„Kolik lidí se podle tebe dostaví celkem?“

„V tuhle chvíli přepokládáme, že to bude dvojnásobek původního odhadu.“

George byl ohromený. „Dvě stě tisíc lidí?“

„To si myslíme teď. Může to stoupnout.“

„Nevím, jestli je to dobře, nebo špatně.“

Podrážděně se zamračila. „Jak by to mohlo být špatně?“

„Prostě jsme tolik lidí neplánovali. Nechci potíže.“

„Georgi, tohle je protestní hnutí – kvůli potížím.“

„Chtěl jsem, abychom ukázali, že sto tisíc černochů se dokáže sejít v parku, aniž vypukne nějaká mela.“

„Mela vypukla už dávno a začali ji bílí. Georgi, k čertu, přerazili ti zápěstí, když ses snažil dostat na letiště.“

George se reflexivně dotkl levé paže. Doktor mu řekl, že se to už vyhojilo, ale stále ještě ho tam občas ostře bodlo. „Viděla jsi Setkání s tiskem?“ zeptal se jí. Ve zpravodajském programu NBC kladl panel novinářů otázky doktoru Martinu Lutheru Kingovi.

„Ovšemže viděla.“

„Každá otázka se týkala buď černošského násilí, nebo komunistů v hnutí za občanská práva. Nesmíme dopustit, aby se z toho stalo zásadní téma!“

„Nemůžeme dopustit, aby naši strategii diktoval pořad Setkání s tiskem. O čem myslíš, že budou bílí novináři mluvit? Nečekej, že se budou Martina ptát na násilnické bílé policajty, nečestné jižanské poroty, zkorumpované bílé soudce a Ku-klux-klan!“

„Dovol, abych ti to vyložil jinak,“ řekl klidně George. „Dejme tomu, že dnešek proběhne pokojně, ale Kongres odmítne návrh zákona o občanských právech, a pak vypuknou nepokoje. Doktor King bude moct říct: ‚Sto tisíc černochů sem přišlo v míru, zpívali písně a dali vám šanci udělat správnou věc – jenže vy jste opovrhli možností, kterou jsme vám nabídli, a nyní vidíte důsledky své zatvrzelosti. Jestliže teď vypukly nepokoje, můžete za to dávat vinu jen sami sobě.‘ Co říkáš tomuhle?“

Verena se zdráhavě usmála a přikývla na souhlas. „Jsi pěkně mazaný, Georgi,“ poznamenala. „Víš to?“

National Mall je park o rozloze sto dvacet hektarů, dlouhý a úzký a táhne se skoro tři kilometry od Kapitolu na jednom konci k Lincolnovu památníku na konci druhém. Účastníci pochodu se shromáždili uprostřed, u Washingtonova monumentu, obelisku více než sto padesát metrů vysokého. Stálo tu pódium, a když Jasper dorazil, čistý, úchvatný hlas Joan Baezové pěl „Oh, Freedom“.

Jasper se rozhlížel po Beep Dewarové, ale dav už přesahoval padesát tisíc lidí, a tak nebylo překvapivé, že ji nezahlédl.

Tohle byl nejzajímavější den jeho života a to ještě neodbila jedenáctá dopoledne. Greg Peškov a George Jakes, dva washingtonští zasvěcenci, mu náhodně poskytli exkluzivní informace: jak jen touží, aby se o ně Daily Echo zajímalo. A zelenooká Verena Marquandová je asi nejkrásnější žena, jakou Jasper kdy viděl. Nespí s ní George? Šťastlivec, pokud ano.

Po Joan Baezové následovali Odetta a Josh White, ale když se objevila skupina Peter, Paul and Mary, lidé začali šílet. Jasper nemohl uvěřit, že vidí tyto obrovské hvězdy přímo před sebou na pódiu, dokonce aniž si koupil nějakou vstupenku. Peter, Paul and Mary zazpívali svůj nejnovější hit „Blowin‘ in the Wind“, který složil Bob Dylan. Zdálo se, že je o hnutí za občanská práva, a text zahrnoval slova: „Kolik let mohou někteří lidé existovat, než se jim dovolí, aby byli svobodní?“

Posluchači propukli v ještě bláznivější nadšení, když na pódium vyšel samotný Dylan. Zazpíval novou píseň o zavraždění Medgara Everse, nazvanou „Jen pěšák na jejich šachovnici“. Píseň zněla Jasperovi hádankovitě, ale posluchači zřejmě nevnímali dvojsmyslnost a byli nadšení, že nejnovější hudební hvězda v Americe očividně stojí na jejich straně.

Zástupy se zvětšovaly minutu od minuty. Jasper byl vysoký a viděl přes většinu hlav, ale na konec davu už nedohlédl. Směrem na západ se táhl slavný dlouhý Zrcadlící bazén k řeckému chrámu postavenému na počest Abrahama Lincolna. Demonstranti měli pochodovat k Lincolnovu památníku později, ale Jasper si všiml, že mnozí se už nyní přesouvají k západnímu konci parku, patrně s úmyslem zajistit si nejlepší místa ke sledování projevů.

Žádný náznak násilností se navzdory pesimismu sdělovacích prostředků – nebo to bylo jejich zbožné přání? – dosud neobjevil.

Zdálo se, že všude jsou fotoreportéři a televizní kamery. Často zaostřili na Jaspera, možná kvůli jeho účesu popové hvězdy.

Začal v duchu psát článek. Rozhodl se přirovnat událost k pikniku v lese: výletníci hodují na slunečné pasece, zatímco v hlubokém stínu okolních lesů číhají krvežízniví predátoři.

Volným krokem se vydal s davem západním směrem. Černoši měli na sobě své nejlepší oblečení, muži kravaty a slamáky, ženy šaty se zářivým potiskem a šátky na hlavách; běloši byli oblečení neformálně. Hlavní téma se od segregace rozšířilo: cedule a transparenty volaly po hlasovacím právu, pracovních místech a důstojném bydlení. Byly tu delegace odborových svazů, věřící z křesťanských kostelů i synagog.

Nedaleko Lincolnova památníku narazil na Beep. Kráčela se skupinou děvčat, ubíraly se stejným směrem. Našli si místo, odkud měli dobrý výhled na pódium postavené na schodech.

Dívky nechaly kolovat láhev teplé kokakoly. Jasper zjistil, že některé jsou Beepiny kamarádky, ostatní se prostě připojily. Zajímaly se o něj jako o exotického cizince. Polehával v srpnovém slunci a klábosil s nimi, dokud nezačaly projevy. Tou dobou se už dav táhl do nedohledna. Jasper si byl jistý, že je tu víc než očekávaných sto tisíc účastníků.

Řečnický pultík stál před obrovskou sochou zadumaného prezidenta Lincolna sedícího na mramorovém trůnu s mohutnýma rukama na opěradlech křesla, svraštělým huňatým obočím a přísným výrazem.

Většinu řečníků tvořili černoši, ale bylo tu i několik bílých včetně jednoho rabína. Na pódium vyšel Marlon Brando a hrozivě máchal elektrickým obuškem na dobytek, jaký použila policie v alabamském Gadsdenu na černochy. Jasperovi se líbil odborářský předák Walter Reuther s ostře nabroušeným jazykem, který kousavě prohlásil: „Nemůžeme bránit svobodu v Berlíně, dokud popíráme svobodu v Birminghamu.“

Dav však začínal být neklidný a volal po Martinu Lutheru Kingovi.

Byl téměř posledním řečníkem.

Jasperovi bylo okamžitě jasné, že King je kazatel, a dobrý. Jeho dikce byla rázná, hlas zvučný baryton. Měl moc pohnout emocemi davu, cennou dovednost, kterou Jasper obdivoval.

King však patrně ještě nikdy nekázal tolika lidem. Takovou zkušenost měl málokdo.

Varoval, že demonstrace, jakkoli vítězná, neznamená nic, jestliže nepovede ke skutečné změně. „Ty, kdo doufají, že černoši potřebovali jen upustit trochu páry a teď budou spokojení, čeká drsné probuzení, jestliže se tato země vrátí k obvyklým pořádkům.“ Posluchači jásali a halekali při každé rezonující větě. „Amerika nedojde klidu a pokoje, dokud černochům nepřizná jejich občanská práva,“ varoval King. „Smršť nepokojů bude nadále otřásat samotnými základy naší země, dokud jednoho šťastného dne nepřijde spravedlnost.“

Když se King blížil ke konci svých sedmi minut, začal se vyjadřovat bibličtěji. „Nemůžeme být spokojeni, dokud jsou naše děti zbaveny svébytnosti a oloupeny o svou důstojnost nápisy hlásajícími Jen pro bílé‘,“ pokračoval. „Nebudeme spokojeni, dokud se právo nebude valit jako vody a spravedlnost jako proudící potok.“

Na pódiu za ním gospelová zpěvačka Mahalia Jackson vykřikla: „Můj Bože! Můj Bože!“

„Třebaže čelíme nesnázím dneška a zítřka, stále mám sen,“ řekl.

Jasper vycítil, že King odhodil připravenou řeč, neboť už posluchači emocionálně nemanipuloval. Místo toho se zdálo, že čerpá slova z hluboké chladné studně utrpení a bolesti, studně vyhloubené staletími krutostí. Jasper si uvědomil, že černoši popisují své utrpení slovy starozákonních proroků a svou bolest snášejí s útěchou Ježíšova evangelia naděje.

Kingův hlas se chvěl emocí, když pronášel: „Mám sen, že jednoho dne se tento národ napřímí a naplní skutečný význam svého kréda: Pokládáme za samozřejmé pravdy, že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni.

Mám sen, že jednoho dne na zářivě červených kopcích v Georgii budou moci potomci někdejších otroků usednout jako bratři u jednoho stolu s potomky někdejších otrokářů – mám sen.

Že jednoho dne i stát Mississippi – stát umdlévající pod žárem nespravedlnosti a rasového útlaku – se promění v oázu svobody a spravedlnosti. Mám sen.“

Mělo to rytmus a dvě stě tisíc lidí pociťovalo, jak se v něm pohupují jejich duše. Bylo to víc než řeč: byla to báseň, hymnus a modlitba hluboká jako hrob. Srdceryvná fráze „mám sen“ přicházela jako amen na konci každé zvučné věty.

„Že moje čtyři malé děti budou jednoho dne žít v zemi, kde nebudou posuzovány podle barvy své pleti, ale podle svého charakteru – mám dnes sen.

Mám sen, že jednoho dne na jihu v Alabamě – ve státě nechvalně známém svými rasisty a guvernérem, který má plná ústa slov o neplatnosti federálních zákonů –, že jednoho dne právě tam v Alabamě si budou moci malí černí chlapci a černé dívky podat ruce s malými bílými chlapci a bílými dívkami jako bratři a sestry – mám dnes sen.

S touto vírou budeme schopni vytesat ze skály beznaděje kámen naděje.

S touto vírou budeme schopni přetvořit drásavou disharmonii našeho národa v krásnou symfonii bratrství.

S touto vírou budeme schopni společně pracovat, společně se modlit, společně bojovat, společně jít do vězení, společně hájit svobodu, vědouce, že jednoho dne budeme svobodní.“

Jasper se rozhlédl kolem sebe a viděl, že po černých i bílých tvářích tečou slzy. I on se cítil dojatý, a to se považoval za imunního vůči takovým věcem.

„A až se tohle stane, až dovolíme svobodě zaznít, až ji necháme znít z každé vesnice a každé osady, z každého státu a každého města, budeme schopni urychlit příchod toho dne, kdy se všechny děti Boží, černoši i běloši, židi i nežidi, protestanti i katolíci, budou moci vzít za ruku…“

Zde zpomalil a dav téměř nedýchal.

Kingův hlas se třásl zemětřesnou silou jeho zanícení… „a zpívat slova starého černošského spirituálu:

Konečně svobodní!

Konečně svobodní!

Díky Bohu všemohoucímu jsme konečně svobodní!“

Odstoupil od mikrofonu.

Dav zaburácel tak silně, jak to Jasper v životě neslyšel. Lidé se zvedli v náhlém vzedmutí nadšené naděje. Potlesk neutuchal, zdál se nekonečný jako vlny oceánu.

Trval, dokud k mikrofonu nepřistoupil Kingův vážený bělovlasý učitel Benjamin Mays a nepronesl požehnání. Pak bylo jasné, že vše skončilo, a teprve nyní se lidé neochotně odvrátili od pódia, aby se vydali domů.

Jasper měl pocit, jako by právě prošel bouří, bitvou nebo vášnivým milostným vztahem: byl vyčerpaný, ale zářil radostí.

Spolu s Beep zamířili k Dewarovým domů, skoro nemluvili. O tohle se Echo přece určitě bude zajímat, přemítal Jasper. Statisíce lidí vyslechly úpěnlivou prosbu o spravedlnost. Přece nemůže britská politika se svými žalostnými sexuálními skandály s tímhle soupeřit o prostor na titulních stránkách novin!

Nemýlil se.

Beepina matka Bella seděla u kuchyňského stolu a loupala hrách, zatímco slečna Betsy škrábala brambory. Sotva Jasper vešel, Bella mu oznámila: „Volali ti dvakrát z londýnského Daily Echo. Nějaký pan Pugh.“

„Děkuju,“ řekl Jasper a srdce se mu prudce rozbušilo. „Nebude vám vadit, když jim zavolám zpátky?“

„Ovšemže ne, jen běž.“

Jasper šel do pracovny a zatelefonoval Pughovi. „Zúčastnil ses toho pochodu?“ zeptal se Pugh. „Slyšel jsi ten projev?“

„Ano, ano,“ přisvědčil Jasper. „Bylo to neuvěřitelné –“

„Vím. Dáme tomu co největší publicitu. Můžeš nám napsat na téma ‚byl jsem u toho‘? Co nejosobněji a co nejbarvitěji. S fakty a čísly si hlavu nedělej, tohle všechno máme v hlavním materiálu.“

„S radostí,“ souhlasil Jasper. Tohle byl slabý výraz: Jasper byl radostí bez sebe.

„Dej tomu prostor. Asi tisíc slov. Když bude třeba, zkrátit to můžeme vždycky.“

„Dobrá.“

„Zavolej mi za půl hodiny a já tě spojím se stenografkou.“

„Nemůžu dostat víc času?“ zeptal se Jasper, ale Pugh už zavěsil.

„Panejo,“ řekl Jasper stěně.

Na psacím stole Woodyho Dewara ležel žlutý linkovaný blok. Jasper ho otočil k sobě a chopil se tužky. Chvilku přemýšlel a pak napsal:

„Dnes jsem stál v davu dvou set tisíc lidí a slyšel Martina Luthera Kinga nově vymezit, co to znamená být Američan.“

Maria Summersová se cítila v sedmém nebi.

Na tiskovém odboru byla zapnutá televize a Maria přestala pracovat, aby sledovala Martina Luthera Kinga, stejně jako to udělal téměř každý v Bílém domě včetně prezidenta Kennedyho.

Když skončil, vznášela se v oblacích. Nemohla se dočkat, až uslyší, co si o projevu myslí prezident. Pár minut nato ji povolali do oválné pracovny. Odolat pokušení, aby Kennedyho objala, bylo těžší než obvykle. „Byl zatraceně dobrý,“ zněla Kennedyho lehce neemocionální odpověď. Pak dodal: „Je na cestě sem,“ a Maria byla přešťastná.

Jack Kennedy se změnil. Když se do něj Maria zamilovala, stavěl se ve prospěch občanských práv intelektuálně, ale nikoli emocionálně. Změna nenastala kvůli jejich vztahu. K upřímné osobní oddanosti této věci ho dohnala šokující a nesmiřitelná brutalita a bezpráví segregacionistů. A předložením návrhu zákona o občanských právech riskoval vše. Věděla lépe než kdokoli jiný, jaké starosti mu to působí.

Vešel George Jakes, bezvadně oblečený jako vždy, dnes v tmavomodrém obleku se světle šedou košilí a proužkovanou kravatou. Vřele se na ni usmál. Měla ho ráda: poznala ho jako přítele v nouzi. Pomyslela si, že je to druhý nejpřitažlivější muž, s jakým se kdy setkala.

Maria věděla, že ona a George jsou tu pro efekt, protože patří mezi malý počet barevných pracovníků administrativy. Oba se smířili s tím, že je používají jako symboly. Nebylo to nečestné: třebaže jejich počet byl malý, Kennedy jmenoval do vysokých funkcí víc černochů než kterýkoli předchozí prezident.

Když vešel Martin Luther King, prezident Kennedy mu potřásl rukou a řekl: „Mám sen.“

Maria věděla, že to bylo míněno dobře, ale cítila, že to vyznělo špatně. Kingův sen přicházel z hlubin krutého rasového útlaku. Jack Kennedy přišel na svět v rodině privilegované americké elity, mocné a bohaté: jak může prohlašovat, že sní o svobodě a rovnosti? Doktor King to očividně pocítil také, protože vypadal rozpačitě a změnil téma. Věděla, že později, v posteli, se prezident Marie zeptá, kde šlápl vedle; a ona bude muset najít milující a konejšivý způsob, jak mu to vysvětlit.

King a ostatní vůdci hnutí za občanská práva od snídaně nejedli. Když to prezident zjistil, nechal jim z kuchyně Bílého domu přinést kávu a sendviče.

Maria je přiměla, aby se všichni seřadili k pořízení oficiální fotografie, a pak začala diskuse.

King a ostatní pociťovali velkou euforii. Řekli prezidentovi, že po dnešní demonstraci lze návrh zákona o občanských právech ještě víc zpřísnit. Měl by obsahovat novou část zakazující rasovou diskriminaci v zaměstnání. Mladí černoši odcházejí v alarmujícím počtu ze škol, protože před sebou nevidí žádnou budoucnost.

Prezident Kennedy doporučil, aby černoši napodobili Židy, kteří si vzdělání cení a vedou děti ke studiu. Maria pocházela z černošské rodiny, která jednala přesně tak, a s prezidentem souhlasila. Copak je to problém vlády, že černé děti opouštějí školy? Také však viděla, jak chytře Kennedy přesunul diskusi od skutečného problému, jímž jsou miliony pracovních míst vyhrazených pouze pro bílé.

Požádali Kennedyho, aby se postavil do čela kampaně za občanská práva. Maria věděla, že prezident myslí na něco, co nemůže říct: kdyby začal být příliš silně ztotožňován s černošskou kauzou, pak budou všichni běloši volit republikány.

Vychytralý Walter Reuther nabídl jinou radu. Identifikujte podnikatele, kteří stojí za republikánskou stranou, a rozdělte si je do malých skupin, navrhl. Pak jim řekněte, že když nebudou spolupracovat, jejich zisky utrpí. Maria tohle znala jako přístup Lyndona Johnsona, politiku cukru a biče. Tahle rada se s prezidentem míjela: prostě to nebyl jeho styl.

Kennedy podrobně probral hlasovací úmysly kongresmanů a senátorů a odpočítával na prstech ty, kteří se patrně postaví proti návrhu zákona o občanských právech. Byl to skličující přehled předsudků, apatie a bázlivosti. Prezident dal jasně najevo, že pro něj bude obtížné prosadit i rozředěnou verzi návrhu; cokoli přísnějšího je odsouzeno k nezdaru.

Na Marii padla beznaděj jako smuteční závoj. Cítila se unavená, sklíčená a pesimistická. Bolela ji hlava a chtěla jít domů.

Setkání trvalo přes hodinu. Když končilo, všechna euforie byla tatam. Vůdci hnutí za občanská práva jeden za druhým odcházeli a v tvářích se jim zračilo rozčarování a frustrace. Bylo moc dobře, že King má sen, ale zdálo se, že Američané ho nesdílejí.

Maria tomu téměř nemohla uvěřit, ale navzdory všemu, co se dnes událo, se zdá, že velká kauza rovnosti a svobody vůbec nepokročila.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Jasper Murray nepochyboval, že místo šéfredaktora St Julian ‚s News získá. K žádosti přiložil výstřižek článku z Daily Echo o projevu Martina Luthera Kinga „Mám sen“. Všichni říkali, že je to skvělý materiál. Zaplatili mu pětadvacet liber, méně, než kolik dostal za interview s Evií: politika není tak lukrativní jako skandál celebrit.

„Toby Jenkins neotiskl s výjimkou studentských novin nikde ani odstavec,“ postěžoval si Jasper Daisy Williamsové v kuchyni domu v Great Peter Street.

„Je to tvůj jediný soupeř?“ zeptala se.

„Pokud vím, ano.“

„Kdy se dozvíš rozhodnutí?“

Jasper pohlédl na hodinky, třebaže věděl, kolik je. „Výbor právě jedná. Až schůzi přeruší na oběd ve dvanáct třicet, vyvěsí oznámení před kanceláří lorda Janea. Můj kamarád Pete Donegan je tam. Bude mým zástupcem. Ihned mi zavolá.“

„Proč to místo tolik chceš?“

Protože vím, jak moc jsem dobrý, pomyslel si Jasper; dvakrát lepší než Cakebread a desetkrát lepší než Toby Jenkins. To místo si zasloužím. Své srdce však Daisy Williamsové neotevřel. Měl se před ní trochu na pozoru. Milovala jeho matku, nikoli jej. Když se v Echu objevil rozhovor s Evií a Jasper předstíral zděšení, zdálo se mu, že Daisy zcela neoklamal. Obával se, že ho dokáže prohlédnout. Kvůli matce se však k němu vždycky chovala laskavě.

Nyní jí poskytl upravenou verzi pravdy. „Můžu proměnit St Julian’s News v lepší noviny. Teď je to něco jako obecní plátek. Poví vám, co se děje, ale bojí se konfliktu a ostré výměny názorů.“ Přemýšlel o něčem, co by se mohlo Daisy vzhledem k jejím ideálům zalíbit. „Například: St Julian’s College má správní radu, jejíž někteří členové investují v apartheidové Jižní Africe. Já bych tuto informaci zveřejnil a ptal bych se, co takoví lidé dělají ve správní radě proslulé liberální školy.“

„Dobrý nápad,“ přikývla Daisy s radostí. „To je popíchne.“

Do kuchyně vešel Walli Franck. Bylo poledne, ale on zřejmě právě vstal: řídil se rokenrolovými hodinami.

„Když se teď Dave vrátil do školy, co budeš dělat?“ zeptala se ho.

Walli nasypal instantní kávu do hrnku. „Cvičit na kytaru,“ odpověděl.

Daisy se usmála. „Kdyby tady byla tvoje matka, nejspíš by se tě zeptala, jestli by ses neměl pokusit vydělat si nějaké peníze.“

„Nechci vydělávat peníze. Ale musím. Proto mám práci.“

Walli se někdy vyjadřoval tak korektně, že nebylo snadné mu porozumět. „Ty nechceš peníze, ale máš práci?“ zopakovala pro jistotu.

„Myju pivní sklenice v Jump Clubu.“

„Výborně!“

Zazněl zvonek a minutu poté služebná uvedla do kuchyně Hanka Remingtona. Měl typický irský šarm. Byl to dobře naladěný zrzek s velkým úsměvem pro každého. „Dobrý den, paní Williamsová,“ pozdravil. „Přišel jsem vytáhnout vaši dceru na oběd – ledaže byste se uvolila jít vy!“

Ženám se Hankovy lichotky líbily. „Dobrý den, Hanku,“ přivítala ho Daisy vřele. Obrátila se na služebnou. „Řekněte Evii, že je tu pan Remington.“

„Takže teď je to pan Remington?“ podivil se Hank. „Nevytvářejte u lidí představu, že jsem řádný člověk – mohlo by mi to pokazit pověst.“ Potřásl si rukou s Jasperem. „Evie mi ukázala tvůj článek o Martinu Lutheru Kingovi – skvělý, dobrá práce.“ Pak se otočil k Wallimu. „Ahoj, já jsem Hank Remington.“

Walli byl omráčený údivem, ale dokázal se představit. „Já jsem Daveův bratranec a hraju na kytaru v Plum Nellie.“

„Jaké to bylo v Hamburku?“

„Děsně fajn, dokud nás nevyhodili, protože Dave je moc mladý.“

„Kords kdysi hráli v Hamburku,“ řekl mu Hank. „Bylo to úžasné. Já jsem se narodil v Dublinu, ale vyrostl jsem na Reeperbahn, jestli rozumíš, jak to myslím.“

Jasperovi připadal Hank fascinující. Je bohatý a slavný, jedna z největších popových hvězd na světě, a přesto se usilovně snaží chovat hezky ke každému v místnosti. Nemá nenasytnou touhu být oblíbený – netkví v tomhle tajemství jeho úspěchu?

Přišla Evie a vypadala nádherně. Vlasy si upravila do krátkého mikáda napodobujícího Beatles a na sobě měla jednoduchou minisukni Mary Quantové, která dávala vyniknout jejím nohám. Hank předstíral, že je úplně ohromený. „Panebože, budu tě muset vzít do něčeho nóbl, když vypadáš takhle,“ zaúpěl. „Myslel jsem, že zajdeme jen na hamburgera.“

„Ať půjdeme kamkoli, musí to být rychlé,“ varovala ho Evie. „V půl čtvrté mám konkurz.“

„Na co?“

„Je to nějaká nová hra Žena před soudem. Odehrává se v soudní síni.“

Hank měl radost. „Budeš mít debut na jevišti!“

„Pokud tu roli dostanu.“

„Ty ji dostaneš. Tak honem, radši půjdeme, parkuju na zákazu stání.“

Odešli a Walli se vrátil do svého pokoje. Jasper pohlédl na hodinky: půl jedné. Šéfredaktor bude znám každým okamžikem.

„Ve Státech se mi moc líbilo,“ prohodil konverzačně.

„Chtěl bys tam žít?“ zeptala se Daisy.

„Víc než co jiného. A chci pracovat v televizi. St Julian’s News bude skvělý první krok, ale noviny jsou v podstatě překonané. Teď hlavní roli přebírá televizní zpravodajství.“

„Amerika je můj domov,“ řekla Daisy přemítavě, „ale v Londýně jsem našla lásku.“

Zazvonil telefon. Šéfredaktor byl vybrán. Je to Jasper, nebo Tony Jenkins?

Daisy zvedla sluchátko. „Je zrovna tady,“ odpověděla a předala ho Jasperovi, jemuž se prudce rozbušilo srdce.

Volající byl Pete Donegan. „Dostala to Valerie Cakebreadová,“ oznámil.

Jasper zpočátku nechápal. „Cože?“ zachraptěl. „Kdo?“

„Novým šéfredaktorem St Julian’s News je Valerie Cakebreadová. Sam Cakebread to zařídil pro svoji ségru.“

„Valerie?“ Když to Jasperovi došlo, vyrazilo mu to dech. „V životě nenapsala nic jinýho než pár ptákovin o módě.“

„A vařila kafe v časopise Vogue.“

„Jak to mohli udělat?“

„To nepochopím.“

„Věděl jsem, že lord Jane je blb, ale tohle…“

„Nemám za tebou zajít?“

„Proč?“

„Měli bychom někam vyrazit a zapít žal.“

„Tak jo.“ Jasper zavěsil.

„Zřejmě špatná zpráva,“ strachovala se Daisy. „Je mi to líto.“

Jasper byl otřesený. „Dali to sestře současného šéfredaktora! Tohle bych v životě nečekal.“ Připomněl si rozhovor se Samem a Valerií v kavárně studentského svazu. Proradný páreček – ani náznakem nedali najevo, že se Valerie o místo uchází.

Hořce si uvědomil, že na něj vyzrál někdo vychytralejší, než je on sám.

„To je ale škoda,“ politovala ho Daisy.

Tohle je typicky britské, pomyslel si Jasper; rodinné konexe jsou důležitější než talent. Jeho otec se stal obětí stejného syndromu, a v důsledku toho je stále jen plukovníkem.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Daisy.

„Emigrovat,“ prohlásil Jasper. Jeho rozhodnutí bylo nyní silnější než kdy jindy.

„Napřed dostuduj,“ doporučila mu Daisy. „Američani si cení vzdělání.“

„Určitě máte pravdu,“ souhlasil Jasper. Jenže studium u něj vždycky stálo až na druhém místě za novinařinou. „Pod Valerií nemůžu pro St Julian’s News pracovat. Loni jsem to taktně vzdal, když tu práci místo mě dostal Sam, ale znovu to udělat nemůžu.“

„Máš naprostou pravdu,“ přikývla Daisy. „Vypadal bys jako někdo podřadný.“

Jaspera náhle něco napadlo. V hlavě se mu začal rodit plán. „Nejhorší na tom je, že teď tu nebudou žádné noviny, které by odhalovaly takové věci, jako jsou skandální investice členů školní správní rady v Jižní Africe.“

Daisy se chytila na vějičku. „Třeba někdo založí konkurenční plátek.“

Jasper předstíral, že je skeptický. „To pochybuju.“

„Tohle udělaly v roce 1916 babičky Davea a Walliho. List se nazýval Vojákova manželka. Jestliže to mohly podniknout ony…“

Jasper nasadil nevinný výraz a položil klíčovou otázku. „Kde sehnaly peníze?“

„Rodina Maud byla bohatá. Ale vytisknout pár tisíc exemplářů nemůže stát moc. Druhé vydání pak zaplatíte příjmem z prvního.“

„Dostal jsem z Echa pětadvacet liber za článek o Martinu Lutheru Kingovi. Ale nemyslím si, že by to stačilo…“

„Mohla bych pomoct.“

Jasper předstíral zdráhavost. „Nemusela byste ty peníze nikdy dostat zpátky.“

„Připrav rozpočet.“

„Jack je právě na cestě sem. Můžeme udělat pár telefonátů.“

„Když do toho vložíte své vlastní peníze, stejnou částku vložím i já.“

„Děkuju vám!“ Jasper neměl v úmyslu utrácet své peníze. Jenže rozpočet je jako společenská rubrika v novinách: většina z toho může být fikce, protože pravdu se nikdy nikdo nedozví. „Když si pospíšíme, můžeme první číslo stihnout k začátku semestru.“

„Na titulní straně byste měli mít tu záležitost s jihoafrickými investicemi.“

Jasperovi se opět zvedla nálada. Tohle by mohlo být ještě lepší. „Ano… St Julian’s News bude mít neslanou nemastnou první stránku na téma ‚Vítejte v Londýně‘ nebo něco takového. Opravdové noviny budou ty naše.“

„Ukaž mi rozpočet co nejrychleji,“ vyzvala ho Daisy. „Jsem si jistá, že něco vymyslíme.“

„Děkuju vám.“ Jasper se rozzářil.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Na podzim 1963 si George Jakes koupil auto. Mohl si to dovolit a ten nápad se mu líbil, i když ve Washingtonu si bylo možné bez problémů vystačit s veřejnou dopravou. Dával přednost zahraničním automobilům: považoval je za stylovější. Objevil tmavomodrý, pět let starý dvoudveřový kabriolet Mercedes-Benz 220S, který vypadal prudce elegantně. Třetí zářijovou neděli odjel na washingtonské předměstí Prince George’s County v Marylandu, kde žije jeho matka. Udělá mu večeři a pak spolu zajedou do evangelického kostela na večerní bohoslužbu. V těchto dnech neměl čas navštěvovat ji často, dokonce ani v neděli.

Projížděl v mírném zářijovém slunci se staženou střechou po Suitland Parkway a přemýšlel o otázkách, které mu matka patrně položí, i o svých odpovědích. Především bude chtít vědět o Vereně. „Tvrdí, že pro mě není dost dobrá, mami,“ odpoví. „Co si o tom myslíš?“

„Má pravdu,“ řekne nejspíš matka. Podle jejího mínění není mnoho dívek, které by byly pro jejího syna vhodné.

Zeptá se, jak vychází s Bobbym Kennedym. Pravda je taková, že Bobby je plný extrémů. Některé lidi nesmiřitelně nenávidí: jedním z nich je J. Edgar Hoover. To Georgeovi nevadilo: Hoover je opovrženíhodný. Jenže dalším takovým člověkem je Lyndon Johnson. George považoval za chybu, že Bobby nenávidí Johnsona, který by mohl být mocným spojencem. Bohužel byli navzájem naprosto nekompatibilní. George se pokusil představit si velkého, hlučného viceprezidenta, jak tráví volný čas společně s vysoce elegantními a stylovými Kennedyovými na jachtě v Hyannis Port. Ta představa mu vyvolala v tváři úsměv: Lyndon by byl jako slon v baletní škole.

Bobby ovšem dokázal lidi stejně silně nenávidět, jako si je oblíbit, a George byl naštěstí mezi těmi oblíbenými. Patřil do malého okruhu zasvěcenců, kteří měli takovou Bobbyho důvěru, že i když dělali chyby, soudilo se, že to mínili dobře, a bylo jim odpuštěno. Co George poví matce o Bobbym? „Je to prozíravý muž, který chce z Ameriky udělat lepší zemi.“

Matka bude chtít vědět, proč bratři Kennedyovi postupují tak pomalu v oblasti občanských práv. „Jestliže zatlačí na pilu, vyvolají silný odpor bílých a to bude mít dva důsledky. Zaprvé, neuspějeme v Kongresu s návrhem zákona o občanských právech. Zadruhé, Jack Kennedy neuspěje v roce 1964 v prezidentských volbách. A jestliže Kennedy prohraje, kdo vyhraje? Dick Nixon? Barry Goldwater? Dokonce, nedej bože, to může být George Wallace.“

Takhle přemítal, s těmito myšlenkami zaparkoval na příjezdové cestě před matčiným malým, příjemným domkem v rančerském stylu, a otevřel si domovní dveře.

A všechny tyto myšlenky okamžitě pustil z hlavy, sotva zaslechl matčin pláč.

Zažil okamžik dětského strachu. Neslýchal matku často plakat: v dobách jeho mládí tvořila vždy pevný pilíř poskytující mu oporu a útěchu. Ovšem při těch několika málo příležitostech, kdy podlehla a neovladatelně vyplakávala svůj žal a strach, byl malý George zmatený a vyděšený. A teď, byť jen na vteřinu, musel potlačit oživení oné dětské hrůzy a připomenout si, že je dospělý muž, kterého matčiny slzy nemohou vylekat.

Práskl dveřmi a dlouhými kroky prošel krátkou předsíní do obývacího pokoje. Jacky seděla na světle hnědém sametovém gauči před televizí. Ruce si tiskla k tvářím, jako by chtěla udržet hlavu, aby jí nespadla. Po obličeji jí stékaly slzy. Ústa měla otevřená a lkala. S vytřeštěnýma očima zírala na televizi.

„Mami, co je, proboha, co se stalo?“ zeptal se George.

„Čtyři holčičky!“ zavzlykala.

George pohlédl na černobílý obraz na monitoru. Spatřil dvě auta, která vypadala jako po bouračce. Pak se kamera stočila na nějakou budovu a zachytila poškozené zdi a rozbitá okna. Když se záběr opět vzdálil, George budovu poznal. Srdce se mu sevřelo. „Bože můj, to je baptistický kostel na Šestnácté ulici v Birminghamu!“ zvolal. „Co to udělali?“

„Bílí podnikli bombový útok na nedělní školu!“ odpověděla matka.

„Ne! Ne!“ Georgeova hlava to odmítala přijmout. Ani v Alabamě by lidé nehodili bombu na nedělní školu.

„Zabili čtyři dívky,“ pokračovala Jacky. „Jak to mohl Bůh dopustit?“

Z televize se ozval mluvený komentář. „Mrtvé byly identifikovány jako Denise McNairová, jedenáctiletá –“

„Jedenáct!“ zvolal George. „To nemůže být pravda!“

„…Addie Mae Collinsová, čtrnáctiletá, Carole Robertsonová, čtrnáctiletá, a Cynthia Wesleyová, čtrnáctiletá.“

„Vždyť to byly děti!“ zaúpěl George.

„Výbuch zranil přes dvacet dalších osob,“ pokračoval hlasatel tónem prostým emocí a kamera ukázala sanitku odjíždějící ze scény.

George usedl vedle matky a objal ji. „Co budeme dělat?“ trápil se.

„Modlit se,“ odpověděla.

Televizní hlasatel nemilosrdně pokračoval. „Toto byl dvacátý první bombový útok na černochy v Birminghamu za posledních osm let,“ konstatoval. „Městská policie nikdy nedostala žádného pachatele těchto zločinů před soud.“

„Modlit se?“ opakoval George hlasem, který se třásl žalem.

V tuto chvíli by nejraději někoho zabil.

Bombový útok na nedělní školu vyděsil svět. Až ve Walesu založila skupina horníků sbírku na zaplacení nového vitrážového okna, které nahradí roztříštěné okno baptistického kostela na Šestnácté ulici.

Na pohřbu Martin Luther King prohlásil: „Navzdory temnotě této hodiny nesmíme ztratit důvěru v naše bílé bratry.“ George se snažil držet této rady, ale bylo to těžké.

Chvíli měl George pocit, že se veřejné mínění obrací k podpoře občanských práv. Výbor Kongresu zpřísnil Kennedyho návrh zákona a doplnil do něj zákaz diskriminace v zaměstnání, který stoupenci hnutí tolik požadovali.

Jenže pár týdnů poté vylezli segregacionisté z kouta a zaútočili.

V polovině října byla na ministerstvo spravedlnosti doručena obálka a předána Georgeovi. Obsahovala útlou svázanou zprávu FBI s názvem:

Komunismus a černošské hnutí

Současná analýza

„Co to sakra je?“ zamumlal si George pro sebe.

Rychle četl. Zpráva měla jedenáct stran a byla zničující. Martina Luthera Kinga označovala za „bezzásadového muže“. Prohlašovala, že si nechává radit od komunistů „vědomě, ochotně a pravidelně“. Se suverénním zdáním zasvěcenosti sdělovala: „Zástupci komunistické strany si představují možnost vytvoření situace, kdy by se mohlo říct, že kam ukáže komunistická strana, tam půjde Martin Luther King.“

Tato důvěrná tvrzení se neopírala o sebemenší důkazy.

George zvedl telefon a zavolal Joeovi Hugovi na ústředí FBI, které se nacházelo v jiném poschodí téže budovy ministerstva spravedlnosti. „Co znamenají tyhle kecy?“ zeptal se.

Joe okamžitě věděl, o čem mluví, a neobtěžoval se předstírat něco jiného. „Nemůžu za to, že jsou vaši kamarádi komoušové,“ odpověděl. „Nezabíjej posla špatných zpráv.“

„Tohle není zpráva. Tohle je špinavé nepodložené osočování.“

„Máme důkazy.“

„Důkazy, které nelze předložit, nejsou důkazy, Joe, to jsou pavlačové řeči – nedával jsi na právech pozor?“

„Zpravodajské zdroje musí být chráněny.“

„Komu jste tyhle hovadiny poslali?“

„Počkej, podívám se. Jo… Bílému domu, ministru zahraničí, ministru obrany, CIA, velitelstvím armády, námořnictva, letectva.“

„Takže je toho plný Washington, ty debile.“

„Je obecně známé, že se nepokoušíme informace o nepřátelích naší země skrývat.“

„Tohle je záměrný pokus sabotovat prezidentův návrh zákona o občanských právech.“

„Něco takového bychom nikdy neudělali, Georgi. Jsme jen instituce, která dbá na prosazování zákonů.“ Joe zavěsil.

Georgeovi trvalo několik minut, než ovládl hněv. Pak znovu pročetl zprávu s tužkou v ruce a nejnehoráznější obvinění podtrhal. Napsal na stroji záznam a vyjmenoval všechny vládní instituce, kam byla podle Joea zpráva poslána. Pak odnesl dokument k Bobbymu.

Bobby jako vždy seděl u psacího stolu s odloženým sakem, povolenou kravatou a s nasazenými brýlemi. Kouřil doutník. „Tohle se vám líbit nebude,“ oznámil George. Předal mu zprávu a pak ji shrnul.

„Ten buzerant Hoover,“ povzdechl si Bobby.

Tohle bylo už podruhé, kdy slyšel Bobbyho nazvat Hoovera buzerantem. „To nemyslíte doslova,“ poznamenal George.

„Nemyslím?“

George to udivilo. „Hoover je homosexuál?“ Bylo obtížné si to představit. Hoover byl malý muž s nadváhou, řídnoucími vlasy, poněkud rozpláclým nosem, nesouměrnými rysy a tlustým krkem. Byl pravým opakem teplouše.

„Slyšel jsem, že mafie má jeho fotky v ženských šatech,“ odpověděl Bobby.

„Proto všude vykládá, že v Americe žádná mafie neexistuje?“

„Je to jedna z teorií.“

„Bože.“

„Sjednejte mi s ním na zítra schůzku.“

„Zařídím. Dovolte, abych mezitím prošel Levisonovy odposlechy. Jestli Levison ovlivňuje Kinga ke komunismu, musí být v těch telefonátech důkazy. Levison by musel mluvit o buržoazii, masách, třídním boji, revoluci, diktatuře proletariátu, Leninovi, Marxovi, Sovětském svazu a tak. U každého takového odkazu udělám poznámku a uvidím, co z toho vyleze.“

„To není špatný nápad. Dejte mi interní záznam ještě před schůzkou s Hooverem.“

George se vrátil do své kanceláře a nechal si poslat přepisy odposlechů Levisonova telefonu – pro ministerstvo spravedlnosti je věrně přepsala Hooverova FBI. Půl hodiny poté mu je archivář přivezl do kanceláře na vozíku.

George se pustil do práce. Zvedl hlavu, až když se otevřely dveře kanceláře a uklízečka se ho zeptala, jestli tu může uklidit. Zatímco pracovala, zůstal u psacího stolu. Vzpomněl si na celonoční studium na harvardských právech, zejména v absurdně náročném prvním ročníku.

Dlouho předtím, než skončil, mu bylo jasné, že rozhovory Stanleyho Levisona s Kingem nemají s komunismem nic společného. Nepoužili ani jediné z Georgeových klíčových slov. Mluvili o knize, kterou King píše, diskutovali o získávání finančních prostředků, plánovali Pochod na Washington za práci a svobodu. King v rozhovorech připouštěl, že má starosti a pochybnosti: třebaže je zastáncem nenásilí, nebudou mu klást za vinu nepokoje a bombové útoky vyvolané pokojnými demonstracemi? Zřídkakdy se dotkli širších politických témat a nikdy se nezmínili o konfliktech studené války, které představuje Berlín, Kuba či Vietnam, jimiž jsou všichni komunisté posedlí.

Ve čtyři ráno položil George hlavu na psací stůl a zdříml si. V osm si vzal ze šuplete u stolu čistou košili, stále ještě v obalu z prádelny, a šel se na pánské toalety umýt. Pak napsal na stroji požadovaný interní záznam pro Bobbyho, v němž uvedl, že v telefonických rozhovorech Stanleyho Levisona a Martina Luthera Kinga se za dva roky nikdy nehovořilo o komunismu či jakémkoli tématu s ním byť vzdáleně spojeném. „Jestliže je Levison moskevský propagandista, pak musí být nejhorší v dějinách,“ napsal na závěr.

Později toho dne navštívil Bobby Hoovera na centrále FBI. Když se vrátil, sdělil Georgeovi: „Souhlasil se stažením té zprávy. Zítra jeho lidé obejdou všechny recipienty a rozeslané výtisky stáhnou s tím, že je zapotřebí zprávu poopravit.“

„Fajn,“ řekl George. „Jenže už je pozdě, nebo ne?“

„Je,“ přisvědčil Bobby. „Škoda už byla napáchána.“

Jako by prezident Kennedy neměl na podzim 1963 dost starostí, o první listopadové sobotě propukla krize ve Vietnamu.

Jihovietnamská armáda s podporou Kennedyho sesadila nepopulárního prezidenta Ngo Dinh Diema. Ve Washingtonu ve tři hodiny ráno Kennedyho probudil poradce pro národní bezpečnost McGeorge Bundy a oznámil mu, že puč, ke kterému dal prezident souhlas, se právě uskutečnil. Diem a jeho bratr Nhu byli zatčeni. Kennedy přikázal, aby Diemovi a jeho rodině byl umožněn volný odchod do exilu.

Bobby povolal George, aby s ním šel na poradu, která se koná v deset hodin dopoledne v zasedacím sále kabinetu.

V průběhu porady se dostavil jeden z asistentů s telegramem oznamujícím, že Ngo Dinh Diem a jeho bratr spáchali sebevraždu.

George ještě nikdy neviděl prezidenta Kennedyho v takovém šoku. Vypadal jako zkoprnělý. Navzdory opálené pleti zbledl, vyskočil a spěšně odešel ze sálu.

„Nespáchali sebevraždu,“ vysvětlil Georgeovi po schůzi Bobby. „Byli to věřící katolíci.“

George věděl, že jako spojka mezi CIA a armádou Vietnamské republiky (ARVN) působí v Saigonu Tim Tedder. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že Tedder něco zkazil.

Kolem poledne telegram CIA informoval, že oba bratři byli popraveni v zadní části obrněného transportéru.

„My tam nemáme pod kontrolou vůbec nic,“ stěžoval si frustrovaně George Bobbymu. „Snažíme se těm lidem pomoct, aby našli svou cestu ke svobodě a demokracii, ale ať děláme cokoli, nic nefunguje.“

„Je třeba vydržet ještě rok,“ odpověděl Bobby. „Teď nemůžeme pustit Vietnam komunistům – bratr by příští rok v prezidentských volbách prohrál. Ale jakmile ho znovu zvolí, stáhne se odtamtud dřív, než mrknete. Uvidíte.“

V kanceláři vedle Bobbyho pracovny seděla jednoho listopadového večera skupina zachmuřených asistentů. Hooverův zásah byl účinný a návrh zákona o občanských právech se dostal do problémů. Kongresmani, kteří se styděli za svůj rasismus, hledali záminku, aby mohli hlasovat proti návrhu zákona, a Hoover jim ji poskytl.

Návrh zákona byl obvyklým způsobem postoupen příslušnému výboru, jehož předsedou byl Howard W. Smith z Virginie, jeden z fanatičtějších konzervativních jižních demokratů. Povzbuzený obviněními z komunismu, která vznesla FBI proti hnutí za občanská práva, Smith oznámil, že jeho výbor pozdrží návrh zákona na neurčitou dobu.

George to přivádělo k zuřivosti. Copak ti lidé nevidí, že jejich postoje vedly k zavraždění dívek z nedělní školy? Dokud budou vážení občané říkat, že je v pořádku, když se s černochy zachází, jako by byli něco méně než lidé, budou si tupí gauneři myslet, že mají svolení zabíjet děti.

A bylo hůř. Rok před prezidentskými volbami ztrácel Jack Kennedy na popularitě. Starosti dělal jemu i Bobbymu zejména Texas. V roce 1960 získal Kennedy Texas na svou stranu, protože jako kandidáta na viceprezidenta měl v Texasu oblíbeného Lyndona Johnsona. Tři roky spojenectví s liberální Kennedyovou administrativou však bohužel Johnsonovu důvěryhodnost u konzervativní podnikatelské elity téměř zničily.

„Nejde jen o občanská práva,“ upozornil George. „Navrhujeme zrušit daňové odpočty za vyčerpávání ropných ložisek. Texaští ropní magnáti desítky let neplatili daně, jaké by platit měli, a nenávidí nás, že je chceme připravit o jejich privilegia.“

„Ať je to jakkoli,“ vmísil se Dennis Wilson, „tisíce texaských konzervativců přešly od demokratů k republikánům. A milujou senátora Goldwatera.“ Pravicový republikán Barry Goldwater chtěl zrušit sociální pojištění a shodit jaderné bomby na Vietnam. „Jestli bude Barry kandidovat na prezidenta, Texas půjde za ním.“

„Potřebujeme, aby prezident zajel na jih a ty parchanty trochu nalákal,“ nadhodil jiný asistent.

„Pojede tam,“ ujistil ho Dennis. „A Jackie pojede s ním.“

„Kdy?“

„Letí do Houstonu 21. listopadu,“ odpověděl Dennis. „A pak, příští den, odcestuje do Dallasu.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Maria Summersová sledovala na televizní obrazovce v kanceláři tiskového odboru Bílého domu, jak Air Force One dosedlo v zářivém slunci na dallaské letiště zvané Love Field.

K zadním dveřím přistavili pojízdné schůdky. Pod schůdky zaujali svá místa viceprezident Lyndon Johnson a jeho manželka lady Bird Johnsonová a čekali, aby prezidenta uvítali. Za pletivovým plotem se tísnil asi dvoutisícový dav lidí.

Dveře letadla se otevřely. Nastala chvíle napětí, a pak se vynořila Jackie Kennedyová v kostýmku Chanel a ladícím klobouku toka. Hned za ní se objevil její manžel, Mariin milenec, prezident John F. Kennedy. Maria na něj tajně myslela jako na Johnnyho, bylo to jméno, které občas užili jeho bratři.

Místní televizní komentátor hlásil: „Až odtud vidím, jak je opálený!“ Maria se domyslela, že je to začátečník: ačkoli televizní obraz byl černobílý, komentátor neřekl divákům nic o barvách. Každou ženu, která televizi sleduje, by zajímalo, že Jackie je oblečená v růžové.

Maria si v duchu položila otázku, jestli by si to s Jackií vyměnila, kdyby měla tu možnost. V srdci ho Maria toužila vlastnit, sdělovat lidem, že ho miluje, ukázat na něj a říct: „To je můj manžel.“ Jenže manželství by přinášelo kromě radosti i smutek. Prezident Kennedy svou ženu v jednom kuse podváděl, a to nejen s Marií. Ačkoli to nikdy nepřiznal, Maria si postupně uvědomovala, že je pouze jednou z mnoha jeho dívek, možná z desítek. Bylo i tak dost těžké být jeho milenkou a dělit se o něj: oč těžší to musí být pro manželku, která ví, že se důvěrně stýká s jinými ženami, že je líbá a dotýká se jich na intimních místech, a kdykoli se mu naskytne možnost, strčí jim ho do pusy. Maria musela být spokojená: dostala to, nač má milenka právo. Jenže Jackie neměla to, na co má právo manželka. Maria nevěděla, co je horší.

Prezidentský pár sestoupil po schůdkách a začal si potřásat rukama s texaskými hlavouny, co na ně čekali. Maria by ráda věděla, kolik z těch lidí, tak potěšených, že je dnes všichni s Kennedyovými vidí, ho bude podporovat příští rok ve volbách – a kolik už si teď za svým úsměvem plánuje, že ho zradí.

Texaský tisk byl nepřátelský. Dallas Morning News, které vlastnil fanatický konzervativec, nazval v posledních dvou letech Kennedyho křivákem, komunistickým sympatizantem, zlodějem a „padesátinásobným bláznem“. Dnes ráno se urputně snažil přijít na něco negativního, co by řekl o triumfální cestě Jacka a Jackie. Skončil s ubohým BOUŘE POLITICKÉ KONTROVERZE KOLEM NÁVŠTĚVY KENNEDYHO. Uvnitř byla ale celá stránka agresivních reklam placených „Americkou radou pro zjišťování faktů“ se seznamem zlých otázek adresovaných prezidentovi, jako například: „Proč Gus Hall, šéf komunistické strany Spojených států, chválí každý váš politický krok?“ Ty politické názory jsou tak pitomé, že to dál nejde, pomyslela si Maria. Každý, kdo si myslí, že prezident Kennedy je tajný komunista, musí být podle ní zaručeně choromyslný. Ten tón byl však silně nevraživý a ona se otřásla.

Do jejích myšlenek vpadl tiskový mluvčí. „Marie, jestli nemáte moc práce…“

Bylo zřejmé, že nemá, jelikož se dívala na televizi. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se.

„Chci, abyste zaběhla do archivu.“ Budova Národního archivu se nacházela ani ne půldruhého kilometru od Bílého domu. „Potřebuju tohle.“ Podal jí list papíru.

Maria psala často tiskové zprávy nebo aspoň koncepty, na pozici tiskového mluvčího však nepostoupila: žádná žena se tam nikdy nedostala. Po více než dvou letech dělala stále ještě rešerše. Byla by přešla jinam, nebýt jejího milostného poměru. Pohlédla na seznam a přikývla: „Hned na to vlítnu.“

„Díky.“

Naposled pohlédla na televizi. Prezident se odpoutal od oficiální skupinky a došel k davu lidí, kteří se natahovali přes plot, aby si s ním podali ruce. Za ním bylo vidět Jackii v klobouku toka. Lidé řičeli nadšením při vyhlídce na to, že se skutečně dotknou zlatého páru. Maria zahlédla pracovníky ochranky, které dobře znala, jak se pokoušejí udržet poblíž prezidenta a bedlivě pátrají očima v té tlačenici, připraveni na možný problém.

Dejte prosím dobrý pozor na mého Johnnyho, požádala je v duchu.

Pak odešla.

*

To ráno mířil George Jakes ve svém kabrioletu Mercedes do McLean ve Virginii, třináct kilometrů od Bílého domu. V bíle natřeném cihlovém domě se třinácti ložnicemi, zvaném Hickory Hall, žil Bobby Kennedy se svou velkou rodinou. Ministr spravedlnosti tam naplánoval pracovní oběd, na němž se měla probírat otázka organizovaného zločinu. Bylo to téma mimo sféru Georgeovy odbornosti, ale poté co se s Bobbym víc sblížil, začínali ho zvát na širší okruh schůzek.

George stál v obývacím pokoji se svým rivalem Dennisem Wilsonem a sledovali televizní zpravodajství z Dallasu. Prezident s Jackií dělali to, co od nich George a všichni ostatní v exekutivě chtěli: okouzlují svým šarmem Texasany, povídají si s nimi a dotýkají se jich; Jackie rozdává své neodolatelné úsměvy a natahuje ruku v rukavičce, aby jí lidé mohli potřást.

George zahlédl v pozadí, vedle viceprezidenta Johnsona, svého přítele Skipa Dickersona.

Konečně se Kennedyovi vrátili do své limuzíny. Byl to prodloužený čtyřdveřový kabriolet Lincoln Continental a střechu měl staženou. Lidé uvidí svého prezidenta naživo, nebude jim v tom překážet ani okno. Texaský guvernér John Connally stál v otevřených dveřích a na hlavě měl bílý kovbojský klobouk. Prezident a Jackie se posadili dozadu. Kennedy se opíral o pravý loket a vypadal uvolněně a šťastně. Vůz se pomalu rozjel následován kolonou aut. Tři autobusy novinářů kolonu uzavíraly.

Konvoj vyjel z letiště na silnici a televizní zpravodajství skončilo. George televizi vypnul.

I ve Washingtonu bylo pěkné počasí a Bobby se rozhodl uspořádat schůzi venku; všichni se tedy vyhrnuli zadními dveřmi a mířili přes trávník k terase s bazénem, kde už byly připravené židle a stoly. Při pohledu zpět na dům si George všiml, že přistavěli další křídlo. Ještě nebylo dokončené, právě ho natírali nějací dělníci. Měli puštěné tranzistorové rádio, jeho zvuk sem z té dálky doléhal jen v podobě šumu.

George obdivoval, co Bobby dokázal udělat s organizovaným zločinem. Nechal spolupracovat různá ministerstva tak, aby se společně zaměřovala na jednotlivé šéfy zločineckých rodin. Probudil k životu Federální úřad pro narkotika. Přibral ke spolupráci Úřad pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Úřadu pro správu daní Bobby nařídil, aby prošetřoval daňová přiznání členů zločineckých gangů. Nabádal Imigrační a naturalizační službu k vyhoštění všech, kdo nejsou americkými občany. To vše se promítlo do vůbec nejúčinnější útočné akce proti americkému zločinu.

Jenom FBI ho zklamala. Člověk, který měl být ministrův nejvěrnější spojenec v tomto boji, J. Edgar Hoover, stál stranou a trval na tom, že nic takového jako mafie neexistuje, možná proto – jak George teď věděl –, že ho mafie vydírá kvůli jeho homosexualitě.

Na Bobbyho tažení, podobně jako na mnohá další opatření administrativy prezidenta Kennedyho, se v Texasu dívají pohrdavě. Nelegální hazard, prostituce a užívání drog se těší oblibě mezi mnoha předními občany. Dallas Morning News napadl Bobbyho, že vkládá do rukou federální vlády přílišnou moc, a prohlašoval, že vyšetřování trestné činnosti by mělo zůstat na zodpovědnosti místních policejních orgánů – které, jak všichni vědí, jsou převážně nekompetentní nebo zkorumpované.

Schůze byla přerušena, když Bobbyho manželka Ethel přinesla oběd: sendviče s tuňákem a rybí polévku. George na ni s obdivem pohlédl. Byla to štíhlá, přitažlivá pětatřicátnice a člověku se nechtělo věřit, že před čtyřmi měsíci dala život jejich osmému dítěti. Nenápadný vkus, patrný z jejího oblečení, už George nyní poznával jako charakteristický rys žen z klanu Kennedyových.

Zazvonil telefon vedle bazénu a Ethel ho zvedla. „Ano,“ odpověděla a nesla telefon na dlouhé šňůře Bobbymu. „Edgar Hoover,“ oznámila mu.

George to vylekalo. Je možné, že Hoover ví, že debatují o organizovaném zločinu bez něj, a volá, aby jim vyčinil? Nemohl na Bobbyho terasu nainstalovat odposlech?

Bobby převzal telefon od Ethel. „Haló?“

George si všiml, že se jeden z natěračů domu na opačném konci trávníku chová nějak divně. Zvedl přenosné rádio, otočil se na patě a pak se rozběhl směrem k Bobbymu a skupince na terase.

George znovu obrátil zrak k ministru spravedlnosti. Bobbymu se rozlil po tváři výraz hrůzy a George se náhle zmocnil strach. Bobby se odvrátil od skupiny a přitiskl si ruku na ústa. Co mu to ten syčák Hoover vykládá? napadlo George.

Potom se Bobby obrátil k obědvající skupině a vykřikl: „Jacka střelili! Možná je to smrtelné!“

Georgeovo myšlení se pohybovalo pomalu, jako by byl pod vodou. Jack. To znamená prezident. Střelili ho. Střelili ho v Dallasu, muselo to být tam. Možná je to smrtelné. Možná je mrtvý.

Prezident je možná mrtvý.

Ethel běžela k Bobbymu. Všichni muži vyskočili. Malíř dorazil k bazénu s rádiem v ruce a nebyl schopný dostat ze sebe ani slovo.

Pak začali mluvit všichni najednou.

George se stále ještě cítil jako pod vodou. Myslel na důležité lidi ve svém životě. Verena je v Atlantě, a ta tu zprávu uslyší z rádia. Matka je v práci v univerzitním dámském klubu; ta se to dozví co nevidět. Kongres zasedá a tam bude Greg. Maria –

Maria Summersová. Jejího tajného milence zastřelili. Bude zdrcená žalem – a nebude mít nikoho, kdo by ji utěšil.

George musí za ní.

Přeběhl přes trávník, proběhl domem na parkoviště vpředu, skočil do svého otevřeného mercedesu a odjížděl nejvyšší možnou rychlostí.

Ve Washingtonu bylo těsně před druhou odpolední, v Dallasu jedna hodina a v San Francisku jedenáct dopoledne; Cam Dewar měl matematiku, studoval diferenciální rovnice a zjišťoval, že je těžké jim porozumět – to pro něj byla nová zkušenost, protože až dosud mu šlo ve škole vše hladce.

Rok v londýnské škole mu nijak neublížil. Anglické děti byly vlastně trošku napřed, protože začínají chodit do školy dřív. Poškozené bylo jenom jeho ego, a to opovržlivým odmítnutím Evie Williamsové.

Učitele matematiky Marka „Fabiána“ Fanshorea si Cameron moc nepovažoval. Fabián se snažil jít s dobou, byl ostříhaný na ježka a nosil pletené kravaty. Chtěl být se svými žáky kamarád. Cameron si ale myslel, že učitel by měl mít autoritu.

Do třídy vešel ředitel doktor Douglas. Toho měl Cameron raději. Tento představitel školy byl strohý, rezervovaný akademik, kterému bylo jedno, jestli ho lidé mají nebo nemají rádi, pokud dělali, co jim řekl.

Fabián zvedl překvapeně hlavu. Doktor Douglas nezavítal do třídy často. Ředitel mu řekl něco polohlasem. Muselo to být něco děsivého, protože Fabiánova pohledná tvář pod opálením zbledla. Chvíli o něčem hovořili, Fabián potom přikývl a Douglas odešel.

Zazvonil zvonek ohlašující dopolední přestávku, ale Fabián přísně požádal: „Zůstaňte na místech, prosím, a v tichosti mě vyslechněte, ano?“ Měl podivný zvyk, že zbytečně často mumlal „Ano?“ a „Oukej?“

„Mám pro vás špatnou zprávu,“ pokračoval. „Vlastně hrozně špatnou zprávu, oukej? V Dallasu v Texasu došlo k něčemu hroznému.“

„Dnes je v Dallasu prezident,“ ozval se Cameron.

„Správně, ale nepřerušujte mě, oukej? Ta hrozně otřesná zpráva je, že našeho prezidenta postřelili. Ještě se neví, jestli je mrtvý, ano?“

Někdo v tom ohromení hlasitě vykřikl: „Do prdele!“, ale Fabián to nekomentoval.

„Teď chci, abyste zachovali klid. Některé z dívek tady ve škole budou možná hodně rozrušené.“ V matematické třídě žádné dívky nebyly. „Mladší děti budou potřebovat utěšit. Očekávám od vás, že se budete chovat jako mladí muži a pomůžete druhým, kteří jsou možná zranitelnější, oukej? Teď si udělejte přestávku jako obvykle a později dávejte pozor, jestli se neobjeví nějaké změny na rozvrhu. Můžete jít.“

Cameron si posbíral knihy a vyšel na chodbu, kde se v okamžení vytratila veškerá naděje na klid a pořádek. Hlasy žáků vycházející ze tříd přerostly v řev. Některé děti pobíhaly, jiné stály jako přimražené či plakaly, většina křičela.

Všichni se ptali, jestli je prezident mrtvý.

Camovi se nelíbila liberální politika Jacka Kennedyho, ale najednou na tom nezáleželo. Kdyby byl Cam dost starý, byl by volil Nixona, ale i tak se cítil osobně pobouřen. Kennedy je americký prezident zvolený americkým lidem a útok na něj je útokem i na ně.

Kdo střílel na mého prezidenta? přemýšlel. Byli to Rusové? Fidel Castro? Mafie? Ku-klux-klan?

Zahlédl svou mladší sestru Beep. „Je prezident mrtvý?“ vykřikla.

„To nikdo neví,“ odpověděl Cam. „Kdo má rádio?“

Na chvíli se zamyslela. „Doktor Duggie.“

To byla pravda, v ředitelově pracovně stálo starodávné mahagonové rádio. „Jdu za ním,“ informoval ji Cam.

Prorazil si cestu chodbami k ředitelně a zaklepal na dveře. Ozval se hlas doktora Douglase: „Dále!“ Cameron vešel. Kromě ředitele tu byli další tři učitelé a všichni poslouchali rádio. „Co chcete, Deware?“ zeptal se Douglas obvyklým podrážděným tónem.

„Pane řediteli, všichni ve škole by si chtěli poslechnout rádio.“

„Všechny je sem ale vzít nemůžeme, chlapče.“

„Napadlo mě, že byste mohl přenést rádio do školní tělocvičny a pustit to hodně nahlas.“

„To že vás napadlo?“ Douglas se rozhlédl po ostatních, aby dal najevo pohrdavý nezájem.

Jenže jeho zástupkyně paní Elcotová zamumlala: „Není to špatný nápad.“

Douglas chvíli váhal a pak přikývl: „Tak jo, Deware. Dobrý nápad. Běžte do tělocvičny a já přinesu rádio.“

„Děkuji, pane,“ řekl Cameron.

Jasper Murray byl pozván na premiéru Ženy před soudem v King’s Theatre ve West Endu. Studenti žurnalistiky taková pozvání obvykle nedostávají, ale hrála tam Evie Williamsová a ta zajistila, že ho dali na seznam.

Jasperovy noviny The Real Thing si vedly dobře, tak dobře, že na rok zanechal studia, aby je mohl řídit. První číslo se rozprodalo poté, co noviny hned po zahájení semestru napadl lord Jane v nezvykle nezdrženlivém výbuchu za to, že očernily členy správní rady školy. Jasper byl nadšený, že rozzuřil lorda Janea, pilíř britské vládnoucí třídy, která nepřála lidem, jako je Jasper a jeho otec. Druhé číslo obsahující další odhalení o fakultních hlavounech a jejich pochybných investicích nebylo ztrátové ani finančně a třetí už bylo ziskové. Před Daisy Williamsovou musel Jasper míru svého úspěchu tajit, protože by mohla chtít, aby splatil půjčku.

Čtvrté číslo půjde do tisku zítra. S tímhle tolik spokojený nebyl: neobsahovalo žádnou ostrou výměnu názorů.

Na chvíli to pustil z hlavy a usedl na své místo. Eviina kariéra předstihla její vzdělání: nemělo pro ni smysl navštěvovat dramatickou školu, když už teď točí filmy a dostává role i ve West Endu. Z děvčete, které se v raném mládí zamilovalo do Jaspera, se nyní stala sebevědomá dospělá žena stále ještě objevující své schopnosti, ale rozhodně nepochybující o tom, kam směřuje.

Její význačný přítel seděl vedle Jaspera. Hank Remington byl stejně starý jako Jasper. Ačkoli milionář a známý po celém světě, nedíval se na pouhého studenta spatra. Vzhledem k tomu, že odešel ze školy v patnácti, měl vlastně sklon podřizovat se lidem, které pokládal za vzdělané. To Jaspera těšilo a neřekl, o čem věděl, že je pravda: že totiž Hankův vzácný génius znamená mnohem víc než nějaké zkoušky ve škole.

Eviini rodiče, a spolu s nimi i její babička Eth Leckwithová, seděli ve stejné řadě. Z rodiny tu chyběl jedině její bratr Dave, jehož skupina měla vystoupení.

Opona se zvedla. Hráli drama ze soudní síně. Jasper doma slýchal Evii, jak se učí svou roli, a věděl, že třetí dějství se odehrává právě u soudu; děj však začal v kanceláři advokáta. Evie, která hrála jeho dceru, vešla na scénu v polovině prvního jednání a hádala se s otcem.

Jaspera ohromilo Eviino sebevědomí a to, jak představení zvládá. Stále si musel připomínat, že tahle holčina žije ve stejném domě jako on. Přistihl se, že je mu odporná samolibá povýšenost otce, a sdílel dívčino pobouření a frustraci. Eviin hněv stoupal, a jak se blížil konec jednání, začala úpěnlivě prosit o milost, což publikum mlčky sledovalo jako hypnotizované.

Pak se cosi přihodilo.

Lidé si začali šeptat.

Herci na jevišti si toho zprvu nevšimli. Jasper se rozhlížel, jestli někdo neomdlel nebo někoho nevyhazují, ale neviděl nic, co by vysvětlilo to mumlání. Na opačné straně hlediště dva lidé opustili svá místa a vyšli ven s třetím mužem, který si pro ně zřejmě přišel. Hank vedle Jaspera sykl: „Proč ti pitomci nejsou zticha?“

Po chvíli Eviino rázné chování znejistělo a Jasper poznal, že si uvědomila, že se něco děje. Snažila se získat znovu pozornost diváků větší teatrálností: mluvila hlasitěji, hlas se jí lámal emocí, rázovala po jevišti a dělala mocná gesta. Byl to statečný pokus a Jasper ji obdivoval stále víc; ale žádný účinek se nedostavil. Mumlání přešlo v hukot a pak v křik.

Hank vstal a otočil se k lidem za sebou: „Budete už zatraceně všichni zticha?“

Evie na jevišti zavrávorala. „Pomyslete na tu ženu…“ Zaváhala. „Pomyslete, jak ta žena žila – trpěla – čím procházela…“ Umlkla.

Ostřílený herec, který hrál jejího otce-advokáta, vstal od svého psacího stolu se slovy „ale no tak“, což mohlo, ale nemuselo být v textu. Přešel po jevišti tam, kde stála Evie, a objal ji kolem ramen. Pak se obrátil, přimhouřil oči do světel a promluvil přímo do hlediště.

„Když dovolíte, dámy a pánové,“ pronesl libozvučným barytonem, jímž byl proslulý, „řekne nám už laskavě někdo, co se proboha stalo?“

Rebeka Heldová spěchala. Vrátila se z práce domů s Berndem, uvařila večeři a teď se chystala na schůzi, zatímco Bernd sklízel ze stolu. Nedávno ji zvolili do parlamentu Svobodného a hansovního města Hamburku – jako jednu z rostoucího počtu ženských členů. „Opravdu ti nevadí, že už zase letím?“ obrátila se na Bernda.

Otočil se na vozíku, aby k ní byl čelem. „Nikdy se kvůli mně ničeho nevzdávej,“ požádal ji. „Nikdy nic neobětuj. Nikdy neříkej, že nemůžeš někam jít nebo že nemůžeš něco dělat, protože se musíš starat o svého invalidního manžela. Chci, abys žila plnohodnotný život, který ti poskytne všechno, v co jsi doufala. Tak budeš šťastná, zůstaneš se mnou a budeš mě dál milovat.“

Rebeka se ho vlastně zeptala ze zdvořilosti, ale Bernd už o tom zřejmě přemýšlel dřív. Jeho slova ji dojala. „Ty jsi tak hodný,“ odpověděla. „Jsi jako Werner, můj nevlastní otec. Jsi silný. A určitě máš pravdu, protože tě miluju, teď víc než kdykoli dřív.“

„Když už jsi zmínila Wernera,“ poznamenal, „co soudíš o Carlině dopisu?“

Veškeré poště ve východním Německu hrozilo, že ji bude číst tajná policie. Odesilatele mohli za nějaký nesprávný výrok uvěznit, zejména pokud šlo o dopis na Západ. Jakákoli zmínka o strádání, nedostatku, nezaměstnanosti nebo o samotné tajné policii člověka dostala do maléru. A tak Carla psala v narážkách. „Píše, že Karolin teď žije s ní a s Wernerem,“ odpověděla Rebeka. „Takže si myslím, že z toho musíme usoudit, že rodiče chudáka holku vyhodili – nejspíš pod tlakem ze strany Stasi, možná samotného Hanse.“

„Copak se ten člověk nikdy nepřestane mstít?“ zakroutil hlavou Bernd.

„Každopádně Karolin se skamarádila s Lili, které bude co nevidět patnáct, a to je ten správný věk, kdy člověka uchvacuje těhotenství. A budoucí matka dostane spoustu dobrých rad od babičky Maud. Ten dům bude pro Karolin bezpečné útočiště, stejně jako byl pro mě, když mi zabili rodiče.“

Bernd přikývl. „Nejsi v pokušení vrátit se ke svým kořenům?“ zeptal se. „Nikdy jsi nemluvila o tom, že jsi Židovka.“

Zavrtěla hlavou. „Mí rodiče byli sekulární lidé. Vím, že Walter a Maud do kostela chodívali, ale Carla už to ve zvyku neměla a pro mě náboženství nikdy nic neznamenalo. A na rasu je nejlíp zapomenout. Já chci uctít památku rodičů tím, že budu pracovat pro demokracii a svobodu po celém Německu, na Východě i na Západě.“ Rozpačitě se usmála. „Promiň, že tady takhle řečním. Měla bych si to nechat do parlamentu.“ Zvedla aktovku s papíry na schůzi.

Bernd pohlédl na hodinky. „Než půjdeš, podívej se na přehled zpráv, pro případ, že tam bude něco, o čem potřebuješ vědět.“

Rebeka zapnula televizi. Zprávy zrovna začínaly. Hlasatel oznamoval: „V texaském Dallasu byl dnes zastřelen americký prezident John F. Kennedy.“

„Ne!“ zvolala Rebeka, téměř to vykřikla.

„Mladý prezident a jeho manželka Jackie projížděli městem v otevřeném voze, když nějaký ozbrojený muž vypálil několik ran a zasáhl prezidenta, který byl chvíli poté v místní nemocnici prohlášen za mrtvého.“

„Chudák jeho manželka!“ povzdechla si Rebeka. „Jeho děti!“

„Má se za to, že viceprezident Lyndon B. Johnson, který jel v koloně aut, je na cestě zpět do Washingtonu, aby se ujal role nového prezidenta.“

„Kennedy byl obhájce Západního Berlína,“ připomněla silně rozrušená Rebeka. „On řekl: Jsem Berlíňan.‘ Byl to náš zastánce.“

„To byl,“ přisvědčil Bernd.

„Co s námi teď bude?“

„Udělala jsem hroznou chybu,“ svěřovala se Karolin Lili v kuchyni v domě ve čtvrti Berlin-Mitte. „Měla jsem odejít s Wallim. Naplnila bys mi láhev horkou vodou? Zase mě bolí v zádech.“

Lili vzala z kredence gumovou láhev a natočila do ní horkou vodu z kohoutku. Měla pocit, že Karolin je na sebe příliš tvrdá. „Udělala jsi to, co jsi považovala za nejlepší pro dítě,“ prohodila.

„Byla jsem ustrašená,“ namítla Karolin.

Lili strčila Karolin za záda láhev. „Nechtěla bys trochu teplého mléka?“

„Ano, prosím.“

Lili nalila mléko do kastrolku a dala ho ohřát.

„Jednala jsem ze strachu,“ pokračovala Karolin. „Myslela jsem si, že Walli je moc mladý, aby se mu dalo věřit. Myslela jsem si, že se můžu spolehnout na rodiče. Bylo to přesně naopak.“

Otec vyhodil Karolin z domu, poté co mu Stasi pohrozila, že ho propustí z práce na autobusovém nádraží. Lili byla v šoku. Nevěděla, že existují rodiče, kteří by mohli udělat něco takového. „Neumím si představit, že by se ke mně táta s mámou takhle zachovali,“ vrtěla hlavou Lili.

„Ti by to nikdy neudělali,“ ujistila ji Karolin. „A když jsem se objevila u jejich dveří, bez domova a bez peněz, v šestém měsíci, vzali mě k sobě bez sebemenšího zaváhání.“ Trhla sebou při dalším bolestném bodnutí.

Lili nalila teplé mléko do hrníčku a podala ho Karolin.

Karolin se napila. „Jsem tak vděčná tobě i tvojí rodině. Ale pravda je taková, že už nikomu nebudu důvěřovat. V životě se může člověk spolehnout jen sám na sebe. Tohle jsem se naučila.“ Zamračila se a pak zvolala: „Ach bože!“

„Co je?“

„Počůrala jsem se.“ Po přední straně sukně se šířila vlhká skvrna.

„Praskla ti voda,“ poučila ji Lili. „To znamená, že dítě je na cestě.“

„Musím se dát do pořádku.“ Karolin vstala a vzápětí zaúpěla. „Já to asi do koupelny nezvládnu,“ naříkala.

Lili zaslechla, jak se domovní dveře otvírají a zase zavírají. „Máma je doma!“ zvolala s úlevou. „Díkybohu.“ Chvíli nato vešla do kuchyně Carla. Obhlédla scénu před sebou a zeptala se: „Jak často máš ty bolesti?“

„Každých pár minut,“ odpověděla Karolin.

„Panejo, to moc času nemáme,“ uvědomila si Carla. „Ani se nebudu pokoušet dostat tě nahoru.“ Začala rázně pokládat na podlahu ručníky. „Lehni si hned tady,“ požádala ji. „Na téhle podlaze jsem porodila Walliho,“ dodala zvesela, „takže doufám, že to s tebou půjde taky.“ Karolin si lehla a Carla jí stáhla promočené spodní prádlo.

Lili přemohl strach, i když tu teď byla její zkušená matka. Lili si neuměla představit, jak se celé dítě může protáhnout tak maličkým otvorem. Její obavy ještě vzrostly, místo aby klesly, když pozorovala, že se otvor zvětšuje.

„Jde to dobře a rychle,“ konstatovala Carla klidně. „Máš štěstí.“

Zdálo se, že Karolinino bolestné sténání je mírnější: Lili cítila, že ona sama by řvala jak tur.

„Dej sem ruku a podrž hlavičku, až poleze ven,“ požádala Carla Lili. Ta zaváhala, ale Carla ji pobídla: „No tak, to bude v pořádku.“

Otevřely se kuchyňské dveře a objevil se Lilin otec. „Už jste to slyšely?“ zeptal se.

„Tady nemají muži co dělat,“ odpověděla Carla, aniž se ohlédla. „Jdi do ložnice, otevři spodní šuple prádelníku a přines mi tu světle modrou kašmírovou šálu.“

„Tak jo,“ souhlasil Werner. „Ale někdo zastřelil prezidenta Kennedyho. Je mrtvý.“

„Řekneš mi to pak,“ odbyla ho Carla. „Přines mi tu šálu.“

Werner zmizel.

„Co to říkal o Kennedym?“ zeptala se Carla po chvilce.

„Myslím, že se dítě už objevuje,“ poznamenala Lili bojácně.

Karolin mocně zavyla bolestí a námahou a dětská hlavička se vytlačila ven. Lili ji jednou rukou podepřela. Dítě bylo mokré, kluzké a teplé. „Je živé!“ zvolala. Uvědomila si, že jí k tomu drobnému ranečku nového života přetéká srdce láskou a touhou ho chránit.

A už se nebála.

*

Jasperovy noviny vznikaly v maličké kanceláři studentského společenského centra. V místnosti byl jeden psací stůl, dva telefony a tři židle. Jasper se zde setkal s Petem Doneganem půl hodiny po odchodu z divadla.

„Na téhle fakultě studuje pět tisíc studentů a dalších dvacet tisíc nebo i víc je na dalších londýnských fakultách; a spousta z nich jsou Američani,“ řekl Jasper, sotva Pete vešel do dveří. „Potřebujeme svolat všechny, kdo pro nás píšou, a vyzvat je, ať se okamžitě pustí do práce. Musejí si promluvit s každým americkým studentem, který jim přijde do cesty, nejlíp hned dnes večer, nejpozději zítra ráno. Jestli to zmákneme, můžeme na tom ohromně vydělat.“

„Jaký tam dáme titulek?“

„Nejspíš HLUBOKÝ ŽAL AMERICKÝCH STUDENTŮ. Sežeň fotku každého, kdo se zajímavě vyjádří. Já oběhnu americké učitele: Heslop na angličtině, Rawlings na technice… Cooper na filozofii řekne něco skandálního, vždycky to dělá.“

„Měli bychom tam dát Kennedyho životopis jako krátkou informaci,“ připomněl Donegan. „A možná stránku s fotkami z jeho života – Harvard, válečné námořnictvo, svatba s Jackií –“

„Moment,“ zarazil ho Jasper. „Nestudoval v jednu dobu náhodou v Londýně? Jeho otec tady působil jako americký velvyslanec – patrně pravicový parchant, co podporoval Hitlera –, ale myslím, že syn šel na London School of Economics.“

„Přesně, teď si vzpomínám,“ přikývl Donegan. „Ale pobyl tu jen krátce, po pár týdnech studium nečekaně přerušil.“

„Na tom nesejde,“ namítl Jasper rozrušeně. „Někdo se tam s ním musel setkat. Je úplně jedno, jestli s ním mluvil ani ne pět minut: My prostě potřebujeme jednu citaci. Nezáleží mi na tom, jestli to bude třeba jen: ‚Byl dost vysoký.‘ Náš titulek je: STUDENT JFK, JAK JSEM HO POZNAL, VZPOMÍNÁ PROFESOR z LSE.“

„Hned na to vlítnu,“ souhlasil Donegan.

Když byl George Jakes asi půldruhého kilometru od Bílého domu, doprava zpomalila a pak se z neznámého důvodu zastavila úplně. Nemohl s tím nic dělat, a tak jen zoufale bušil do volantu. Představoval si, jak Maria někde samotná pláče.

Lidé začali troubit. Řidič z auta kousek před ním vylezl z vozu a mluvil s někým na chodníku. Na rohu se shluklo několik lidí kolem zaparkovaného auta s otevřenými okny a podle všeho poslouchali autorádio. George si všiml jakési pěkně oblečené ženy, která si v hrůze přitiskla ruku na ústa.

Před Georgeovým mercedesem stál nový bílý Chevrolet Impala. Dveře se otevřely a řidič vystoupil. Měl oblek a klobouk, možná to byl nějaký obchodník, a právě dotelefonoval. Rozhlédl se, spatřil George v jeho kabrioletu se staženou střechou a zeptal se: „Je to pravda?“

„Ano,“ přisvědčil George. „Prezidenta střelili.“

„Je mrtvý?“

„To nevím,“ George v autě neměl rádio.

Obchodník přistoupil k otevřenému oknu buicku. „Je prezident mrtvý?“

Odpověď George neslyšel.

Doprava se nepohnula.

George vypnul motor, vyskočil z vozu a rozběhl se.

Zděsilo ho, když si uvědomil, jak je z formy. Vždycky mu připadalo, že je na nějaké cvičení příliš zaneprázdněný. Pokoušel se přijít na to, kdy si naposledy pořádně zasportoval, a nemohl si vzpomenout. Zjistil, že se potí a těžko se mu dýchá. I když byl netrpělivý, musel přejít z běhu do rychlé chůze.

Když dorazil do Bílého domu, košili měl propocenou. Maria na tiskovém oddělení nebyla. „Šla do archivu kvůli nějakým rešerším,“ sdělila mu Nelly Fordhamová; tvář měla mokrou od slz. „Nejspíš tu zprávu ještě ani neslyšela.“

„Už víme, jestli prezident zemřel?“

„Ano, zemřel,“ odpověděla Nelly a znovu se rozeštkala.

„Nechci, aby se to Maria dozvěděla od někoho neznámého,“ řekl George a pak se rozběhl po Pennsylvania Avenue směrem k Národnímu archivu.

Dimka byl ženatý s Ninou rok a jejich Grigorovi bylo šest měsíců, když si konečně připustil, že je zamilovaný do Natalije.

Často zavítala s přáteli po práci na skleničku do baru u řeky a Dimka si zvykl přisednout si k nim, pokud ho Chruščov příliš dlouho nezdržel. Někdy to byla víc než jedna sklenička a Dimka s Natalijí často odcházeli jako poslední.

Zjistil, že ji dokáže rozesmát. Obecně nebyl považován za vtipálka, ale vychutnával si četné paradoxy sovětského života, a ona rovněž. „Jeden dělník předváděl, jak by továrna na bicykly mohla vyrábět blatníky rychleji, kdyby se vytvaroval jeden dlouhý pruh plechu a pak se řezal, místo aby ho nejdřív rozřezali a pak kousek po kousku tvarovali. Pokárali ho a potrestali za ohrožení pětiletého plánu.“

Natalija se smála, otvírala široká ústa a ukazovala zuby. Její smích naznačoval možnost lehkomyslné bezstarostnosti, a to způsobovalo, že Dimkovi začalo srdce bít rychleji. Představoval si, že takto zaklání hlavu, když se spolu milují. Pak si představoval, že ji uvidí smát se tak příštích padesát let, a uvědomil si, že právě po takovém životě touží.

Neřekl jí to však. Měla manžela a zdála se s ním šťastná; aspoň o něm neřekla nic špatného, ačkoli domů k němu nikdy nespěchala. Důležitější však bylo, že Dimka má ženu a dítě a je jim povinován věrností.

Chtělo se mu říct: miluju tě. Opustím svou rodinu. Opustíš i ty svého manžela a budeš žít se mnou, budeš moje přítelkyně a milenka po zbytek našeho života?

Místo toho poznamenal: „Je pozdě, měl bych jít.“

„Já tě odvezu,“ nabídla se. „Na motorku je moc zima.“

Zastavila na rohu poblíž vládního domu. Natáhl se, aby jí dal pusu na dobrou noc. Nechala se krátce políbit na rty, pak se odtáhla. Vystoupil z vozu a vešel do budovy.

Cestou výtahem vymýšlel, jak se Nině vymluví, že jde pozdě domů. V Kremlu vypukla skutečná krize: letošní sklizeň obilí byla katastrofální a sovětská vláda se zoufale snažila nakoupit cizí pšenici, aby lidi nakrmila.

Když vešel do bytu, Grigor spal a Nina se dívala na televizi. Políbil ji na čelo. „Zdržel jsem se v kanceláři, promiň,“ omluvil se. „Museli jsme dokončit zprávu o té špatné sklizni.“

„Ty hnusnej lháři,“ opáčila Nina. „Z kanceláře ti volají každých deset minut, snaží se tě sehnat, aby ti oznámili, že zabili prezidenta Kennedyho.“

Marii zakručelo v břiše. Podívala se na hodinky a uvědomila si, že zapomněla jít na oběd. Práce ji úplně pohltila a nikdo sem poslední dvě až tři hodiny nepřišel, aby ji vyrušil. Byla však už skoro hotová, a tak se rozhodla vše dokončit a pak si zajít na sendvič.

Sklonila hlavu nad starou matriční knihou, kterou pročítala, ale vzápětí ji znovu zvedla, protože zaslechla nějaký hluk. Udivilo ji, když spatřila George, který sotva popadal dech, sako měl propocené a pohled poněkud nepříčetný. „Georgi!“ zvolala. „Co se sakra…“ Vstala.

„Marie,“ vypravil ze sebe. „Je mi to tak líto.“ Obešel stůl a položil jí ruce na ramena, což bylo gesto trochu moc důvěrné na jejich přísně platonické přátelství.

„Co je ti líto?“ podivila se. „Cos provedl?“

„Nic.“ Pokusila se odtáhnout, ale on ji sevřel pevněji. „Zastřelili ho,“ odpověděl.

Maria si všimla, že George nemá daleko k slzám. Přestala se vzpírat a přikročila blíž. „Koho zastřelili?“ zeptala se.

„V Dallasu,“ odpověděl.

Tehdy začala chápat a probudil se v ní hrozný strach. „Ne,“ hlesla.

George přikývl. Tichým hlasem potvrdil: „Prezident je mrtvý. Je mi to tak líto.“

„Mrtvý,“ opakovala Maria. „Nemůže být mrtvý.“ Nohy se jí začaly podlamovat a Maria klesla na kolena. George k ní přiklekl a objal ji.

„Můj Johnny ne,“ vypravila ze sebe a z hrdla se jí vydral mohutný vzlyk. „Johnny, můj Johnny,“ naříkala. „Neopouštěj mě, prosím. Prosím, Johnny. Prosím, neodcházej.“ Svět jí před očima zešedl, bezmocně se zhroutila, pak se jí zavřely oči a ona ztratila vědomí.

Na pódiu v londýnském Jump Clubu předvedli Plum Nellie strhující verzi písně „Dizzy, Miss Lizzy“ a odcházeli doprovázeni výkřiky: „Ještě!“

Lenny si v zákulisí pochvaloval: „To bylo báječný, kluci, nejlepší, co jsme kdy zahráli!“

Dave pohlédl na Walliho a oba se zakřenili. Skupina dělala pokroky, rychle se zlepšovala, a oni byli vystoupení od vystoupení pořád lepší a lepší.

Davea překvapilo, když v šatně zastihl svou sestru, která tam na něj čekala. „Jaký bylo divadlo?“ zeptal se. „Škoda že jsem tam nemohl přijít.“

„Skončilo v prvním jednání,“ odpověděla. „Zastřelili prezidenta Kennedyho.“

„Prezidenta!“ zvolal Dave. „Kdy se to stalo?“

„Před pár hodinami.“

Dave pomyslel na jejich americkou matku. „Mámu to rozhodilo?“

„Hrozně.“

„Kdo ho zastřelil?“

„To nikdo neví. Byl v Texasu, jmenuje se to tam Dallas.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Co dáme za přídavek?“ zeptal se basista Buzz.

„Žádnej přídavek nebude,“ upozornil ho Lenny, „to by bylo neuctivý. Zavraždili prezidenta Kennedyho. Musíme držet minutu ticha nebo něco podobnýho.“

„Nebo zahrát smutnou písničku,“ navrhl Walli.

„Dave, ty víš, co bychom měli udělat,“ vmísila se Evie.

„Že vím?“ Na chvíli se zamyslel a pak přikývl. „Ano, jistě.“

„Tak pojď.“

Dave vešel na jeviště spolu s Evií a zapojil kytaru. U mikrofonu stáli vedle sebe. Zbytek skupiny přihlížel zpoza portálu.

Dave promluvil do mikrofonu. „Jsme se sestrou napůl Britové, napůl Američani, ale dnes večer se cítíme velmi američtí.“ Odmlčel se. „Většina z vás už pravděpodobně ví, že zastřelili prezidenta Kennedyho.“

Z hlediště bylo slyšet několik prudkých nadechnutí, takže ne všichni zřejmě zprávu slyšeli, a sál ztichl. „Rádi bychom vám teď zahráli jednu zvláštní píseň, píseň pro nás všechny, ale zejména pro Američany.“

Zahrál akord G dur.

Evie zpívala:

Ach, řekni, zdali zříš ve světle časného úsvitu,

co tak hrdě jsme zdravili v poslední soumračné záři?

V sále zavládlo mrtvé ticho.

Ty široké pruhy a jasné hvězdy, co při nebezpečném boji

nad pevností bylo vidět, jak statečně vlají?

Eviin hlas vzrušeně stoupal.

A rudě planoucí rakety, granáty vybuchující ve vzduchu

nám v noci dokazovaly, že naše vlajka tam stále je.

Dave si všiml, že několik lidí v hledišti teď neskrývaně pláče.

Ach, řekni, zda ten hvězdami posetý prapor stále vlaje

nad zemí svobodných a domovem statečných?

„Děkuju vám za pozornost,“ řekl Dave. „A Bůh žehnej Americe.“

ČÁST PÁTÁ

PÍSEŇ

1963-1967

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Marii nedovolili jít na pohřeb.

Den po vraždě byla sobota, ale podobně jako většina zaměstnanců Bílého domu i ona šla do práce a konala své povinnosti v tiskovém odboru se slzami, jež jí stékaly po tvářích. Nikdo si toho nevšímal: plakala polovina lidí.

Bylo jí lépe zde než doma samotné. Práce ji trochu odvedla od jejího žalu, a práce tu bylo bez konce: světový tisk chtěl znát všechny detaily pohřebních příprav.

Všechno běželo v televizi. Miliony amerických rodin vysedávaly před obrazovkami po celý víkend. Tři televizní společnosti zrušily všechny své pravidelné programy. Zprávy sestávaly výhradně z příběhů, které souvisely s vraždou, a mezi přehledem zpráv se vysílaly dokumenty o Johnu F. Kennedym, o jeho životě, rodině, kariéře a prezidentství. S nelítostným patosem znovu přehrávali šťastné záběry Jacka a Jackie zdravící davy na Love Field v pátek ráno, hodinu před jeho smrtí. Maria si připomněla, jak se sama sebe jen tak nazdařbůh ptala, jestli by si vyměnila místo s Jackie. Teď Jacka ztratily obě.

V neděli v poledne byl v živém přenosu v suterénu dallaské policejní stanice zavražděn – jakýmsi bezvýznamným členem gangu jménem Jack Ruby – i hlavní podezřelý Lee Harvey Oswald; zlověstná záhada navíc k té neospravedlnitelné tragédii.

V neděli odpoledne se Maria obrátila na Nelly Fordhamovou s otázkou, jestli nebudou potřebovat pro účast na pohřbu nějaké lístky. „Ach miláčku, moc mě to mrzí, ale z našeho pracoviště nikoho nepozvali,“ odpověděla Nelly jemně. „Jenom Pierra Salingera.“

Maria se vyděsila. Srdce jí poskočilo. Jak by tam mohla nebýt, když budou spouštět do hrobu muže, kterého milovala. „Já tam jít musím!“ prohlásila. „Promluvím s Pierrem.“

„Marie, nemůžeš tam jít,“ krotila ji Nelly. „V žádném případě.“

Cosi v Nellyině hlase spustilo poplašný signál. To nebyla pouhá rada. Znělo to, jako by Nelly měla strach.

„Proč ne?“ zeptala se Maria.

Nelly ztišila hlas. „Jackie o tobě ví.“

Bylo to poprvé, kdy někdo z kanceláře přiznal, že ví o Mariině vztahu s prezidentem; Maria si však toho předělu ve své bolesti sotva povšimla. „To rozhodně nemůže vědět! Byla jsem vždycky opatrná.“

„Neptej se mě jak, nemám ponětí.“

„Já ti nevěřím.“

Nelly se mohla urazit, ale jenom smutně zavrtěla hlavou. „Z toho mála, co jsem se o takových věcech kdy doslechla, mám dojem, že to manželky vždycky vědí.“

Maria to chtěla rozhořčeně popřít, ale pak si vzpomněla na sekretářky Jenny a Jerry a na společenské celebrity Mary Meyerovou a Judith Campbellovou a další. Byla si jistá, že všechny měly s prezidentem Kennedym poměr. Žádný důkaz neměla, ale když je s ním viděla, nějak jí to bylo jasné. A Jackie má tuto ženskou intuici také.

Což znamenalo, že Maria na pohřeb jít nemůže. Teď to viděla. Nemůžou přece nutit vdovu, aby se v tuto dobu setkala s milenkami svého muže. Maria to pochopila s celou tou bezútěšnou jistotou.

V pondělí tedy zůstala doma a sledovala pohřeb v televizi.

Mrtvý byl vystaven v rotundě v Kapitolu. V půl jedenácté vynesli z budovy rakev zakrytou vlajkou a umístili ji na zvláštní vůz tažený šesti bílými koňmi. Průvod poté směřoval k Bílému domu.

Z pohřebního průvodu vyčnívali dva muži, značně vyšší než ostatní: francouzský prezident Charles de Gaulle a nový americký prezident Lyndon Johnson.

Maria už neměla slzy. Provzlykala téměř celé tři dny. Když se teď podívala na televizi, viděla jen představení, divadlo uspořádané kvůli světu. Pro ni to nebyla otázka bubnů, vlajek a uniforem. Ona ztratila muže, vřelého, usměvavého, smyslného muže; muže s nemocnými zády a sotva patrnými vráskami v koutcích oříškových očí a s řadou gumových kachniček na okraji vany. Už se na něj nikdy nepodívá. Před ní se prostíral dlouhý a prázdný život bez něj.

Když kamera zaostřila na Jackii a její krásnou tvář bylo navzdory závoji vidět, Marii napadlo, že i ona vypadá otupěle. „Ublížila jsem ti,“ řekla Maria tváři na obrazovce. „Bůh mi odpusť.“

Zazvonění u dveří ji vylekalo. Byl to George Jakes. „Neměla bys být teď sama,“ vysvětlil jí.

Pocítila nával bezmocné vděčnosti. Když opravdu potřebovala přítele, objevil se George. „Pojď dál,“ vyzvala ho. „Omlouvám se, že vypadám jako cuchta.“ Měla na sobě noční košili a starý župan.

„Vůbec ne. Sluší ti to.“ George už ji zažil v horším stavu.

Přinesl s sebou sáček dánského pečiva. Maria ho vysypala na talíř. Ještě sice nesnídala, ale přesto si nevzala ani kousek. Neměla hlad.

Podle televizního komentátora lemoval cestu asi milion lidí. Rakev odvezli z Bílého domu do katedrály svatého Matouše, kde se konala mše.

Ve dvanáct hodin se drželo pětiminutové ticho a po celé Americe se zastavila doprava. Kamery zabíraly davy stojící tiše v ulicích měst. Byl to divný pocit, být ve Washingtonu a neslyšet zvenku auta. Maria s Georgem stáli před televizí v jejím malém bytě. Hlavy měli skloněné. George ji vzal za ruku a držel ji. Pocítila k němu nával náklonnosti.

Když pět minut ticha skončilo, Maria uvařila kávu. Vrátila se jí chuť k jídlu a společně pečivo snědli. Do kostela nesměly žádné kamery, takže v tuto chvíli nebylo nač se dívat. George mluvil, aby ji rozptýlil, a ona si toho cenila. „Zůstaneš v tiskovém odboru?“ zeptal se.

Dosud o tom ani nepřemýšlela, odpověď však znala. „Ne. Z Bílého domu odejdu.“

„Dobrý nápad.“

„Navíc k tomu všemu pro sebe v tiskovém odboru nevidím žádnou budoucnost. Ženu nikdy nepovýší a já nehodlám strávit život nad rešeršemi. Pracuju pro vládu, protože chci, aby se věci pohnuly.“

„Na ministerstvu spravedlnosti je volné místo, které by ti možná sedlo.“ George mluvil, jako by ho ta myšlenka napadla právě teď, ale Maria měla podezření, že to byl návrh, který si připravil už předem. „Zabývat se společnostmi, které nedodržují vládní směrnice. Nazývá se to dodržování zásad řádného jednání. Mohlo by to být zajímavé.“

„Ty myslíš, že bych měla naději?“

„S diplomem z chicagské právnické fakulty a dvouletou praxí v Bílém domě? Stoprocentně.“

„Oni ale moc černochů neberou.“

„Víš co? Myslím si, že Lyndon to možná změní.“

„Vážně? Vždyť je jižan!“

„Neodsuzuj ho předčasně. Upřímně řečeno, naši lidé se k němu chovali špatně. Bobby ho nenávidí, neptej se mě proč. Možná proto, že říká svému šulínovi Jumbo.“

Maria se poprvé po třech dnech uchichtla. „Děláš si srandu.“

„Má ho zřejmě velkého. Když chce někomu nahnat strach, vytáhne ho a řekne: ‚Seznamte se s Jumbem.‘ Aspoň tohle se říká.“

Maria věděla, že muži takové věci vyprávějí. Mohla to být pravda, nebo nemusela. Znovu zvážněla. „Každý v Bílém domě si myslí, že Johnson se zachoval bezcitně, zvlášť vůči Kennedyovým.“

„To neberu. Koukni, když prezident umřel a nikdo nevěděl, co teď, Amerika byla hrozně zranitelná. Co kdyby si Sověti vybrali tenhle okamžik na obsazení Západního Berlína? Jsme vláda nejmocnější země na světě a musíme dělat svou práci bez sebemenšího přerušení, ať jsme smutní sebevíc. Lyndon se ihned chopil otěží a bylo zatraceně dobře, že to udělal, protože nikdo jiný na to nemyslel.“

„Ani Bobby ne?“

„Bobby nejmíň ze všech. Já toho chlapa miluju, ty to víš, ale on se poddal žalu. Utěšuje Jackii a organizuje bratrův pohřeb a nevládne Americe. Upřímně řečeno, většina našich lidí je stejná. Možná si myslí, že je Lyndon bezcitný. Já si myslím, že se chová jako prezident.“

Po skončení mše vynesli rakev z kostela a znovu ji umístili na pohřební vůz na cestu na Arlingtonský národní hřbitov. Pozůstalí tentokrát nasedli do dlouhých černých limuzín. Průvod minul Lincolnův památník a překročil řeku Potomac.

„Co bude Johnson dělat s návrhem zákona o občanských právech?“ zajímala se Maria.

„To je velká otázka. Momentálně je zákon u ledu. Trčí to v senátním výboru, jehož předseda Howard Smith ani neřekne, kdy ho začnou projednávat.“

Maria si vzpomněla na bombový útok na nedělní školu. Jak by se mohl někdo postavit na stranu těch jižních rasistů? „Nemůže ho výbor přehlasovat?“

„Teoreticky ano, ale pokud se republikáni spojí s jižními demokraty, mají většinu; a oni vždycky zamítnou občanská práva, ať si veřejnost myslí cokoli. Nechápu, jak můžou tihle lidé předstírat, že věří v demokracii.“

Jackie Kennedyová v televizi zapálila nad hrobem věčný oheň. George opět uchopil Marii za ruku a ona spatřila v jeho očích slzy. Tiše přihlíželi, jak pomalu spouštějí rakev do země.

Jack Kennedy byl pryč.

„Ach Bože, co teď s námi všemi bude?“ povzdechla si Maria.

„To nevím,“ řekl George.

Georgeovi se nechtělo Marii opouštět. V té bavlněné noční košili, starém sametovém županu a s vlasy přirozeně kudrnatými a neupravenými místo pracně narovnanými byla svůdnější, než sama věděla. Ale už ho nepotřebovala: měla v plánu setkat se s Nelly Fordhamovou a dalšími děvčaty z Bílého domu v čínské restauraci na soukromé smuteční vzpomínkové akci, takže nebude sama.

George šel na večeři s Gregem. Večeřeli v tmavě obloženém Occidental Grillu, na dohled od Bílého domu. George se otcovu vzezření usmál: drahý oblek nosí vždy, jako by to byly hadry. Úzkou černou saténovou kravatu měl nakřivo, manžety u košile nezapnuté a na klopě černého obleku se bělala skvrna. George naštěstí jeho lajdáckost nezdědil.

„Napadlo mě, že bychom potřebovali trochu rozveselit,“ prohodil Greg. Miloval prvotřídní restaurace a vybranou kuchyni, a tuhle vlastnost George zdědil. Objednali si humra a chablis.

Od kubánské raketové krize, kdy hrozba bezprostředního vyhlazení Grega přiměla, aby otevřel synovi své srdce, se George cítil otci bližší. Odjakživa cítil, že jako nelegitimní dítě je jakousi přítěží, a že když Greg hraje roli otce, činí tak z povinnosti, ale bez nadšení. Od onoho překvapivého rozhovoru však pochopil, že ho Greg skutečně miluje. Jejich vztah byl i nadále neobvyklý a poněkud odtažitý, ale George nyní věřil, že je založen na něčem ryzím a trvalém.

Zatímco čekali na jídlo, přistoupil k jejich stolu Georgeův přítel Skip Dickerson. Byl oblečený na pohřeb v tmavém obleku s černou vázankou, takže vzhledem ke svým běloplavým vlasům a bledé pleti působil dramaticky. Promluvil s výrazným jižanským přízvukem: „Ahoj, Georgi. Dobrý večer, senátore. Smím si k vám jen na chvíli přisednout?“

„Tohle je Skip Dickerson, pracuje pro Lyndona. Pro prezidenta, měl bych říct,“ představil přítele George.

„Přisedněte si k nám,“ vyzval ho Greg.

Skip si přitáhl židli s červeným koženým polstrováním, předklonil se a promluvil naléhavě na Grega. „Prezident ví, že jste vědec.“

Co tohle sakra znamená? podivil se George. Skip nikdy nemarnil čas planými řečmi.

Greg se usmál. „Můj hlavní obor na vysoké škole byla fyzika, ano.“

„Promoval jste na Harvardu summa cum laude“

„Na Lyndona dělají tyhle věci větší dojem, než by měly.“

„Ale vy jste byl jedním z vědců, co vyvinuli atomovou bombu.“

„Pracoval jsem na projektu Manhattan, to je pravda.“

„Prezident Johnson se chce ujistit, že souhlasíte s plány vypracovanými na základě studie výstavby u Erijského jezera.“

George věděl, o čem Skip mluví. Federální vláda financovala Buffalu studii územního plánu, který patrně povede k velkému stavebnímu projektu v oblasti přístavu. Ten měl pro několik společností na severu státu New York cenu milionů dolarů.

„Víte, Skipe, rádi bychom si byli jistí, že v tomto případě nebude rozpočet snížen.“

„S tím můžete počítat, pane. Prezident cítí, že tenhle projet má nejvyšší prioritu.“

„To rád slyším, děkuju vám.“

Tenhle rozhovor nemá s vědou nic společného, tím si byl George jistý. Týkal se toho, co politici leckde nazývají „porcování medvěda“ – přidělení federálních výdajových projektů favorizovaným státům.

„Rádo se stalo a dobrou chuť přeju. Jo, a než odejdu – můžeme s vámi počítat, že podpoříte prezidenta v tom zpropadeném návrhu zákona o pšenici?“

Sověti měli mizernou sklizeň a zoufale potřebovali obilí. Prezident Kennedy se snažil vycházet se Sovětským svazem trochu lépe a v rámci tohoto plánu jim na úvěr prodal přebytek americké pšenice.

Greg se pohodlně usadil a zamyšleně promlouval. „Členové Kongresu se domnívají, že pokud komunisté nedokážou své lidi nakrmit, není na nás, abychom jim vypomáhali. Návrh zákona o vývozu pšenice senátora Mundta by Kennedyovu dohodu zrušil a já si víceméně myslím, že má Mundt pravdu.“

„A prezident Johnson s vámi souhlasí!“ zvolal Skip. „Určitě nechce pomáhat komunistům. Jenže tohle bude první hlasování po pohřbu. Opravdu chceme, aby to byl políček do tváře mrtvého prezidenta?“

Do debaty se vložil George. „On se prezident kvůli tomu opravdu znepokojuje? Nebo chce vyslat zprávu, že teď řídí zahraniční politiku on a že nehodlá nechat Kongres, aby revidoval každé jeho pěťákové rozhodnutí?“

Greg se uchechtl. „Někdy zapomínám, jak jsi bystrý, Georgi. Přesně tohle Lyndon chce.“

„Pokud jde o zahraniční politiku, prezident si přeje pracovat v těsné součinnosti s Kongresem. Ale skutečně by ocenil, kdyby zítra mohl počítat s vaší podporou. Má dojem, že by bylo strašné zneuctění památky prezidenta Kennedyho, kdyby návrh zákona o pšenici prošel,“ vysvětlil jim Skip.

Žádný z těch dvou není ochoten říct, oč tady skutečně jde, všiml si George. Pravda byla prostá: Johnson hrozí, že zruší projekt doku v Buffalu, pokud bude Greg hlasovat pro návrh zákona o pšenici.

A Greg kapituloval. „Povězte prosím prezidentovi, že chápu jeho obavy a že může počítat s mým hlasem.“

Skip se zvedl. „Děkuju vám, senátore. Bude mít velkou radost,“ ujistil ho.

„Ještě než půjdeš, Skipe…“ zadržel ho George, „vím, že nový prezident má teď plnou hlavu starostí, ale někdy v příštích dnech zaměří pozornost na návrh zákona o občanských právech. Zavolej mi prosím, pokud si budeš myslet, že bych mohl být nějak k užitku.“

„Díky, Georgi, budu ti vděčný.“ Skip se odporoučel.

„Dobrá práce,“ pochválil syna Greg.

„Chci jen, aby věděl, že má dveře otevřené.“

„Tyhle věci jsou v politice moc důležité.“

Přinesli jim jídlo. Když číšník odešel, George se chopil příboru. „Já jsem člověk Bobbyho Kennedyho, absolutně,“ prohodil, zatímco se pustil do humra. „Ale Johnson by se neměl podceňovat.“

„Máš pravdu, ale taky ho nepřeceňuj.“

„Co to znamená?“

„Lyndon má dvě slabiny. Je intelektuálně slabý. Abys rozuměl, on je mazaný jako texaský tchoř, ale to není totéž. Chodil na vysokou pedagogickou a nikdy se nenaučil abstraktnímu myšlení. Vůči nám, co jsme studovali na Harvardu, se cítí méněcenný, a má proč. Jeho chápání mezinárodní politiky je chabé. Číňani, buddhisti, Kubánci, bolševici – takoví lidé mají odlišný způsob myšlení, a tomu on nikdy nebude rozumět.“

„A co ta druhá slabina?“

„Je slabý i morálně. Nemá žádné zásady. Jeho podpora občanských práv je nefalšovaná, ale není etická. Sympatizuje s barevnými jako s outsidery a sám sebe taky pokládá za outsidera, protože pochází z chudé texaské rodiny. Je to instinktivní reakce.“

George se usmál. „On tě prostě dostal přesně tam, kam tě dostat chtěl.“

„Správně. Lyndon ví, jak manipulovat s jedním člověkem po druhém. Je to nejobratnější parlamentní politik, s jakým jsem se kdy setkal. Není to ale státník. Jack Kennedy byl pravý opak: beznadějně nekompetentní při řízení Kongresu, vynikající na mezinárodní scéně. Lyndon se mistrovsky vypořádá s Kongresem, ale jako vůdčí osobnost svobodného světa? To věru nevím.“

„Myslíš si, že má naději, že protlačí návrh zákona o občanských právech přes výbor kongresmana Howarda Smithe?“

Greg se zakřenil. „Už se nemůžu dočkat, co Lyndon udělá. Sněz si toho humra.“

Návrh zákona o zákazu vývozu pšenice senátora Mundta byl následující den zamítnut 57 hlasy proti 36.

Den nato novinové titulky hlásaly:

Zákon o pšenici – první Johnsonovo vítězství

*

Bylo po pohřbu. Kennedy byl pryč a Johnson se stal prezidentem. Svět se změnil, ale George nevěděl, co to znamená, a nevěděl to ani nikdo jiný. Jaký bude Johnson prezident? V čem bude odlišný? Člověk, kterého většina lidí neznala, se zničehonic stal vůdčí osobností svobodného světa a vládcem nejmocnější země. Co asi udělá?

Brzy to měl říct.

Sněmovna reprezentantů byla zcela zaplněná. Shromážděné kongresmany a senátory oslňovala světla televizních kamer. Soudci Nejvyššího soudu si oblékli černé taláry a medaile náčelníků štábů jen zářily.

George seděl vedle Skipa Dickersona na galerii, která se rovněž zaplnila; lidé posedávali i na schodech v uličkách. George se pozorně zahleděl na Bobbyho Kennedyho sedícího dole pod ním na konci řady členů vlády s hlavou skloněnou a pohledem upřeným do země. Bobby za těch pět dnů od vraždy pohubl. Navíc si oblékl šaty po mrtvém bratrovi, které mu neseděly a jen přispěly k dojmu, že se scvrkl.

V prezidentské lóži seděla lady Bird Johnsonová se svými dvěma dcerami, jednou tuctovou, jednou hezkou, a všechny tři ženy měly staromódní účesy. V lóži s nimi bylo i několik vlivných představitelů demokratické strany: starosta Daley z Chicaga, guvernér Lawrence z Pensylvánie a Arthur Schlesinger, intelektuální souputník Kennedyových, který – George to náhodou věděl – už teď kul pikle, jak Johnsona příští rok v prezidentském boji sesadí. V lóži bylo překvapivě vidět i dvě černé tváře. George věděl, kdo to je: Zephyr a Sammy Wrightovi, kuchařka a šofér Johnsonovy rodiny. Je to dobré znamení?

Velké dvoukřídlé dveře se rozlétly. Dveřník se směšným jménem Fishbait Miller vykřikl: „Pane předsedo sněmovny! Prezident Spojených států!“ Pak vešel Lyndon Johnson a všichni vstali a tleskali.

George měl ohledně Lyndona Johnsona dvě znepokojivé otázky a na obě dostane dnes odpověď. První zněla: Vzdá se problémového návrhu zákona o občanských právech? Pragmatici z demokratické strany ho tlačili, aby právě tohle udělal. Johnson by měl dobrou výmluvu, kdyby chtěl: prezidentu Kennedymu se nepodařilo získat v této věci podporu Kongresu, takže návrh je odsouzen k nezdaru. Nový prezident má plné právo to vzdát. Johnson by mohl říct, že schvalování zákonů o paralyzujících kontroverzních záležitostech segregace musejí počkat až po volbách.

Jestliže toto skutečně prohlásí, pak se hnutí za občanská práva pozastaví na léta. Rasisti budou slavit vítězství, Ku-klux-klan získá pocit, že bylo oprávněné všechno, co kdy udělali, a zkorumpovaní bílí policisté, soudci, představitelé církví a politici z Jihu budou vědět, že můžou dál perzekuovat, bít, mučit a vraždit černochy beze strachu ze spravedlnosti.

Kdyby to ale Johnson neřekl, kdyby potvrdil svou podporu občanským právům, vyvstává další otázka: Bude mít autoritu, aby zaujal Kennedyho místo? I na to dostanou odpověď v příští hodině a vyhlídky jsou chabé. Lyndon byl obratný manipulátor při individuálním setkání; nejméně působivý byl, když promlouval k velké skupině při formálních příležitostech – což je přesně to, co bude muset udělat za malou chvilku. Vystoupí před americkým lidem poprvé jako jejich vůdce, a to ho jasně vymezí, ať v dobrém či ve zlém.

Skip Dickerson si okusoval nehty. „Psal jsi mu řeč?“ zeptal se George.

„Několik řádek. Byla to týmová práce.“

„Co bude říkat?“

Skip nervózně zavrtěl hlavou. „Počkej a uvidíš.“

Washingtonští zasvěcenci očekávali, že Johnson vystoupení pokazí. Byl špatný veřejný řečník, suchopárný a škrobený. Někdy mluvil překotně, někdy to znělo nabubřele. Když chtěl něco zdůraznit, jednoduše křičel. Jeho gesta byla trapně neohrabaná; zvedal jednu ruku a bodal prstem do vzduchu nebo pozvedl obě paže a mával pěstmi. Řečnění obecně ukazovalo Lyndona v tom nejhorším světle.

Když Johnson procházel tleskajícím davem, vystoupil na stupínek, přikročil k řečnickému pultíku a otevřel černý blok s volnými listy, nepoznal George na jeho chování nic. Když si nasazoval brýle bez obrouček a pak trpělivě čekal, až dozní potlesk a lidé se zase usadí, nebyla na něm vidět ani sebejistota, ani nervozita.

Konečně promluvil. „Všeho, co mám, bych se s radostí vzdal, abych tu dnes nemusel stát.“

Sálem se rozhostilo ticho. Udeřil přesně na tu správnou strunu zarmoucené pokory. Dobrý začátek, pomyslel si George.

Johnson pokračoval v tomtéž duchu, hovořil s pomalou důstojností. Jestli cítil puzení ke spěchu, pevně ho ovládl. Měl na sobě tmavomodrý oblek a kravatu a košili s vyztuženým límečkem; byl to styl, který se na Jihu považoval za formální. Tu a tam přeletěl zrakem z jedné strany na druhou, hovořil k celé sněmovně a zároveň se zdálo, že ji ovládá.

Evokoval Martina Luthera Kinga tím, že mluvil o snech: o Kennedyho snech o dobytí kosmu, o vzdělání pro všechny děti, o mírových sborech. „Tohle je pro nás výzva,“ řekl. „Neváhat, nezůstávat na místě, neobracet se a neprodlévat nad tímto zlým okamžikem, ale pokračovat v našem směřování, abychom naplnili osud, který nám dějiny přisuzují.“

Pak se musel kvůli potlesku odmlčet.

„Naše nejnaléhavější úkoly jsou zde na Kapitolu.“

To byl zlomový okamžik. Kapitol, kde sídlí Kongres, válčil s prezidentem téměř celý rok 1963. Kongres měl moc odkládat schvalování zákonů a často ji využíval, dokonce i když prezident vedl kampaň a získal pro své plány veřejnou podporu. Avšak od té doby, co prezident Kennedy vyhlásil svůj návrh zákona o občanských právech, začali stávkovat; připomínali továrnu plnou militantních dělníků, odkládali všechno a paličatě odmítali schválit i rutinní návrhy zákonů, pohrdali veřejným míněním a demokratickým postupem.

„Především,“ řekl Johnson a George zadržel dech, když čekal, až uslyší, co prezident klade na první místo.

„Žádná vzpomínková nebo oslavná řeč by nemohla uctít památku prezidenta Kennedyho výmluvněji než co nejrychlejší přijetí zákona o občanských právech, za nějž tak dlouho bojoval.“

George vyskočil a pln radosti tleskal. Nebyl jediný: znovu zabouřil potlesk a tentokrát lidé tleskali déle než předtím.

Johnson počkal, až se potlesk utiší, a pak dodal: „Již dlouho v naší zemi mluvíme o občanských právech. Mluvíme o tom už sto let nebo déle. Přišel čas, nyní, napsat další kapitolu – a vtělit ji do zákona.“

Znovu zazněl potlesk.

George se v euforii rozhlížel po těch několika černých tvářích v sále: pět černošských kongresmanů, včetně Guse Hawkinse z Kalifornie, který ve skutečnosti vypadal jako bílý; tleskající manželé Wrightovi v prezidentské lóži; hrstka tmavých obličejů mezi diváky na galerii. V jejich výrazu se zrcadlila úleva, naděje a radost.

Pak mu zrak padl na řadu sedadel za ministry, kde seděli služebně starší senátoři, většinou jižani, zachmuření a rozhořčení.

K potlesku se nepřidal ani jeden z nich.

Skip Dickerson to vyložil Georgeovi šest dní nato v malé kanceláři vedle oválné pracovny. „Naše jediná šance je uvolňovací petice.“

„Co je to?“

Dickerson si odhodil z očí plavou patku. „To je rezoluce odsouhlasená Kongresem, kterou se návrh zákona odebere z kompetence příslušného výboru a pošle se k debatě do pléna.“

George frustrovalo, že je zapotřebí procházet těmito tajuplnými procedurami, aby Mariina dědečka neuvrhli do vězení za to, že se zaregistruje k volbám. „O tom jsem nikdy neslyšel,“ přiznal.

„Potřebujeme k tomu získat většinu hlasů. Jižní demokrati půjdou proti nám, takže počítám, že nám bude chybět 58 hlasů.“

„Krucinál. Abychom udělali správnou věc, potřebujeme podporu 58 republikánů?“

„Ano. A tady do toho vstupuješ ty.“

„Já?“

„Spousta republikánů prohlašuje, že podporuje občanská práva. Koneckonců jejich strana je stranou Abrahama Lincolna, který osvobodil černochy. Chceme, aby Martin Luther King a všichni černošští vůdci svolali své republikánské podporovatele, vysvětlili jim situaci a vyzvali je, aby hlasovali pro petici. Je třeba, aby pochopili, že nemůžou být pro občanská práva, pokud nejsou pro petici.“

„To je dobré,“ přikývl George.

„Někteří budou tvrdit, že jsou pro občanská práva, ale nelíbí se jim tenhle procedurální spěch. Musejí však pochopit, že senátor Howard Smith je skalní segregacionalista, který udělá vše pro to, aby jeho výbor debatoval o zásadách tak dlouho, až bude na schválení zákona moc pozdě. Co on dělá, to není odkládání, je to sabotáž.“

„Tak jo.“

Do dveří strčila hlavu sekretářka. „Čeká na vás.“

Oba mladíci se zvedli a vešli do oválné pracovny.

George jako vždy ohromila jen pouhá velikost Lyndona Johnsona. Měřil něco přes sto devadesát centimetrů, ale jeho výška tvořila jen část té velikosti. Měl velkou hlavu, nos dlouhý a ušní boltce jako lívance. Podal Georgeovi ruku a držel ji, zatímco druhou ho uchopil za rameno; stál tak blízko, že to v Georgeovi vyvolávalo nepříjemný pocit.

„Georgi,“ promluvil Johnson, „požádal jsem všechny Kennedyovy lidi, aby dál zůstali v Bílém domě a pomáhali mi. Všichni jste se vzdělávali na Harvardu, zatímco já jsem chodil na pajďák v jihozápadním Texasu. Potřebuju vás tedy víc, než vás potřeboval on.“

George nevěděl, co na to říct. Taková pokora ho přiváděla do rozpaků. „Jsem tu, abych vám pomohl, co budu moct, pane prezidente,“ ujistil ho po krátkém zaváhání.

Doteď už musela toto nebo něco podobného prohlásit snad tisícovka lidí, ale Johnson reagoval, jako by něco takového nikdy předtím neslyšel. „Vážně si cením toho, co říkáte, Georgi,“ pronesl vřele. „Děkuju vám.“ Pak šel přímo k věci. „Spousta lidí mě žádala, abych změkčil návrh zákona o občanských právech, aby to jižani dokázali snadněji spolknout. Navrhovali, abych vypustil zákaz segregace ve veřejné dopravě. Nejsem ochoten to udělat, Georgi, ze dvou důvodů. První je, že oni budou mít silnou averzi k tomu návrhu zákona bez ohledu na to, jak bude tvrdý či měkký, a já nevěřím, že ho podpoří, ať mu obrousím zuby, jak chci.“

To Georgeovi znělo správně. „Jestli budete muset bojovat, můžete rovnou bojovat za to, co skutečně chcete.“

„Přesně. A povím vám ten druhý důvod. Mám přítelkyni a zaměstnankyni paní Zephyr Wrightovou.“

George si vzpomněl na manžele Wrigthtovy, kteří seděli v prezidentské lóži ve Sněmovně reprezentantů.

Johnson pokračoval: „Jednou se chystala jet do Texasu a já jsem ji požádal, aby s sebou vzala mého psa. Řekla mi: ‚Prosím, nechtějte to ode mě.‘ Musel jsem se zeptat proč. ‚Projíždět Jihem je dost obtížné, i jen když je člověk černý,‘ odpověděla. ‚Nemůžete najít místo, kde se najíst, vyspat nebo dokonce ani jít na toaletu. Se psem to bude prostě nemožné.‘ To mě ranilo, Georgi; málem mě to přivedlo k slzám. Paní Wrightová je absolventka vysoké školy, víte? Tehdy jsem si uvědomil, jak důležitá je veřejná doprava, když mluvíme o segregaci. Já vím, jaké to je, když se na vás lidi dívají svrchu, Georgi, a určitě si nepřeju, aby se to dělo někomu jinému.“

„To rád slyším,“ přikývl George.

Věděl, že právě vyslechl báchorku. Johnson ho stále držel za ruku a za rameno, stále se nakláněl trochu moc blízko a jeho tmavé oči hleděly na George s pozoruhodnou intenzitou. George věděl, co Johnson dělá – ale stejně to působilo. George ten příběh o Zephyr dojal a věřil Johnsonovi i to, že ví, jaké to je, když se na vás lidé dívají svrchu. Pocítil nával obdivu a náklonnosti k tomu velkému, neohrabanému, emocionálnímu muži, který zřejmě stojí na straně černochů.

„Bude to tvrdé, ale myslím si, že můžeme vyhrát,“ dodal Johnson. „Udělejte, co bude ve vašich silách, Georgi.“

„Ano, pane,“ přisvědčil George. „Udělám.“

*

George vysvětlil strategii prezidenta Johnsona Vereně Marquandové krátce předtím, než vešel do oválné pracovny Martin Luther King. V jasně červeném igelitovém pršiplášti vypadala úchvatně, ale Georgeovu pozornost pro jednou její krása neodvedla. „Musíme do toho vložit všechny svoje síly,“ pravil naléhavě. „Jestli ta petice nevyjde, nevyjde ani návrh zákona a černoši z Jihu budou zpátky tam, kde začali.“

Předal Vereně seznam republikánských kongresmanů, kteří petici dosud nepodepsali.

Udělalo to na ni dojem. „Prezident Kennedy s námi mluvil o hlasech, ale nikdy neměl takový seznam,“ přiznala.

„To je Lyndon,“ přikývl George. „Když mu dohlížeči na stranickou disciplínu řeknou, kolik hlasů si myslí, že mají, on opáčí: ‚Myšlení mi nestačí – potřebuju to vědět!‘ Musí mít jména. A má pravdu. Tohle je na pouhé dohady příliš důležité.“

Pověděl jí, že čelní představitelé hnutí za občanská práva musejí vyvinout tlak na liberální republikány. „Každému z těch lidí musí zatelefonovat někdo, na jehož příznivém mínění mu záleží.“

„A tohle chce prezident říct dnes ráno doktoru Kingovi?“

„Přesně.“ Johnson přijal lídry hnutí za občanská práva jednoho po druhém. Jack Kennedy by je byl svolal všechny do jedné místnosti, ale Lyndon nevládl takovým kouzlem tváří v tvář velkým skupinám.

„Johnson si myslí, že představitelé hnutí za občanská práva dokážou všechny ty republikány obrátit?“ zapochybovala Verena.

„Oni sami ne, ale on zapojuje i další lidi včetně odborových předáků. Dnes ráno snídal s Georgem Meanym.“

Verena udiveně zakroutila krásnou hlavou. „Energii mu tedy upřít nelze.“ Vypadala zamyšleně. „Proč tohle nemohl udělat prezident Kennedy?“

„Z téhož důvodu, proč Lyndon nemůže řídit jachtu – neví jak.“

Johnsonova schůzka s Kingem dopadla dobře. Příštího dne ráno byl však Georgeův optimismus nahlodán prudkým odporem segregacionalistů.

Vedoucí představitelé republikánů petici odsoudili. Podle McCullougha z Ohia popudila lidi, kteří by možná jinak návrh zákona o občanských právech podpořili. Gerald Ford novinářům řekl, že příslušný výbor by měl dostat čas na projednání, což byl nesmysl: každý věděl, že Smith chce zákon sprovodit ze světa, a ne o něm debatovat. Novinářům se přesto dostalo informace, že petice propadla.

Johnsona to však neodradilo. Ve středu ráno měl řeč k Obchodní poradní radě, složené z osmdesáti devíti nejvýznamnějších amerických byznysmenů. „Jsem jediný prezident, kterého máte; kdybyste mě nechali padnout, padnete také, protože padne tato země.“

Pak oslovil výkonnou radu AFLCIO, největší odborové federace. „Potřebuji vás, chci vás a jsem přesvědčen, že byste měli být na mé straně.“ Dostalo se mu mohutných ovací a třiatřicet lobbistů oceláren vtrhlo na Kapitol.

George usedal k večeři s Verenou v jedné tamější restauraci, když kolem nich procházel Skip Dickerson. „Clarence Brown šel navštívit Howarda Smithe,“ oznámil tlumeným hlasem.

„Brown je služebně starší republikán ve Smithově výboru,“ vysvětlil George Vereně. „Buď jde Smithovi říct, aby přitvrdil a lobbisty ignoroval… nebo mu říká, že republikáni ten tlak už dlouho neustojí. Jestli se dva lidi z výboru obrátí proti Smithovi, jeho rozhodnutí může být zamítnuto většinou hlasů.“

„Mohlo by být po všem tak rychle?“ žasla Verena.

„Smith jim možná sebere vítr z plachet. Působí to důstojněji.“ George odstrčil talíř. Napětí mu vzalo chuť k jídlu.

Půl hodiny nato se Dickerson objevil znovu. „Smith se stáhl,“ jásal. „Zítra vydá oficiální prohlášení.“ Pokračoval v chůzi a novinu šířil dál.

George a Verena se na sebe zeširoka usmáli. „Bůh žehnej Lyndonu Johnsonovi,“ řekla Verena.

„Amen,“ přikývl George. „Musíme to oslavit.“

„Kam půjdeme?“

„Pojď ke mně do bytu,“ navrhl George. „Něco vymyslím.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

V Daveově škole se nenosily uniformy, ale chlapcům se vysmívali, že jsou moc vyfintění. Z Davea si utahovali ten den, kdy se objevil v saku se čtyřmi knoflíky, bílé košili s dlouhými špičatými cípy límečku, kašmírovou vázankou, modrými kalhotami s nízkým pasem a bílým plastovým opaskem. Bylo mu jedno, že si z něj dělají legraci. Má nějaké poslání.

Lennyho skupina je už léta na periférii šoubyznysu. Jak se věci mají, mohli by strávit další desetiletí hraním rokenrolu po klubech a hospodách. Dave chtěl v roce 1964 dosáhnout něčeho víc. A cesta vpřed vede přes nahrání desky.

Po škole nasedl do metra směrem na Tottenham Court Road a odtud pokračoval pěšky na jednu adresu v Denmark Street. V přízemí budovy se nacházel obchod s kytarami, ale vedlejší dveře vedly do kanceláře nahoře a ke štítku se jménem CLASSIC RECORDS.

Dave už předtím mluvil s Lennym o smlouvě na nahrávku, jenže Lenny ho odrazoval. „Už jsem to zkusil,“ tvrdil. „Nepustěj tě ani za dveře. Je to uzavřenej kruh.“

To nedávalo smysl. Musí přece existovat cesta dovnitř, jinak by nikdy nikdo desku nenatočil. Jenže Dave věděl, že hádat se s Lennym o slovíčka nikam nevede. A tak se rozhodl pustit se do toho na vlastní pěst.

Začal tím, že studoval jména nahrávacích společností v hitparádě. Bylo to složité, jelikož existovalo mnoho hudebních vydavatelství vlastněných jen několika málo společnostmi. Telefonní seznam mu je pomohl roztřídit, a on si z nich vybral Classic.

Vytočil jejich číslo a řekl: „Tady je oddělení ztrát a nálezů Britských státních drah. Máme tu pásku v krabici označené: ‚Ředitel sekce umělců a nahrávek, Classic Records.‘ Komu to máme poslat?“ Dívka, která vzala telefon, mu udala jméno a tuto adresu na Denmark Street.

Na konci schodů narazil na recepční, nejspíš na tu, s níž mluvil po telefonu. Nasadil zdání sebejistoty a zmínil jméno, které mu předtím prozradila. „Přišel jsem za Erikem Chapmanem,“ oznámil jí.

„Koho mám ohlásit?“

„Dave Williams. Řekněte mu, že mě posílá Byron Chesterfield.“

Byla to lež, ale Dave neměl co ztratit.

Recepční zmizela za dveřmi. Dave se rozhlédl. Vestibul zdobily zarámované zlaté a stříbrné gramofonové desky. Na fotografii Percyho Marquanda, černošského Binga Crosbyho, bylo vepsáno: „Erikovi, s díky za všechno.“ Dave si všiml, že všechny desky jsou nejméně pět let staré. Eric potřebuje čerstvé talenty.

Dave byl nervózní. Nebyl zvyklý na podvody. Napomínal se, aby nebyl ustrašený. Zákon neporušuje. Jestli ho odhalí, přinejhorším mu řeknou, aby vypadl a neplýtval jejich časem. To za to riziko stojí.

Sekretářka vyšla ven a ve dveřích stanul muž středního věku. Měl na sobě zelený svetr přes bílou košili a nevýraznou vázanku. Prořídlé vlasy byly šedivé. Opřel se o zárubeň dveří a měřil si Davea odshora dolů. Po chvíli pronesl: „Takže tebe za mnou poslal Byron, jo?“

Znělo to pochybovačně, bylo zřejmé, že jeho výmyslu nevěří. Dave se vyhnul opakování lži tím, že si vymyslel další. „Byron říkal: ‚EMI mají Beatles, Decca má Rolling Stones, Classic potřebuje Plum Nellie.‘“ Byron nic takového neřekl. Dave si to vymyslel sám, když četl hudební novinky.

„Plum co?“

Dave podal Chapmanovi fotografii skupiny. „Odvedli jsme kus práce v Hamburku, stejně jako Beatles, a hráli jsme v Jump Clubu v Londýně jako Stoni.“ Byl překvapený, že ho Chapman ještě nevyhodil, a přemýšlel, jak dlouho mu to štěstí vydrží.

„Jak znáš Byrona?“

„Je to náš manažer.“ Další lež.

„Co je to za muziku?“

„Rokenrol, ale je tam hodně vokální harmonie.“

„Přesně jako to má každá popová skupina v současný době.“

„Ale my jsme lepší.“

Nastala dlouhá odmlka. Davea potěšilo už jen to, že s ním Chapman mluvil. „Nepustěj tě ani za dveře,“ tvrdil mu přece Lenny. Dave dokázal, že se mýlil.

„Jsi mizernej lhář,“ řekl na to Chapman.

Dave otevřel ústa k protestu, ale Chapman zvedl ruku, aby ho zarazil. „Už dost těch nehorázností. Byron není váš manažer a neposlal tě sem. Možná ses s ním setkal, ale neřekl ti, že Classic Records potřebujou Plum Nellie.“

Dave mlčel. Chapman ho vychytal. Bylo to ponižující. Pokusil se blafovat, aby se dostal do nahrávací společnosti, a prohrál.

„Jak že se jmenuješ?“ zeptal se Chapman.

„Dave Williams.“

„Co ode mě chceš, Dave?“

„Nahrávací smlouvu.“

„To je ale překvapení.“

„Vyzkoušejte si nás. Slibuju, že nebudete litovat.“

„Povím ti tajemství, Dave. Když mi bylo osmnáct, dostal jsem svou první práci v nahrávacím studiu, protože jsem tvrdil, že jsem kvalifikovanej elektrikář. Lhal jsem. Moje jediná kvalifikace byla, že jsem hrál trochu na klimpr.“

Daveovi poskočilo srdce nadějí.

„Líbí se mi tvoje drzost,“ pokračoval Chapman. Trochu smutně dodal: „Kdybych dokázal vrátit čas, nevadilo by mi ještě jednou si zopakovat roli mladýho hazardéra.“

Dave zadržel dech.

„Poslechnu si vás.“

„Díky!“

„Dostavte se do nahrávacího studia první den po Novém roce.“ Luskl prstem na recepční. „Cherry vám řekne kdy.“ Vešel zpět k sobě a zavřel za sebou dveře.

Dave mohl sotva uvěřit svému štěstí. Chapman prokoukl jeho hloupou lež – ale přesto dostali možnost zkušební přehrávky!

Dohodl se na předběžné schůzce s Cherry a slíbil, že zavolá, aby ji potvrdil, až to probere se zbytkem skupiny. Pak zamířil k domovu a cítil se jako v sedmém nebi.

Jakmile došel domů na Great Peter Street, zvedl telefon v předsíni a zavolal Lennymu. „Zařídil jsem pro nás zkušební přehrávku u Classic Records!“ oznámil jásavě.

Lenny nezněl tak nadšeně, jak Dave očekával. „Kdo ti řekl, abys to dělal?“ Podráždilo ho, že byl Dave tak iniciativní.

Dave se odmítl nechat otrávit. „Co můžeme ztratit?“

„Jak se ti to podařilo?“

„Blafoval jsem. Viděl jsem Erika Chapmana a on řekl, že jo.“

„Štěstí je slepý,“ odtušil Lenny. „To se někdy stává.“

„Jo,“ souhlasil Dave, ačkoli si myslel: To štěstí bych neměl, kdybych seděl doma na zadku.

„Classic ale nevydává zrovna pop,“ opruzoval dál Lenny.

„Proto nás potřebujou.“ Daveovi docházela trpělivost. „Lenny, co na tom může být špatnýho?“

„Nic, je to fajn, uvidíme, jestli z toho něco bude.“

„Teď se musíme rozhodnout, co jim zahrajeme. Sekretářka mi řekla, že máme natočit dvě písničky.“

„No, měli bysme dát ‚Shake, Rattle and Roll‘, to je jasný.“

Dave ztrácel naději. „Proč?“

„Je to naše nejlepší číslo. Vždycky má fajn ohlasy.“

„Nemyslíš si, že už to trochu vyšlo z módy?“

„Je to klasika.“

Dave věděl, že v tomhle ohledu to nad Lennym nevyhraje, ne teď. Lenny už jednou svou pýchu spolkl. Je možné ho postrčit, ale ne moc daleko. Oni ale smějí zahrát dvě písničky: třeba by ta druhá mohla být víc osobitá. „A co takhle nějaký blues?“ navrhl Dave zoufale. „Jako protiklad. Abysme předvedli náš rozsah.“

„Jo. ‚Hoochie Coochie Man‘.“

Tohle bylo kapku lepší, víc to připomínalo to, co dělali Rolling Stones. „Tak jo,“ souhlasil Dave.

Vešel do obývacího pokoje. Seděl tu Walli s kytarou na kolenou. Bydlel u Williamsových od chvíle, kdy přijel se skupinou z Hamburku. Často tady v pokoji pobývali s Davem a mezi školou a večeří hráli a zpívali.

Dave mu pověděl tu novinku. Walli měl radost, ale dělal si starosti s Lennyho výběrem. „Dvě písničky, co frčely v padesátých letech,“ zhodnotil to. Jeho angličtina se rychle zlepšovala.

„Je to Lennyho skupina,“ povzdechl si Dave nešťastně. „Jestli si myslíš, že dokážeš změnit jeho názor, tak to prosím zkus.“

Walli pokrčil rameny. Dave už přišel na to, že to je velký muzikant, ale trochu pasivní. Evie říkala, že ve srovnání s rodinou Williamsových je pasivní každý.

Dumali právě o Lennyho vkusu, když přišla Evie s Hankem Remingtonem. Žena před soudem byl hit navzdory katastrofálnímu začátku v den, kdy zabili prezidenta Kennedyho. Hank natáčel nové album s Kords. Odpoledne trávili společně, pak si šli každý po své práci.

Hank měl na sobě bederní kalhoty z mačkaného sametu a puntíkovanou košili. Zatímco Evie se šla nahoru převléknout, posadil se spolu s Davem a Wallim. Vyprávěl jim o turné s Kords a byl jako vždy okouzlující a zábavný.

Chopil se Walliho kytary a roztržitě zahrál pár akordů. „Chcete slyšet novou písničku?“ zeptal se po chvíli.

Samozřejmě chtěli.

Byla to sentimentální balada nazvaná „Love Is It“. Zapůsobila okamžitě. Měla krásnou melodii s náznakem swingového rytmu. Požádali ho, aby ji zahrál znovu, a on jim vyhověl.

„Co je to za akord na začátku?“ zeptal se Walli.

„Cis moll.“ Hank mu to předvedl a pak mu předal kytaru.

Walli zahrál akordy a Hank písničku zazpíval potřetí. Dave improvizoval melodii.

„To znělo hezky,“ usoudil Hank. „Škoda že to nebudeme nahrávat.“

„Cože?“ Dave nevěřil svým uším. „Vždyť je nádherná!“

„Kords si myslí, že je to doják. Prej jsme rocková skupina; nechceme, aby to znělo jako Peter, Paul and Mary.“

„Já si myslím, že je to hit číslo jedna,“ namítl Dave.

Jeho matka strčila hlavu do dveří. „Walli,“ řekla, „máš telefon – z Německa.“

To bude Walliho sestra Rebeka z Hamburku, domníval se Dave. Walliho rodina mu z východního Berlína telefonovat nemohla: tamější režim hovory na Západ nepovoloval.

Zatímco byl Walli u telefonu, objevila se znovu Evie. Vyčesala si vlasy a oblékla džíny a tričko, připravená, aby se do ní pustili maskéři a garderobiérky. Hank ji měl vysadit v divadle cestou do nahrávacího studia.

Dave byl celý rozhozený, myslel na „Love Is It“, úžasnou písničku, kterou Kords nechtějí.

Vrátil se Walli, následován Daisy. „Volala Rebeka,“ sdělil jim.

„Já mám Rebeku rád,“ prohodil Dave při vzpomínce na vepřové kotlety a pečené brambory.

„Zrovna dostala dopis, hodně opožděně, od Karolin z východního Berlína.“ Walli se odmlčel. Zdálo se, že ho ovládly nějaké emoce. Konečně se mu podařilo něco ze sebe vypravit. „Karolin porodila dítě. Je to holčička.“

Všichni vyskočili a gratulovali mu. Daisy a Evie mu daly pusu. „Kdy se to stalo?“ zajímala se Daisy.

„Dvaadvacátého listopadu. Lehko se to pamatuje: ten den zastřelili Kennedyho.“

„Kolik vážila?“ vyzvídala Daisy.

„Kolik vážila?“ opakoval Walli, jako by to byla nesrozumitelná otázka.

Daisy se zasmála. „To je něco, co se u novorozenců vždycky sděluje.“

„Neptal jsem se, kolik vážila.“

„To nevadí. A co jméno?“

„Karolin navrhuje Alice.“

„To je hezké,“ přikývla Daisy.

„Karolin mi pošle fotografii,“ pokračoval Walli. „Mojí dcery,“ dodal omámeně. „Ale pošle ji přes Rebeku, protože dopisy do Anglie se zdrží na cenzorském úřadě ještě dýl.“

„Nemůžu se dočkat, až tu fotku uvidím!“ těšila se Daisy.

Hank netrpělivě cinkal klíčky od auta. Možná mu řeči o novorozencích připadaly nudné. Nebo, napadlo Davea, se mu nelíbí, že pozornost se od něj přesunula na to dítě.

„Panebože, koukni na hodinky!“ lekla se Evie. „Ahoj, všichni. A ještě jednou gratuluju, Walli.“

„Hanku, opravdu Kords nebudou nahrávat ‚Love Is It‘?“ zeptal se Dave, když už ti dva odcházeli.

„Opravdu. Když na něco zanevřou, jsou paličatý jako osli.“

„V tom případě… nemohli bychom s Wallim mít tu písničku pro Plum Nellie? V lednu máme přehrávku u Classic Records.“

„Jistě,“ pokrčil rameny Hank. „Proč ne?“

Lloyd Williams v sobotu dopoledne požádal Davea, aby s ním zašel do pracovny.

Dave se chystal k odchodu. Měl na sobě modrobílý svetr s vodorovnými pruhy, džíny a koženou bundu. „Proč?“ naježil se Dave. „Žádné kapesné už mi nedáváš.“ Hraním s Plum Nellie si na velké peníze nepřišel, ale na jízdné v metru, nějakou tu skleničku a občas na košili nebo nové boty mu to stačilo.

„Jsou snad peníze jediný důvod, proč mluvit s vlastním otcem?“

Dave pokrčil rameny a následoval ho do pracovny. Byl tu starožitný psací stůl a pár kožených křesel. V krbu doutnal oheň. Na stěně visel obrázek Lloyda v Cambridgi ve třicátých letech. Ten pokoj představoval svatyni všeho nemoderního. Zdálo se, že z toho vane zatuchlost.

„Včera jsem v Reform Clubu narazil na Willa Furbelowa,“ nadhodil Lloyd.

Plešatý Will Furbelow, ředitel Daveovy školy, byl nevyhnutelně známý jako Holochlup.

„Prý ti hrozí, že propadneš u všech zkoušek.“

„Nikdy mi moc nefandil.“

„Jestli propadneš, nedovolí ti pokračovat ve studiu. Bude to konec tvého formálního vzdělání.“

„Díkybohu za to.“

Lloyd se nehodlal nechat vytočit. „Bude ti uzavřen přístup ke všem profesím od a po zet. Na všechny je potřeba složit zkoušky. Další možnost je jít do učení. Můžeš se naučit něco užitečného a měl by sis promyslet, co by se ti mohlo líbit: zedničina, vaření, opravy aut…“

Dave přemýšlel, jestli se otec nezbláznil. „Zedničina?“ opakoval. „Znáš mě vůbec? Já jsem Dave.“

„Netvař se tak nevěřícně. Tohle jsou zaměstnání, která lidi vykonávají, když nemohou složit zkoušky. Pod touto úrovní můžeš být prodavač nebo dělník ve fabrice.“

„Nemůžu uvěřit svým uším.“

„Měl jsem obavy, že to budeš dělat, zavírat oči před skutečností.“

To táta zavírá oči před skutečností, pomyslel si Dave.

„Uvědomuju si, že se dostáváš do věku, kdy můžu očekávat, že už mě nebudeš poslouchat.“

Davea to vylekalo. Tohle je nový přístup. Nic na to neřekl.

„Ale chci, aby ti bylo jasné, jaký je můj postoj. Jestli odejdeš ze školy, budu očekávat, že půjdeš do práce.“

„Já pracuju, dost usilovně. Hraju po večerech třikrát až čtyřikrát do týdne a začali jsme se s Wallim pokoušet psát písničky.“

„Já mám na mysli to, že očekávám, že se budeš sám živit. I když tvoje matka zdědila značný majetek, už dávno jsme se dohodli, že nebudeme podporovat svoje děti v zahálčivosti.“

„Já nezahálím.“

„Ty si myslíš, že to, co děláš, je práce, jenže svět to možná takhle nevidí. V každém případě, jestli tu chceš žít i nadále, budeš se muset podílet na nákladech.“

„Ty myslíš činži?“

„Jestli tomu tak chceš říkat, pak ano.“

„Jasper činži nikdy neplatil a bydlí tu už léta!“

„On ještě studuje. Skládá zkoušky.“

„A co Walli?“

„Zvláštní případ, vzhledem k tomu, odkud přišel; nicméně dřív nebo později se taky bude muset podílet na nákladech.“

Dave promýšlel důsledky. „Takže pokud ze mě nebude zedník nebo prodavač a nevydělám dost peněz s naší skupinou, abych zaplatil nájem, pak…“

„Pak se budeš muset poohlédnout po jiném bydlení.“

„Ty mě vyhodíš.“

Lloyd se zatvářil dotčeně. „Po celý život jsi dostával všechno nejlepší až pod nos: krásný domov, výbornou školu, nejlepší jídlo, hračky a knihy, hodiny klavíru, prázdniny na lyžích. Ale to jsi byl dítě. Teď už jsi skoro dospělý a musíš čelit realitě.“

„Mojí realitě, ne tvojí.“

„Ohrnuješ nos nad prací, jakou vykonávají obyčejní lidé. Ty jsi jiný, jsi rebel. Dobrá. Rebelové platí svou cenu. Dřív nebo později se to musíš naučit. To je všechno.“

Dave chvíli zamyšleně seděl. Pak vstal. „Tak jo,“ řekl. „Pochopil jsem.“ Zamířil ke dveřím.

Při odchodu se ohlédl a viděl, že ho otec pozoruje s podivným výrazem ve tváři.

Myslel na to, ještě když vycházel z domu a zabouchl za sebou domovní dveře. Co vyjadřoval ten pohled? Co znamenal?

Už si kupoval jízdenku na metro a stále o tom přemýšlel. Když sjížděl po eskalátoru, všiml si reklamy na hru nazvanou Dům zlomených srdcí. To je ono, napadlo ho. Tohle vyjadřoval otcův výraz.

Vypadal, že má zlomené srdce.

Poštou přišla malá barevná fotografie Alice a Walli ji dychtivě studoval. Bylo na ní dítě jako každé jiné: drobná růžová tvářička s pozornýma modrýma očima, řídké tmavě hnědé vlásky, flekatý krček. Zbytek byl pevně zabalený v nebesky modré dečce. Přes to všechno pocítil Walli nával lásky a náhlou potřebu chránit to bezmocné stvoření, které zplodil, a pečovat o ně.

Rád by věděl, jestli ji vůbec někdy uvidí.

S fotografií přišla i zpráva od Karolin. Psala, že Walliho miluje a stýská se jí po něm a hodlá požádat východoněmeckou vládu o povolení emigrovat na Západ.

Na obrázku Karolin chová Alici a dívá se do kamery. Karolin přibrala a obličej měla kulatější. Vlasy si stáhla dozadu, takže už jí nerámovaly tvář jako záclonky. Už nepřipomínala všechny ty další hezké dívky z folkového klubu Minnesänger. Teď je z ní matka. Ve Walliho očích ji to činilo ještě žádoucnější.

Ukázal fotografii Daveově matce Daisy. „To je ale krásné děťátko!“ zvolala.

Walli se usmál, ačkoli podle jeho názoru není žádné maličké dítě krásné, ani jeho vlastní.

„Myslím, že má tvoje oči, Walli,“ pokračovala Daisy.

Walliho oči měly mírně orientální vzhled. Soudil, že nějaký jeho vzdálený předek musel být Číňan. Nedokázal poznat, jestli Alice má či nemá podobné oči.

Daisy se dál rozplývala. „A tohle je Karolin.“ Daisy ji nikdy předtím neviděla: Walli žádné fotografie neměl. „To je ale hezká holka.“

„Počkej, až ji uvidíš pěkně oblečenou,“ horlil Walli hrdě. „Lidi se zastavujou a jen koukají.“

„Doufám, že ji uvidíme, jednoho dne.“

Na Walliho štěstí padl stín, jako by mrak zakryl slunce. „Já taky doufám,“ hlesl.

Sledoval novinky z východního Berlína, ve veřejné knihovně pročítal německé noviny a často se vyptával Lloyda Williamse, jehož oborem jako politika byly zahraniční záležitosti. Walli věděl, že dostat se z východního Německa je teď stále těžší: berlínskou zeď zvětšili a naháněla hrůzu ještě víc, bylo tu více stráží a více věží. Karolin by se nikdy nepokusila o útěk, zvlášť teď, kdy má malé dítě. Ale mohla by existovat jiná cesta. Východoněmecká vláda oficiálně neřekla, jestli je legální emigrace možná; oni skutečně ani neoznámili, které oddělení se žádostmi zabývá. Lloyd se však z britského velvyslanectví v Bonnu dozvěděl, že povolení obdrží asi deset tisíc lidí ročně. Třeba bude Karolin jednou z nich.

„Jednoho dne, jsem si jistá,“ řekla Daisy; ale byla jen laskavá.

Walli ukázal obrázek Evii a Hankovi Remingtonovi, kteří seděli v obývacím pokoji a pročítali si scénář. Kords doufali, že natočí film, a Hank chtěl, aby v něm Evie hrála. Teď odložili papíry stranou a rozplývali se nad dítětem.

„Dnes máme přehrávku u Classic Records,“ sdělil Walli Hankovi. „Po škole se sejdu s Davem.“

„Tak hodně štěstí,“ popřál mu Hank. „Budete dělat ‚Love Is It‘?“

„Doufám. Lenny chce ovšem ‚Shake, Rattle and Roll‘.“

Hank zavrtěl hlavou a dlouhé rusé vlasy mu poletovaly kolem obličeje způsobem, který už přiměl milion dospívajících děvčat k radostným výkřikům. „To je strašně staromódní.“

„Já vím.“

Do domu v Great Peter Street neustále přicházeli a zase z něj odcházeli různí lidé. Právě se dostavil Jasper s nějakou ženou, kterou Walli ještě neviděl. „To je moje sestra Anna,“ představil ji.

Anna byla černooká krasavice kolem pětadvaceti. Jasper byl také pohledný: musí to být hezká rodina, pomyslel si Walli. Anna měla pěkně vyvinutou postavu, což nebylo zrovna v módě, teď kdy měly všechny modelky plochý hrudník jako Jean „Krevetka“ Shrimptonová.

Jasper všechny představil. Hank vstal, aby si podal ruku s Annou, a řekl jí: „Doufal jsem, že se s vámi setkám. Jasper mi prozradil, že jste nakladatelská redaktorka.“

„Je to tak.“

„Uvažuju o tom, že bych napsal svůj životní příběh.“

Walli si pomyslel, že Hank je trochu moc mladý, aby ve dvaceti psal svou autobiografii, ale Anna to viděla jinak. „To je úžasný nápad,“ řekla. „Miliony lidí by si ho jistě rády přečetly.“

„Hm, opravdu si to myslíte?“

„Já to vím, i když životopisy nejsou moje parketa – já se zaměřuju na překlady německé a východoevropské literatury.“

„Měl jsem polského strýce, nepomohlo by to?“

Anna se zasmála, bylo to veselé zachechtání, a Walliho si tím získala. Získala si i Hanka a pak se posadili a mluvili o té knize. Walli opustil dům se dvěma kytarami.

Už dříve zjistil, že Hamburk je prudce odlišný od východního Německa, ale Londýn byl znepokojivě jiný – Wallimu připadal jako anarchický prostopášník. Lidé nosili všechno možné oblečení od buřinek po minišaty. Mladíky s dlouhými vlasy bylo vidět tak běžně, že se na ně už nikdo ani nedíval. Politické komentáře byly nejen svobodné, byly i urážlivé. Walliho šokovalo, když viděl v televizi muže napodobujícího premiéra Harolda Macmillana; mluvil jeho hlasem, měl malý stříbrný knírek a pronášel idiotská prohlášení. Williamsova rodina se však srdečně smála.

Walliho ohromilo rovněž množství tmavých tváří. V Německu sice sem tam potkal pár kávově zbarvených tureckých emigrantů, jenže Londýn měl tisíce lidí z karibských ostrovů a z indického subkontinentu. Přišli pracovat do zdejších nemocnic a továren, zaměstnání nacházeli i v dopravě – v autobusech a vlacích. Walli si všiml, že děvčata z Karibiku se oblékají velmi apartně a jsou sexy.

S Davem se setkal u vrat školy a odjeli spolu metrem do severního Londýna.

Dave byl nervózní, to Walli zaznamenal. Walli nervózní nebyl. Věděl, že je dobrý muzikant. Pracoval v Jump Clubu každý večer, a tak slyšel desítky kytaristů a jen zřídka narazil na někoho, kdo nad ním vynikal. Většina si vystačila s několika akordy a spoustou nadšení. Když ale zaslechl někoho dobrého, přestal umývat sklenice a sledoval skupinu a studoval kytaristovu techniku, dokud mu šéf nepřikázal, aby se zase pustil do práce; potom, po návratu domů, sedával ve svém pokoji a napodoboval, co slyšel, dokud to nezahrál dokonale.

Virtuozita z člověka ale bohužel popovou hvězdu neudělá. Bylo v tom něco víc: šarm, pěkný vzhled, správné oblečení, publicita, chytré vedení a především dobré písničky.

A Plum Nellie dobrou písničku má. Walli s Davem zahráli „Love Is It“ zbytku skupiny a předvedli ji při několika vystoupeních v rušném vánočním období. Měla dobrou odezvu, ačkoli – jak zdůraznil Lenny – nedá se na to tancovat.

Jenže Lenny s tím na přehrávku jít nechtěl. „Tenhle druh muziky nám nesedí,“ konstatoval. Měl stejný dojem jako Kords: pro rockovou kapelu je to příliš líbivé a sentimentální.

Od stanice metra zamířili Walli s Davem k velké staré budově, kterou odhlučnili a přeměnili na nahrávací studio. Čekali v hale. Ostatní se objevili o pár minut později. Recepční je všechny požádala, aby podepsali kus papíru, prý „pro pojištění“. Wallimu to připadalo spíš jako smlouva. Dave se při čtení textu mračil, ale všichni ho podepsali.

Po několika minutách se otevřely dveře do místnosti a přišoural se nevábně působící mladík. Měl na sobě svetr do véčka s košilí a kravatou a kouřil ubalenou cigaretu. „Tak jo,“ řekl na úvod a odhodil si vlasy z očí. „Už jsme na vás skoro připravený. Jste v nahrávacím studiu poprvý?“

Připustili, že je tomu tak.

„Takže naše práce je, abyste zněli co možná nejlíp, takže jen sledujte naše pokyny, oukej?“ Tvářil se, jako že jim prokazuje velkou milost. „Pojďte do studia a zapojte se a my si to vemem odtamtud.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Dave.

„Laurence Grant.“ Neřekl, co přesně má na starosti, a Walli si domyslel, že je to obyčejný poskok, který se snaží dělat důležitého.

Dave představil sebe a skupinu, což přimělo Laurence k netrpělivému vrtění; pak šli dovnitř.

Studio byla rozlehlá, matně osvícená místnost. Na jedné straně stálo standardní piano Steinway, velmi podobné nástroji ve Walliho domově ve východním Berlíně. Ležel na něm vatovaný přehoz a částečně ho ukrýval závěs z přikrývek. Lenny se k němu posadil a zahrál řadu akordů po celé klávesnici. Klavír měl teplý tón charakteristický pro steinwaye. Na Lennyho to zřejmě zapůsobilo.

Bicí souprava byla připravená. Lew si přinesl vlastní virbl a chystal se ho vyměnit.

„S bubnama je něco špatně?“ zeptal se Laurence.

„Ne, já jenom že jsem zvyklej na vlastní virbl.“

„Náš je k natáčení mnohem vhodnější.“

„Tak jo.“ Lew si opět vzal vlastní buben a na jeho místo postavil studiový virbl.

Na podlaze stály tři zesilovače, jejich světla ukazovala, že jsou připravené. Walli a Dave se zapojili do dvou modelů Vox AC-30 a Buzz si vzal větší Ampeg bass amp. Otočili se ke klavíru.

„Nevidím zbytek skupiny,“ upozornil Lenny. „Musíme tu mít tenhle závěs?“

„Jo, musíme,“ řekl Laurence.

„K čemu to je?“

„To je pohlcovač zvuku.“

Walli poznal z Lennyho výrazu, že není o nic moudřejší, ale nechal to být.

Z jiných dveří vyšel muž ve středních letech ve svetru. Kouřil. Podal ruku Daveovi, s kterým se očividně setkal již dřív, a pak se představil ostatním členům skupiny. „Já jsem Eric Chapman a budu produkovat vaši nahrávku,“ sdělil jim.

Tak tohle je člověk, který drží v rukou naši budoucnost, pomyslel si Walli. Jestli se mu bude zdát, že jsme dobří, natočíme desky. Jestli ne, není ke komu se odvolat. Co se mu asi tak líbí? Nevypadá jako rocker. Spíš jako Frank Sinatra.

„Vyrozuměl jsem, že jste tohle ještě nedělali,“ pokračoval Eric. „Ale ono na tom vlastně nic není. Především je nejlepší nevšímat si toho zařízení a snažit se uvolnit a hrát, jako by to bylo normální vystoupení. Když uděláte nějakou menší chybu, klidně hrajte dál.“ Ukázal na Laurence. „Tady Larry je takovej náš poskok, takže si mu řekněte o všechno, co potřebujete: čaj, kafe, nějaký extra kabel, cokoli.“

Walli ještě neslyšel anglické slovo „poskok“, ale dokázal uhodnout, co to znamená.

„Je tu jedna věc, Eriku,“ ozval se Dave. „Náš bubeník Lew si přinesl vlastní virbl, protože se s ním cítí líp.“

„Co je to za typ?“

„Ludwig Oyster Black Pearl,“ odpověděl Lew.

„To by mělo bejt v pořádku,“ přikývl Eric. „Tak si ho vyměň.“

„Musíme tu mít tenhle pohlcovač?“ zeptal se Lenny.

„Bohužel musíme,“ odpověděl Eric. „Brání mikrofonu u klavíru, aby nebral moc zvuků od bicích.“

Eric tedy ví, o čem mluví, pomyslel si Walli, a Larry kecá blbosti.

„Jestli se mi budete líbit,“ řekl Eric, „promluvíme si o tom, co bude dál. Jestli ne, nebudu chodit kolem horký kaše: řeknu vám na rovinu, že nejste to, co hledám. Je to všem jasný?“

Všichni přisvědčili, že ano.

„Tak fajn, zkusíme to.“

Eric a Larry odešli zvukotěsnými dveřmi a znovu se objevili za vnitřním oknem. Eric si nasadil sluchátka a promluvil do mikrofonu; skupina uslyšela jeho slova vycházet z malého reproduktoru na zdi. „Připraveni?“

Byli připraveni.

„Nahráváme. Plum Nellie, přehrávka první. Je to vaše, mládenci.“

Lenny spustil na piano boogie-woogie. Na steinwayi to znělo úžasně. Po čtyřech taktech do toho vstoupili ostatní jako hodinky. Tenhle kousek hráli při každém vystoupení; dokázali by to i ze spaní. Lenny se snažil ze všech sil, přidával vokální ozdůbky ve stylu Jerryho Lee Lewise. Když dohráli, Eric pásku přetočil zpět bez komentáře.

Wallimu se zdálo, že to znělo dobře. Jenže co si myslí Eric?

„Hrajete to dobře,“ oznámil jim přes intercom, když skončili. „A teď, nemáte tam něco modernějšího?“

Zahráli „Hoochie Coochie Man“. Piano podle Walliho znovu znělo báječně, mollové akordy duněly.

Eric je požádal, aby obě písně zahráli ještě jednou, a oni vyhověli. Poté vyšel ze zvukařské kabiny. Posadil se na zesilovač a zapálil si cigaretu. „Slíbil jsem, že vám to řeknu na rovinu, tak to řeknu.“ Walli hned poznal, že je odmítne. „Hrajete dobře, ale jste staromódní. Svět nepotřebuje dalšího Jerryho Lee Lewise nebo Muddyho Waterse. Já hledám další nejohromnější věc, a to vy nejste. Je mi líto.“ Dlouze potáhl z cigarety a vyfoukl kouř. „Tu pásku si můžete vzít a dělejte si s ní, co chcete. Děkuju, že jste přišli.“ Vstal.

Všichni se po sobě dívali. Ve všech tvářích bylo vepsáno zklamání.

Eric se vrátil do zvukařské kabiny a Walli přes sklo pozoroval, jak vytahuje z magnetofonu cívku s nahrávkou.

Walli se zvedl a chystal se sbalit si kytaru.

Dave foukl do mikrofonu a ten zvuk zesílil: všechno bylo ještě zapnuté. Zabrnkal akord. Walli zaváhal. Co má Dave za lubem?

Dave začal zpívat „Love Is It“.

Walli se okamžitě přidal a zpívali dvojhlasně. Lew se zapojil tichým bubnových doprovodem a Buzz hrál jednoduchou basovou linku. Nakonec se připojil Lenny s pianem.

Hráli asi dvě minuty a pak Larry všechno vypnul a skupinu umlčel.

Bylo po všem a oni propadli. Walli byl zklamanější, než by byl čekal. Byl si tolik jistý, že jejich skupina je dobrá. Proč to Eric nepoznal? Sundal popruh na kytaře.

Pak se Eric vrátil. „Co tohle sakra bylo?“ vybafl na ně.

„Jedna nová písnička, kterou jsme se zrovna naučili,“ odpověděl Dave. „Líbila se vám?“

„To je něco úplně jinýho,“ přisvědčil Eric. „Proč jste přestali?“

„Larry nás vypnul.“

„Zapni je zase, Larry, ty pitomče,“ obořil se na Larryho Eric. Pak se obrátil k Daveovi. „Kde jste tu písničku sebrali?“

„Napsal ji pro nás Hank Remington,“ odpověděl Dave.

„Ten z Kords?“ Eric se tvářil očividně skepticky. „Proč by psal pro vás písničku?“

Dave byl stejně otevřený. „Protože chodí s mou sestrou.“

„Aha. Tím se to vysvětluje.“

Než se Eric vrátil do kabiny, promluvil tiše k Larrymu. „Jdi zavolat Paulu Contimu,“ požádal ho. „Bydlí hned za rohem. Jestli bude doma, řekni mu, ať sem hned zaskočí.“

Larry odešel.

Eric se vrátil do kabiny. „Nahráváme,“ oznámil přes intercom. „Kdykoli budete připraveni.“

Zopakovali písničku.

Eric řekl jen dvě slova. „Znova prosím.“

Když ji zahráli a zazpívali podruhé, vyšel opět ven. Walli měl obavu, že jim oznámí, že to nakonec není dost dobré. „Uděláme to ještě jednou,“ rozhodl. „Tentokrát nahrajeme jen doprovod a zpěv potom.“

„Proč?“ zeptal se Dave.

„Protože hrajete líp, když nemusíte zpívat, a zpíváte líp, když nemusíte hrát.“

Nahráli tedy nástroje a pak zazpívali; nahranou hudbu dostávali do sluchátek. Potom Eric vyšel z kabiny a poslouchal s nimi. Připojil se k nim dobře oblečený mladík s beatlesovským účesem: Paulo Conti, usoudil Walli. Proč je tady?

Vyposlechli mixovanou nahrávku, přičemž Eric seděl na zesilovači a kouřil.

„Líbí se mi to. Hezká písnička,“ pronesl Paulo s londýnským akcentem, když to skončilo.

Vypadal sebevědomě a autoritativně, ačkoli mu bylo teprve kolem dvaceti. Wallimu vrtalo hlavou, jaké právo má na svůj názor.

Eric potáhl z cigarety. „No, možná že něco máme,“ prohlásil. „Ale je tu problém. Piano je špatné. Nechci vás urazit, Lenny, ale styl a la Jerry Lee Lewis je trochu těžkopádný. Tady Paulo vám ukáže, co mám na mysli. Nahrajeme to znovu s Paulem u piana.“

Walli pohlédl na Lennyho. Zdálo se mu, že se tváří vztekle, ale ovládal se. Zůstával sedět u piana. „Povězme si to na rovinu, Eriku,“ řekl. „Tohle je moje skupina. Nemůžete mě odtud vyšoupnout a přivést si sem Paula.“

„S tím bych si hlavu na vašem místě nelámal, Lenny,“ opáčil Eric. „Paulo hraje s Královským národním symfonickým orchestrem a vydal už tři alba Beethovenových sonát. On nechce hrát v nějaké popové skupině. Kéž by chtěl – znám jich víc než pět, kde by ho přijali rychleji, než vyslovíte hitparáda.“

Lenny vypadal směšně. „Tak jo, pokud si rozumíme,“ pronesl agresivně.

Zahráli písničku znovu a Wallimu bylo okamžitě jasné, co měl Eric na mysli. Paulo hrál lehké trylky pravou rukou, jednoduché akordy levou a písničce to svědčilo mnohem lépe.

Nahráli to znovu s Lennym. Snažil se hrát jako Paulo a docela mu to šlo, ale ten styl prostě neměl.

Nahráli instrumentální doprovod ještě dvakrát, jednou s Paulem a jednou s Lennym; pak nahráli třikrát vokální part. Konečně byl Eric spokojený. „No a teď,“ řekl, „potřebujeme stranu B. Co máte podobnýho?“

„Moment,“ zarazil ho Dave. „Znamená to, že jsme ten konkurz udělali?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Eric. „Myslíš si, že bych si dával takovouhle práci se skupinou, kterou hodlám odmítnout?“

„Takže… ‚Love Is It‘ od Plum Nellie vyjde jako deska?“

„To sakra doufám. Jestli mě s tím šéf pošle do háje, dávám výpověď.“

Walliho překvapilo, že Eric má šéfa. Až dosud působil dojmem, že on je šéf. Byl to nepodstatný klam, ale Walli ho zaznamenal.

„Myslíte, že to bude hit?“ zeptal se Dave.

„Nedělám prognózy – na to jsem v téhle branži už moc dlouho. Ale kdybych si myslel, že to bude omyl, nebavil bych se tu s váma a seděl bych v hospodě.“

Dave se rozhlédl po kamarádech ze skupiny a zeširoka se usmíval. „Udělali jsme konkurz,“ řekl.

„To jste udělali,“ potvrdil Eric netrpělivě. „A co teda máte na stranu B?“

„Jste připravený na dobrou zprávu?“ zeptal se Eric Chapman po telefonu Davea Williamse o měsíc později. „Jedete do Birminghamu.“

Dave nejdřív nevěděl, co to znamená. „Proč?“ nechápal. Birmingham je průmyslové město ležící téměř dvě stě kilometrů na sever od Londýna. „Co je v Birminghamu?“

„Televizní studio, kde natáčejí Iťs Fab!, troubo.“

„Aha!“ Daveovi se náhle vzrušením nedostávalo dechu. Eric mluví o populární show, která představuje popové skupiny otvírající pusu do playbacku jejich nahrávek. „My jsme tam?“

„Samozřejmě! ‚Love Is It‘ bude jejich Hot Tip týdne.“

Deska byla venku pět dní. Jednou ji hráli na BBC Light Programme a několikrát na Radio Luxembourg. K Daveovu překvapení Eric nevěděl, kolik kopií se do současnosti prodalo: nahrávací firma moc prodeje nahrávek nesledovala.

Eric jim postoupil verzi s Paulem u piana. Lenny předstíral, že si toho nevšiml.

Eric se choval k Daveovi jako k vedoucímu skupiny, přesto, co mu Lenny dřív řekl. „Máte něco slušnýho na sebe?“ zeptal se.

„Obyčejně nosíme červený košile a černý džíny.“

„Tohle je černobílá televize, takže snad to bude vypadat dobře. Dohlídni na to, aby si všichni umyli vlasy.“

„Kdy tam pojedeme?“

„Pozítří.“

„Budu se muset uvolnit ze školy,“ mračil se Dave. Možná s tím budou problémy.

„Možná budeš muset odejít ze školy, Dave.“

Dave naprázdno polkl. Vrtalo mu hlavou, jestli je to pravda.

„Sejdeme se v deset dopoledne na Euston Station. Budu mít vaše lístky,“ zakončil hovor Eric.

Dave zavěsil a zíral na telefon. Bude v It’s Fab!

Začínalo to vypadat, že by se skutečně mohl živit zpěvem a hrou na kytaru. Jak se tato vyhlídka zdála být reálnější, jeho strach z jiných možností vzrostl. Jaké by to teď bylo zklamání, kdyby si musel nakonec obstarat nějakou pravidelnou práci.

Okamžitě obvolal ostatní členy skupiny, ale rozhodl se, že svou rodinu bude informovat až potom. Existovalo příliš velké riziko, že se ho otec pokusí zastavit.

Po celý večer si nechával to vzrušující tajemství pro sebe. Další den v poledne požádal, aby směl zajít za ředitelem, starým Holochlupem.

V pracovně ředitele se Dave cítil vystrašený. V dřívějších dobách své školní docházky dostal v této kanceláři několikrát výprask rákoskou za takové přestupky, jako je běhání po chodbách.

Vysvětlil situaci a předstíral, že neměl čas obstarat si omluvenku od otce.

„Zdá se mi, že si budete muset vybrat mezi slušným vzděláním a kariérou popového zpěváka,“ řekl pan Furbelow; při slovech „popového zpěváka“ udělal znechucenou grimasu. Tvářil se, jako by ho požádali, aby snědl plechovku studeného psího žrádla.

Davea napadlo, že řekne Moje ambice je vlastně stát se pasákem nějaké prostitutky, ale Furbelowův smysl pro humor byl stejně nedostatečný jako jeho vlasový porost. „Řekl jste mému otci, že neudělám žádnou zkoušku a že mě vyhodíte ze školy.“

„Jestliže se vaše práce rychle nezlepší a jestliže v důsledku toho nesložíte potřebné všeobecné zkoušky, nepostoupíte do posledního ročníku,“ vysvětlil ředitel s prudérní přesností. „O to více důvodů, proč nesmíte ve škole nadále chybět, abyste se objevil v nějakých podřadných televizních programech.“

Davea napadlo, že vznese námitky ohledně „podřadných“, ale došel k rozhodnutí, že je to ztracená věc. „Myslel jsem si, že byste mohl považovat návštěvu televizního studia za poučnou zkušenost,“ pronesl uvážlivě.

„Ne. Dnes se mluví až moc o poučných ‚zkušenostech‘. Poučení se člověku dostane ve škole.“

Přestože Furbelow projevoval paličatou umanutost, Dave se ho i nadále pokoušel přesvědčit. „Rád bych si zvolil povolání muzikanta.“

„Ale vždyť nejste ani členem školního orchestru.“

„Oni nepoužívají žádné nástroje vynalezené za posledních sto let.“

„A dobře dělají.“

Daveovi připadalo čím dál těžší, aby se ovládl. „Hraju docela dobře na elektrickou kytaru.“

„Tomu já neříkám hudební nástroj.“

Dave sice věděl, že to není správné, ale dovolil, aby mu hlas vyzývavě stoupl. „A co je to tedy?“

Furbelow zvedl bradu a zatvářil se povýšeně. „Spíš takové negerské rámusidlo.“

To na chvíli Davea umlčelo. Vzápětí vypěnil. „To je jen záměrná ignorance!“ zvolal.

„Neopovažujte se se mnou mluvit tímto způsobem.“

„Vy jste nejen ignorant, jste i rasista!“

Furbelow vstal. „Okamžitě odtud vypadněte.“

„Myslíte si, že je v pořádku, když vyhlašujete svoje sprosté předsudky jen proto, že jste vypatlaný ředitel školy pro bohaté děti!“

„Buďte zticha!“

„Nikdy,“ odsekl Dave a odešel.

Na chodbě před ředitelnou došel k závěru, že se teď nemůže vrátit do třídy.

O chvíli později si uvědomil, že nemůže zůstat ve škole.

Původně to neměl v úmyslu, ale v tom okamžiku vyšinutí školu ve skutečnosti opustil.

No tak ať, pomyslel si; a opustil i budovu.

Zašel do nejbližší kavárny a objednal si vejce a hranolky. Spálil za sebou mosty. Poté co nazval ředitele ignorantem, vypatlancem a rasistou, ho zpátky nevezmou, ať se stane cokoli. Byl vyděšený a zároveň se cítil osvobozený.

Nelitoval však toho, co udělal. Dostal možnost stát se popovou hvězdou – a škola chtěla, aby si ji nechal vyklouznout mezi prsty!

Paradoxně se nyní ocitl v rozpacích, co si počít s nově nabytou svobodou. Několik hodin se potuloval po ulicích a pak se vrátil ke školním vratům a čekal na Lindu Robertsonovou.

Po škole ji doprovodil domů. Celá třída si přirozeně jeho nepřítomnosti všimla, ale učitelé mlčeli. Když jí Dave vyprávěl, co se stalo, ohromilo ji to. „Takže ty stejně pojedeš do Birminghamu?“

„To si piš.“

„Budeš muset odejít ze školy.“

„Už jsem z ní odešel.“

„Co budeš dělat?“

„Jestli bude z té desky hit, budu si moct dovolit vlastní byt s Wallim.“

„Páni. A jestli ne?“

„Pak jsem v průšvihu.“

Pozvala ho dovnitř. Její rodiče byli pryč, a tak šli do její ložnice, jak už to udělali dřív. Líbali se a ona mu dovolila, aby jí hladil prsa; poznal ale, že má starosti. „Co se děje?“ zeptal se.

„Bude z tebe hvězda,“ odpověděla. „Vím to.“

„Copak nejsi ráda?“

„Vrhnou se na tebe spousty mladých koček a ty ti dovolí všechno.“

„To doufám!“

Rozplakala se.

„Dělal jsem si legraci,“ utěšoval ji. „Promiň!“

„Býval jsi takový prima klouček, s kterým jsem si ráda povídala,“ štkala. „Žádná z holek ti ani nechtěla dát pusu. Pak jsi vstoupil do té skupiny a stal se z tebe nejsuprovější kluk ve škole a všechny mi tě záviděly. Teď budeš slavný a já o tebe přijdu.“

Pomyslel si, že Linda chce, aby řekl, že jí bude věrný, ať to stojí, co chce, a byl v pokušení přísahat jí nehynoucí lásku; ale držel se zpátky. Měl ji opravdu rád, ale nebylo mu ještě ani šestnáct a věděl, že je příliš mladý na to, aby se vázal. Nechtěl však ranit její city, a tak prohodil: „Uvidíme, co se bude dít, ano?“

Postřehl na její tváři zklamání, i když ho rychle zakryla. „Dobrý nápad,“ přikývla. Osušila si slzy a pak sešli do kuchyně a pili čaj a jedli čokoládové sušenky, dokud nepřišla domů její matka.

Když se vrátil do Great Peter Street, nezaznamenal nic neobvyklého, a tak z toho vyvodil, že ještě ze školy nevolali. Holochlup bezpochyby raději napíše dopis. To Daveovi poskytlo den odkladu.

Rodičům neřekl nic až do následujícího dne ráno. Otec odešel v osm. „Nejdu do školy,“ oznámil Dave matce.

Neztratila nervy. „Pokus se pochopit cestu, kterou tvůj otec urazil,“ řekla mu. „Jak víš, byl nemanželský. Jeho matka pracovala v robotárně v East Endu, než vstoupila do politiky. Jeho dědeček byl horník. A tvůj otec přesto šel na jednu z nejlepších světových univerzit, a když mu bylo jednatřicet, stal se ministrem v britské vládě.“

„Ale já jsem jiný!“

„Samozřejmě že jsi, ale jemu to připadá, jako bys chtěl odhodit všechno, čeho on, jeho rodiče a prarodiče dosáhli.“

„Musím žít vlastní život.“

„Já vím.“

„Odešel jsem ze školy. Pohádal jsem se se starým Holochlupem. Nejspíš od něj dneska dostanete dopis.“

„Panebože. Pro otce bude těžké ti to odpustit.“

„Já vím. Odcházím taky z domova.“

Rozplakala se. „Kam půjdeš?“

Daveovi bylo také do pláče, ale ovládl se. „Pár dní zůstanu v Ymce a pak si seženu byt s Wallim.“

Položila mu ruku na paži. „Jenom se nezlob na tátu. Tolik tě miluje.“

„Já se nezlobím,“ bránil se Dave, přestože se vlastně zlobil. „Já jen nechci, aby mě brzdil, to je všechno.“

„Ach bože,“ povzdechla si. „Jsi stejně divoký, jako jsem byla já, a zrovna tak paličatý.“

Davea to překvapilo. Věděl, že se poprvé nešťastně provdala, ale i tak si matku nedovedl představit jako divokou.

„Doufám, že tvoje chyby nebudou tak zlé, jako byly ty moje,“ dodala.

Když odcházel, dala mu všechny peníze, které měla v peněžence.

Walli čekal v hale. Odešli z domu s kytarami. Jakmile se ocitli na ulici, všechny pocity lítosti se vypařily a Dave se začal cítit vzrušený a stísněný zároveň. Bude v televizi! Ale vsadil na to vše. Kdykoli si připomněl, že odešel ze školy i z domova, trochu se mu zatočila hlava.

Jeli metrem na Euston. Dave musí zajistit, aby jejich televizní vystoupení bylo úspěšné. To je prvořadé. Kdyby se deska neprodávala, pomyslel si pln strachu, a Plum Nellie by propadli, co pak? Třeba by musel mýt sklenice v Jump Clubu jako Walli.

Co by mohl udělat, aby lidi přiměl desku kupovat?

Neměl ani ponětí.

Eric Chapman čekal navlakovém nádraží v obleku s jemným proužkem. Buzz, Lew a Lenny už tu byli. Naložili kytary do vlaku. Bubny a zesilovače se dopravovaly zvlášť, Larry Grant je do Birminghamu odvezl dodávkou; drahocenné kytary by mu ale nikdo nesvěřil.

Ve vlaku se Dave obrátil k Erikovi. „Díky, že jste nám koupil lístky.“

„Neděkuj mi. Výdaje se vám odečtou z honoráře.“

„Takže… televizní společnost vyplatí naše honoráře vám?“

„Ano, a já si vezmu pětadvacet procent plus výdaje a zbytek vám vyplatím.“

„Proč?“ zeptal se Dave.

„Protože jsem váš manažer, proto.“

„Vážně? To jsem nevěděl.“

„No, podepsal jsi smlouvu.“

„Vážně?“

„Ano, jinak bych vás nenahrával. Vypadám snad jako pracovník charity?“

„Aha – to byl ten papír, co jsme podepsali před nahráváním?“

„Přesně tak.“

„Ona říkala, že to je kvůli pojištění.“

„To taky.“

Dave měl pocit, že na něj ušili boudu.

„Ten pořad bude v sobotu, Eriku. Jak to, že tam jedeme ve čtvrtek?“ zeptal se Lenny.

„Většina se předtáčí. Jen pár čísel se předvádí živě ten den.“

Davea to překvapilo. Pořad vzbuzoval zdání veselé party plné mládeže, která tančí a bezvadně se baví. „Bude tam publikum?“ zeptal se.

„Dneska ne. Musíte dělat, že zpíváte pro tisíc vřeštících holek, co si kvůli vám čůrají do kalhot.“

„To je brnkačka,“ prohodil Buzz, hráč na basu. „Pro pomyslný holky hraju od třinácti.“

Byl to vtip, ale Eric se toho chytil. „Ne, má pravdu. Dívejte se do kamery a představujte si tu nejhezčí holku, jakou znáte, jak tam stojí a sundavá si podprsenku. Dejte na mě, že vám to na obličeji vykouzlí přesně ten správnej úsměv.“

Dave si uvědomil, že se usmívá už teď. Možná že Erikův trik funguje.

Do studia se dostali v jednu. Nebylo to tu moc elegantní. Spíš ušmourané, jako někde v továrně. Části, které se objevily v kameře, měly pouťové pozlátko, ale všechno mimo záběr bylo odřené a upatlané. Kolem Plum Nellie přecházeli lhostejně zaneprázdnění lidé. Dave měl pocit, že každý vidí, že je nováček.

Když přišli, na jevišti byla skupina nazvaná Billy and the Kids. Deska hrála hlasitě hudbu a oni zpívali a k tomu hráli, ale neměli mikrofony a jejich kytary nebyly zapojené. Dave od přátel věděl, že většina diváků nepozná, že výstup jede na playback, a divil se, jak můžou být lidé tak prostoduší.

Lenny se tvářil pohrdavě na desku rozjařených Billy and the Kids, na Davea však udělali dojem. Smáli se a gestikulovali směrem k neexistujícímu publiku, a když písnička skončila, klaněli se a mávali, jako by děkovali za bouři potlesku. Pak to celé předvedli ještě jednou a jejich energie a kouzlo nepolevily. Takhle se chovají profesionálové, uvědomil si Dave.

Šatna přidělená Plum Nellie byla prostorná a čistá, stála zde velká zrcadla s osvětlením a lednice plná limonád. „Tohle je lepší, než na co jsme zvyklí,“ prohlásil Lenny. „Na hajzlíku je dokonce role toaletního papíru!“

Dave si oblékl červenou košili a pak se opět vrátil, aby pozoroval filmování. Na scéně byla zrovna Mickie McFee. Měla řadu hitů z padesátých let a toto byl její comeback. Je jí nejmíň třicet, hádal Dave, ale v růžovém svetru, který těsně obepínal ňadra, vypadala sexy. Měla úžasný hlas. Zpívala soulovou baladu nazvanou „It Hurts too Much“, a její hlas zněl jako hlas černošky. Jaké to asi je, přemítal Dave, mít tolik sebevědomí? Byl tak rozechvělý, že cítil, jako by měl žaludek plný červů.

Kameramanům a technikům se Mickie líbila – patřili převážně ke starší generaci –, a když skončila, zatleskali.

Slezla z jeviště a spatřila Davea. „Ahoj, kloučku,“ pozdravila ho.

„Byla jste úžasná,“ pochválil ji Dave a představil se.

Zeptala se ho na skupinu. Vyprávěl jí o Hamburku, ale přerušil je muž ve svetru s kosočtvercovým vzorem. „Plum Nellie na scénu, prosím,“ vyzval je muž potichu. „Promiň, že ruším, cukroušku Mickie.“ Obrátil se k Daveovi. „Já jsem Kelly Jones, producent.“ Prohlédl si Davea odshora dolů. „Vypadáš super. Vem si kytaru.“ Znovu se obrátil k Mickie. „Můžeš si ho dát pozdějc.“

„Nech holce šanci hrát nedobytnou,“ protestovala.

„To se nikdy nestane, pusinko.“

Mickie zamávala na rozloučenou a zmizela.

Dave přemýšlel, jestli mysleli vážně jediné slovo, které řekli.

Na přemýšlení měl však málo času. Skupina vylezla na scénu a tam jim ukázali, kam se postavit. Lenny si jako obvykle ohrnul límec košile, tak jak to dělával Elvis. Dave se napomínal, aby nebyl nervózní: bude jen předstírat, takže tu písničku nemusí ani správně zahrát! A pak už byli v tom, Walli brnkal předehru a deska začala.

Dave pohlédl na řady prázdných sedadel a představil si Mickie McFee, jak si přetahuje růžový svetr přes hlavu a odhaluje černou podprsenku. Usmál se šťastně do kamery a nasadil druhý hlas.

Deska měla dvě minuty, ale zdálo se, že skončila za pět vteřin.

Očekával, že je požádají, aby písničku opakovali. Všichni zůstali na scéně. Kelly Jones cosi hučel do Erika. Po chvilce oba přistoupili ke skupině. „Technický problém, hoši,“ oznámil jim Eric.

Davea se zmocnil strach, že je s jejich výkonem něco špatně a televizní vystoupení se možná zruší.

„Jaký technický problém?“ chtěl vědět Lenny.

„Jste to vy, Lenny,“ odpověděl Eric. „Je mi líto.“

„O čem to mluvíte?“

Eric pohlédl na Kellyho a ten řekl: „Tahle show je o děckách s módním oblečením a beatlesovskými vlasy, co si divoce užívají poslední hity. Je mi líto, Lenny, ale vy nejste děcko a váš účes je pět let za módou.“

„No, to mě moc mrzí,“ odsekl Lenny vztekle.

„Oni chtějí, aby skupina vystoupila bez vás, Lenny,“ dodal Eric.

„Na to zapomeňte,“ prohlásil Lenny. „Je to moje skupina.“

Dave byl zděšený. Obětoval pro tohle všechno! „Poslyšte, co kdyby si Lenny sčesal vlasy dopředu a ten límec si obrátil dolů?“ navrhl.

„To neudělám,“ odmítl Lenny.

„A stejně bude vypadat starý,“ připojil se Kelly.

„Mně je to fuk,“ prohlásil Lenny. „Buď tu budeme všichni, nebo nikdo.“ Rozhlédl se po skupině. „V pořádku, hoši?“

Nikdo nic neřekl.

„V pořádku?“ opakoval Lenny.

Dave měl strach, ale přiměl se, aby odpověděl. „Mrzí mě to, Lenny, ale my tuhle šanci nemůžeme propást.“

„Vy hajzlové,“ obořil se na ně Lenny vztekle. „Nikdy jsem vám neměl dovolit to přejmenování. Guardsmen byli úžasný rokenrolový combo. Teď je to skupina školáků nazvaná Plum zasraná Nellie.“

„Takže,“ vmísil se Kelly, „vy jděte zpátky na scénu bez Lennyho a předveďte se znovu.“

„A mě vyhodíte z mojí vlastní skupiny?“ zeptal se Lenny.

Dave se cítil jako zrádce. „Je to jen pro dnešek,“ navrhl.

„Ne, není,“ nesouhlasil Lenny. „Jak můžu říct kamarádům, že moje skupina je v telce a já tam nejsem? Do prdele. Všechno, nebo nic. Jestli teď odejdu, odejdu nafurt.“

Nikdo nic neřekl.

„Tak jo,“ prohlásil Lenny a odešel ze studia.

Všichni vypadali zahanbeně.

„To bylo brutální,“ ošíval se Buzz.

„To je šoubyznys,“ upozornil je Eric.

„Pojďte to dát ještě jednou, prosím,“ vybídl je Kelly.

Dave měl obavy, že po té traumatické hádce nebude schopný poskakovat tak vesele, ale ke svému údivu to zvládl dobře.

Předvedli tu písničku dvakrát a Kelly řekl, že se mu jejich výstup moc líbí. Poděkoval jim za pochopení a vyslovil naději, že se v show zase brzy objeví.

Když se skupina vrátila do šatny, Dave se zdržel ve studiu a na chvíli se posadil do prázdného hlediště. Byl emocionálně vyčerpaný. Absolvoval svůj televizní debut a zradil bratrance. Nemohl si pomoct, aby si nepřipomněl všechny užitečné rady, které mu Lenny poskytl. Jsem nevděčný šmejd, pomyslel si.

Mířil za ostatními do šatny, když v otevřených dveřích jiné šatny spatřil Mickie McFee se sklenicí v ruce. „Máš rád vodku?“ zeptala se.

„Nevím, jak to chutná,“ přiznal Dave.

„Ukážu ti.“ Kopnutím zavřela dveře, objala ho kolem krku a políbila ho s otevřenými ústy. Její jazyk chutnal trochu jako gin. Dave ji také nadšeně políbil.

Vymanila se mu z objetí, přilila do sklenice vodku a pak mu ji podala.

„Ne, vypij to ty,“ odmítl. „Já to mám radši takhle.“

Vyprázdnila sklenku a pak ho znovu políbila. „Panejo, ty jsi ale živá hračka,“ dodala po chvíli.

Potom ustoupila a k Daveovu ohromení a radosti si stáhla přes hlavu růžový svetr a odhodila ho stranou.

Měla na sobě černou podprsenku.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Dimkova babička Katěrina zemřela na infarkt ve věku sedmdesáti let. Pohřbili ji na Novoděvičím hřbitově, v malém parku plném památníků a kapliček. Náhrobní kameny byly hezky ozdobené sněhem a připomínaly řezy dortů s cukrovou polevou.

Toto prestižní místo posledního odpočinku bylo vyhrazené pro přední občany: Katěrinu tu pochovali proto, že jednoho dne bude v tomtéž hrobě ležet i dědeček Grigorij, hrdina Říjnové revoluce. Byli manželé téměř padesát let. Dimkův dědeček vypadal omámeně a nechápavě, když jeho celoživotní družku spouštěli do promrzlé země.

Dimka přemýšlel, jaké to asi je, milovat nějakou ženu půl století a pak ji náhle, mezi dvěma údery srdce, ztratit. „Měl jsem takové štěstí, že jsem ji měl,“ opakoval Grigorij stále. „Takové štěstí.“

Takovéhle manželství je nejspíš ta nejlepší věc na světě, myslel si Dimka. Milovali se a byli spolu šťastní. Jejich láska přežila dvě světové války a revoluci. Měli děti a vnoučata.

Co lidé řeknou o Dimkově manželství, přemítal, až jeho spustí do moskevské půdy, možná za padesát let ode dneška? „Žádného člověka nemůžeme nazvat šťastným, dokud nezemře,“ řekl dramatik Aischylos: Dimka slyšel tento citát na univerzitě a stále si ho pamatoval. Mladický příslib může zmařit pozdější tragédie; utrpení je často odměněno moudrostí. Podle rodinné legendy dala mladá Katěrina přednost Grigorijovu gangsterskému bratru Lvovi, ten však utekl do Ameriky a svou těhotnou dívku opustil. Grigorij se s ní oženil a vychoval Voloďu jako svého syna. Jejich štěstí mělo nepříznivý začátek a dokládalo Aischylovo tvrzení.

Další neočekávané těhotenství odstartovalo Dimkovo manželství. Možná mohou s Ninou dopadnout stejně šťastně jako Grigorij a Katěrina.

Toužil po tom, navzdory svým citům k Nataliji. Kéž by na ni dokázal zapomenout.

Pohlédl přes hrob na strýčka Voloďu a tetu Zoju a jejich dvě dospívající děti. Z padesátileté Zoji vyzařovala klidná krása. Tohle bylo další manželství, které se zdálo přinášet trvalé štěstí.

U vlastních rodičů si tak jistý nebyl. Nebožtík otec byl chladný člověk, nejspíš v důsledku toho, že pracoval u tajné policie: jak by mohli lidé, kteří vykonávají tak krutou práci, být milující a soucitní? Dimka spočinul pohledem na své matce Aně, která plakala nad ztrátou vlastní matky. Od doby, co otec zemřel, vypadala šťastnější.

Koutkem oka zabloudil k Nině. Byla vážná, ale oči měla suché. Je šťastná, že se za něj provdala? Už jednou se předtím rozvedla, a když se s ní Dimka seznámil, řekla mu, že už se nikdy nechce vdát a že nemůže mít děti. Teď tu stála vedle něj jako jeho manželka a v náruči chovala Grigora, jejich devítiměsíčního syna, zabaleného do přikrývky z medvědí kůže. Někdy měl Dimka pocit, že netuší, co manželce probíhá hlavou.

Vzhledem k tomu, že dědeček Grigorij byl mezi těmi, kdo v roce 1917 vzali útokem Zimní palác, objevila se tu spousta lidí, aby dala poslední sbohem jeho manželce. Někteří z nich byli důležití sovětští představitelé. Stál tu hustým obočím obdařený Leonid Brežněv, tajemník ústředního výboru strany, a podával ruku truchlícím. Byl tu i maršál Michail Pušnoj, Grigorijův mladý chráněnec za druhé světové války. Pušnoj, obtloustlý Casanova, si hladil bujný šedý knír a zaměřoval svůj šarm na tetu Zoju.

Strýček Voloďa předpokládal, že přijdou davy lidí, a tak zaplatil pohoštění v jedné restauraci poblíž Rudého náměstí. Restaurace byly ponuré podniky s mrzutými číšníky a nevalným jídlem. Dimka slyšel od Grigorije i od Volodi, že na Západě je to jiné. Tato restaurace byla však typicky sovětská. Když přišli, popelníky byly plné. Občerstvení dostali všelijaké jen ne čerstvé: suché bliny a zkroucené okoralé topinky s nevábnými kousky vařených vajec a uzené ryby. Naštěstí ani Rusové nedokážou zkazit vodku, a té tu byla spousta.

Sovětská potravinová krize skončila. Chruščovovi se podařilo nakoupit obilí ze Spojených států i odjinud, takže tuto zimu nedojde k hladomoru. Stav nouze však poukázal na dlouhodobou nespokojenost. Chruščov vložil naděje v to, že učiní sovětské zemědělství moderní a produktivní – a neuspěl. Vedl nabubřelé řeči o neefektivnosti, ignoranci a těžkopádnosti, ovšem při řešení těchto problémů nijak nepokročil. A zemědělství symbolizovalo všeobecné selhání jeho reforem. Přes veškeré Chruščovovy nekonvenční ideje a náhlé radikální změny Sovětský svaz nadále zaostával několik desetiletí za Západem ve všem kromě vojenské síly.

Nejhorší bylo, že Chruščovova opozice v Kremlu se rekrutovala z mužů, kteří si přáli nikoli více, ale méně reforem; byli to úzkoprsí konzervativci jako ten naparující se maršál Pušnoj a vtíravý Brežněv, kteří teď řvali smíchy nad jedním Grigorijovým válečným příběhem. Dimka si ještě nikdy nedělal takové starosti o budoucnost své vlasti, o svého vůdce a vlastní kariéru.

Nina podala dítě Dimkovi a chopila se skleničky. O chvilku později se už vesele smála spolu s Brežněvem a maršálem Pušnojem. Lidé se po pohřbu vždycky hodně smějí, všiml si Dimka: je to reakce na vážnost pohřebního obřadu.

Cítil, že Nina má právo na společnost: odnosila Grigora, porodila ho a kojila, takže po celý rok neměla žádnou zábavu.

Přenesla se přes zlost na Dimku, že jí lhal té noci, co zemřel Kennedy. Dimka ji uklidnil další lží. „Opravdu jsem pracoval dlouho, ale pak jsem si zašel na skleničku s pár kolegy.“ Ještě chvíli se vztekala, ale už méně, a teď se zdálo, že na celý incident zapomněla. Byl si docela jistý, že nemá žádné podezření na jeho nedovolené city vůči Nataliji.

Dimka obešel s Grigorem členy rodiny a pyšně jim ukazoval jeho první zoubek. Restaurace se nacházela ve starém domě a stoly byly rozestavěné v několika přízemních místnostech různých velikostí. Dimka skončil v nejzazší místnosti se strýčkem Voloďou a tetou Zojou.

Tady ho odchytila jeho sestra. „Viděl jsi, jak se chová Nina?“ zeptala se Táňa.

Dimka se zasmál. „Opíjí se?“

„A flirtuje.“

Dimku to neznepokojilo. Tak jako tak nebyl v postavení, aby mohl Ninu odsuzovat: dělal totéž, když šel s Natalijí do baru u řeky. „Je to oslava,“ odpověděl.

Táňa neměla při hovoru se svým dvojčetem žádné zábrany. „Všimla jsem si, že zamířila přímo k nejvýše postaveným mužům v sále. Brežněv zrovna odešel, ale ona dělá pořád oči na maršála Pušnoje – který je určitě o dvacet let starší.“

„Některé ženy shledávají moc přitažlivou.“

„Víš o tom, že ji její první manžel přivedl do Moskvy z Permu a sehnal jí práci v ocelářském odborovém svazu?“

„To jsem nevěděl.“

„Pak ho opustila.“

„Jak to víš?“

„Řekla mi to její matka.“

„Ode mě Nina dostala jen dítě.“

„A byt ve vládním domě.“

„Ty si myslíš, že je to nějaká zlatokopka?“

„Mám o tebe starost. Jsi ve všem tak chytrý – s výjimkou žen.“

„Nina je trochu materialistka. To není ten nejhorší hřích.“

„Takže tobě to nevadí.“

„Ne, nevadí.“

„Tak jo. Ale jestli mému bratrovi ublíží, vyškrábu jí oči.“

Daniil přišel do závodní jídelny TASS a posadil se naproti Táně. Položil tác na stůl a zastrčil si ubrousek za límeček košile, aby si ochránil kravatu. „Lidem z Nového světa se líbí Když přišel mráz.“

Táňu to nadchlo. „Prima!“ zajásala. „Trvalo jim to dost dlouho – musí to být přinejmenším šest měsíců. Ale je to úžasná zpráva!“

Daniil nalil vodu do plastového pohárku. „Bude to jedna z nejodvážnějších věcí, kterou kdy vytiskli.“

„Takže oni to vydají?“

„Ano.“

Kéž by to mohla říct Vasilijovi. Ale bude si to muset zjistit sám. Ráda by věděla, jestli ten časopis bude schopen sehnat. V knihovnách na Sibiři musí být k mání. „Kdy?“

„Ještě se nerozhodli. Ale oni s ničím nespěchají.“

„Budu trpělivá.“

Dimku probudil telefon. „Vy mě neznáte,“ pronesl ženský hlas, „ale já mám pro vás informaci.“

Dimku to zmátlo. Hlas patřil Nataliji. Vrhl provinilý pohled na Ninu, která ležela vedle něj. Oči měla ještě zavřené. Podíval se na hodiny: bylo pět třicet ráno.

„Na nic se mě neptejte,“ žádala Natalija.

Dimkovi začal pracovat mozek. Proč Natalija předstírá, že mluví s neznámým člověkem? Je zřejmé, že si přeje, aby dělal totéž. Je to ze strachu, že by svým hlasem mohl prozradit něžné city, které k ní chová, před manželkou ležící vedle v posteli?

„Kdo jste?“ přistoupil na hru.

„Osnujou spiknutí proti vašemu šéfovi,“ řekla.

Dimka si uvědomil, že jeho první interpretace byla mylná. Natalija se bojí, že by hovor mohl být nahráván. Chce si být jistá, že Dimka neřekne něco, co by prozradilo její identitu naslouchající KGB.

Strachem ho zamrazilo. Ať je to pravda nebo ne, tohle pro něj představuje nesnáz. „Kdo ho osnuje?“ zeptal se.

Nina vedle něj otevřela oči.

Dimka bezmocně pokrčil rameny na znamení: Nemám ponětí, oč jde.

„Leonid Brežněv oslovuje další členy předsednictva kvůli puči.“

„A sakra.“ Brežněv byl jedním ze šesti nejmocnějších mužů pod Chruščovem. Byl rovněž konzervativní a neoriginální.

„Už má na své straně Podgorného a Šeljepina.“

„Kdy?“ zeptal se Dimka; neuposlechl pokyn, že nemá klást otázky. „Kdy udeří?“

„Zatknou soudruha Chruščova, až se vrátí ze Švédska.“ Chruščov plánoval cestu do Skandinávie na červen.

„Ale proč?“

„Oni si myslí, že ztrácí rozum,“ odpověděla Natalija. Pak se spojení přerušilo.

Dimka zavěsil a znovu zaklel.

„Co se děje?“ zeptala se ospalá Nina.

„Jen pracovní problémy,“ odpověděl Dimka. „Spi dál.“

Chruščov neztrácel rozum, ačkoli byl deprimovaný, kolísal mezi manickou veselostí a hlubokou skleslostí. Podstatou jeho znepokojení byla zemědělská krize. Naneštěstí byl snadno přístupný okamžitým řešením: zázračným hnojivům, speciálnímu opylení, novým odrůdám a plemenům. Jediný návrh, který u něj nepřipadal v úvahu, bylo uvolnění centrální kontroly. Ale i tak představoval nejlepší naději Sovětského svazu. Brežněv nebyl žádný reformátor. Kdyby stanul v čele země, šlo by všechno zpátky.

Dimku nyní netrápila pouze Chruščovova budoucnost: trápila ho i jeho vlastní. Musí Chruščova informovat o tomto telefonátu: po zralé úvaze došel k závěru, že je to méně nebezpečné než to utajit. Jenže v Chruščovovi bylo i nadále dost z venkovského balíka na to, aby posla špatných zpráv potrestal.

Dimka si položil otázku, jestli tohle není okamžik, kdy by měl zmizet, odejít z Chruščovových služeb. Nebylo by to snadné: aparátčíci chodí obvykle tam, kam je pošlou. Ale nějaké možnosti existovaly. Bylo by možné přesvědčit některou jinou vysoce postavenou osobu, aby požádala o přeložení mladého asistenta do jeho úřadu, třeba proto, že by bylo zapotřebí asistentových speciálních znalostí. To by se dalo zařídit. Dimka by se mohl pokusit získat práci u jednoho ze spiklenců, možná u Brežněva. Jenomže jaký by to mělo smysl? Možná by mu to zachránilo kariéru, ale jinak by to nebylo k ničemu. Dimka nehodlá strávit život tím, že bude pomáhat Brežněvovi brzdit pokrok.

Ovšem má-li přežít, musí být společně s Chruščovem v předstihu před spiknutím. Nejhorší, co by mohli udělat, by bylo čekat na to, co se stane.

Dnes je 17. dubna 1964, den Chruščovových sedmdesátých narozenin. Dimka mu půjde blahopřát jako první.

Ve vedlejším pokoji se rozplakal Grigor.

„Vzbudil ho ten telefon,“ prohodil Dimka.

Nina si povzdechla a vstala.

Dimka se ve spěchu umyl a oblékl, pak vystrkal z garáže motorku a rychle ujížděl ke Chruščovově rezidenci na předměstí zvaném Leninské hory.

Dorazil současně s dodávkou přivážející nějaký narozeninový dar.

Sledoval členy ochranky, jak odnášejí do obývacího pokoje obrovský nový rozhlasový a televizní přijímač s kovovou plaketou, na níž stálo:

Od tvých soudruhů z práce

v ústředním výboru

a radě ministrů

Chruščov často mrzutě nabádal lidi, aby neutráceli veřejné peníze a nekupovali mu dary, jenže každý věděl, že ho v skrytu duše těší je přijímat.

Šéf zaměstnanců domácnosti Ivan Tepper poslal Dimku nahoru do Chruščovovy šatny. Visel zde nový černý oblek připravený, aby si ho vzal na narozeninové oslavy. Na náprsence saka byly už připnuty Chruščovovy tři hvězdy Hrdiny socialistické práce. Chruščov seděl v županu, popíjel čaj a nahlížel při tom do novin.

Dimka ho informoval o telefonátu, zatímco Ivan pomáhal Chruščovovi s košilí a vázankou. Odposlouchávací zařízení KGB v Dimkově telefonu, je-li tam, by potvrdilo jeho slova, že hovor byl anonymní, v případě, že by si to Chruščov ověřoval. Natalija byla chytrá, jako vždycky.

„Nevím, jestli to je či není důležité, a myslel jsem si, že není na mně, abych o tom rozhodl,“ pronesl Dimka obezřetně.

Chruščov se tvářil přezíravě. „Alexander Šeljepin není připravený stanout v čele,“ odfrkl si. Šeljepin byl místopředseda vlády a někdejší hlava KGB. „Nikolaj Podgornyj je omezený. A Brežněv taky není vhodný. Víš, že mu dřív říkali Balerína?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Dimka. Bylo těžké představit si někoho, kdo by míň připomínal tanečníka, než podsaditý, těžkopádný Brežněv.

„Před válkou, když byl tajemníkem Dnětropetrovské oblasti.“

Dimka pochopil, že se od něj čeká otázka, která je nasnadě. „Proč?“

„Protože s ním mohl kdokoli zatočit!“ odpověděl Chruščov. Srdečně se zasmál a oblékl si sako.

Takže hrozící převrat byl odbyt vtípkem. Dimkovi se ulevilo, že není odsouzen, že věří hloupé informaci. Jenže jednu starost nahradila druhá. Je Chruščovova intuice správná? V minulosti se jeho instinkty projevily jako spolehlivé. Ovšem Natalija má vždycky zprávy jako první a Dimka nikdy nezažil, že by se mýlila.

Vzápětí Chruščov téma změnil. Přimhouřil mazaná buranská očička a zeptal se: „Mají tihle bezvýznamní pleticháři nějaký důvod k nespokojenosti? Ten anonymní volající ti to určitě sdělil.“

To byla trapná otázka. Dimka se neodvažoval říct Chruščovovi, že lidi si myslí, že je blázen. Zoufale zaimprovizoval. „Sklizeň. Oni vás viní za sucha minulého roku.“ Doufal, že to je tak nevěrohodné, že to bude neurážlivé.

Chruščova to neurazilo, ale rozpálilo. „Potřebujeme nové metody!“ vykřikl vztekle. „Musejí naslouchat Lysenkovi!“ Zápolil s knoflíky saka a pak to přenechal Tepperovi.

Dimka zachovával nezúčastněný výraz. Trofim Lysenko byl vědecký šarlatán, chytrý sebepropagátor a získal si Chruščovovu přízeň, i když jeho výzkum byl bezcenný. Sliboval lepší výnosy, které se nikdy neuskutečnily, ale dokázal přesvědčit politické vedení, že jeho oponenti jsou „odpůrci pokroku“, což bylo obvinění v SSSR stejně fatální jako „komunista“ v USA.

„Lysenko provádí pokusy na kravách,“ pokračoval Chruščov. „Jeho konkurenti používají octomilky! Komu k čertu sejde na nějakých octomilkách?“

Dimka si vzpomněl na tetu Zoju hovořící o vědeckém bádání. „Myslím, že u octomilek se geny vyvíjejí rychleji –“

„Geny?“ opáčil Chruščov. „Kecy! Gen v životě nikdo neviděl.“

„Nikdo v životě neviděl atom, ale ta bomba zničila Hirošimu.“ Dimka svých slov zalitoval, sotva je vypustil z úst.

„Co ty o tom víš?“ zařval Chruščov. „Jenom opakuješ, cos slyšel, jako papoušek! Bezcharakterní lidi využívají naivky, jako jsi ty, aby šířili svoje lži.“ Zamával pěstí. „My dosáhneme lepších výnosů. Uvidíš! Jdi mi z cesty.“

Chruščov se protlačil kolem Dimky a vyšel ven.

Ivan Tepper pokrčil omluvně rameny.

„To nic,“ řekl Dimka. „Už se na mě naštval dřív. Zítra si na to nevzpomene.“ Doufal, že je to pravda.

Chruščovův vztek nebyl tak znepokojující jako jeho mylný názor. Mýlil se, pokud jde o zemědělství. Andrej Kosygin, nejlepší ekonom v předsednictvu, měl plány na reformu, jejíž součástí bylo uvolnění kontroly, kterou měla ministerstva nad zemědělstvím a dalšími průmyslovými odvětvími. Tohle – žádná zázračná řešení – byla podle Dimkova názoru správná cesta.

Mýlí se Chruščov stejně i v případě spiklenců? To Dimka nevěděl. Udělal pro varování svého šéfa, co mohl. Sám o sobě žádný protiútok zahájit nemůže.

Cestou dolů po schodech zaslechl z otevřených dveří jídelny potlesk. Chruščov přijímal gratulace od předsednictva. Dimka se v hale zastavil. Když potlesk dozněl, uslyšel Brežněvův pomalý hluboký hlas. „Drahý Nikito Sergejeviči! My, tvoji blízcí soudruzi ve zbrani, členové a kandidáti předsednictva a tajemníci ústředního výboru, vyjadřujeme nejsrdečnější pozdravy a vřele ti blahopřejeme – našemu nejbližšímu osobnímu příteli a soudruhovi – k tvým sedmdesátým narozeninám.“

Bylo to přemrštěné i podle sovětských měřítek.

Což je špatný signál.

*

Pár dní nato dostal Dimka daču.

Platit musel, ale nájem byl nepatrný. Stejně jako u většiny luxusních záležitostí v Sovětském svazu problém nepředstavovala cena, nýbrž dostat se do čela fronty.

Dača – víkendový nebo prázdninový domek – představovala první vytoužený cíl sovětských dvojic stoupajících po společenském žebříčku. (Druhý bylo auto.) Dači se přirozeně přidělovaly pouze členům komunistické strany.

„To bych rád věděl, jak jsme ji dostali?“ bručel si Dimka poté, co otevřel dopis.

Nina se domnívala, že to není žádný zázrak. „Pracuješ pro Chruščova,“ řekla. „Měli ti ji dát už dávno.“

„Nutně to tak být nemusí. Obecně to vyžaduje ještě pár let ve službě. Nenapadá mě nic, co jsem v poslední době udělal, že by ho to nějak zvlášť potěšilo.“ Připomněl si spor o geny. „Popravdě právě naopak.“

„Má tě rád. Někdo mu předal seznam volných dač a on vedle jedné napsal tvoje jméno. Víc než pět vteřin o tom nepřemýšlel.“

„Nejspíš máš pravdu.“

Dača mohla být cokoli od paláce u moře po chatrč v poli. Následující neděli jeli Dimka s Ninou zjistit, jaká je ta jejich. Připravili si balíček jídla na cestu a pak společně s malým Grigorem nasedli do vlaku, který je odvezl padesát kilometrů za Moskvu. Překypovali zvědavostí. Nádražní zřízenec jim ukázal směr k jejich dače, jmenovala se Bouda. Cesta pěšky jim trvala patnáct minut.

Byl to jednopodlažní dřevěný srub. Skládal se z velké kuchyně spojené s obývacím pokojem a dvou ložnic. Stál v malé zahrádce, která sbíhala k říčce. Pro Dimku to byl ráj. Znovu mu zavrtalo hlavou, co udělal, že má takové štěstí.

I Nině se srub líbil. Byla nadšená, procházela pokoji a otvírala skříňky. Tak šťastnou ji Dimka neviděl už celé měsíce.

Grigor, který zatím spíš klopýtal, než chodil, se zdál potěšený, že má nové místo, kde může škobrtat a padat.

Dimku to naplnilo optimismem. V duchu viděl budoucnost, kdy sem rok po roce s Ninou přijíždějí v létě o víkendech. Každý rok budou žasnout, jak se Grigor od posledně proměnil. Synův růst budou odměřovat právě tato letní období: příští rok bude mluvit, další léto počítat, pak chytí míč, poté bude umět číst a pak plavat. Tady na dače bude batoletem, pak chlapcem lezoucím na strom v zahradě, poté dospívajícím hochem s pupínky a pak mladíkem okouzlujícím děvčata ve vsi.

Tuhle daču nikdo neužíval rok či déle, a tak otevřeli dokořán všechna okna a pustili se do utírání prachu a zametání podlahy. Srub byl částečně zařízený a oni začali sepisovat, co s sebou přivezou příště: rádio, samovar, kbelík.

„V létě sem můžu jezdit s Grigorem vždycky už v pátek ráno,“ prohlásila Nina. Umývala v kuchyňském dřezu keramické misky. „Mohl bys za námi přijet v pátek večer nebo v sobotu ráno, když budeš muset pracovat dlouho do noci.“

Dimka seškrabával z kuchyňského sporáku zastaralou mastnotu. „Tobě by nevadilo, kdybys tu byla v noci sama?“ zeptal se. „Je to tu trochu osamělé.“

„Nejsem žádná bázlivka, to přece víš.“

Grigor se rozplakal, měl hlad, a Nina se posadila, aby ho nakrmila. Dimka se šel porozhlédnout kolem. V dolním konci zahrady bude muset udělat plot, všiml si; aby Grigor nespadl do říčky. Nebyla hluboká, ale Dimka kdesi četl, že dítě se může utopit ani ne v deseti centimetrech vody.

Branka ve zdi vedla k nějaké rozlehlejší zahradě na druhé straně. Kdo jsou asi jejich sousedi? Branka nebyla zamčená, a tak ji otevřel a prošel na druhou stranu. Ocitl se v malém lesíku. Zkoumavě ho procházel, až před sebou zahlédl větší stavení. Dohadoval se, že jeho dača možná dřív sloužila jako domov zahradníka pracujícího v té velké budově.

Nechtěl narušit něčí soukromí, a tak se měl k odchodu – když stanul tváří v tvář vojákovi v uniformě.

„Kdo jste?“ zeptal se voják.

„Dmitrij Dvorkin. Právě se stěhuju do domku hned vedle.“

„Máte štěstí – je to skvost.“

„Jen jsem zkoumal okolí. Doufám, že jsem se nějak neprovinil.“

„Raději byste měl zůstat na své části za zdí. Tenhle dům patří maršálu Pušnojovi.“

„Ach!“ podivil se Dimka. „Pušnojovi? To je přítel mého dědečka.“

„Tak proto jste dostal tuhle daču,“ přikývl voják.

„Ano,“ souhlasil Dimka a pocítil nejasné znepokojení. „Asi to tak bude.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Georgeův byt tvořilo horní patro vysokého, úzkého viktoriánského řadového domu v sousedství Kapitolu. Dával mu přednost před moderní stavbou: líbily se mu proporce místností z devatenáctého století. Měl tu kožená křesla, vysoce kvalitní gramofon, spoustu polic na knihy a místo nazdobených závěsů na oknech jednoduché plátěné rolety.

Když tu byla Verena, vypadal byt dokonce ještě líp.

Hrozně rád ji pozoroval při každodenním počínání u něj doma: když seděla na gauči a odkopla boty z nohou, vařila kávu jen v podprsence a kalhotkách, když stála nahá v koupelně a čistila si své dokonalé zuby. Ze všeho nejraději ji však pozoroval, jak spí v jeho posteli, jako tomu bylo teď, měkké rty pootevřené, s klidným výrazem na půvabné tváři a s jednou dlouhou štíhlou rukou nad hlavou, takže odhalila podivně sexy podpaží. Naklonil se nad ni a políbil ji tam. Z hrdla se jí vydralo tiché zamručení, ale neprobudila se.

Verena tu pobývala, kdykoli přijela do Washingtonu, což bylo asi jednou měsíčně. George to přivádělo k šílenství. Chtěl ji tu pořád. Jenže ona nebyla ochotná vzdát se své práce pro Martina Luthera Kinga v Atlantě a George nemohl opustit Bobbyho Kennedyho. Byli tedy ve slepé uličce.

George vstal a šel nahý do kuchyně. Zapnul kávovou konvici a přemýšlel o Bobbym, který nosí šaty po bratrovi, tráví příliš mnoho času u hrobu, kde se drží za ruku s Jackií, a nechává svou politickou kariéru mířit do pekel.

Bobby byl jasná volba veřejnosti pro funkci viceprezidenta. Prezident Johnson Bobbyho nepožádal, aby byl jeho spolukandidátem v listopadových volbách, ale ani mu v tom nebránil. Ti dva se nemají rádi, ovšem to není nezbytně na překážku tomu, aby se spojili pro vítězství demokratů.

Bobbymu by každopádně stačilo vynaložit jen malé úsilí, aby se stal Johnsonovým přítelem. Na Johnsona platilo trochu se vlichotit. George to naplánoval společně s přítelem Skipem Dickersonem, který měl k Johnsonovi blízko. Slavnostní večeře pro Johnsona ve virginském sídle Bobbyho a Ethel na Hickory Hill; několik na odiv vystavených srdečných potřesení rukou na chodbách Kapitolu; řeč, v níž Bobby vyjádří, že Lyndon je důstojný nástupce jeho bratra. To vše by se dalo klidně provést.

George doufal, že k tomu dojde. Kampaň by mohla vyvést žalem zdrceného Bobbyho z té apatie. A George sám se radoval z výhledu na práci při kampani v prezidentských volbách.

Bobby by z obvykle nevýznamného postu viceprezidenta dokázal udělat něco zvláštního, stejně jako to dokázal při zásadním převratu role ministra spravedlnosti. Stal se exponovaným obhájcem věcí, v něž věří, jako jsou občanská práva.

Nejdřív však bude třeba nějak Bobbyho vzkřísit.

George nalil dva hrnečky kávy a vrátil se do ložnice. Dřív než si vlezl opět pod přikrývku, zapnul televizi. Měl televizi v každé místnosti, jako Elvis: necítil se ve své kůži, když byl moc dlouho mimo dosah zpráv. „Podíváme se, kdo vyhrál v republikánských primárkách v Kalifornii,“ prohodil.

„Ty jsi tak romantický, miláčku, že bych z toho umřela,“ pronesla Verena ospale.

George se zasmál. Verena ho často rozesmála. To byla na ní jedna z těch nejlepších věcí. „Koho se snažíš balamutit?“ opáčil. „Vždyť ty se na ty zprávy chceš dívat taky.“

„Tak jo, máš pravdu.“ Posadila se v posteli a srkala kávu. Přikrývka se jí sesmekla a George musel odtrhnout pohled, aby se mohl podívat na obrazovku.

Vedoucí kandidáti na republikánskou nominaci byli Barry Goldwater, pravicový senátor z Arizony, a Nelson Rockefeller, liberální guvernér New Yorku. Goldwater byl extremista nenávidějící odborové organizace, sociální dávky, Sovětský svaz a – nejvíce ze všeho – občanská práva. Rockefeller byl stoupenec sociální integrace a obdivovatel Martina Luthera Kinga.

Až dosud bojovali těsně, ale výsledek včerejších kalifornských primárek bude rozhodující. Vítěz pobere všechny delegáty státu, asi patnáct procent všech, kdo se účastní shromáždění nominujícího kandidáty na prezidentský úřad. Ten, kdo včera večer zvítězil, bude téměř jistě republikánským kandidátem na prezidenta.

Reklamní přestávka skončila, rozběhly se zprávy a hlavní událostí byly primárky. Vyhrál Goldwater. Bylo to těsné vítězství – 52 % ku 48 % –, ale Goldwater měl všechny kalifornské delegáty.

„Do háje zelenýho,“ ulevil si George.

„To teda jo,“ přikývla Verena.

„To je opravdu špatná zpráva. Těžký rasista jako jeden ze dvou prezidentských kandidátů.“

„Možná je to dobrá zpráva,“ namítla Verena. „Mohlo by se stát, že všichni rozumní republikáni budou volit demokrata, aby Goldwatera vyšachovali.“

„Za tu naději to stojí.“

Zazvonil telefon a George zvedl sluchátko přípojky vedle postele. Okamžitě poznal jižanský přízvuk Skipa Dickersona: „Viděl jsi výsledky?“

„Ten mizera Goldwater vyhrál,“ odpověděl George.

„My si myslíme, že je to dobrá zpráva,“ řekl Skip. „Rockefeller by mohl našeho člověka porazit, ale Goldwater je moc konzervativní. Johnson s ním v listopadu zamete.“

„Lidi Martina Luthera Kinga si to myslí taky.“

„Jak to víš?“

George to věděl, protože mu to řekla Verena. „Mluvil jsem… s někým z nich.“

„Už? Vždyť ty výsledky sotva vyhlásili. Nemáš náhodou v posteli doktora Kinga, že ne, Georgi?“

George se zasmál. „Na tom nesejde, koho mám v posteli. Co říkal Johnson, když jsi mu oznámil výsledky?“

Skip zaváhal. „Nebude se ti to líbit.“

„Teď to ale musím vědět.“

„Hm, on řekl: ‚Teď můžu vyhrát i bez pomoci toho malýho skrčka.‘ Omlouvám se, ale ptal ses.“

„Sakra.“

Ten malej skrček byl Bobby. Georgeovi okamžitě došlo, jaké politické kalkulace Johnson udělal. Kdyby byl jeho oponentem Rockefeller, Johnson by musel hodně usilovat o hlasy liberálů, a pokud by měl Bobbyho na kandidátce, pomohlo by mu to, aby je získal. Ale bude-li kandidovat proti Goldwaterovi, může automaticky počítat se všemi liberálními demokraty a zároveň i s mnoha liberálními republikány. Jeho problém teď bude spočívat v zajištění hlasů bílé pracující třídy, z nichž mnozí jsou rasisti. Bobbyho tedy už potřebovat nebude – Bobby by teď vlastně znamenal přítěž.

„Je mi líto, Georgi, ale taková je prostě realpolitik“ dodal Skip.

„Jo. Řeknu to Bobbymu. I když ten to už nejspíš uhodl. Dík, žes mi dal vědět.“

„Jasně.“

George zavěsil a obrátil se k Vereně. „Johnson už nechce Bobbyho na své kandidátce.“

„To dá rozum. Nemá Bobbyho rád, a teď ho nepotřebuje. Koho si vybere místo něj?“

„Genea McCarthyho, Huberta Humphreye nebo Thomase Dodda.“

„A co bude s Bobbym?“

„To je ten problém.“ George vstal, ztlumil zvuk v televizi a vrátil se do postele. „Od té vraždy je Bobby jako ministr spravedlnosti k ničemu. Přesto pořád pokračuju se soudními žalobami proti jižanským státům, které brání černochům v hlasování, jenomže jeho to vlastně nezajímá. Pustil z hlavy i všechno, co se týká organizovaného zločinu – a šlo mu to tak dobře! Usvědčili jsme Jimmyho Hoffu, a Bobby to sotva zaznamenal.“

„A co bude s tebou?“ zeptala se Verena bystře. Patřila k jedněm z mála lidí, kteří mysleli dopředu stejně rychle jako George sám.

„Možná skončím,“ odpověděl George.

„Panejo.“

„Už šest měsíců šlapu vodu a nechci to dělat o moc dýl. Jestli je Bobby vážně odepsaný, pohnu se dál. Obdivuju ho víc než kohokoli jiného, ale nehodlám mu obětovat vlastní život.“

„Co budeš dělat?“

„Mohl bych nejspíš dostat bezvadnou práci v některé washingtonské advokátní kanceláři. Mám tříletou praxi na ministerstvu spravedlnosti, a to má velkou váhu.“

„Moc černochů ale nezaměstnávají.“

„To je pravda a spousta firem by mi neposkytla ani pohovor. Ale jiné by mě mohly vzít jen proto, aby ukázaly, že jsou liberální.“

„Fakt?“

„Věci se mění. Lyndon je vážně celý žhavý do rovných příležitostí. Poslal Bobbymu vzkaz, kde si stěžuje, že ministerstvo spravedlnosti najímá málo právniček.“

„Bod pro Johnsona!“

„Bobby byl vzteky bez sebe.“

„Takže ty budeš pracovat pro nějakou právnickou firmu.“

„Jestli zůstanu ve Washingtonu.“

„Kam jinam bys šel?“

„Do Atlanty. Pokud o mě doktor King ještě stojí.“

„Přestěhoval by ses do Atlanty,“ pronesla Verena zamyšleně.

„Mohl bych.“

Rozhostilo se ticho. Oba hleděli na obrazovku. Ringo Starr má anginu, oznámil jim hlasatel. „Kdybych se přestěhoval do Atlanty, mohli bychom být spolu pořád,“ pokračoval George.

Tvářila se vážně.

„Líbilo by se ti to?“ zeptal se jí.

Neodpověděla.

Věděl proč. Neřekl, jak by byli spolu. Neplánoval to, ale dostali se k bodu, kdy se musí rozhodnout, jestli se vezmou.

Verena čekala, jestli ji požádá o ruku.

Před očima se mu mihla podoba Marie Summersové, nechtěná, nevyžádaná. Zaváhal.

Zazvonil telefon.

George ho zvedl. Byl to Bobby. „Hej, Georgi, vstávejte,“ pozdravil zvesela.

George se soustředil, snažil se zahnat na chvilku z mysli myšlenku na manželství. Bobby se zdál po dlouhé době veselejší. „Viděl jste kalifornské výsledky?“ zeptal se George.

„Viděl. To znamená, že mě Lyndon už nepotřebuje. Takže budu kandidovat na senátora. Co si o tom myslíte?“

George to zarazilo. „Na senátora? Za který stát?“

„New York.“

Takže Bobby bude v senátu. Možná by mohl provětrat ty nedůtklivé staré konzervativce, s jejich obstrukcemi a zdržovacími taktikami. „To je skvělé!“ zajásal George.

„Chci, abyste se připojil k mému volebnímu týmu. Co vy na to?“

George pohlédl na Verenu. Jen taktak že ji nepožádal o ruku. Jenomže teď se do Atlanty nepostěhuje. Vydá se na předvolební turné, a pokud Bobby vyhraje, bude zpět ve Washingtonu a bude pracovat pro senátora Kennedyho. Všechno se změnilo, opět.

„Říkám ano,“ odpověděl George. „Kdy se do toho pustíme?“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

V pondělí 12. října 1964 pobýval Dimka s Chruščovem v letovisku Picunda u Černého moře, když zavolal Brežněv. Chruščov nebyl v nejlepší formě. Postrádal energii a mluvil o tom, že staří lidé potřebují odejít na odpočinek a uvolnit místo další generaci. Dimkovi chyběl ten starý Chruščov, zavalitý trpaslík plný škodolibých nápadů, a přemýšlel, kdy se zase vrátí.

V táflované pracovně ležel orientální koberec a na mahagonovém stole stála řada telefonů. Ten, který zvonil, byl speciální vysokofrekvenční přístroj napojený na stranické a vládní úřady. Dimka ho zvedl, uslyšel dunění Brežněvova hlasu a předal sluchátko Chruščovovi.

Dimka slyšel jen Chruščovovu část rozhovoru. Ať už říkal Brežněv cokoli, jeho šéf na to reagoval slovy: „Proč?… V jaké záležitosti?… Jsem na dovolené, co by mohlo být tak urgentní? Co tím myslíš, že jste se všichni sešli?… Zítra?… Tak dobrá!“

Poté co zavěsil, vysvětlil, co se děje. Předsednictvo chce, aby se vrátil do Moskvy prodiskutovat vážné problémy v zemědělství. Brežněv byl neodbytný.

Chruščov dlouho zamyšleně seděl. Dimku nepropustil. „Žádné urgentní zemědělské problémy nemají,“ řekl nakonec. „Před tímhle jsi mě varoval, je to šest měsíců, tehdy na moje narozeniny. Hodlají se mě zbavit.“

Dimka byl v šoku. Takže Natalija měla pravdu.

Dimka tenkrát uvěřil Chruščovovým ujištěním a jeho víra se zdála oprávněná, když se v červnu Chruščov vrátil ze Skandinávie a k žádnému hrozícímu zatčení nedošlo. Tehdy Natalija připustila, že už neví, co se děje. Dimka měl za to, že spiknutí vyšlo naprázdno.

Teď to vypadá, že ho pouze odložili.

Chruščov byl odjakživa bojovník. „Co budete dělat?“ zeptal se ho Dimka.

„Nic,“ odpověděl Chruščov.

To bylo ještě otřesnější.

Chruščov pokračoval. „Jestli si Brežněv myslí, že to dokáže dělat líp, ať si to zkusí, zmetek jeden.“

„Ale co se stane, když převezme vedení? Nemá žádnou představivost ani energii, aby prosadil reformy tou byrokracií.“

„Ten ani nemá žádnou zvláštní potřebu něco změnit,“ upozornil Dimku starý muž. „Možná má pravdu.“

Dimka byl konsternovaný.

V dubnu uvažoval, jestli nemá Chruščova opustit a pokusit se získat místo u jiné významné kremelské osobnosti, ale došel k rozhodnutí, že to neučiní. Teď to začínal vidět jako chybu.

Chruščov zaujal praktický postoj. „Zítra odjedeme. Zruš můj oběd s francouzským náměstkem ministra.“

Pod příkrovem bouřkového mraku se Dimka pustil do práce: zařídit, aby francouzská delegace přišla dřív, zajistit, aby bylo letadlo a Chruščovův osobní pilot připraveni, a pozměnit zítřejší program. Všechno však dělal jako v transu. Jak může přijít konec tak snadno?

Žádný předchozí sovětský vůdce nešel do penze. Jak Lenin, tak Stalin zemřeli ve funkci. Zabijí teď Chruščova? A co jeho asistenti?

Dimka si kladl otázku, jak dlouho ještě zůstane naživu.

Přemýšlel, jestli mu ještě dovolí, aby znovu uviděl malého Grigora.

Tu myšlenku potlačil. Kdyby se nechal paralyzovat strachem, nemohl by fungovat.

Odstartovali následující den v jednu hodinu odpoledne.

Let do Moskvy trval dvě a půl hodiny, aniž došlo ke změně časového pásma. Dimka neměl ani potuchy, co je na konci cesty čeká.

Letěli na Vnukovo-2, letiště jižně od Moskvy určené pro oficiální lety. Když Dimka vystoupil za Chruščovem z letadla, pozdravila je namísto obvyklého zástupu ministrů jen menší skupinka nižších úředníků. V tom okamžiku Dimka pochopil, že je po všem.

Na ranveji stála připravena dvě auta: limuzína ZIL-111 a pětimístný Moskvič 403. Chruščov zamířil k limuzíně a Dimku dovedli ke skromnějšímu sedanu.

Chruščov si uvědomil, že je rozdělili. Dřív než nasedl do vozu, obrátil se a oslovil ho: „Dimko.“

Dimkovi bylo do pláče. „Ano, soudruhu první tajemníku?“

„Možná už se neuvidíme.“

„To přece nejde!“

„Něco bych ti měl říct.“

„Ano, soudruhu?“

„Tvoje manželka chrápe s Pušnojem.“

Dimka na něj vytřeštil oči, neschopen slova.

„Radši bys to měl vědět,“ dodal Chruščov. „Sbohem.“ Nastoupil do vozu a ten se rozjel.

Dimka seděl vzadu v moskviči jako omámený. Možná už nikdy toho šibalského Nikitu neuvidí. A Nina spí se statným generálem středního věku se šedým knírem. Bylo toho na něj moc najednou.

„Domů, nebo do úřadu?“ zeptal se ho řidič po chvíli.

Dimku překvapilo, že má na vybranou. To znamenalo, že ho neodveze do podzemní věznice v Lubjance; přinejmenším ne dnes. Dostal odklad.

Zvážil své možnosti. Pracovat by mohl sotva. Nemá smysl sjednávat schůzky a připravovat brífinky pro šéfa, který má padnout. „Domů,“ požádal.

Když se tam dostal, zjistil ke svému překvapení, že s obviněním Niny váhá. Cítil se trapně, jako by se provinil sám.

A on je vinen. Jedna noc orálního sexu s Natalijí není totéž jako pokračující poměr, který naznačovala Chruščovova slova, ale špatné to bylo i tak dost.

Zatímco Nina krmila Grigora, Dimka nic neříkal. Pak syna vykoupal a uložil do postýlky a Nina připravila večeři. Při jídle jí oznámil, že Chruščov dnes či zítra rezignuje. Domýšlel se, že za pár dní to bude v novinách.

„A co tvoje práce?“ polekala se Nina.

„Nevím, co bude dál,“ odpověděl s obavami. „Zrovna teď si s asistenty nikdo hlavu nedělá. Nejspíš se rozhodují, jestli mají nebo nemají Chruščova sprovodit ze světa. Na menší ryby dojde později.“

„Budeš v pořádku,“ řekla po kratším zamyšlení. „Tvoje rodina je vlivná.“

Dimka si tak jistý nebyl.

Sklidili ze stolu. Všimla si, že toho moc nesnědl. „Copak tobě to dušené maso nechutnalo?“

„Jsem nervózní,“ vysvětlil Dimka. A pak to z něj vylítlo. „Jsi milenka maršála Pušnoje?“

„Nebuď směšný,“ odpověděla.

„Ne, já mluvím vážně,“ namítl Dimka. „Jsi?“

Třískla s talíři do výlevky. „Co tě přivedlo na tu pitomou myšlenku?“

„Řekl mi to soudruh Chruščov. Předpokládám, že mu tu informaci poskytla KGB.“

„Jak by se to dozvěděli?“

Dimka zaznamenal, že na jeho otázky odpovídá otázkami, což je obvykle známka lhaní. „Sledují pohyby všech důležitých lidí z vlády a hledají nekonvenční chování.“

„Nebuď směšný,“ opakovala. Posadila se a vytáhla cigarety.

„Flirtovala jsi s Pušnojem na pohřbu mojí babičky.“

„Flirtování je jedna věc –“

„A pak jsme dostali daču hned vedle něj.“

Vložila si cigaretu do úst a škrtla sirkou, ale ta zhasla. „To opravdu vypadá jako shoda okolností –“

„Jsi chladnokrevná, Nino, ale ruce se ti třesou.“

Odhodila vyhaslou sirku na podlahu. „No a jak si myslíš, že se asi cítím?“ obořila se na něj. „Trčím tady v bytě celý den a nemám si ani s kým promluvit kromě dítěte a tvojí matky. Chtěla jsem daču a tys nám žádnou nehodlal sehnat!“

Dimka byl zaskočený. „Takže ty přiznáváš, že ses prostituovala?“

„Ále, buď realista, jak jinak může člověk v Moskvě něco sehnat?“ Podařilo se jí zapálit cigaretu a zhluboka potáhla. „Ty pracuješ pro prvního tajemníka, který je cvok. Já roztahuju nohy pro maršála, co je nadrženej. Není v tom velký rozdíl.“

„A proč jsi roztahovala nohy pro mě?“

Nic na to neřekla, ale bezděčně se rozhlédla po pokoji.

Okamžitě pochopil. „Kvůli bytu ve vládním domě?“

Nepopřela to.

„Myslel jsem, že mě miluješ,“ řekl.

„Měla jsem tě ráda, ale odkdy tohle stačí? Nebuď takové dítě. Tohle je skutečný svět. Jestli něco chceš, musíš za to zaplatit.“

Cítil se jako pokrytec, že ji obviňuje, a tak se přiznal. „Víš, možná bych ti měl taky říct, že jsem ti byl nevěrný.“

„Ha!“ zvolala. „Myslela jsem si, že k tomu nesebereš odvahu. S kým?“

„To bych radši neříkal.“

„Je to samozřejmě nějaká malá písařka z Kremlu.“

„Šlo jenom o jednu noc a neměli jsme soulož, ale nemyslím, že by se to tím moc vylepšilo.“

„Prokristapána, komu na tom podle tebe záleží? Jen pokračuj – užij si to!“

Zuřila Nina, nebo odhalovala své skutečné pocity? Dimkovi z toho šla hlava kolem. „Nikdy by mě nenapadlo, že naše manželství dopadne takhle,“ posteskl si.

„Dej na mě, žádné jiné neexistuje.“

„Ale existuje,“ namítl.

„Ty si sni svoje sny, já si budu snít taky svoje.“ Zapnula televizi.

Dimka chvíli seděl a zíral na obrazovku, aniž viděl či slyšel, co tam běží. Po chvíli se odebral do postele, ale nespal. Nina si vlezla vedle něj, ale jeden druhého se nedotkl.

Příštího dne opustil Chruščov Kreml navždy.

Dimka chodil nadále do práce každé ráno. Jevgenij Filipov, který se kolem procházel v novém modrém obleku, byl povýšen. Evidentně byl součástí spiknutí proti Chruščovovi a vysloužil si odměnu.

Dva dny nato, v pátek, přinesla Pravda zprávu o Chruščovově rezignaci.

Dimka seděl v kanceláři, kde neměl skoro co na práci, když si všiml, že západní noviny téhož dne oznámily, že byl zbaven funkce i britský premiér. Sir Alec Douglas-Home, konzervativní představitel vyšších vrstev, byl v celostátních volbách nahrazen Haroldem Wilsonem, vůdčí osobností labouristické strany.

Dimkovi v jeho pesimistické náladě připadalo cosi zvráceného na tom, když vyspělý kapitalistický stát může vyrazit aristokratického premiéra a uvést do funkce sociálního demokrata z vůle lidu, zatímco v přední komunistické zemi světa takové věci upeče v tajnosti malá skupinka vládnoucí elity a pak, několik dní nato, to teprve oznámí bezmocnému a poslušnému obyvatelstvu.

Britové dokonce ani nezakázali komunisty. O křeslo v parlamentu se ucházelo třicet šest komunistických kandidátů. Zvolen nebyl žádný.

Ještě před týdnem by Dimka porovnával tyto myšlenky se zdrcující převahou komunistického systému, zejména takového, jaký bude po reformě. Teď však naděje na nějakou reformu téměř pohasla a Sovětský svaz byl zachován se všemi svými chybami v dlouhodobém výhledu. Věděl, co řekne jeho sestra: překážky stavěné do cesty změně jsou integrální součástí systému, je to jen další z jeho chyb. On se však nemohl přimět, aby to přijal.

Následujícího dne Pravda odsoudila subjektivismus a obrat v postojích, divoké pletichaření, chvástání a velikášství a ještě několik dalších Chruščovových hříchů. Podle Dimky to byly samé žvásty. To, co se dělo, byl odklon dozadu. Sovětské elity odmítly pokrok a zvolily si to, co znaly nejlíp: přísnou kontrolu hospodářství, represe nesouhlasných hlasů, vyhýbání se experimentům. V důsledku toho se budou cítit spokojeně – a Sovětský svaz bude nadále zaostávat za Západem v bohatství, síle a globálním vlivu.

Dimkovi přidělili jen menší úkoly, které vykonával pro Brežněva. Po několika dnech už sdílel svou kancelář s jedním Brežněvovým asistentem. Bylo jen otázkou času, než ho vystrnadí. Chruščov byl nicméně stále v rezidenci na Leninských horách, a tak Dimka začínal mít pocit, že jeho šéf i on sám zůstanou naživu.

Po týdnu Dimku přeložili.

Věra Pletnerová mu přinesla pokyny v zapečetěné obálce, ale vypadala tak smutně, že Dimka pochopil ještě dřív, než obálku otevřel, že se v ní skrývají špatné zprávy. Ihned si je přečetl. Dopis obsahoval gratulaci ke jmenování zástupcem tajemníka městské organizace strany v Charkově.

„Charkov,“ hlesl. „Do hajzlu.“

Spojení se zdiskreditovaným lídrem zřejmě převážilo nad vlivem význačné rodiny. To byla vážná degradace. Bude mít vyšší plat, ovšem peníze v Sovětském svazu moc neznamenaly. Přidělí mu byt a auto, ale bude na Ukrajině, daleko od centra moci a výsad.

A nejhorší ze všeho je to, že bude žít téměř sedm set kilometrů od Natalije.

Seděl za stolem a upadal do sklíčenosti. Chruščov je vyřízený, Dimkova kariéra mizí v nenávratnu, Sovětský svaz směřuje ke svému konci, jeho manželství s Ninou je v troskách a teď ještě ho posílají pryč od Natalije, jasného bodu jeho života. Co udělal špatně?

V tyto dny se v baru u řeky moc nepilo, ale večer se tu setkal s Natalijí poprvé od návratu z Picundy. Jejího šéfa Andreje Gromyka se puč nikterak nedotkl; zůstal nadále ministrem zahraničí, takže Natalija si své místo udržela.

„Chruščov mi dal dárek na rozloučenou,“ oznámil jí Dimka.

„Co?“

„Řekl mi, že Nina má poměr s maršálem Pušnojem.“

„Věříš tomu?“

„Mám za to, že to Chruščovovi donesla KGB.“

„Přesto by to mohl být omyl.“

Dimka zavrtěl hlavou. „Ona to přiznala. Ta krásná dača, kterou jsme dostali, stojí hned vedle Pušnojovy.“

„Ach jo, Dimko, to mi je líto.“

„Rád bych věděl, kdo hlídá Grigora, když jsou spolu v posteli.“

„Co budeš dělat?“

„Nemůžu se cítit moc uražený. Kdybych měl odvahu, začal bych si něco s tebou.“

Natalija se zatvářila ustaraně. „Nemluv takhle,“ napomenula ho. Na její tváři byla patrná protichůdná citová hnutí, která následovala rychle za sebou: soucit, smutek, touha, strach a nejistota. Nervózně si odhrnula z čela nepoddajné vlasy.

„Na to už je stejně pozdě,“ pokračoval Dimka. „Posílají mě do Charkova.“

„Cože?“

„Dozvěděl jsem se to dneska. Zástupce tajemníka městské organizace v Charkově.“

„Ale kdy tě uvidím?“

„Nikdy, mám ten dojem.“

Oči se jí zalily slzami. „Nemůžu bez tebe žít,“ přiznala.

Dimka užasl. Má ho ráda, to věděl, ale nikdy takhle nemluvila, dokonce ani té jediné noci, kterou strávili spolu. „Co tím myslíš?“ zeptal se pitomě.

„Miluju tě, tys to nepoznal?“

„Ne, nepoznal,“ přiznal jako omráčený.

„Miluju tě už dlouho.“

„Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

„Měla jsem strach.“

„Z čeho…?“

„Z manžela.“

Dimka něco takového tušil. Domníval se, ačkoli žádný důkaz neměl, že Nik má na svědomí to kruté zmlácení šmelináře na černém trhu, který se pokusil Nataliji ošidit. Žádný div, že se Nikova manželka děsí přiznání, že miluje jiného muže. Tohle byl důvod Natalijiny proměnlivosti, od milostné vřelosti jednoho dne k chladné odtažitosti druhého. „Řekl bych, že se Nika taky bojím,“ přikývl.

„Kdy odjíždíš?“

„Stěhovák přijede v pátek.“

„Tak brzy!“

„V kanceláři jsem nebezpečný živel. Nevědí, co bych mohl provést. Chtějí, abych jim zmizel z očí.“

Vytáhla bílý kapesník a osušila si oči. Pak se k němu nad malým stolkem naklonila blíž. „Pamatuješ se na ten starý pokoj se vším tím carským nábytkem?“

Usmál se. „Nikdy na něj nezapomenu.“

„A na tu postel s nebesy?“

„Ovšem.“

„Byla tak plná prachu.“

„A studená.“

Její nálada se opět změnila, teď byla hravá, pokušitelská. „Co si pamatuješ nejvíc?“

Odpověď mu vytanula na mysli okamžitě: její malá ňadra s velkými špičatými bradavkami. Ale potlačil ji.

„Jen do toho, můžeš mi to říct,“ vybídla ho.

Co by mohl ztratit? „Tvoje bradavky,“ odpověděl. Zpola se styděl, zpola ho to rozpálilo.

Zachichotala se. „Chtěl bys je zase vidět?“

Dimka ztěžka polkl. Pokusil se navázat na její lehký tón: „Hádej.“

Vstala, a náhle vypadala rozhodnutá. „Sejdeme se tam v sedm,“ řekla. A pak vyšla ven.

Nina zuřila. „Charkov?“ ječela. „Co tak asi budu v tom zasraným Charkově dělat?“

Obvykle nepoužívala sprostá slova: cítila, že je to hrubé. Taková nevychovanost byla pod její úroveň. Její lapsus naznačoval, jak silně to prožívá.

Dimka neprojevil pochopení. „Jsem si jistý, že ti ocelářské odbory nějakou práci dají.“ V každém případě se přiblížil čas, kdy pošle Grigora do jeslí a vrátí se do práce; to se od sovětských matek očekávalo.

„Nechci být vyhnaná do provinčního města.“

„Já taky ne. Myslíš si snad, že jsem se k tomu nabídl?“

„Copak jsi neviděl, že se to blíží?“

„Viděl, a dokonce jsem přemýšlel, že změním zaměstnání, ale myslel jsem si, že ten puč odpískali, jenže oni ho jen oddálili. Ti pučisti přirozeně dělali, co mohli, aby mě udrželi v nevědomosti.“

Hodila po něm vypočítavým pohledem. „Minulou noc jsi asi strávil loučením se svou písařkou, viď?“

„Říkalas, že je ti to jedno.“

„V pořádku, chytráku. Kdy budeme muset odjet?“

„V pátek.“

„Sakra.“ Nina začala se zuřivým výrazem balit.

Ve středu promluvil Dimka o změně působiště se strýčkem Voloďou. „Ono se to netýká jen mé kariéry,“ řekl. „Nedělám tuhle práci kvůli sobě. Chci dokázat, že komunismus může fungovat. Jenže to znamená, že se musí změnit a zlepšit. Teď se bojím, že se vydáme nazpátek.“

„Dostaneme tě zpátky do Moskvy, co nejdřív to půjde,“ ujistil ho Voloďa.

„Díky ti,“ řekl Dimka s vřelou vděčností. Strýček ho odjakživa podporoval.

„Zasloužíš si to,“ odvětil Voloďa srdečně. „Jsi chytrý, umíš věci zorganizovat a dotáhnout je do konce a takových lidí nemáme přebytek. Škoda že tě nemám u sebe.“

„Nikdy jsem nebyl vojenský typ.“

„Ale poslyš. Když už k něčemu takovému došlo, musíš prokázat svou loajalitu tím, že se pustíš pilně do práce a nebudeš si stěžovat – a především nebudeš v jednom kuse žadonit, aby tě poslali zpátky do Moskvy. Když budeš tohle dělat pět let, můžu začít pracovat na tvém návratu.“

„Pět let?“

„Než začnu. Nepočítej, že to bude dřív než za deset. Vlastně nepočítej s ničím. Nevíme, s čím Brežněv přijde.“

Během deseti let může Sovětský svaz sklouznout zase zpátky do bídy a zaostalosti, pomyslel si Dimka. Nemělo však smysl to zmiňovat. Voloďa nebyl jen jeho nejlepší naděje – byl jeho jediná naděje.

Dimka se setkal s Natalijí znovu ve čtvrtek. Měla roztržený ret. „To ti udělal Nik?“ rozzlobil se Dimka.

„Uklouzla jsem na zledovatělých schodech a spadla jsem na obličej,“ odpověděla.

„Já ti nevěřím.“

„Je to pravda,“ trvala na svém, ale ve skladišti s nábytkem se s ním už nesejde.

V pátek ráno předjela dodávka ZIL-130, zaparkovala před vládním domem a dva muži v kombinézách začali svážet výtahem Dimkovy a Nininy osobní věci.

Když byla dodávka téměř plná, udělali si přestávku. Nina jim připravila obložené chleby a čaj. Zazvonil telefon a vrátný oznámil: „Je tu posel z Kremlu, musí to doručit osobně.“

„Pošlete ho nahoru,“ požádal Dimka.

Dvě minuty nato se ve dveřích objevila Natalija v béžovém norkovém kožichu. S poraněným rtem vypadala jako poničená bohyně.

Dimka na ni nechápavě vytřeštil oči. Pak pohlédl na Ninu.

Ta zachytila jeho provinilý pohled a zaškaredila se na Nataliji. Dimku napadlo, jestli se ty dvě na sebe nevrhnou. Připravil se, že zasáhne.

Nina si založila paže na prsou. „No, Dimko,“ řekla, „mám za to, že tohle je ta tvoje malá písařka.“

Co na to měl Dimka říct? Ano? Ne? Je to moje milenka?

Natalija se tvářila vzdorovitě. „Já nejsem písařka,“ namítla.

„Bez starosti,“ odpověděla Nina. „Já vím přesně, co jste.“

Ta jedovatá poznámka je zábavná, pomyslel si Dimka, pochází-li od ženy, která spala s tlustým starým generálem, aby dostala daču. Ale neřekl to.

Natalija se zatvářila povýšeně a podala mu úředně vypadající obálku.

Roztrhl ji. Byla od Alexeje Kosygina, reformního ekonoma. Měl silnou politickou základnu, a tak ho navzdory jeho radikálním myšlenkám udělali předsedou Rady ministrů v Brežněvově vládě.

Dimkovi poskočilo srdce. V dopise mu nabízeli místo Kosyginova asistenta – tady v Moskvě.

„Jak jsi to dokázala?“ obrátil se k Nataliji.

„To je dlouhá historie.“

„Děkuju ti.“ Chtělo se mu ji obejmout a políbit, ale ovládl se. Obrátil se k Nině. „Jsem zachráněný,“ řekl jí. „Můžu zůstat v Moskvě. Natalija mi sehnala práci u Kosygina.“

Ženy se vzájemně měřily nenávistnými pohledy. Nikdo nevěděl, co na to říct.

Po dlouhé odmlce se ozval jeden ze stěhováků. „Znamená to, že máme tu dodávku zase vyložit?“

Táňa letěla Aeroflotem na Sibiř a cestou do Irkutska přistála v Omsku. Letadlo bylo pohodlný tryskáč Tupolev Tu-104. Cestovali na noc a většinu z osmi hodin letu proklimbala.

Oficiálně to byla služební cesta, na kterou ji vyslala TASS. Tajně hodlala hledat Vasilije.

Před dvěma týdny se u jejího pracovního stolu zastavil Daniil Antonov a nenápadně jí podal strojopis textu Když přišel mráz. „Nový svět to nakonec publikovat nemůže,“ řekl jí. „Brežněv ostře zasáhl. Teď je heslem ortodoxnost.“

Táňa šoupla listy papíru do zásuvky. Zklamalo ji to, ale byla na to zpola připravená. „Pamatuješ se na články, co jsem napsala před třemi lety o životě na Sibiři?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Byl to jeden z nejpopulárnějších seriálů, jaký jsme kdy vytvořili – a úřady zavalily žádosti od rodin, které se tam chtěly vypravit.“

„Možná bych mohla udělat pokračování. Promluvit s některými z těch lidí a poptat se jich, jak si vedou. A taky vyzpovídat nějaké nově příchozí.“

„Báječný nápad.“ Daniil ztlumil hlas. „Ty víš, kde je?“

Takže to uhodl. Nepřekvapilo ji to. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ale můžu to zjistit.“

Táňa ještě stále bydlela ve vládním domě. Po smrti Katěriny se přestěhovaly s matkou o patro výš do velkého bytu prarodičů, aby se mohly starat o dědečka Grigorije. Tvrdil, že žádnou péči nepotřebuje. Hrdě jim připomněl, že vařil i uklízel, když s mladším bratrem Lvem před první světovou válkou pracovali v továrně a obývali spolu jeden pokoj v leningradské chudinské čtvrti. Pravda však byla taková, že mu teď bylo šestasedmdesát a od revoluce neuvařil jediné jídlo a ani jednou nezametl podlahu.

Toho večera Táňa sjela výtahem dolů a zaklepala na dveře bratrova bytu.

Otevřela Nina. „Jo,“ zamručela neomaleně. Ustoupila do bytu a dveře nechala otevřené. S Táňou se nikdy neměly rády.

Táňa vstoupila do malé předsíně. Z ložnice vyšel Dimka. Usmál se, byl rád, že ji vidí. „Mezi čtyřma očima?“ nadhodila.

Sebral klíče ze stolku, vyvedl ji ven a zavřel za nimi dveře bytu. Sjeli dolů výtahem a posadili se na lavici v prostorné hale. „Potřebuju, abys zjistil, kde je Vasilij,“ požádala ho Táňa.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Dimka.

„Proč ne?“ Táňa skoro vykřikla.

„Právě jsem unikl vyhnání do Charkova a bylo to o fous. Mám novou práci. Jaký dojem asi udělám, když se hned ze začátku začnu vyptávat na kriminálního disidenta?“

„Já s Vasilijem musím mluvit!“

„Nechápu proč.“

„Představ si, jak se asi cítí. Odpykal si trest už před víc než rokem a přesto je pořád tam. Možná má obavy, že tam bude muset zůstat po zbytek života! Musím mu říct, že jsme na něj nezapomněli.“

Dimka ji vzal za ruku. „Je mi líto, Táňo. Vím, že ho máš ráda. Ale k čemu by bylo dobré, kdybych se vystavoval nebezpečí?“

„Kvůli síle textu Když přišel mráz – Vasilij by mohl být velký spisovatel. A píše o naší zemi tak, že zachytí podstatu všeho, co je nesprávné. Musím mu říct, aby psal dál.“

„No a co?“

„Pracuješ v Kremlu: ty nemůžeš nic změnit. Brežněv komunismus nikdy nezmění.“

„Já vím. Ztrácím naději.“

„Politika v téhle zemi skončila. Naší jedinou nadějí teď může být literatura.“

„Copak povídka na tom něco změní?“

„Kdo ví? Ale co jiného nám zbývá? No tak, Dimko. Vždycky jsme měli neshody v tom, jestli by se komunismus měl reformovat nebo zrušit, ale žádný z nás to prostě nikdy nevzdal.“

„Já nevím.“

„Zjisti, kde Vasilij Jenkov žije a pracuje. Řekni, že to je důvěrný politický dotaz pro zprávu, na které pracuješ.“

Dimka si povzdechl. „Máš pravdu, nemůžeme to prostě jen tak vzdát.“

„Děkuju ti.“

Informaci obdržel dva dny nato. Vasilij byl propuštěn z vězeňského lágru, ale z nějakého důvodu ve složce chyběla jeho nová adresa. Pracuje však v jedné elektrárně pár kilometrů za Irkutskem. Na doporučení vyšších orgánů by mu mělo být v dohledné budoucnosti odmítnuto cestovní povolení.

Na Táňu na letišti čekala zástupkyně sibiřské agentury pro nábor nových pracovníků, asi třicetiletá žena jménem Irina. Táňa by byla dala přednost muži. Ženy jsou intuitivní: Irina by mohla pojmout podezření ohledně Tánina pravého poslání.

„Myslím, že bychom mohly začít v ústředním obchodním domě,“ navrhla Irina zvesela. „Víte, máme tu spoustu věcí, které v Moskvě tak snadno nedostanete!“

Táňa se nutila do nadšení. „Skvělé!“

Irina ji odvezla do města Moskvičem 410 s pohonem na čtyři kola. Táňa si uložila zavazadlo v hotelu Central a pak se nechala provést po obchodním domě. Ovládala svou netrpělivost a udělala rozhovor s vedoucím a prodavačkou.

„Ráda bych se podívala na šenkovskou elektrárnu,“ požádala potom.

„Aha!“ řekla Irina. „Ale proč?“

„Zavítala jsem tam při své poslední návštěvě.“ Byla to lež, ale Irina to vědět nebude. „Jedno z mých témat bude, jak se věci změnily. Taky doufám, že budu moct znovu udělat rozhovor i s lidmi, se kterými jsem mluvila posledně.“

„Ale elektrárna nebyla na vaši návštěvu předem upozorněna.“

„To je v pořádku. Jsem radši, když nenaruším jejich práci. Porozhlédneme se kolem a já si pak během polední přestávky pár lidí vyzpovídám.“

„Jak si přejete.“ Irině se to nelíbilo, ale dostala za úkol udělat všechno možné, aby významné novinářce vyhověla. „Jen tam předem zavolám.“

Šenkov byla stará uhelná elektrárna postavená ve třicátých letech, kdy se čistota ovzduší nebrala v úvahu. Uhlí bylo cítit ve vzduchu a uhelný prach pokrýval vše na povrchu, bílou měnil v šedou a šedou v černou. Ředitel v obleku a špinavé košili, který je uvítal, neskrýval překvapení.

Když Táňu prováděli kolem, hledala očima Vasilije. Měl by být snadno vidět, je to vysoký muž s hustými černými vlasy a vzezřením filmové hvězdy. Ovšem ona nesmí prozradit Irině ani nikomu jinému poblíž, že ho dobře zná a že přišla na Sibiř, aby ho vypátrala. „Připadáte mi povědomý,“ řekla by. „Asi jsem s vámi musela dělat rozhovor, když jsem tu byla posledně.“ Vasilij je bystrý a ihned by pochopil, oč jde, ale ona by mluvila co nejdéle, aby mu poskytla čas vzpamatovat se ze šoku, že ji vidí.

Elektrikář by mohl pracovat nejspíš v dispečinku nebo u turbíny s generátorem, uvažovala; pak si uvědomila, že může opravovat motorovou zásuvku nebo elektrický obvod kdekoli v tomto komplexu.

Ráda by věděla, jak se asi v průběhu uplynulých let změnil. Podle všeho stále cítí, že Táňa je přítelkyně: svůj příběh poslal jí. Bezpochyby tu má nějakou dívku – možná i několik, jak ho zná. Bude brát své další uvěznění filozoficky, nebo bude zuřit na nespravedlnost vůči sobě? Bude budit soucit, nebo jí bude spílat, že ho odtud nedostane?

Svou práci dělala důkladně, vyptávala se dělníků, jaký mají oni a jejich rodiny pocit ze života na Sibiři. Všichni zmiňovali vysoké platy a rychlý pracovní postup vyplývající z nedostatku kvalifikovaných sil. Mnozí mluvili o tíživé situaci vesele: převládal duch průkopnického kamarádství.

Do poledne stále ještě Vasilije nezahlédla. Bylo to frustrující: nemůže být přece daleko.

Irina ji zavedla do jídelny pro vedoucí pracovníky, ale Táňa trvala na tom, že poobědvá v kantýně s dělníky. Lidi se při jídle uvolní a vyjadřují se pak upřímněji a barvitěji. Táňa si zaznamenávala jejich slova a stále se rozhlížela po jídelně, vybírala si, koho se bude ptát příště, a zároveň očima pátrala po Vasilijovi.

Hodina oběda však minula a on se neobjevil. Kantýna se začala vylidňovat. Irina navrhla, aby se přesunuly na místo další schůzky, návštěvu školy, kde si Táňa bude moct promluvit s mladými matkami. Táňu nenapadlo nic, proč by to mohla odmítnout.

Bude se na něj muset zeptat jmenovitě. Představovala si, jak říká: Zdá se mi, že si vybavuji jednoho zajímavého člověka, se kterým jsem se posledně setkala, elektrikáře, myslím, že se jmenoval Vasilij… Vasilij, ehm, Jenkov? Mohla byste zjistit, jestli tu ještě nepracuje? To by jí stěží prošlo. Irina by ten dotaz vznesla, ale není hloupá a určitě by jí vrtalo hlavou, proč se Táňa tak zajímá zrovna o tohoto muže. Netrvalo by jí dlouho, než by zjistila, že Vasilij přišel na Sibiř jako politický vězeň. Pak by vyvstala otázka, jestli by se Irina rozhodla mlčet a hledět si svého – v Sovětském svazu to byl obvykle preferovaný způsob – nebo se zavděčit tím, že by se zmínila o Tánině dotazu někomu nad sebou v hierarchii komunistické strany.

O přátelství mezi Táňou a Vasilijem nikdo nevěděl celá léta. To jim poskytovalo ochranu. Proto nebyli odsouzeni na doživotí za vydávání podvratného časopisu. Po Vasilijově zatčení Táňa zasvětila do tohoto tajemství jediného člověka, svého bratra-dvojče. A Daniil to uhodl. Teď se však ocitla v nebezpečí, že vzbudí podezření neznámé ženy.

Sbírala odvahu, že promluví, a vtom se Vasilij objevil.

Táňa si přikryla dlaní ústa, aby nevykřikla.

Vasilij vypadal jako stařec. Byl hubený a ohnutý. Vlasy měl dlouhé a rozcuchané, se šedivými prameny. Jeho kdysi masitá, smyslná tvář byla ztrhaná a zbrázděná. Měl na sobě ušmudlanou kombinézu se šroubováky v kapsách. Při chůzi za sebou vlekl nohy.

„Stalo se něco, soudružko Táňo?“ zeptala se Irina.

„Zabolel mě zub,“ improvizovala Táňa.

„To je mi moc líto.“

Táňa nepoznala, jestli jí to Irina uvěřila.

Srdce jí bušilo. Byla radostí bez sebe, že objevila Vasilije, ale i zděšená jeho zpustlým zevnějškem. A musí tuto bouři pocitů skrýt před Irinou.

Vstala, aby si jí Vasilij všiml. V kantýně zůstalo už jen pár lidí, takže ji nemůže přehlédnout. Obrátila se tváří stranou, nedívala se na něj, aby odvrátila Irinino podezření. Chopila se kabely, jako by se měla k odchodu. „Hned jak se vrátím domů, musím zajít k zubaři,“ prohodila.

Koutkem jednoho oka zahlédla, jak se Vasilij náhle zastavuje a zírá na ni. Aby to Irina nezaznamenala, Táňa ji vyzvala: „Povězte mi něco o té škole, kam máme namířeno. Do které věkové skupiny patří ti žáci?“

Šly pomalu ke dveřím a Irina odpovídala na její otázky. Táňa se snažila pozorovat Vasilije, aniž na něj přímo pohlédne. Chvíli tam stál jako přimrazený a jen zíral. Když se k němu ženy přiblížily, Irina se na něj udiveně podívala.

Táňa pak znovu pohlédla přímo na Vasilije.

Jeho propadlá tvář teď vypadala ohromeně. Ústa měl dokořán a hleděl na ni, aniž hnul brvou. V očích měl však i něco jiného než jen šok. Táňa si uvědomila, že je to naděje – žasnoucí, nevěřící, toužebná naděje. Ještě nebyl úplně poražený: této trosce muže dalo něco sílu napsat ten nádherný příběh.

Vzpomněla si na slova, která si předem připravila. „Zdáte se mi povědomý – nemluvila jsem s vámi před třemi lety, když jsem tu byla posledně? Jmenuju se Táňa Dvorkinová a pracuju pro TASS.“

Vasilij zavřel ústa a začínal se vzpamatovávat, přesto však stále vypadal jako oněmělý úžasem.

Táňa mluvila dál. „Píšu pokračování svého seriálu o přistěhovalcích na Sibiř. Bohužel si ale nevybavuju vaše jméno – v posledních třech letech jsem vyzpovídala stovky lidí!“

„Jenkov,“ promluvil konečně. „Vasilij Jenkov.“

„Vedli jsme spolu nesmírně zajímavou debatu,“ pokračovala Táňa. „Teď si začínám vzpomínat. Musím s vámi udělat rozhovor znovu.“

Irina pohlédla na hodinky. „Jsme na štíru s časem. Školy tady zavírají brzo.“

Táňa jí přikývla a obrátila se k Vasilijovi. „Mohli bychom se setkat večer? Nevadilo by vám přijít do hotelu Central? Třeba bychom si spolu mohli dát skleničku.“

„V hotelu Central,“ opakoval Vasilij.

„V šest?“

„V šest v hotelu Central.“

„Takže na shledanou tam,“ potvrdila Táňa a vyšla ven.

Táňa chtěla ujistit Vasilije, že na něj nezapomněli. Tohle už předtím udělala, ale stačí to? Může mu nabídnout nějakou naději? Chtěla mu také povědět, že jeho příběh je úžasný a měl by napsat další, ale ani tady mu nemohla poskytnout žádné povzbuzení: Když přišel mráz nelze vydat a totéž bude zřejmě platit o všem ostatním, co napíše. Obávala se, že by se nakonec v důsledku jejího počínání mohl cítit hůř a ne líp.

Čekala na něj v baru. Hotel nebyl špatný. Všichni návštěvníci Sibiře byli VIP – nikdo sem nepřijížděl na dovolenou –, takže hotel měl úroveň přepychu, jaký komunistická elita očekávala.

Vasilij vešel a vypadal o trochu líp než předtím. Učesal se a oblékl si čistou košili. Stále sice působil jako člověk, který se zotavuje z nějaké nemoci, z očí mu však vyzařovala inteligence.

Uchopil obě její ruce do dlaní. „Díky, že jsi sem přišla,“ pronesl hlasem chvějícím se emocemi. „Nemůžu ti ani začít vysvětlovat, jak moc to pro mě znamená. Jsi přítelkyně, spolehlivá zlatá přítelkyně.“

Políbila ho na tvář.

Objednali si pivo. Vasilij jedl buráky položené na stole jako hladový člověk.

„Tvůj příběh je nádherný,“ vyhrkla Táňa. „Není jen dobrý, je mimořádný.“

Usmál se. „Děkuju. Třeba z tohohle strašného místa vzejde něco smysluplného.“

„Nejsem jediná, kdo tu povídku obdivuje. Editoři z Nového světa to přijali k vydání.“ Radostí se rozzářil a ona ho musela opět dostat na zem. „Ale když u nás svrhli Chruščova, změnili názor.“

Vasilij vypadal jako hromádka neštěstí, ale pak sáhl po další hrsti oříšků. „To mě nepřekvapuje,“ pronesl a znovu nabyl vyrovnanosti. „Aspoň že se jim to líbilo – to je důležité. Stálo to za to psaní.“

„Udělala jsem pár kopií a poslala jsem je – anonymně ovšem – některým lidem, kteří dřív odebírali Disent,“ dodala. Zaváhala. To, co hodlá teď říct, je smělé. Jakmile to bude jednou vyřčeno, nemůže to už odvolat. Skočila do toho rovnýma nohama. „Mohla bych udělat jediné: pokusit se dostat kopii na Západ.“

Zahlédla optimistické světýlko v jeho očích, ale předstíral, že má pochyby. „To by bylo pro tebe nebezpečné.“

„I pro tebe.“

Vasilij pokrčil rameny. „Co mi asi tak udělají – pošlou mě na Sibiř? Ale ty bys mohla ztratit všechno.“

„Dokázal bys napsat ještě nějaké příběhy?“

Z vnitřku saka vytáhl velkou ušmudlanou obálku. „Já už něco mám,“ odpověděl a obálku jí podal. Napil se piva a vyprázdnil sklenici.

Nakoukla do obálky. Stránky pokrývalo Vasilijovo drobné, úhledné písmo. „No ne,“ vydechla radostně, „to by stačilo na knihu!“ Pak si uvědomila, že kdyby ji s tímhle chytili, skončila by na Sibiři i ona. Rychle šoupla obálku do tašky přes rameno.

„Co s tím uděláš?“ zeptal se.

Táňa chvíli přemýšlela. „V Lipsku ve východním Německu se koná každý rok knižní veletrh. Mohla bych zařídit, aby tam TASS poslal zvláštního zpravodaje – mluvím německy, jakž takž. Na veletrh jezdí západní nakladatelé – editoři z Paříže, Londýna a New Yorku. Možná bych dokázala, aby tvou práci vydali v překladu.“

Tvář se mu rozzářila. „To myslíš vážně?“

„Myslím si, že Když přišel mráz je dobré až dost.“

„To by bylo skvělé. Ale ty bys podstupovala hrozné riziko.“

Přikývla. „Ty taky. Kdyby někdo ze sovětských odpovědných míst nějak zjistil, kdo je autor, byl bys v průšvihu.“

Zasmál se. „Koukni se na mě – hladový, oblečený v hadrech, žiju sám v ubytovně pro muže, kde je pořád zima – já strach nemám.“

Nenapadlo ji, že by mohl dostávat málo jídla. „Je tu restaurace,“ navrhla. „Dáme si večeři?“

„Ano, prosím.“

Vasilij si objednal hovězí Stroganoff s vařenými bramborami. Číšnice postavila na stůl misku s rohlíčky, jak se to dělá na banketech. Vasilij je všechny snědl. Po hovězím si objednal pirožky, pečivo plněné švestkovými povidly. Snědl i to, co Táňa nechala na talíři.

„Myslela jsem si, že kvalifikovaní lidé jsou tu dobře placeni,“ poznamenala Táňa.

„Dobrovolníci jsou, to ano. Nikoli bývalí vězni. Úřady se podvolí cenovému mechanismu jenom z přinucení.“

„Můžu ti poslat nějaké jídlo?“

Zavrtěl hlavou. „Všechno ukradne KGB. Balíčky dojdou roztržené, označené ‚Podezřelá zásilka, úředně zkontrolováno‘, a všechno pořádné je fuč. Chlapík z vedlejšího pokoje dostal šest skleniček marmelády, všechny prázdné.“

Táňa podepsala účet za večeři.

„Máš tady v hotelovém pokoji vlastní koupelnu?“ zeptal se Vasilij.

„Mám.“

„Teče tam teplá voda?“

„Samozřejmě.“

„Můžu se osprchovat? Na ubytovně máme horkou vodu jen jednou týdně a pak musíme spěchat, než dojde.“

Vyšli nahoru.

Vasilij strávil v koupelně drahnou dobu. Táňa seděla na posteli a hleděla ven na špinavý sníh. Cítila se jako omráčená. Věděla, jaksi matně, jak vypadají pracovní lágry, ale pohled na Vasilije jí to ukázal otřesně živě. Její představivost předtím nedosáhla až k utrpení vězňů. A přece, navzdory všemu, Vasilij se nepoddal beznaději. On vlastně našel odněkud sílu a odvahu psát o svých zážitcích s vášní a humorem. Obdivovala ho víc než kdy předtím.

Když se konečně vynořil z koupelny, rozloučili se. Za starých časů by se byl o něco pokusil, ale dnes mu ta myšlenka zřejmě ani nepřišla na mysl.

Dala mu všechny peníze, co měla v peněžence, tabulku čokolády a dvoje dlouhé spodky, které mu budou moc krátké, ale jinak mu sednou. „Mohly by být lepší než ty, co máš,“ usoudila.

„To určitě budou,“ pousmál se. „Já totiž žádné nemám.“

Po jeho odchodu se rozplakala.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Kdykoli v Radiu Luxembourg hráli „Love Is It“, Karolin plakala.

Lili, nyní šestnáctiletá, se domnívala, že ví, jak se Karolin cítí.

Jako by měla Walliho zase doma a on zpívá a hraje ve vedlejším pokoji, až na to, že nemůžou vejít dovnitř, vidět ho a říct mu, jak dobře to zní.

Když byla Alice vzhůru, posadily ji vždycky k rádiu a říkali jí: „To je tvůj táta!“ Nerozuměla tomu, ale poznala, že je to něco vzrušujícího. Někdy jí Karolin tu písničku zpívala a Lili ji doprovázela na kytaru a přidala druhý hlas.

Lilino životní poslání bylo pomoct Karolin a Alici emigrovat na Západ, aby se znovu shledaly s Wallim.

Karolin bydlela v rodinném domě Franckových ve čtvrti Berlin-Mitte. Její rodiče s ní nechtěli mít nic společného. Prý je zostudila tím, že porodila nemanželské dítě. Ve skutečnosti Stasi oznámila jejímu otci, že ztratí práci vedoucího na autobusovém nádraží, protože se Karolin zapletla s Wallim. A tak dceru vyhodili a ona se přistěhovala do Walliho rodiny.

Lili byla ráda, že ji tu má. Karolin pro ni byla jako starší sestra, místo Rebeky. A Lili zbožňovala malou. Každý den, když přišla domů ze školy, hlídala Alici několik hodin, aby Karolin dopřála trochu oddechu.

Dnes měla Alice první narozeniny a Lili udělala dort. Alice seděla na vysoké stoličce a vesele mlátila do misky dřevěnou lžící, zatímco Lili míchala lehký piškotový dortík, vhodný pro tak malé dítě.

Karolin poslouchala nahoře v pokoji Radio Luxembourg.

V den Aliciných narozenin bylo také výročí zavraždění Kennedyho. Západoněmecký rozhlas a televize uváděly program o Kennedym a důsledcích jeho smrti. Východoněmecké stanice to bagatelizovaly.

Lyndon Johnson, který se stal automaticky prezidentem, vykonával tuto funkci jako náhradník téměř rok, ale před třemi týdny vyhrál naprosto jasně ve volbách, poté co porazil ultrakonzervativního republikána Goldwatera. Lili byla ráda. Ačkoli Hitler zemřel, ještě než se narodila, znala dějiny své země a měla hrůzu z politiků, kteří hledali omluvy pro rasovou nenávist.

Johnson nebyl tak podnětný jako Kennedy, ale zdál se stejně odhodlaný hájit Západní Berlín, a to bylo pro Němce na obou stranách zdi nejdůležitější.

Právě když Lili vytahovala dort z trouby, přišla matka z práce domů. Carle se podařilo zachovat si zaměstnání vrchní sestry pro správu agendy ve velké nemocnici, i když se o ní vědělo, že je sociální demokratka. Jednou, poté co se začalo proslýchat, že má být vyhozena, ošetřovatelky pohrozily stávkou a ředitel nemocnice musel odvrátit potíže ujištěním, že Carla zůstane jejich vedoucí.

Lilin otec byl přinucen jít do zaměstnání, ačkoli se stále ještě snažil řídit svůj podnik v Západním Berlíně na dálku. Musel pracovat jako inženýr ve státní továrně ve východním Berlíně, kde se vyráběly televize mnohem horší kvality ve srovnání se západoněmeckými. Zpočátku předkládal návrhy ke zlepšení přístroje, ale nahlíželi na to jako na kritizování nadřízených, a tak toho nechal. Toho večera, jakmile přišel domů z práce, zamířil rovnou do kuchyně, kde všichni zanotovali gratulaci „Hoch soll sie leben“, která se zpívá tradičně při narozeninách a znamená: „Ať žije dlouho.“

Pak se usadili kolem kuchyňského stolu a společně probírali, jestli Alice vůbec někdy uvidí svého otce.

Karolin požádala o povolení emigrace. Uniknout odtud bylo rok od roku těžší, ale přesto by se Karolin mohla pokusit přejít na druhou stranu – kdyby byla sama; nebyla však ochotná dát v sázku Alicin život. Každý rok dovolili pár lidem legálně odejít. Nikdo nedokázal přijít na to, podle čeho jsou žádosti posuzovány, avšak zdálo se, že většina lidí, kteří směli odejít, byly neproduktivní vyživované osoby, děti a staří lidé.

Karolin a Alice byly neproduktivní vyživované osoby, nicméně jejich žádost byla zamítnuta.

Jako obvykle bez udání důvodu.

Orgány státní správy přirozeně neříkají, jestli je možné se odvolat. Informační mezeru opět plnily fámy. Prý se může poslat žádost hlavě státu, Walteru Ulbrichtovi.

Na nějakého spasitele nevypadal, byl to malý mužík s bradkou podobnou Leninově a jevil se otrocky ortodoxní ve všem. Mezi lidmi se povídalo, že ho potěšil puč v Moskvě, protože Chruščova považoval za nedostatečně doktrinářského. Karolin mu přesto přese všechno napsala osobní dopis, kde vysvětlila, že potřebuje emigrovat, aby se vdala za otce svého dítěte.

„Prý věří ve staromódní rodinnou morálku,“ sdělila rodině Karolin. „Jestli je to pravda, měl by pomoct ženě, která si přeje jen to, aby její dítě mělo otce.“

Lidé ve východním Německu strávili polovinu života tím, že se pokoušeli uhodnout, co jejich vláda plánuje, chce nebo si myslí. Režim byl nepředvídatelný. Dovolili přehrát několik rokenrolových desek v klubu mladých a pak je zničehonic všechny zakázali. Nějakou dobu projevovali toleranci vůči oblečení a pak začali zatýkat kluky v džínách. Ústava země zaručovala právo cestovat, ale jen málo lidí dostalo povolení navštívit příbuzné v západním Německu.

Do hovoru se zapojila babička Maud. „Nikdo neví, co tyran udělá,“ poznamenala. „Nejistota je jednou z jejich zbraní. Žila jsem za nacistů i za komunistů. Jsou si žalostně podobní.“

Ozvalo se zaklepání na domovní dveře. Lili otevřela a ke své hrůze zjistila, že ve dveřích stojí její bývalý švagr Hans Hoffmann.

Lili přivřela dveře na pár centimetrů a zeptala se: „Co chceš, Hansi?“

Byl to velký muž a mohl ji snadno odstrčit z cesty, ale neudělal to. „Otevři, Lili,“ požádal hlasem plným otrávené netrpělivosti. „Jsem od policie, nemůžeš mi bránit ve vstupu.“

Lili bušilo srdce, ale zůstala stát na místě a křikla přes rameno: „Mami! U dveří je Hans Hoffmann!“

Carla k ní přiběhla. „Říkalas Hans?“

„Ano.“

Carla zaujala Lilino místo ve dveřích. „Nejsi tu vítaný, Hansi,“ řekla. Mluvila s klidným vzdorem, ale Lili slyšela, jak rychle a úzkostně dýchá.

„Vážně?“ opáčil Hans chladně. „Já ale přesto potřebuju mluvit s Karolin Koontzovou.“

Lili tiše vykřikla strachem. Proč s Karolin?

Carla mu tu otázku položila. „Proč?“

„Napsala dopis soudruhu generálnímu tajemníkovi Walteru Ulbrichtovi.“

„To je zločin?“

„Naopak. On je vůdce lidu. Napsat mu může každý. Je rád, když se mu ozvou.“

„Tak proč jsi přišel, abys zastrašoval a děsil Karolin?“

„Vysvětlím své důvody Fräulein Koontzové. Nemyslíte, že byste mě měli radši pozvat dál?“

Carla pošeptala Lili: „Možná že nám chce říct něco o té žádosti o emigraci. Raději to zjistíme.“ Otevřela dveře dokořán.

Hans vešel do haly. Bylo mu ke čtyřiceti, byl velký a trochu se hrbil. Na sobě měl těžký dvouřadový tmavomodrý kabát v kvalitě, jaká se ve východoněmeckých obchodech obvykle nevidí. Dělal ho ještě mohutnějším a hrozivějším. Lili se od něj bezděčně odtáhla.

Dům znal a teď se choval, jako by tu ještě bydlel. Svlékl si kabát, pověsil ho na věšák v hale a pak bez vyzvání vkročil do kuchyně.

Lili s Carlou ho následovaly.

Werner se zvedal. Lili se strachem přemýšlela, jestli z úkrytu za šupletem s kastroly nevytáhl pistoli. Třeba se Carla s Hansem dohadovala u dveří, aby mu poskytla právě na to čas. Lili se snažila, aby se jí přestaly třást ruce.

Werner své nepřátelství neskrýval. „Překvapuje mě, že tě vidím v tomhle domě,“ vmetl Hansovi do obličeje. „Po tom, cos provedl, by ses měl stydět tady ukázat.“

Karolin vypadala zmateně a úzkostlivě a Lili si uvědomila, že dívka neví, kdo Hans je. Lili jí to stranou vysvětlila. „On je u Stasi. Oženil se s mou sestrou a rok tady žil a špehoval nás.“

Karolin vyletěla ruka k ústům a ona zprudka vydechla. „To je on?“ špitla. „Walli mi to řekl. Jak mohl něco takového udělat?“

Hans zaslechl, jak si špitají. „Vy musíte být Karolin,“ řekl. „Psala jste soudruhu generálnímu tajemníkovi.“

Karolin vypadala ustrašeně, ale i vzdorovitě. „Chci se vdát za otce svého dítěte. Pustíte mě?“

Hans zaletěl pohledem k Alici na vysoké stoličce. „Takové hezké děťátko,“ prohodil. „Kluk, nebo holčička?“

Lili se roztřásla strachem, jen když se Hans na Alici podíval.

„Holčička,“ odpověděla Karolin váhavě.

„A jak že se jmenuje?“

„Alice.“

„Alice. Ano, mám dojem, že jste to v dopise zmínila.“

Jeho předstíraná laskavost ve vztahu k dítěti byla svým způsobem ještě děsivější než hrozba.

Hans si vytáhl židli a posadil se ke kuchyňskému stolu. „Takže, Karolin, zdá se, že byste chtěla opustit svou zemi.“

„Myslela bych si, že budete rádi – vláda neschvaluje mou hudbu.“

„Ale proč chcete hrát dekadentní americké popové písničky?“

„Rock-and-roll vynalezli američtí černoši. Je to hudba utiskovaných. Je revoluční. Proto je mi divné, že soudruh Ulbricht rock-and-roll nesnáší.“

Kdykoli byl nějaký argument nad Hansovy síly, prostě ho nebral na vědomí. „Vždyť Německo má takové bohatství krásné tradiční hudby,“ prohodil.

„Já miluju tradiční německé písně. Určitě jich znám víc než vy. Jenže hudba je internacionální.“

„Jako socialismus, soudruhu,“ pronesla uštěpačně babička Maud a předklonila se.

Hans ji ignoroval.

„A moji rodiče mě vyhodili z domu,“ dodala Karolin.

„Kvůli vašemu nemorálnímu způsobu života.“

Lili to rozzuřilo. „Oni ji vyhodili, protože jsi ty, Hansi, hrozil jejímu otci!“

„Vůbec ne,“ odpověděl nevzrušeně. „Co si mají úctyhodní rodiče počít, když se z jejich dcery stane společensky škodlivá a promiskuitní osoba?“

Karolin zlostí vhrkly do očí slzy. „Nikdy jsem nebyla promiskuitní.“

„Ale máte nemanželské dítě.“

Znovu promluvila Maud. „Zdá se, že máš trochu zmatek v biologii, Hansi. Dítě potřebuje ke svému vzniku pouze jediného muže, ať je to legitimní nebo ne. Promiskuita s tím nemá nic společného.“

Zdálo se, že se její slova Hanse dotkla, ale opět odmítl nechat se chytit. Dál promlouval ke Karolin. „Muž, kterého si chcete vzít, je hledán pro vraždu. Zabil pohraniční stráž a uprchl na Západ.“

„Já ho miluju.“

„Takže, Karolin, vy jste prosila generálního tajemníka, aby vám udělil výsadu emigrace.“

„To není výsada, to je právo,“ opravila ho Carla. „Svobodní lidé mohou jít, kam chtějí.“

To Hanse podráždilo. „Vy lidi si myslíte, že můžete všechno! Neuvědomujete si, že patříte do společnosti, která musí jednat jako jeden celek. Dokonce i ryby v moři vědí dost na to, aby plavaly v hejnu!“

„My nejsme ryby.“

Hans to nevzal na vědomí a znovu se obrátil ke Karolin. „Jste nemorální žena, vlastní rodiče vás odmítli kvůli skandálnímu chování. Uchýlila jste se do rodiny známé svými protispolečenskými sklony. A chcete si vzít vraha.“

„On není vrah,“ špitla Karolin.

„Když lidi píšou Ulbrichtovi, jejich dopisy jsou postoupeny Stasi k vyhodnocení,“ pokračoval Hans. „Váš, Karolin, byl přidělen služebně mladšímu pracovníkovi. Protože byl mladý a nezkušený, politoval neprovdanou matku a doporučil, aby povolení dostala.“ To vypadá na dobrou zprávu, pomyslela si Lili, ale cítila s jistotou, že v tom bude nakonec nějaký háček. Měla pravdu. Hans mluvil dál. „Naštěstí postoupil jeho nadřízený zprávu mně, vzpomněl si totiž, že už jsem kdysi měl co dělat s touhle…“ Rozhlédl se kolem s výrazem znechucení, „…s touhle neukázněnou, nekonformní a buřičskou skupinou.“

Lili už věděla, co bude následovat. Bylo to srdcervoucí. Hans sem přišel, aby jim oznámil, že je zodpovědný za odmítnutí Karolininy žádosti – a předhodit jim to osobně.

„Obdržíte úřední odpověď – každý ji obdrží,“ pokračoval. „Ale já vám už teď můžu říct, že povolení k emigraci nedostanete.“

„Můžu Walliho navštívit?“ žadonila Karolin. „Jen na pár dní? Alice nikdy svého otce neuvidí!“

„Ne,“ odpověděl Hans se ztuhlým úsměvem. „Lidem, co požádali o emigraci, se následně nikdy nedovoluje vyjet na dovolenou do zahraničí.“ Jeho nenávist krátce probleskla, když dodal: „Myslíte si o nás, že jsme stupidní?“

„Za rok si podám žádost znovu,“ rozhodla se Karolin.

Hans vstal a na rtech mu hrál úsměv vyjadřující vítězoslavnou převahu. „Odpověď bude stejná příští rok, rok poté, vždycky.“ Rozhlédl se po všech kolem. „Žádný z vás nedostane povolení odjet. Nikdy. To vám slibuju.“

A s tím odešel.

Dave Williams telefonoval na Classic Records. „Ahoj, Cherry, tady Dave,“ ohlásil se. „Můžu mluvit s Erikem?“

„Momentálně je mimo,“ odpověděla.

Dave byl zklamaný a rozhořčený. „Už volám potřetí!“

„Smůla.“

„Mohl by mi zavolat zpátky.“

„Řeknu mu to.“

Dave zavěsil.

To nebyla smůla. Něco bylo špatně.

Plum Nellie měli skvělý rok 1964. „Love Is It“ se dostala na první pozici v hitparádě a skupina – bez Lennyho – uskutečnila turné po Británii se souborem popových hvězd včetně legendárního Chucka Berryho. Dave s Wallim se přestěhovali do dvoupokojového bytu v divadelní čtvrti.

Jenomže teď se všechno úplně umrtvilo. Bylo to frustrující.

Plum Nellie měli venku druhou desku. Classic vydal nahonem, aby se to stihlo do Vánoc, „Shake, Rattle and Roll“, s „Hoochie Coochie Man“ na straně B. Eric to se skupinou nekonzultoval a Dave by byl raději nahrál nějakou novou písničku.

Ukázalo se, že Dave měl pravdu. „Shake, Rattle and Roll“ propadla. Teď byl leden 1965, a když Dave pomyslel na nadcházející rok, zmocňovala se ho panika. V noci se mu zdálo, že padá – ze střechy, z letadla, ze žebříku – a probouzel se s pocitem, že jeho život brzo skončí. Tentýž pocit se ho zmocnil, kdykoli přemýšlel o své budoucnosti.

Dovolil si věřit, že z něj bude muzikant. Opustil rodičovský dům i školu. Bylo mu šestnáct, byl dost starý na to, aby se oženil a platil daně. Myslel si, že našel životní kariéru. A najednou se to všechno rozsypalo. Nevěděl, co si počít. Neuměl nic jiného než hrát a zpívat. Nedokázal by čelit tomu ponížení, kdyby se vrátil znovu k rodičům. Ve starých příbězích chlapecký hrdina „utekl na moře“. Daveovi se líbila myšlenka, že by zmizel a vrátil se po pěti letech, do bronzova opálený a zarostlý a vyprávěl by příběhy z dalekých koutů světa. V hloubi srdce však věděl, že by disciplínu v námořnictvu nenáviděl. Bylo by to horší než ve škole.

Neměl dokonce ani žádnou dívku. Když odcházel ze školy, ukončil románek s Lindou Robertsonovou. Říkala, že to očekávala, ale přesto rozchod oplakala. Když obdržel peníze z vystoupení Plum Nellie na It‘s Fab!, dostal od Erika telefonní číslo Mickie McFeeové a zeptal se jí, jestli by si s ním nechtěla vyjít třeba na večeři a do kina. Na chvíli se zamyslela a pak odpověděla: „Ne. Jsi vážně moc milej, ale já si nemůžu dovolit, aby mě někdo viděl se sedmnáctiletým klukem. Už tak mám špatnou pověst, ale nechci vypadat jako takovej blázen.“ Davea se to dotklo.

Teď seděl vedle Davea Walli s kytarou v ruce jako obvykle. Hrál s ocelovým slidem na prostředníčku levé ruky a zpíval: „Vzbudil jsem se ráno s tím, že jsem oklepal koště.“

Dave se zamračil. „To zní jako blues Elmorea Jamese!“ usoudil po chvilce.

„Říká se tomu bottleneck guitar,“ poučil ho Walli. „Jako slide dřív používali hrdlo rozbitý flašky, ale teď někdo vyrobil tyhle kovový náprstky.“

„Zní to úžasně.“

„Proč pořád voláš Erikovi?“

„Chci vědět, kolik desek ‚Shake, Rattle and Roll‘ se prodalo, co se děje kolem americkýho vydání ‚Love Is It‘ a jestli se jedná o nějakých termínech turné – a náš manažer se mnou nemluví!“

„Vyraž ho,“ doporučil Walli. „Je to kohout.“

Walliho angličtina byla už skoro dokonalá. „Myslíš kokot,“ ujišťoval se Dave. „Říkáme, že je kokot, ne kohout.“

„Děkuju.“

„Jak ho asi můžu vyrazit, když ho nedostanu ani k telefonu?“ namítl Dave zasmušile.

„Zajdi za ním do studia.“

Dave pohlédl na Walliho. „Víš, že nejsi tak hloupej, jak vypadáš?“ Dave se začínal cítit líp. „Přesně tohle udělám.“

Jakmile vyšel ven, sklíčená nálada ho přešla. Londýnské ulice v sobě měly něco, co ho pokaždé rozveselilo. Bylo to jedno z nejúžasnějších měst na světě: mohlo se tu stát cokoli.

Denmark Street byla odtud něco přes kilometr. Dave se tam dostal za patnáct minut. Vyšel po schodech ke kanceláři Classic Records. „Eric je mimo,“ oznámila mu Cherry.

„Jseš si jistá?“ opáčil Dave. S pocitem neohroženosti otevřel Erikovy dveře.

Eric byl tu, seděl za stolem. Vypadal trochu hloupě, takhle přistižen při podvodu. Pak se výraz v jeho obličeji změnil a on se vztekle zeptal: „Co chceš?“

Dave hned neodpověděl. Otec mu někdy říkával: „Nemysli si, že musíš odpovídat jenom proto, že se tě někdo na něco ptá. To jsem se naučil v politice.“ Dave pouze vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Kdybych zůstal stát, pomyslel si, vypadalo by to, jako bych čekal, že mám hned zase vypadnout. A tak se posadil na židli před Erikovým psacím stolem a překřížil si nohy.

„Proč se mi vyhýbáte?“ zeptal se potom.

„Mám moc práce, ty drzej hajzlíku. Co je?“

„Ale, všechno možný,“ odpověděl Dave hovorně. „Co se děje s ‚Shake, Rattle and Roll‘? Co budeme dělat na Nový rok? Nějaký zprávy z Ameriky?“

„Nic, nic a nic,“ odpověděl Eric. „Spokojenej?“

„Proč bych s tím měl být spokojenej?“

„Koukej.“ Eric vsunul ruku do kapsy a vytáhl roličku bankovek. „Tady je dvacet babek. Tolik ti přišlo za ‚Shake, Rattle and Roll‘.“ Pohodil čtyři pětilibrové bankovky na stůl. „Teď už jsi spokojenej?“

„Rád bych viděl ty čísla.“

Eric se zachechtal. „Čísla? Kdo si myslíš, že jsi?“

„Jsem váš klient a vy jste můj manažer.“

„Manažer? Tady není co manažovat, ty hňupe. Byli jste jednohitový hvězdy. V našem byznysu je tu máme pořád. Potkala vás šťastná náhoda, Hank Remington vám dal písničku, ale nikdy jste neměli opravdickej talent. Je po všem, zapomeň na to, vrať se do školy.“

„Já se nemůžu vrátit do školy.“

„A pročpak ne? Kolik je ti, šestnáct, sedmnáct?“

„Propadl jsem u každý zkoušky, kterou jsem kdy dělal.“

„Tak si sežeň práci.“

„Plum Nellie bude jedna z nejúspěšnějších kapel na světě a já budu muzikant po zbytek svýho života.“

„Jen si sni dál, synku.“

„Budu.“ Dave vstal. Už se měl k odchodu, když ho napadlo, že je tu menší zádrhel. Podepsal s Erikem kontrakt. Kdyby si jejich skupina opravdu vedla dobře, Eric by mohl požadovat procenta. „Takže, Eriku, už nejste manažerem Plum Nellie, tohle mi říkáte?“ zeptal se.

„Alelujá! Konečně mu to došlo!“

„Já si tedy od vás vezmu smlouvu.“

Eric se náhle zatvářil podezíravě. „Cože? Proč?“

„Kontrakt, co jsme podepsali ten den, kdy jsme nahráli ‚Love Is It‘. Nechcete si ho nechat, že ne?“

Eric zaváhal. „Proč ho chceš zpátky?“

„Právě jste mi oznámil, že nemám talent. Samozřejmě, pokud vidíte skvělou budoucnost pro skupinu –“

„Nechtěj mě rozesmát.“ Eric zvedl telefon. „Cherry, zlatíčko, vytáhni z kartotéky kontrakt s Plum Nellie a dej ho mladýmu Daveovi, až půjde odtud.“ Zavěsil telefon.

Dave si vzal peníze ze stolu. „Jeden z nás dvou je hlupák, Eriku,“ prohodil. „Který to asi bude?“

Walli miloval Londýn. Všude zněla hudba: ve folkových klubech, v beatových klubech, v divadlech, v koncertních síních a operních domech. Každý večer, kdy Plum Nellie nehráli, vyšel ven, aby poslouchal muziku, někdy s Davem, někdy sám. Každou chvíli zabrousil na klasický recitál, kde slyšel nové akordy.

Angličané byli divní. Když jim řekl, že je Němec, vždycky začali mluvit o druhé světové válce. Mysleli si, že válku vyhráli, a byli uražení, jestliže poukázal na to, že Němce vlastně porazili Sověti. Někdy říkal, že je Polák, jen aby se vyhnul opět stejně nudnému hovoru.

Polovina lidí v Londýně ale stejně nebyli Angličané: byli to Irové, Skoti, Velšané, obyvatelé Karibiku, Indové a Číňani. Všichni obchodníci s drogami pocházeli z ostrovů: Malťani prodávali povzbuzující prášky, prodejci heroinu byli z Hongkongu a marihuanu jste mohli koupit od Jamajčanů. Walli chodil rád do karibských klubů, kde hráli muziku s odlišným rytmem. Na všech těchto místech ho oslovovaly spousty děvčat, ale on jim vždycky řekl, že je zadaný.

Jednoho dne zazvonil telefon, když Dave nebyl doma, a volající požádal: „Můžu mluvit s Walterem Franckem?“

Walli málem odpověděl, že dědeček je už víc než dvacet let po smrti. „Já jsem Walli,“ odpověděl po krátkém zaváhání.

Volající přešel do němčiny. „Tady Enok Andersen, volám ze Západního Berlína.“

Andersen byl dánský účetní, řídil továrnu Walliho otce. Walli si vybavil holohlavého muže s brýlemi a kuličkovým perem v náprsní kapse saka. „Stalo se něco?“

„Celá vaše rodina je v pořádku, ale já přináším neuspokojivou zprávu. Karolin a Alici odmítli povolení k emigraci.“

Walli měl pocit, jako by ho někdo udeřil. Ztěžka se posadil. „Proč?“ vydechl. „Z jakého důvodu?“

„Východoněmecká vláda neudává důvody pro svá rozhodnutí. Ale přišel je navštívit domů nějaký příslušník Stasi – Hans Hoffmann, kterého znáte.“

„Lump.“

„Řekl rodině, že nikdo z nich nikdy nedostane povolení k emigraci nebo cestě na Západ.“

Walli si zakryl oči dlaněmi. „Nikdy?“

„Tohle řekl. Váš otec mě požádal, abych vám tu zprávu předal. Je mi to moc líto.“

„Děkuju vám.“

„Nemůžu vaší rodině něco vyřídit? Pořád ještě jednou týdně přejíždím do východního Berlína.“

„Vyřiďte jim, že je miluju, prosím.“ Walli se zajíkl.

„Dobrá.“

Walli polkl. „A řekněte jim, že já je jednoho dne zase uvidím. Jsem si tím jistý.“

„Vyřídím jim to. Sbohem.“

„Sbohem.“ Walli celý sklíčený zavěsil.

Po chvilce zvedl kytaru a zahrál mollový akord. Hudba je uklidňující. Je abstraktní, jen noty a jejich vzájemné vztahy. Nejsou tu žádní špioni, žádní zrádci, žádní policajti, žádné zdi. Zazpíval: „I miss you, Alice… stýská se mi…“

Dave byl rád, že zase vidí sestru. Potkal ji před kanceláří její agentury International Stars. Evie měla na hlavě purpurovou buřinku. „Doma je to bez tebe pěkná nuda,“ poznamenala.

„Nikdo se s tátou nehádá?“ ušklíbl se na ni Dave.

„On má spoustu práce, vzhledem k tomu, že labouristi vyhráli volby. Je teď ve vládě.“

„A ty?“

„Dělám nový film.“

„Gratuluju!“

„Ale tys vyhodil svého manažera.“

„Eric měl pocit, že Plum Nellie je jednohitová hvězda. Jenže my jsme to nevzdali. Stejně ale, musíme víc koncertovat. V diáři máme jenom pár večerů v Jump Clubu a to nám nezaplatí ani nájem.“

„Nemůžu ti slíbit, že vás International Stars vezmou. Slíbili, že si s tebou promluví, to je všechno.“

„Já vím.“ Jenže Dave soudil, že agenti se nesetkávají s lidmi, jen aby se na ně vykašlali. A agentura chce být zcela zřejmě vstřícná k Evie Williamsové, nejvyhledávanější mladé herečce v Londýně. Choval tedy vysoké naděje.

Vešli dovnitř. Vypadalo to tu jinak než u Erika Chapmana. Recepční nežvýkala žvýkačku. Na stěnách vstupní haly nevisely žádné trofeje, pouze pár vkusných akvarelů. Bylo to na úrovni, i když ne moc rokenrolové.

Čekat nemuseli. Recepční je uvedla do kanceláře Marka Batchelora, vysokého, asi dvacetiletého muže v košili s moderním límečkem s výložkou a pletenou kravatou. Sekretářka přinesla kávu na podnose. „My milujeme Evii a rádi bychom pomohli jejímu bratrovi,“ řekl Batchelor poté, co si vyměnili zdvořilostní fráze. „Nejsem si ale jistý, že to dokážeme. ‚Shake, Rattle and Roll‘ Plum Nellie poškodilo.“

„Ne že bych nesouhlasil, ale řekněte mi, co přesně tím myslíte,“ požádal Dave.

„Jestli smím být upřímný…“

„Ovšem,“ přikývl Dave a napadlo ho, jak odlišný je tento rozhovor od jeho rozmluvy s Erikem Chapmanem.

„Vypadáte jako průměrná popová skupina, která měla to štěstí, že se jí dostala do rukou písnička Hanka Remingtona. Lidi si myslí, že výborná byla písnička, ne vy. Žijeme v malém světě – několik nahrávacích společností, hrstka pořadatelů turné, dvě televizní show – a každý si myslí totéž. Nemůžu vás prodat žádnému z nich.“

Dave polkl. Nečekal, že Batchelor bude tak otevřený. Pokoušel se nedat najevo zklamání. „Měli jsme štěstí, že jsme dostali písničku Hanka Remingtona,“ připustil. „Ale nejsme průměrná popová skupina. Máme prvotřídní rytmickou sekci a virtuózního sólového kytaristu a taky dobře vypadáme.“

„Pak musíte lidem dokázat, že nejste jednohitový zázrak.“

„Já vím. Ale bez nahrávacího kontraktu a bez velkých koncertů nevím, jak to udělat.“

„Potřebujete další velkou písničku. Nemůžete nějakou dostat od Hanka Remingtona?“

Dave zavrtěl hlavou. „Hank nepíše pro jiné lidi. ‚Love Is It‘ byla naprostá výjimka, balada, kterou Kords nechtěli hrát.“

„Třeba by mohl napsat další baladu.“ Batchelor rozhodil paže gestem kdo ví. „Já nejsem tvořivý člověk, proto jsem taky agent, ale vím toho dost, abych si uvědomil, že Hank je mladý génius.“

„No…“ Dave pohlédl na Evii. „Snad bych se ho mohl zeptat.“

„Co by se tím mohlo pokazit?“ nadhodil Batchelor nenuceně.

Evie pokrčila rameny. „Mně to nevadí.“

„Tak fajn,“ přikývl Dave.

Batchelor vstal a napřáhl ruku k pozdravu. „Hodně štěstí,“ popřál Daveovi.

Při odchodu z budovy se Dave obrátil k Evii. „Můžeme zajít teď za Hankem?“

„Musím udělat nějaké nákupy,“ namítla Evie. „Řekla jsem mu, že se uvidíme večer.“

„Tohle je opravdu důležité, Evie. Celý můj život je v troskách.“

„Tak jo,“ souhlasila. „Za rohem mám auto.“

Jeli do Chelsea v Eviině vozu Sunbeam Alpine. Dave se kousal do rtu. Batchelor mu prokázal laskavost tím, že k němu byl nelítostně upřímný. Jenže Batchelor nevěří v talent Plum Nellie – jen v talent Hanka Remingtona. Ale i tak, pokud by Dave získal od Hanka jen jedinou další písničku, skupina by se opět ocitla na správné cestě.

Co mu ale řekne?

Ahoj, Hanku, nemáš ještě nějaké balady? To bylo moc nonšalantní.

Hanku, jsem v bryndě. To zas vypadá, že moc žadoním.

Naše nahrávací společnost udělala opravdu chybu, když pustila ven „Shake, Rattle and Roll“. Ale situaci můžeme zachránit – s tvou malou pomocí. Daveovi se nelíbil ani jeden z těchto pokusů o kontakt, zejména proto, že nesnášel doprošování.

Ale udělá to.

Hank měl byt u řeky. Evie bratra zavedla do velkého starého domu a nahoru vyjeli skřípajícím výtahem. Poslední dobou tu trávila většinu nocí. Otevřela si vlastním klíčem. „Hanku!“ křikla, „to jsem jen já!“

Dave vešel dovnitř za ní. V předsíni visely křiklavé moderní obrazy. Prošli nablýskanou kuchyní a nahlédli do obývacího pokoje s koncertním křídlem. Nikdo tu nebyl.

„Je pryč,“ pronesl Dave malomyslně.

„Možná si šel po obědě zdřímnout,“ domnívala se Evie.

Otevřely se další dveře a Hank se vynořil, zřejmě z ložnice, a natahoval si džíny. Dveře za sebou zavřel. „Ahoj, miláčku,“ pozdravil. „Byl jsem v posteli. Ahoj, Dave, co tady děláš?“

„Evie mě sem přivedla, abych tě požádal o velkou laskavost,“ odpověděl Dave.

„Jo,“ na to Hank, který hleděl na Evii. „Čekal jsem tě později.“

„Dave spěchá.“

„Potřebujeme novou písničku,“ vysvětlil Dave.

„To není dobrá doba, Dave,“ řekl Hank. Dave čekal na vysvětlení, ale to nepřišlo.

„Hanku, děje se něco?“ zeptala se Evie.

„Jo, vlastně jo,“ odpověděl Hank.

Davea to vylekalo. Na tuhle otázku ještě nikdy nikdo neodpověděl ano.

Eviina ženská intuice byla daleko před Davem. „Ty máš někoho v ložnici?“

„Lituju, miláčku,“ přikývl Hank. „Nečekal jsem, že se vrátíš.“

V tu chvíli se dveře ložnice otevřely a vyšla z nich Anna Murrayová.

Dave otevřel leknutím ústa. Jasperova sestra byla v posteli s Eviiným přítelem!

Anna byla zcela oblečená v šatech do práce, včetně punčoch a bot s vysokým podpatkem, vlasy však měla rozcuchané a knoflíčky na saku byly zapnuté šejdrem. Nepromluvila a vyhnula se jim pohledem. Vešla do obývacího pokoje a vrátila se s aktovkou. Došla ke vchodovým dveřím, sundala si kabát z věšáku a beze slova opustila byt.

„Přišla, aby si se mnou promluvila o mé autobiografii, a nějak se to seběhlo…“

Evie plakala. „Hanku, jak jsi mohl?“

„Neměl jsem to v úmyslu,“ bránil se. „Prostě se to stalo.“

„Myslela jsem, že mě miluješ.“

„Miloval jsem tě. Miluju tě. Tohle bylo jen…“

„Jen co?“

Hank pohlédl na Davea, jestli ho podpoří. „Existují jistá pokušení, kterým muž neodolá.“

Dave si vzpomněl na Mickii McFeeovou a přikývl.

„Dave je kluk. Já jsem si myslela, že ty jsi muž, Hanku,“ obořila se na Hanka Evie.

„Hele,“ zarazil ji a náhle se tvářil útočně, „dej si pozor na pusu.“

Evie na něj vrhla nevěřící pohled. „Já že si mám dávat pozor na pusu? Právě jsem tě přistihla v posteli s jinou a ty mi řekneš, abych si dávala pozor na pusu?“

„Myslím to vážně,“ odpověděl výhrůžně. „Nezacházej moc daleko.“

Dave dostal náhle strach. Hank vypadal, jako by dokázal Evii uhodit. Takhle se chovají Irové z dělnického prostředí? A co má dělat Dave – chránit sestru před jejím milencem? Očekává se od Davea, že se popere s největším hudebním géniem od dob Elvise Presleyho?

„Moc daleko?“ vykřikla Evie vztekle. „Půjdu moc daleko hned – rovnou z těchhle podělanejch dveří. V pořádku?“ Obrátila se a odpochodovala.

Dave pohlédl na Hanka. „Hm… ohledně té písničky…“

Hank jen tiše zavrtěl hlavou.

„Tak jo,“ přikývl Dave. „Dobrá.“ Nenapadalo ho, jak by v hovoru mohl pokračovat.

Hank mu podržel otevřené dveře a Dave vyšel ven.

Evie v autě pět minut plakala a pak si osušila oči. „Zavezu tě domů,“ nabídla se.

Když dojeli do West Endu, Dave ji vyzval: „Pojď nahoru. Udělám ti kafe.“

„Díky,“ přikývla.

Walli seděl na kanapi a hrál na kytaru. „Evie je trošku rozhozená,“ vysvětlil mu Dave. „Rozešla se s Hankem.“ Zašel do kuchyně a postavil na kávu.

„V angličtině slovní spojení ‚trošku rozhozená‘ znamená moc nešťastná. Kdybys byla jen trošku nešťastná, třeba protože jsem zapomněl na tvoje narozeniny, řekla bys ‚děsně rozhozená‘, je to tak?“

Evie se usmála. „Na mou duši, Walli, ty jsi takový logik.“

„Taky vynalézavý,“ dodal Walli. „Rozveselím tě. Poslechni si tohle.“ Začal hrát a pak přidal text: „I Miss Ya, Alicia.“

Dave se vrátil z kuchyně, aby si to poslechl. Walli zazpíval smutnou baladu v D moll s několika akordy, které Dave nepoznal.

Když písnička skončila, Dave ji pochválil. „Je to krásná písnička. Slyšel jsi to v rádiu? Kdo to složil?“

„To je ode mě,“ odpověděl Walli. „Složil jsem ji já.“

„Páni!“ zvolal Dave. „Zahraj to znovu.“

Tentokrát Dave improvizoval druhý hlas.

„Vy dva jste úžasní,“ pochválila je Evie. „Vy toho parchanta Hanka nepotřebujete.“

„Chci tuhle písničku zazpívat Marku Batchelerovi,“ rozhodl se Dave. Podíval se na hodinky. Bylo půl šesté. Zvedl telefon a zavolal International Stars. Batchelor seděl stále ještě za svým stolem. „Máme písničku,“ oznámil mu Dave. „Můžeme za vámi přijít a zahrát vám to?“

„Rád bych si to poslechl, ale zrovna jsem na odchodu z práce.“

„Nemůžete se cestou domů zastavit v Henrietta Street?“

Po krátkém zaváhání Batchelor svolil. „Ano, mohl bych, je to blízko mé vlakové stanice.“

„Co pijete?“

„Gin s tonikem, prosím.“

O dvacet minut později už seděl Batchelor na kanapi se sklenkou v ruce a Dave s Wallim hráli tu písničku na dvou kytarách a zpívali dvojhlasně; při refrénu se přidala i Evie.

„Zahrajte to znovu,“ požádal, když skončili.

Po druhém přehrání na něj s očekáváním pohlédli. Rozhostilo se ticho. Potom promluvil. „Nedělal bych tuhle práci, kdybych nepoznal hit na první poslech. Tohle je hit.“

Dave i Walli se zeširoka usmívali. „To jsem si myslel taky,“ poznamenal Dave.

„Moc se mi to líbí,“ pokračoval Batchelor. „Na tohle vám můžu dát nahrávací kontrakt.“

Dave odložil kytaru, vstal a potřásl si rukou s Batchelorem, aby zpečetil dohodu. „Platí,“ potvrdil.

Mark se zhluboka napil. „Napsal Hank tu písničku hned na místě, nebo ji měl někde v šuplíku?“

Dave se zazubil. Teď když si podali ruce, mohl Batchelorovi nalít čistého vína. „To není písnička Hanka Remingtona,“ sdělil mu.

Batchelor zvedl obočí.

„Myslel jste si, že je, a já se omlouvám, že jsem vás neopravil, ale chtěl jsem, abyste nebyl zaujatý,“ vysvětlil Dave.

„Je to dobrá písnička, a na ničem jiném nezáleží. Ale kde jste ji splašili?“

„Napsal ji Walli,“ odpověděl Dave. „Dnes odpoledne, když jsem byl u vás v kanceláři.“

„Skvělé,“ usmál se Batchelor. Obrátil se k Wallimu. „Co máte na stranu B?“

*

„Měla by sis někam vyjít,“ nabádala Lili Francková Karolin.

Nebyl to Lilin vlastní nápad. Vlastně to napadlo její matku. Carla si dělala starosti o Karolinino zdraví. Od návštěvy Hanse Hoffmanna Karolin hubla. Byla bledá a malátná. „Karolin je teprve dvacet,“ zdůraznila Carla. „Nemůže se zavřít na zbytek života jako jeptiška. Nevzala bys ji někam?“

Teď v Karolinině pokoji hrály na kytary a zpívaly Alici, která seděla na podlaze obklopená hračkami. Čas od času nadšeně zaplácala ručičkama, ale většinou si jich nevšímala. Nejvíc se jí líbila písnička „Love Is It“.

„Nemůžu nikam jít,“ namítla Karolin. „Mám na starosti Alici.“

Lili se na tyto námitky předem nachystala. „Může na ni dohlídnout matka,“ řekla. „Nebo dokonce babička Maud. S Alicí není večer moc starostí.“ Alici bylo už čtrnáct měsíců a spala celou noc.

„Já nevím. Nezdálo by se mi to správné.“

„Nebyla jsi večer nikde už roky – doslova.“

„Jenže co by si pomyslel Walli?“

„Ten neočekává, že se někde zašiješ a nebudeš se vůbec bavit, že ne?“

„Já nevím.“

„Já jdu dnes večer do klubu mladých u svaté Gertrudy. Co kdybys šla se mnou? Hraje tam muzika, tancuje se a obvykle proběhne i nějaká debata – myslím, že Walli by nic nenamítal.“

Východoněmecký vůdce Walter Ulbricht věděl, že se mladí lidé potřebují bavit, jenže měl problém. Všechno, co se jim líbí – populární hudba, móda, komiksy, hollywoodské filmy – buď nebylo dostupné, nebo to bylo zakázané. Sporty byly schválené, ale obvykle znamenaly oddělení chlapců a dívek.

Lili věděla, že většina lidí jejího věku režim nenávidí. Dospívající mládež se o komunismus nebo kapitalismus moc nestarala, zato dbali náruživě o účesy, módu a populární hudbu. Ulbrichtova puritánská nechuť ke všemu, co jim bylo drahé, způsobila odcizení Liliny generace. A co bylo horší, vybájili si představu, nejspíš úplně nerealistickou, o životě svých současníků na Západě; představovali si, že mají gramofony v ložnicích a skříňky plné módního nového oblečení a zmrzlinu každý den.

Církevní kluby mladých byly povolené jako slabý pokus o vyplnění mezery v životě dospívajících chlapců a dívek. Takové kluby byly přísně nekontroverzní, ale ne tak dusivě spořádané jako komunistická mládežnická organizace Mladí pionýři.

Karolin vypadala zamyšleně. „Možná máš pravdu,“ přisvědčila. „Nemůžu trávit život jako oběť. Měla jsem smůlu, ale nesmím dovolit, aby mě to poznamenalo. Stasi si myslí, že jsem jen holka, jejíž kluk zabil pohraničníka, ale já přece nemusím přijmout, co oni říkají.“

„Přesně!“ Lili to potěšilo.

„Napíšu Wallimu a všechno mu to povím. Ale půjdu s tebou.“

„Tak se pojď převlíct.“

Lili zašla do svého pokoje a oblékla si krátkou sukni – ne úplně minisukni, jaké nosily dívky v zápaďáckých televizních show, na které se ve východním Německu všichni dívali, ale sukni nad kolena. Teď když Karolin souhlasila, Lili si kladla otázku, jestli je tohle správný směr. Karolin určitě potřebuje vlastní život: má naprostou pravdu, když říká, že nesmí dovolit, aby Stasi určovala, co je ona zač. Co si ale bude myslet Walli, až to zjistí? Nebude se trápit, že na něj Karolin zapomíná? Lili bratra neviděla už skoro dva roky. Je mu teď devatenáct a je z něj popová hvězda. Nevěděla, co si může Walli myslet.

Karolin si vypůjčila Liliny džíny a pak se společně nalíčily. Lilina starší sestra Rebeka jim poslala z Hamburku černé konturovací tužky a modré oční stíny a Stasi to nějakým zázrakem neukradla.

Zašly do kuchyně, aby se rozloučily. Carla krmila Alici, která mámě zamávala tak vesele, že to Karolin trochu naštvalo.

Šly do protestantského kostela o několik ulic dál. Do kostela chodila pravidelně pouze babička Maud, ale Lili navštívila dvakrát předtím klub mladých v kryptě. Vedl ho nový mladý pastor jménem Odo Vossler, který se česal jako Beatles. Byl hezký, i když na Lili trochu starý, bylo mu přinejmenším pětadvacet.

Odo tu měl piano, dvě kytary a gramofon. Zahájili lidovým tancem, s čímž úřady mohly těžko nesouhlasit. Lili tančila v páru s Bertholdem, chlapcem asi tak jejího věku, šestnáctiletým. Byl příjemný, ale ne sexy. Lili pokukovala po Thorstenovi, ten byl o trochu starší a vypadal jako Paul McCartney.

Taneční kroky byly rázné, hodně se při tanci tleskalo a vířilo. Lili potěšilo, když viděla, že se Karolin vnořila s vervou do tance, usmívala se a smála. Už teď vypadala líp.

Jenže lidový tanec byl pouze zástěrka, něco, o čem by se dalo mluvit v odpověď na nepřátelské dotazy. Někdo tam dal „I Feel Fine“ od Beatles a všichni začali tančit twist.

Po hodině si udělali přestávku na odpočinek a sklenici Vita Coly, východoněmecké Coca-Coly. K Lilině velkému uspokojení Karolin zrůžověla a vypadala šťastně. Odo je obcházel a s každým prohodil pár slov. Jeho sdělení znělo: pokud má někdo nějaký problém, včetně osobních vztahů nebo sexu, on je zde, aby poslouchal a dával rady. Karolin se mu svěřila: „Můj problém je, že otec mého dítěte je na Západě,“ a pak se pohroužili do debaty, než se opět začalo tancovat.

V deset, kdy vypnuli gramofon, Karolin překvapila Lili, protože se chopila jedné kytary. Pokynula Lili, aby si vzala tu druhou. Obě doma hrály a zpívaly, ale Lili si nikdy nepředstavila, že by to mohla dělat veřejně. Karolin teď začala písničku od Everly Brothers „Wake Up, Little Susie“. Kytary spolu zněly dobře a Karolin s Lili zpívaly dvojhlasně. Než dohrály, všichni v kryptě už tančili džajv. Po skončení písničky chtěli tanečníci přídavek.

Dívky zahrály „I Want to Hold Your Hand“ a „If I Had a Hammer“, pak něco pomalejšího: „Love Is It.“ Chlapci a děvčata nechtěli, aby to skončilo, ale Odo je požádal, aby zahrály poslední písničku, a pak půjdou všichni domů, než sem vtrhne policie a zatknou ho. Usmíval se při tom, ale myslel to vážně.

Nakonec zahrály „Back in the USA“.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Počátkem roku 1965, když se Jasper Murray připravoval na závěrečné zkoušky na univerzitě, napsal každé televizní společnosti v USA, jejíž adresu dokázal najít.

Všechny od něj obdržely shodný dopis. Poslal jim svůj článek o Evii randící s Hankem, svůj příspěvek o Martinu Lutheru Kingovi a zvláštní vydání The Real Thing o zavraždění JFK. A požádal o práci. O jakoukoli práci, pokud bude v americké televizi.

Nikdy v životě po ničem netoužil víc. Televizní zprávy byly lepší než zprávy tištěné – rychlejší, poutavější, živější – a americká televize byla lepší než britská. A Jasper věděl, že v téhle práci bude dobrý. Potřebuje se jenom uchytit. Toužil po tom tolik, až to bolelo.

Odeslal dopisy – stálo ho to značnou částku –, a nechal se od sestry Anny pozvat na oběd. Šli k Veselému husarovi, do maďarské restaurace oblíbené mezi levicovými spisovateli a politiky. „Co budeš dělat, jestli práci ve Státech nedostaneš?“ zeptala se ho Anna poté, co si objednali.

Ta vyhlídka ho sklíčila. „Já fakt nevím. Tady u nás se očekává, že budeš nejdřív pracovat v regionálních novinách, referovat o výstavách koček a pohřbech dlouho sloužících členů městské rady, a já mám dojem, že bych se s tímhle nevyrovnal.“

Anna dostala specialitu restaurace – studenou třešňovou polévku. Jasper si dal smažené houby s tatarskou omáčkou. „Poslyš, dlužím ti omluvu,“ prohodila Anna.

„Jo,“ přikývl Jasper. „To tedy fakt dlužíš.“

„Podívej, Hank a Evie nebyli ani zasnoubení, natož sezdaní.“

„Tys ale věděla zatraceně dobře, že spolu chodí.“

„Ano, a nebylo ode mě správné, že jsem se s ním vyspala.“

„To nebylo.“

„Nemusíš být nutně tak nemožně bohorovný. Pro mě tohle není typické, ale je to přesně věc, jakou bys udělal ty.“

Nehádal se s ní, protože měla pravdu. Příležitostně se vyspal se ženami, které byly vdané nebo zasnoubené. „Ví to matka?“ zeptal se místo toho.

„Ví a zuří. Daisy Williamsová byla její nejlepší kamarádka třicet let a taky se k tobě chovala mimořádně laskavě, když tě u nich nechala bydlet zadarmo – a já teď provedu tohle její dceři. Co ti Daisy řekla?“

„Zlobí se, že jsi Evii způsobila takovou bolest. Ale říkala i to, že když se zamilovala do Lloyda, byla už provdaná za někoho jiného, takže se necítí oprávněná k příliš velkému pobouření.“

„Hm, stejně mě to mrzí.“

„Díky ti.“

„Až na to, že mě to vlastně nemrzí.“

„Co tím myslíš?“

„Vyspala jsem se s Hankem, protože jsem se do něj zamilovala. Od toho poprvé jsem s ním strávila skoro každou noc. Je to nejúžasnější muž, s jakým jsem se kdy seznámila, a jestli se mi ho podaří ulovit, hodlám si ho vzít.“

„Jako tvůj bratr jsem oprávněn se zeptat, co na tobě proboha vidí.“

„Kromě velkých koz myslíš?“ Zasmála se.

„Ne že bys byla ošklivá, ale jsi o pár let starší než Hank a v Anglii je asi milion vnadných panen, které by mu skočily do postele, jen kdyby luskl prsty.“

Přikývla. „Dvě věci. Zaprvé: je chytrý, ale nevzdělaný. Jsem jeho průvodce v intelektuálním světě: umění, divadlo, politika, literatura. Je nadšený, že s ním někdo mluví o těchhle věcech a nechová se přitom povýšeně.“

Jaspera to nepřekvapilo. „Hrozně rád o tom všem diskutoval s Daisy a Lloydem. Ale co je ta druhá věc?“

„Víš, je to můj druhý milenec.“

Jasper přikývl. Dívky se obvykle k takovým věcem nepřiznávají, ale oni dva s Annou vždycky věděli o úspěších toho druhého.

„Se Sebastianem jsem chodila skoro dva roky,“ pokračovala. „Za tak dlouhou dobu se toho děvče naučí ažaž. Hank toho ví o sexu hodně málo, protože nikdy nebyl s žádnou dívkou dost dlouho na to, aby se mezi nimi vyvinula skutečná intimita. Evie byla jeho nejdelší známost a ona je moc mladá na to, aby muže mohla něco víc naučit.“

„Ach tak.“ Jasper takhle nikdy o vztazích neuvažoval, ale smysl to dávalo. Sám byl trochu jako Hank. Rád by věděl, jestli ho ženy považují za nezkušeného v posteli.

„Hank se hodně naučil od jedné zpěvačky jménem Mickie McFeeová, ale vyspal se s ní jen dvakrát.“

„Fakticky? Dave Williams si to s ní rozdal v šatně.“

„A Dave ti to řekl?“

„Myslím, že to řekl každému. Možná to byla jeho první soulož.“

„Mickie McFeeová je do větru.“

„Takže ty zasvěcuješ Hanka do milostných her.“

„Učí se rychle. A rychle dospívá. To, co udělal Evii, už neudělá nikdy.“

Jasper si nebyl jistý, jestli tomu věří, ale své pochybnosti nevyjádřil.

Dimka Dvorkin odletěl do Vietnamu v únoru 1965 s velkou skupinou asistentů a pracovníků ministerstva zahraničí včetně Natalije Smotrovové.

Byla to Dimkova první cesta za hranice Sovětského svazu. Ještě víc ho však vzrušovalo pomyšlení, že bude s Natalijí. Nevěděl jistě, co se stane, ale měl radostný pocit osvobození a poznal, že ona to vnímá stejně. Byli daleko od Moskvy, z dosahu jeho manželky a Natalijina manžela. Stát se mohlo cokoli.

Dimka se vůbec cítil optimističtěji. Kosygin, jeho šéf od pádu Chruščova, chápal, že Sovětský svaz prohrává studenou válku kvůli svému hospodářství. Sovětský průmysl byl nevýkonný a sovětští občané chudí. Kosyginovým cílem bylo učinit SSSR produktivnějším. Sověti se musejí naučit, jak vyrábět věci, které by lidé z jiných zemí mohli chtít koupit. Musejí soutěžit s Američany v blahobytu, ne jenom v tancích a raketách. Jen tak budou mít naději, že změní svět k obrazu svému. Tento postoj Dimku povzbudil. Brežněv, hlavní představitel země, byl žalostně konzervativní, ale Kosygin možná komunismus zreformuje.

Část hospodářských problémů způsobovala skutečnost, že se tolik národního důchodu utrácelo na ozbrojené síly. V naději, že tyto drtivé výdaje omezí, přišel Chruščov s politikou mírové koexistence, života vedle kapitalismu a bez válek. Chruščov toho pro uskutečnění této myšlenky neudělal mnoho: jeho rozepře v Berlíně a na Kubě vyžadovaly více vojenských výdajů, nikoli méně. Pokrokoví myslitelé v Kremlu však přesto v tuto strategii věřili.

Vietnam bude náročný test.

Při výstupu z letadla ovanul Dimku rázem teplý, vlhký vzduch, jaký dosud nepoznal. Hanoj bylo starobylé hlavní město starobylé země, dlouho utlačované cizinci, nejprve Číňany, pak Francouzi a potom Američany. Vietnam byl lidnatější a barevnější než cokoli, co Dimka kdy viděl.

Byl také rozpolcen.

Vietnamský vůdce Ho Či Min porazil Francii v protikoloniální válce v padesátých letech. Jenže Ho byl nedemokratický komunista a Američané odmítali přijmout jeho autoritu. Prezident Eisenhower podporoval loutkovou vládu na jihu; její základnu tvořilo provinční hlavní město Saigon. Nezvolený saigonský režim byl tyranský a nepopulární a stal se terčem útoku bojovníků odporu zvaných Vietkong. Jihovietnamská armáda byla tak slabá, že nyní, v roce 1965, ji muselo podporovat 23 000 amerických vojáků.

Američané předstírali, že Jižní Vietnam je samostatná země, právě tak jako Sovětský svaz předstíral, že východní Německo je země. Vietnam byl zrcadlový obraz Německa, třebaže Dimka by se nikdy neodvážil vyslovit to nahlas.

Zatímco ministři šli na banket se severovietnamskými představiteli, sovětští asistenti večeřeli méně formálně se svými vietnamskými protějšky – ti všichni mluvili rusky, někteří z nich navštívili i Moskvu. Jídlo se skládalo převážně ze zeleniny a rýže a jen trochy ryb a masa, bylo však chutné. Mezi vietnamskými pracovníky nebyly žádné ženy a muži vypadali překvapeně, poté co spatřili Nataliji a další dvě sovětské ženy.

Dimka seděl vedle upjatého aparátčíka středního věku jménem Pham An. Natalija sedící naproti se muže zeptala, co si od rozhovorů slibuje.

An odpověděl nákupním seznamem. „Potřebujeme letadla, děla, radar, systémy protivzdušné obrany, lehké střelné zbraně, munici a zdravotnické potřeby,“ odpověděl.

Přesně tomu se chtěli Sověti vyhnout. „Tyhle věci ale nebudete potřebovat, jestli válka skončí,“ podotkla Natalija.

„Až porazíme americké imperialisty, naše potřeby budou odlišné.“

„My bychom všichni rádi viděli drtivé vítězství Vietkongu,“ poznamenala Natalija. „Ale možná budou výsledky jiné.“ Snažila se otevřít myšlenku mírové koexistence.

„Jediná možnost je vítězství,“ prohlásil An pohrdavě.

Dimku to vyděsilo. An se paličatě odmítal zapojit do diskuse, kvůli které sem Sověti přijeli. Možná měl pocit, že je pod jeho důstojnost debatovat se ženou. Dimka doufal, že to je jediný důvod jeho tvrdošíjnosti. Pokud nebudou Vietnamci hovořit o alternativách k válce, sovětská mise selže.

Nataliji nebylo snadné odradit od jejího záměru. „Vojenské vítězství zcela určitě není jediným možným výsledkem,“ prohlásila. Dimka shledal, že je hrdý na její energickou houževnatost.

„Vy mluvíte o porážce?“ opáčil An nasupeně – nebo aspoň dělal, že je nasupený.

„Ne,“ odpověděla klidně. „Ale válka není jediná cesta k vítězství. Alternativou jsou jednání.“

„My jsme vyjednávali s Francouzi mnohokrát,“ vybuchl An zlostně. „Každá úmluva byla navržena, jen aby získali čas na přípravu další agrese. To byla lekce pro náš lid, lekce, jak jednat s imperialisty, lekce, na kterou nikdy nezapomeneme.“

Dimka četl dějiny Vietnamu a věděl, že Anův vztek je oprávněný.

Francouzi se chovali stejně nečestně a proradně jako všichni ostatní kolonialisté. To však nebyl konec všemu.

Natalija nepolevovala – zcela právem, jelikož toto byla zpráva, kterou Kosygin nepochybně vysílal Ho Či Minovi. „Imperialisti jsou zrádní a my to všichni víme. Ale revolucionáři mohou také použít vyjednávání. Lenin vyjednával v Brestlitevsku. Udělal ústupky, zůstal u moci, a když byl silnější, všechny ty ústupky zvrátil.“

An papouškoval Ho Či Minův pokyn. „Nebudeme zvažovat vyjednávání, dokud nebude v Saigonu neutrální koaliční vláda zahrnující představitele Vietkongu.“

„Buďte rozumní,“ pronesla Natalija mírně. „Vznášet závažnější požadavky jako podmínku je jenom způsob, jak se vyhnout vyjednávání. Musíte uvážit kompromis.“

„Když Němci vtrhli do Ruska,“ spustil An vztekle, „a pochodovali až k branám Moskvy, vy jste dělali kompromisy?“ Udeřil pěstí do stolu; toto gesto pocházející od zdánlivě slabounkého orientálce Dimku překvapilo. „Ne! Žádné vyjednávání, žádný kompromis – a žádní Američani!“

Brzy nato banket skončil.

Dimka s Natalijí se vrátili do hotelu. Doprovodil ji do jejího pokoje. U dveří ho prostě vyzvala: „Pojď dál.“

Měla to být teprve jejich třetí společná noc. Ty první dvě strávili v posteli s nebesy v zaprášeném skladu plném starého nábytku v Kremlu. Nějak jim však připadalo, že být spolu v ložnici je tak přirozené, jako by byli milenci už celé roky.

Políbili se, pak se zuli, znovu se políbili a vyčistili si zuby a pak se políbili opět. Nechovali se jako smyslů zbavení neovladatelnou žádostivostí: byli spíš uvolnění a hraví. „Máme celou noc na to, abychom dělali, cokoli budeme chtít,“ řekla Natalija a Dimku napadlo, že více vzrušující slova v životě neslyšel.

Milovali se, pak si dali kaviár a vodku, které s sebou přinesla, a pak se znovu milovali.

Když potom leželi na zmuchlaných prostěradlech a hleděli na pomalu se otáčející stropní větrák, Natalija poznamenala: „Předpokládám, že nás někdo odposlouchává.“

„To doufám,“ na to Dimka. „Poslali jsme sem za velké peníze tým KGB, aby je naučili, jak nainstalovat odposlech do hotelových pokojů.“

„Třeba poslouchá Pham An,“ zahihňala se Natalija.

„Jestli je to tak, doufám, že si to užil víc než večeři.“

„Hmm. To byla tak trošku katastrofa.“

„Musejí změnit postoj, aby od nás dostali zbraně. Ani Brežněv nechce, abychom se zapletli do vleklé a rozsáhlé války v jihovýchodní Asii.“

„Jestli je ale odmítneme vyzbrojit, mohli by se obrátit na Čínu.“

„Oni Číňany nenávidí.“

„Já vím. Přesto…“

„Ano.“

Upadli do spánku a vzbudil je telefon. Natalija ho zvedla a ohlásila se jménem. Chvíli poslouchala a pak řekla: „Kruci.“ Uběhla další minuta a pak zavěsila. „Zprávy z Jižního Vietnamu,“ sdělila mu. „Včera v noci napadl Vietkong americkou základnu.“

„Včera v noci? Jen pár hodin po Kosyginově příletu do Hanoje? To není žádná náhoda. Kde?“

„Jmenuje se to tam Pleiku. Osm Američanů zabili a asi stovka je zraněných. A zničili deset amerických letadel na zemi.“

„Kolik obětí má Vietkong?“

„V objektu zůstal jen jeden mrtvý.“

Dimka zavrtěl udiveně hlavou. „Ti Vietnamci jsou skvělí bojovníci, to se jim musí nechat.“

„Tedy Vietkong. Jihovietnamské vojsko je beznadějné. Proto potřebujou, aby za ně bojovali Američani.“

Dimka se zamračil. „Není ve Vietnamu právě teď nějaký americký hlavoun?“

„McGeorge Bundy, poradce pro národní bezpečnost, jeden z nejhorších kapitalisticko-imperialistických válečných štváčů.“

„Ten bude právě teď mluvit telefonicky s prezidentem Johnsonem.“

„Ano,“ souhlasila Natalija. „Ráda bych věděla, co říká.“

Odpovědi se jí dostalo později téhož dne.

Americká letadla z letadlové lodě USS Ranger bombardovala vojenský tábor Dong Hoi na pobřeží Severního Vietnamu. Bylo to poprvé, kdy Američané bombardovali sever; začala nová fáze konfliktu.

Dimka pozoroval celý zoufalý, jak se Kosyginova pozice kousek po kousku v průběhu dne hroutí.

Po bombardování odsoudily americkou agresi komunistické a nezúčastněné země po celém světě.

Vůdcové třetího světa nyní očekávali, že Moskva přijde na pomoc Vietnamu, komunistické zemi, která byla přímo napadena americkými imperialisty.

Kosygin nechtěl vietnamskou válku eskalovat a Kreml si nemohl dovolit poskytnout Ho Či Minovi masivní vojenskou pomoc, jenomže přesně toto se teď dělo.

Neměli na vybranou. Kdyby se stáhli zpět, do věci by se vložili Číňané: ti se už nemohli dočkat, až nahradí Sovětský svaz v roli mocného přítele malých komunistických zemí. V sázce se ocitlo postavení Sovětského svazu jako ochránce světového komunismu, a všichni to věděli.

Všechny řeči o mírové koexistenci byly zapomenuty.

Dimka s Natalijí byli uvrženi do beznaděje spolu s celou sovětskou delegací. Jejich vyjednávací pozice s Vietnamci byla osudově podkopána. Kosyginovi nezbyla do hry žádná karta, musí poskytnout Ho Či Minovi vše, oč požádá.

V Hanoji zůstali ještě tři dny. Dimka s Natalijí se milovali celou noc, ale ve dne si dělali jen podrobné poznámky k Pham Anovu nákupnímu seznamu. Ještě než odletěli, byla na cestě dokonce i dodávka sovětských raket země-vzduch.

Cestou domů seděli Dimka s Natalijí v letadle vedle sebe. Dimka pospával a v duchu si s potěšením přehrával čtyři vlhké noci lásky pod líně se otáčejícím větrákem.

„Čemu se usmíváš?“ zeptala se Natalija.

Otevřel oči. „Vždyť víš.“

Zachichotala se. „Kromě toho…“

„Co?“

„Když si v duchu představíš tenhle výlet, nemáš pocit…?“

„…že to z jejich strany byla totální manipulace a vykořisťování? Mám, od prvního dne.“

„Ho Či Min ve skutečnosti obratně manipuloval se dvěma nejmocnějšími zeměmi světa a nakonec dostal všechno, co chtěl.“

„Ano,“ přisvědčil Dimka. „Přesně tenhle pocit mám.“

Táňa mířila na letiště s Vasilijovým podvratným strojopisem v kufru. Měla strach.

Nebezpečné věci dělala už dřív. Vydávala buřičské tiskoviny, byla zatčena na Majakovského náměstí a odvlečena do nechvalně známého podzemí budovy KGB Lubjanky, a navázala kontakt s disidentem na Sibiři. Z tohoto však šel největší strach.

Domlouvat se se Západem byl zločin vyššího řádu. Odvážela Vasilijův strojopis do Lipska, kde, jak doufala, ho předá některému západnímu vydavateli.

Noviny, které s Vasilijem publikovali, se rozšiřovaly pouze v Sovětském svazu. Úřední činitele by mnohem víc rozlítil opoziční materiál, který si našel cestu na Západ. Ti, kdo jsou za to zodpovědní, by nebyli považováni za pouhé rebely, byli by považováni za zrádce.

Seděla vzadu v taxíku, přemýšlela o nebezpečí a strachem jí bylo mdlo; v panice si tiskla dlaň na ústa, dokud pocit neodezněl.

Při příjezdu málem požádala řidiče, aby se obrátil a odvezl ji domů. Pak si vzpomněla na Vasilije na Sibiři, hladového a prochladlého, obrnila se a vešla s kufrem na terminál.

Cesta na Sibiř ji proměnila. Před ní se domnívala, že komunismus je dobře míněný experiment, který nevyšel a patří do starého železa. Nyní ho viděla jako brutální tyranii, jejíž vůdcové jsou zlí. Kdykoli si vzpomněla na Vasilije, srdce jí zaplnila nenávist k lidem, kteří mu tohle provedli. Činilo jí dokonce potíže mluvit s bratrem-dvojčetem, který stále doufal, že komunismus by bylo možné spíš zlepšit než odstranit. Milovala Dimku, jenže on zavíral oči před skutečností. A ona si uvědomila, že všude, kde existuje krutý útlak – na hlubokém jihu UŠA, v britském Severním Irsku či ve východním Německu –, musí být stejně jako v její rodině mnoho milých obyčejných lidí, kteří odvracejí zrak od odpudivé pravdy. Táňa ale mezi ně patřit nebude. Bude bojovat až do konce.

Ať je riziko jakékoli.

U přepážky předala své doklady a položila kufr na váhu. Kdyby věřila v Boha, modlila by se.

Zaměstnanci u odbavovací přepážky byli všichni z KGB. Ten její byl muž asi třicetiletý s modrým náznakem husté bradky. Táňa si někdy vyhodnocovala lidi tím, že si představovala, jaké by bylo dělat s nimi interview. Tenhle by byl asertivní až k agresi, pomyslela si, odpovídal by na neutrální otázky, jako by byly nepřátelské, neustále by byl ve střehu, neobsahují-li skryté důsledky a zastřená obvinění.

Pohlédl jí tvrdě do tváře, porovnával ji s fotografií. Snažila se nepůsobit ustrašeně. Nicméně i nevinní sovětští občané, říkala si, mají strach, když se na ně podívají příslušníci KGB.

Odložil její pas před sebe na stůl. „Otevřete zavazadlo,“ přikázal.

Člověk nikdy nevěděl proč. Mohli o to požádat, protože jste vypadali podezřele, nebo protože neměli co jiného na práci, nebo se jim prostě líbilo prohrabávat se dámským spodním prádlem. Důvod udávat nemuseli.

Táňa s bušícím srdcem otevřela kufr.

Muž si klekl a začal prohledávat její věci. Trvalo mu sotva minutu, než objevil Vasilijův strojopis. Vytáhl ho a přečetl si titulní stranu: Stalag: Román z nacistického koncentračního tábora. Napsal Klaus Holstein.

Byl to podvod, stejně jako obsah, předmluva i doslov.

„Co je to?“ vyštěkl.

„Částečný překlad jedné východoněmecké práce. Letím na knižní veletrh do Lipska.“

„Bylo to schválené?“

„Ve východním Německu, samozřejmě, jinak by to nevydali.“

„A v Sovětském svazu?“

„Ještě ne. Díla se nesmějí předkládat ke schválení, dřív než jsou dokončená, to je samozřejmé.“

Snažila se normálně dýchat, když muž listoval stránkami.

„Ti lidé mají ruská jména,“ poznamenal.

„Jak víte, v nacistických táborech bylo hodně Rusů,“ odpověděla Táňa.

Kdyby si její slova prověřovali, okamžitě by na to přišli, to věděla. Kdyby si tenhle muž přečetl něco víc než prvních pár stránek, poznal by, že to vyprávění není o nacistech, nýbrž o gulagu; a pak by KGB trvalo jen pár hodin, než by se dozvěděli, že neexistuje žádná východoněmecká kniha ani žádný vydavatel. V tu chvíli by už Táňa putovala zpět do podzemí Lubjanky.

Listoval pomalu stránkami, jako by přemýšlel, jestli má dělat dusno nebo ne. Pak se u vedlejší přepážky něco semlelo: cestující namítal, že mu zabavili nějakou ikonu. Tánin úředník jí vrátil doklady spolu s palubní vstupenkou, mávnutím ji propustil a šel na pomoc kolegovi.

Nohy se jí podlamovaly, měla strach, že nedokáže odejít.

Pak se vzchopila a zvládla zbývající formality. Letadlo byl známý Tupolev Tu-104, tento uzpůsobený pro civilní pasažéry, trochu stísněný vzhledem k šesti sedadlům vedle sebe. Let do Lipska byl dlouhý tisíc šest set kilometrů a trval něco málo přes tři hodiny.

Když si Táňa na konci cesty vyzvedla zavazadlo, pozorně si ho prohlédla, ale nezaznamenala žádné stopy po otevření. Ještě však není ze všeho venku. Nesla kufr do celní a imigrační zóny s pocitem, že v ruce svírá něco radioaktivního. Vzpomněla si, že o východoněmecké vládě se říká, že je přísnější než sovětský režim. Stasi byla ještě všudy přítomnější než KGB.

Předložila doklady. Pracovník pasové kontroly si je pečlivě prostudoval a pak ji s nezdvořilým gestem propustil.

Zamířila k východu, aniž pohlédla do tváří mužů v uniformě, kteří tu stáli a kontrolovali cestující.

Pak jeden z nich stanul před ní. „Táňa Dvorkinová?“

Málem jí vyhrkly provinilé slzy. „A-ano.“

Promluvil na ni německy. „Pojďte prosím se mnou.“

A je to tady, pomyslela si; můj život skončil.

Následovala ho postranními dveřmi. K jejímu překvapení ji vedl na parkoviště. „Ředitel knižního veletrhu pro vás poslal vůz,“ informoval ji.

Řidič už čekal. Představil se a umístil inkriminovaný kufr do zavazadlového prostoru dvoubarevné zeleno-bílé limuzíny Wartburg 311.

Táňa padla na zadní sedadlo a zhroutila se tam, bezmocně, jako by byla opilá.

Začala se vzpamatovávat, teprve když ji auto zavezlo do středu města. Lipsko, tato starobylá křižovatka, hostilo obchodní trhy už od středověku. Mělo největší železniční nádraží v Evropě. Táňa ve svém článku zmíní silnou komunistickou tradici města a jeho odpor proti nacismu, který pokračoval až do čtyřicátých let dvacátého století. Nezahrne tam myšlenku, která ji napadla teď, že lipské vznešené stavby devatenáctého století vypadají vedle hrubé architektury sovětské éry ještě kultivovaněji.

Taxík ji odvezl na veletrh. Ve velké hale podobné skladišti nakladatelé z Německa i ze zahraničí vztyčili stánky, kde vystavovali své knihy. Táňu provedl po výstavišti sám ředitel. Vysvětlil jí, že hlavním posláním veletrhu je kupovat a prodávat nikoli knihy jako takové, nýbrž licence k překladům a publikování v jiných zemích.

Koncem odpoledne se jí podařilo od něj odpoutat a rozhlížet se samostatně.

Udivilo ji obrovské množství a téměř nepředstavitelná rozmanitost knih: automobilové příručky, vědecké časopisy, almanachy, dětské pohádky, Bible, knihy o umění, atlasy, slovníky, školní učebnice a sebrané spisy Marxe a Lenina ve všech větších evropských jazycích.

Rozhlížela se po někom, kdo by mohl chtít překládat ruskou literaturu a vydat ji na Západě.

Začala pátrat zrakem po stáncích s ruskými romány v jiných jazycích.

Západní abeceda je od ruské odlišná, ale Táňa se ve škole učila německy a anglicky a němčinu studovala i na univerzitě, takže uměla číst jména autorů a orientovala se také v titulech.

Pohovořila s několika nakladateli, sdělila jim, že je novinářka pracující pro TASS, a položila jim otázku, jaký užitek jim veletrh přináší. Dostala od nich pár odpovědí, které bude moci využít pro článek. Ani nenaznačila, že má ruskou knihu, aby jim ji nabídla.

U stánku londýnského nakladatele jménem Rowley sáhla po anglickém překladu knihy Mladá garda, oblíbeném sovětském románu Alexandra Fadějeva. Znala ji dobře a bavila se luštěním angličtiny na první stránce, dokud ji někdo nevyrušil. Promluvila na ni půvabná žena přibližně jejího věku. „Nechci rušit, ale nemůžu vám s něčím pomoct?“ zeptala se německy.

Táňa se představila a vyzpovídala ženu ohledně veletrhu. Záhy přišly na to, že editorka mluví rusky lépe než Táňa německy, a přešly do ruštiny. Táňa se vyptávala na anglické překlady ruských románů. „Ráda bych jich vydávala víc,“ přiznala editorka. „Jenže mnoho současných sovětských románů – včetně toho, který držíte v ruce – je příliš otrocky prokomunistických.“

Táňa předstírala, že ji to popudilo. „Vy si přejete vydávat protisovětskou propagandu?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla editorka se shovívavým úsměvem. „Spisovatelům je dovoleno, aby měli rádi své vlády. Moje společnost vydává mnoho knih, které oslavují britské impérium a jeho triumfy. Ovšem autora, který ve společnosti kolem sebe nevidí vůbec nic špatného, nelze brát vážně. Moudřejší je přihodit tam špetku kritiky, i třeba jen kvůli důvěryhodnosti.“

Táně se ta žena líbila. „Můžeme se spolu ještě setkat?“

Editorka zaváhala. „Vy pro mě něco máte?“

Táňa na to neodpověděla. „Kde jste ubytovaná?“

„V Evropě.“

Táňa měla pokoj rezervovaný v tomtéž hotelu. To je výhodné. „Jak se jmenujete?“

„Anna Murrayová. A vy?“

„Ještě si promluvíme,“ na to Táňa a odešla.

Instinktivně ji to k Anně Murrayové táhlo; byl to instinkt vytříbený čtvrtstoletím života v Sovětském svazu. Pro svůj pocit však měla i důkazy. Anna je především čistá Britka, žádná Ruska nebo východní Němka tvářící se jako Britka. Zadruhé, není ani komunistka, ani úporně nepředstírá opak. Její nenucenou neutralitu by žádný agent KGB nebyl schopen hrát. Zatřetí, nemluvila žádným žargonem. Lidé vychovaní v sovětském ortodoxním systému by nedokázali nehovořit o straně, třídě, kádrech a ideologii. Anna nepoužila žádné z těchto klíčových slov.

Zeleno-bílý wartburg čekal venku. Řidič ji zavezl do Evropy, kde se ubytovala. Téměř ihned opustila svůj pokoj a vrátila se do hotelové haly.

Nechtěla na sebe upoutat pozornost ani prostým dotazem na číslo pokoje Anny Murrayové v recepci. Nejméně jeden z recepčních bude informátor Stasi a mohl by si poznamenat, že nějaká sovětská novinářka hledala anglickou nakladatelku.

Za recepčním pultem měli však panel s číslovanými otvory, kam personál ukládal klíče od pokojů a poštu. Táňa prostě zalepila prázdnou obálku, napsala na ni „Frau Anna Murray“ a beze slova ji recepčnímu podala. Ten ji okamžitě zastrčil do otvoru s číslem pokoje 305.

Byl tam i klíč, a to znamenalo, že Anna Murrayová ve svém pokoji právě teď není.

Táňa zašla do baru. Anna nikde. Táňa tu poseděla hodinu, ucucávala pivo a zhruba si načrtla článek do poznámkového bloku. Pak se odebrala do restaurace. Anna nebyla ani tady. Zřejmě si vyšla s kolegy na večeři do restaurace ve městě. Táňa si u samostatného stolu objednala místní specialitu Allerlei, směs zeleniny a hub. Pak ještě hodinu setrvala u kávy a nakonec odešla.

Když procházela halou, znovu pohlédla k otvorům v panelu. Klíč číslo 305 byl pryč.

Táňa se vrátila do svého pokoje, vzala strojopis a zamířila ke dveřím pokoje 305.

Tady zaváhala. Jakmile to udělá, je v tom až po uši. Žádná vymyšlená historka její počínání nevysvětlí nebo neomluví. Šířila antisovětskou propagandu na Západ. Kdyby ji přistihli, její život by skončil.

Zaklepala na dveře.

Anna otevřela. Byla bosa a v ruce držela kartáček na zuby: nepochybně se chystala do postele.

Táňa si přiložila prst na rty na znamení ticha. Pak podala Anně strojopis. „Vrátím se za dvě hodiny,“ zašeptala. Pak se vzdálila.

Vrátila se do svého pokoje a celá rozechvělá se posadila na postel.

Jestli Anna prostě tu práci vrátí, bude to dost špatné i tak. Ale pokud ji Táňa špatně odhadla, Anna by se mohla cítit povinna uvědomit někoho zodpovědného, že jí nabídla disidentskou knihu. Mohla by dostat strach, že kdyby to zamlčela, obviní ji z účasti na spiknutí. Mohla by si myslet, že jediná rozumná věc je ohlásit ten nezákonný kontakt, ke kterému došlo.

Táňa však věřila, že většina lidí ze Západu takto nepřemýšlí. Navzdory Tániným dramatickým opatřením Annu nejspíš ani nenapadne, že by se mohla dopustit trestného činu tím, že si jen přečte strojopis.

Hlavní otázkou tedy zůstává, jestli se Anně Vasilijovo dílo bude líbit. Daniilovi se líbilo a líbilo se i redaktorům Nového světa. Ale oni byli jediní, kdo ty povídky četl, a všichni byli Rusové. Jak bude reagovat cizinec? Táňa věřila, že Anna pozná, že je to dobře napsané, ale dojme ji to? Zlomí jí to srdce?

Pár minut po jedenácté se Táňa vrátila do pokoje 305.

Anna otevřela dveře se strojopisem v ruce.

Tvář měla mokrou od slz.

„To je nesnesitelné,“ pronesla šeptem. „Musíme to říct světu.“

Jednoho pátečního večera Dave zjistil, že Lew, bubeník Plum Nellie, je homosexuál.

Až doteď se domníval, že Lew je prostě nesmělý. S chlapci, kteří hráli v popových kapelách, chtěla mít sex spousta dívek a v šatně to občas vypadalo jako ve veřejném domě, Lew se toho však nikdy nezúčastnil. To překvapivé nebylo: někteří to využili, jiní ne. Walli nešel nikdy se „skalními fanynkami“. Dave tu a tam ano a Buzz, basista, neodřekl nikdy.

Plum Nellie opět živě vystupovali. „I Miss Ya, Alicia“ byla v pořadu Top Twenty na devatenáctém místě a stoupala. Dave a Walli psali písničky společně a doufali, že natočí dlouhohrající desku. Jednou k večeru zašli do studia BBC v Portland Place a předem nahráli rozhlasové vystoupení. Vydělali sotva pár šupů, ale byla to příležitost k propagaci písničky „I Miss Ya, Alicia“. Třeba písnička postoupí na první místo. A, jak Dave občas říkal, i z pár šupů se dá žít.

Vyšli ven, mhouřili oči do večerního slunce a rozhodli se jít se něčeho napít do nedaleké hospody Zlatý roh.

„Já nemám chuť,“ nadhodil Lew.

„Nebuď labuť,“ obrátil se k němu Buzz. „Copak tys někdy odmítnul pivo?“

„Tak pojďte do jiný hospody,“ navrhl Lew.

„Proč?“

„Mně se tahle nelíbí.“

„Jestli se bojíš, že tě tu budou otravovat, nasaď si sluneční brejle.“

V televizi byli už několikrát a někdy je fanoušci v restauracích a barech poznali, ale málokdy s tím byly potíže. Naučili se držet stranou míst, kde se mohli zdržovat puberťáci, jako třeba v kavárnách poblíž škol, neboť to by mohlo vést k nějaké davové scéně; v hospodách pro dospělé to však bylo v pořádku.

Vešli do Zlatého rohu a přistoupili k baru. Barman se usmál na Lewa a oslovil ho: „Ahoj, Lucy, drahoušku, copak to bude, vodka tonik?“

Skupina se překvapeně podívala na Lewa.

„Takže ty jsi štamgast?“ zeptal se Buzz.

„Lucy?“ podivil se Dave.

Barman vypadal nervózně. „Kdo jsou tví přátelé, Lucy?“

Lew se rozhlédl po zbývajících třech. „Parchanti, dostali jste mě.“

„Ty jsi teplouš?“ zeptal se Buzz.

Když už byl Lew jednou odhalen, hodil opatrnost za hlavu. „Jsem teplouš jako vyšitej. Kdybyste nebyli všichni slepí a pitomí, už byste na to přišli dávno. Ano, líbám muže a chodím s nima do postele, kdykoli to jde a aby mě při tom nikdo nepřistih. A nedělejte si laskavě starosti, že by snad někdo z vás mohl bejt můj typ: všichni jste strašně oškliví. A teď si pojďte dát panáka.“

Dave zajásal a zatleskal a Buzz s Wallim se k němu po krátkém zaváhání přidali.

Davea to silně zaujalo. Věděl o homosexuálech, ale pouze teoreticky. Nikdy neměl homosexuálního kamaráda, pokud ví – ačkoli většina to držela v tajnosti stejně jako Lew, protože jejich počínání bylo trestné. Daveova babička, lady Leckwithová, vedla kampaň za změnu zákona, ale prozatím neuspěla.

Dave s babiččinou kampaní souhlasil zejména proto, že nesnášel lidi, kteří se stavěli proti ní: nadutí duchovní, pohoršení konzervativci a vysloužilí plukovníci. Nikdy vlastně nepřemýšlel o zákonech jako o něčem, co by mohlo ovlivnit jeho přátele.

Dali si druhou rundu, pak třetí. Daveovi docházely peníze, ale byl plný velkých očekávání. „I Miss Ya, Alicia“ vydají v USA. Jestli tam prorazí jako hit, skupina bude za vodou. A on už si nikdy nebude muset dělat hlavu s pravopisem.

Hospoda se rychle plnila. Většina mužů měla cosi společného: způsob chůze a mluvu, poněkud strojenou. Vzájemně se oslovovali „zlatíčko“ a „drahoušku“. Po chvíli bylo snadné poznat, kdo je teplouš a kdo ne. Třeba to proto dělali. Bylo tu i několik spárovaných dívek, většinou s nakrátko ostříhanými vlasy a v kalhotách. Dave měl pocit, že odhaluje nový svět.

Nechovali se ale jako výlučná společnost a zdálo se, že rádi sdílejí svou oblíbenou hospodu s heterosexuálními muži a ženami. Asi polovina zdejších hostů znala Lewa a skupina se ocitla uprostřed družného chumlu. Gayové žertovali osobitým způsobem, který Davea rozesmával. Muž v košili podobné Lewově říkal: „No ne, Lucy, ty máš stejnou košili jako já! To je ale pěkné.“ A pak dodal, jako když se šeptá na jevišti: „Děvko nenápaditá,“ a ostatní, včetně Lewa, se rozchechtali.

K Daveovi přistoupil vysoký muž. „Poslyš, brácho, nevíš, kdo mi tu může prodat prášek?“ zeptal se potichu.

Dave věděl, o čem ten muž mluví. Spousta muzikantů brala povzbuzující pilulky. Na takových místech, jako je Jump Club, se daly koupit různé druhy. Dave některé zkusil, ale jejich účinek se mu vlastně nezamlouval.

Důkladně si toho cizího člověka prohlédl. Měl krátký vojenský sestřih a na sobě džíny a pruhovaný svetr, ale džíny byly laciné a ke svetru se nehodily. Dave neměl dobrý pocit. „Ne,“ odbyl ho stroze a odvrátil se.

V jednom koutě stálo malé pódium s mikrofonem. V devět hodin na něj za nadšeného potlesku vystoupil komik. Byl to muž převlečený za ženu, ačkoli vlasy a líčení byly tak dobré, že v jiném prostředí by to Daveovi možná nedošlo.

„Mohli byste mi věnovat pozornost, prosím?“ požádal komik. „Ráda bych jen veřejně něco důležitého ohlásila. Jerry Robertson dostal V. N.“

Všichni se rozesmáli. „Co je to V. N.?“ zeptal se Walli Davea.

„Venerická nemoc,“ odpověděl Dave. „Vřídky na péru.“

Komik se odmlčel a pak dodal. „Vím to, protože jsem mu ji předala.“

To vzbudilo další smích a pak se něco semlelo u dveří. Dave tam pohlédl a spatřil, jak dovnitř vchází několik uniformovaných policistů a jak odstrkují lidi stranou.

„Ach, přichází zákon! Mám tak ráda uniformy. Policisti sem chodí často, všimli jste si? Copak je sem asi přitahuje?“ komentoval komik.

Dělal si z toho legraci, ale policisti byli nepříjemně vážní. Razili si cestu davem a zdálo se, že je těší chovat se zbytečně hrubě. Čtyři zamířili na pánské záchody. „Možná se přišli jen vyčurat,“ pokračoval komik. Jeden policista vylezl na pódium. „Vy jste inspektor, že?“ zeptal se komik koketně. „Přišel jste si mě prohlédnout?“

Dva další policisté odtáhli komika pryč. „Bez obav!“ křičel. „Nebudu klást odpor.“

Inspektor popadl mikrofon. „Takže, vy všiví buzíci,“ promluvil. „Dostala se ke mně informace, že se tady prodávají nezákonné drogy. Jestli nechcete přijít k úhoně, stoupněte si obličejem ke zdi a připravte se na osobní prohlídku.“

Dovnitř stále proudili další policisté. Dave se rozhlížel, kudy by se dostal ven, ale všechny vchody blokovaly modré uniformy. Někteří hosté se přesunuli na kraj místnosti čelem ke zdi a vypadali odevzdaně, jako by se jim tohle přihodilo už dřív. V Jump Clubu policie šťáru nikdy neudělala, uvědomil si Dave, třebaže drogy se tam prodávaly málem veřejně.

Policisté, kteří předtím zmizeli na záchodech, vyvedli dva muže s pažemi za zády; jednomu tekla krev z nosu. Jeden z policistů se obrátil k inspektorovi. „Byli v jedné kabince, veliteli.“

„Hoď na to mravnostní delikt.“

„Provedu, veliteli.“

Dave pocítil bolestivý úder do zad a vykřikl. „Stoupni si ke zdi,“ přikázal mu policista třímající obušek.

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Dave.

Policajt strčil pendrek Daveovi k nosu. „Sklapni, buzíku, nebo ti zavřu hubu pendrekem.“

„Já nejsem –“ Dave se zarazil. Ať si myslí, co chtějí, pomyslel si. Raději budu s teploušema než s policií. Postavil se ke stěně, jak mu přikázali, a třel si bolestivé místo na zádech.

Zjistil, že stojí vedle Lewa. „Jsi v pořádku?“ zeptal se Lew.

„Jen mě trochu praštil. A ty?“

„Nic moc.“

Dave začínal chápat, proč chce babička změnit ten zákon. Styděl se, že žil tak dlouho v nevědomosti.

„Aspoň že poldové nepoznali naši skupinu,“ řekl Lew tiše.

Dave přikývl. „Tohle nejsou lidi, co by se vyznali v tvářích popovejch hvězd.“

Koutkem oka zahlédl, jak inspektor rozmlouvá s tím špatně oblečeným mužem, který se ho ptal na koupi prášků. Teď pochopil význam laciných džín a vojenského sestřihu: ten člověk je špatně maskovaný tajný detektiv. Krčil rameny a bezmocně rozhazoval rukama, z čehož Dave pochopil, že se mu nepodařilo najít nikoho, kdo by prodával drogy.

Policie prohledala všechny, přiměla je i obrátit kapsy naruby. Ten, který prohledával Davea, mu sahal do rozkroku mnohem déle, než bylo nutné. Nejsou ti poldové taky teplouši? napadlo Davea. Proto to dělají?

Několik mužů mělo námitky proti intimnímu prohledávání. Zbili je obušky a pak je zatkli pro napadení policie. Jiný muž měl u sebe balíček prášků, které mu prý předepsal lékař, ale zatkli i toho.

Konečně policie odešla. Barman ohlásil pití na účet podniku, ale jeho nabídku přijalo jen pár lidí. Členové Plum Nellie hospodu opustili. Dave se rozhodl vrátit domů a jít brzo spát.

„Stávají se takovýhle věci vám teploušům často?“ zeptal se Lewa, když se loučili.

„Každou chvíli, kamaráde,“ odpověděl Lew. „Každou zasranou chvíli.“

Jednou večer kolem sedmé šel Jasper navštívit sestru do bytu Hanka Remingtona v Chelsea. Byl si jistý, že Anna už bude tou dobou doma z práce, ale že ti dva se ještě nevypravili ven. Byl nervózní. Něco od Anny a Hanka chtěl, něco zcela zásadního pro svou budoucnost.

Seděl v kuchyni a pozoroval Annu, jak připravuje pro Hanka jeho oblíbené sendviče se smaženými bramborami. „Jak je v práci?“ zeptal se, aby navázal konverzaci.

„Báječně,“ odpověděla a oči jí zářily nadšením. „Objevila jsem nového spisovatele, ruského disidenta. Ani neznám jeho pravé jméno, ale je to génius. Vydávám jeho povídky z vězeňského lágru na Sibiři. Titul zní Když přišel mráz.“

„Moc legrační to zřejmě nebude.“

„Místy je to komické, ale zlomí ti to srdce. Právě to zadávám k překladu.“

Jasper byl skeptický. „Kdo si chce číst o lidech ve vězeňském lágru?“

„Celý svět,“ ujistila ho Anna. „Počkej a uvidíš. A co ty – už víš, co budeš dělat po škole?“

„Nabídli mi práci pomocného redaktora ve Western Mail, ale nechce se mi to vzít. Proboha, vždyť jsem dělal šéfredaktora a vydavatele vlastních novin.“

„Dostal jsi nějaké odpovědi z Ameriky?“

„Jednu,“ přiznal Jasper.

„Jenom jednu? A co v ní je?“

Jasper vytáhl dopis z kapsy a ukázal jí ho. Byl z pořadu televizních novin, který se jmenoval This Day.

Anna si to přečetla. „Oni jen píšou, že bez osobního pohovoru lidi neberou. To je ale smůla.“

„Mám v úmyslu vzít je za slovo.“

„Co tím myslíš?“

Jasper ukázal na adresu na dopisu. „Hodlám se objevit v jejich kanceláři s tímhle dopisem v ruce a říct: ‚Přišel jsem na ten pohovor.‘“

Anna se zasmála. „Budou muset obdivovat tvou drzost.“

„Má to jen jeden háček.“ Jasper polkl. „Potřebuju devadesát liber na letenku. Mám jen dvacet.“

Zvedla košík s bramborami z hluboké pánve a nechala z nich odkapat olej. Pak pohlédla na Jaspera. „Proto jsi sem přišel?“

Přikývl. „Můžeš mi půjčit sedmdesát liber?“

„To určitě ne,“ odpověděla. „Já sedmdesát liber nemám. Vydávám knížky. To je skoro měsíční plat.“

Jasper věděl, že mu takhle odpoví. Ale nebyl to konec rozhovoru. Zaťal zuby. „Nemůžeš je dostat od Hanka?“

Anna rozložila vrstvu smažených brambor na plátek chleba namazaného máslem. Pokropila je sladovým octem a pořádně je osolila. Pak položila navrch další plátek chleba a rozkrojila sendvič napůl.

Vešel Hank a zastrkával si košili do oranžových manšestráků s nízkým pasem. Dlouhé zrzavé vlasy měl ze sprchy mokré. „Ahoj, Jaspere,“ pozdravil s obvyklou srdečností. Pak políbil Annu a zaradoval se: „Páni, miláčku, tady ale něco voní!“

„Hanku, tohle by mohl být nejdražší sendvič, jaký kdy budeš jíst,“ odpověděla Anna.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Dave Williams se těšil na setkání se svým nechvalně proslulým dědečkem Lvem Peškovem.

Plum Nellie byli na podzim 1965 na turné po Státech. All-Star Touring Beat Revue poskytovala účinkujícím hotelový pokoj každou druhou noc. Zbylé noci trávili v autobusu.

Odbyli si vystoupení, o půlnoci nasedli do autobusu a vyrazili do dalšího města. Dave se v autobusu nikdy pořádně nevyspal. Sedadla byla nepohodlná a vzadu byl umístěn páchnoucí záchod. Jediné osvěžení zajišťoval chladicí box s přeslazenou limonádou, kterou je bezplatně zásobovala firma Dr. Pepper, sponzor turné. Soulová skupina z Filadelfie nazvaná Topspins hrála v autobusu poker: Dave jednou přišel o deset dolarů a víckrát si už nepřisedl.

Ráno přijížděli do hotelu. Když měli štěstí, mohli se ihned ubytovat. Když ne, museli se poflakovat po hotelové hale, mrzutí a neumytí čekali, dokud předchozí hosté neuvolní jejich pokoje. Pak absolvovali večerní koncert, strávili noc v hotelu a ráno zase nastoupili do autobusu.

Plum Nellie to milovali.

Peněz moc nevydělali, ale procestovali Ameriku: dělali by to i zadarmo.

A pak tu byla děvčata.

Buzz, jejich basista, měl často ve svém hotelovém pokoji několik fanynek během jediného dne a noci. Lew s nadšením prozkoumával prostředí teploušů – ačkoli Američané dávali přednost spíš slovu „gay“. Walli zůstával věrný Karolin, ale i on byl šťastný, protože žil svůj sen popové hvězdy.

Dave neměl moc rád sex s obdivovatelkami, ale na turné poznal několik skvělých dívek. Pokoušel se o blonďatou Joleen Johnsonovou z Tamettes, ta ho odmítla s vysvětlením, že je od třinácti šťastně vdaná.

Pak to zkoušel s Malou Lulu: koketovala s ním, ale do jeho pokoje nešla. Konečně jednou večer se dal do řeči s Mandy Love z Love Factory, skupiny černých dívek z Chicaga. Měla velké hnědé oči a široká ústa a hladkou středně hnědou kůži, která konečkům Daveových prstů připomínala hedvábí. Seznámila ho s marihuanou, která mu zachutnala víc než pivo. Po Indianapolisu spolu strávili každou hotelovou noc, ačkoli se museli chovat nenápadně: v některých státech byl sex mezi rasami trestný.

Autobus se dokodrcal do Washingtonu, DC, ve středu ráno. Dave měl domluvený oběd s dědečkem Peškovem. Sjednala to jeho matka Daisy.

Na schůzku se oblékl jako správná popová hvězda: vzal si červenou košili, modré kalhoty s nízkým pasem, šedé tvídové sako s červenou dvojitou kostkou a špičaté vysoké boty se zvýšeným podpatkem. Z laciného hotelu, kde byla skupina ubytovaná, jel taxíkem do luxusní čtvrti, kde měl dědeček apartmá.

Dave byl fascinovaný. Vyslechl si už o tom starém muži tolik špatných věcí. Pokud jsou rodinné legendy pravdivé, Lev zabil policistu v Sankt Petěrburgu a pak uprchl z Ruska, kde zanechal svou těhotnou dívku. V Buffalu přivedl do jiného stavu dceru svého šéfa, oženil se s ní a zdědil velký majetek. Podezírali ho ze zavraždění tchána, ale nikdy ho neobvinili. Během prohibice pašoval alkohol. V době, kdy byl ženatý s Daisyinou matkou, měl četné milenky, včetně filmové hvězdy Gladys Angelusové. A tak to šlo dál a dál.

Dave čekal v hotelové hale a přemýšlel, jak asi Lev vypadá. Nikdy předtím se nesetkali. Lev navštívil podle všeho Londýn jednou, když si Daisy brala svého prvního manžela, Kloučka Fitzherberta, ale pak se tam už nikdy nevrátil.

Daisy s Lloydem jezdí do USA asi každých pět let, hlavně aby se podívali na maminku Olgu, která teď žije v Buffalu v domě s pečovatelskou službou. Dave věděl, že Daisy k otci žádnou zvláštní lásku nechová. Lev byl většinu Daisyina dětství v jejím životě nepřítomen. Měl druhou rodinu v tomtéž městě – milenku Margu a nemanželského syna Grega – a podle všeho jim dával před Daisy a její matkou vždy přednost.

Dave zahlédl na druhé straně haly asi sedmdesátiletého muže oblečeného ve stříbřitě šedém obleku s červeno-bíle pruhovanou vázankou. Vzpomněl si na matčina slova, že její otec byl odjakživa švihák. „Jste dědeček Peškov?“ oslovil ho Dave s úsměvem.

Podali si ruce. „Copak ty nemáš kravatu?“ zeptal se Lev.

Takové věci předhazovali Daveovi pořád. Starší generace měla z nějakého důvodu pocit, že se smí vyjadřovat hrubě k oblečení mladých. Dave měl v rukávu zásobu odpovědí od roztomilých k nepřátelským. „Když jste byl jako puberťák v Sankt Petěrburgu, dědečku, copak nosili super kluci jako vy?“ zeptal se.

Lvův příkrý výraz přešel do úsměvu. „Měl jsem sako s perleťovými knoflíky, hedvábnou vestu a hodinky na mosazném řetízku a sametovou čepici. Vlasy jsem měl dlouhé a uprostřed rozdělené pěšinkou přesně jako ty.“

„Takže jsme si podobní,“ přikývl Dave. „Až na to, že já jsem nikdy nikoho nezabil.“

Lva to na chvíli zarazilo, a pak se rozesmál. „Jsi chytrý kluk,“ poznamenal. „Palici máš po mně.“

Po Lvově boku se objevila žena v elegantním modrém kabátku a klobouku. Její chůze připomínala chůzi modelky, třebaže nemohla být o mnoho mladší než Lev. „Tohle je Marga. Není to tvoje babička,“ představil ji.

Ta milenka, pomyslel si Dave. „Jste očividně příliš mladá na to, abyste mohla být babičkou kohokoli,“ usmál se na ni. „Jak bych vám měl říkat?“

„Ty jsi ale lichotník!“ odpověděla. „Můžeš mi říkat Margo. Taky jsem bývala zpěvačka, víš, i když nikdy ne tak úspěšná jako ty.“ Zatvářila se nostalgicky. „Tehdy jsem si dávala takové pěkné kluky, jako jsi ty, k snídani.“

Zpěvačky se nezměnily, napadlo Davea, když si vzpomněl na Mickie McFeeovou.

Zamířili do restaurace. Marga se hodně vyptávala na Daisy, Lloyda a Evii. Byli nadšení, když uslyšeli o Eviině herecké kariéře, zejména proto, že Lev vlastnil hollywoodské studio. Lva však nejvíc zajímal Dave a jeho činnost. „Prý jsi milionář, Dave,“ poznamenal.

„Lidi lžou,“ odmítl to Dave. „Prodáváme spoustu desek, ale není z nich tolik peněz, jak si ostatní představujou. Za každou desku dostaneme asi penci. Takže když prodáme milion kopií, vyděláme asi tak na to, abychom si mohli každý koupit malé auto.“

„Někdo vás okrádá,“ usoudil Lev.

„To by mě nepřekvapilo,“ přikývl Dave. „Jenže nevím, co s tím dělat. Vyhodil jsem prvního manažera a tenhle je mnohem lepší, ale pořád ještě si nemůžu dovolit koupit si dům.“

„Já podnikám ve filmu a někdy prodáme desky našeho zvukového záznamu, takže vidím, jak lidi kolem muziky pracujou. Chceš radu?“

„Ano, prosím.“

„Zřiď si vlastní nahrávací společnost.“

Davea to zaujalo. Už dlouho uvažoval podobně, ale připadalo mu to jako čirá fantazie. „Myslíte, že je to možné?“

„Můžeš si najmout nahrávací studio, dejme tomu na pár dní, nebo jak dlouho to zabere.“

„Můžeme nahrát hudbu a řekl bych, že můžeme sehnat podnik, kde nám udělají gramofonové desky, ale s prodejem si jistý nejsem. Nerad bych trávil čas řízením týmu obchodních zástupců, i kdybych věděl, jak se to dělá.“

„To dělat nemusíš. Sežeň si velkou nahrávací společnost, ať se ti postará o prodej a distribuci za procento ze zisku. Oni dostanou pakatel a ty na tom vyděláš.“

„Jen jestli by s tím souhlasili.“

„Líbit se jim to nebude, ale udělají to, protože si nemůžou dovolit, aby tě ztratili.“

„To asi jo.“

Dave cítil, jak ho ten mazaný starý člověk přitahuje, navzdory Lvově kriminální minulosti.

Lev ještě neskončil. „A co publikování? Píšeš přece písničky, ne?“

„Děláme to obvykle spolu s Wallim.“ Walli byl vlastně ten, kdo písničky zapisoval, protože Dave měl tak špatný rukopis a pravopis, že by nikdo nikdy nepřečetl, co napsal; ale jejich tvorba byla výsledkem spolupráce. „Vyděláme si trochu navíc díky autorským honorářům za texty písniček.“

„Trochu? Měli byste vydělat hodně. Vsadil bych se, že váš nakladatel zaměstnává cizího agenta, který si bere podíl.“

„To je pravda.“

„Když se na to pořádně podíváš, zjistíš, že tenhle agent taky zaměstnává dalšího zástupce, co si taky bere svůj podíl a tak dále. A všichni tihle lidi, co si berou podíly, jsou součástí jedné společnosti. Ve chvíli, kdy si vzali pětadvacet procent třikrát nebo čtyřikrát, dostaneš starou belu.“ Lev znechuceně zavrtěl hlavou. „Zřiď si vlastní nakladatelství. Nikdy nic nevyděláš, dokud to nebudeš mít pod palcem.“

„Kolik je ti roků, Dave?“ zeptala se Marga.

„Sedmnáct.“

„Tak mladý. Ale aspoň jsi dost chytrý na to, abys věnoval pozornost byznysu.“

„Kéž bych byl chytřejší.“

Po obědě se odebrali do haly. „Tvůj strýc Greg si s námi přijde vypít kávu,“ oznámil mu Lev. „Je to nevlastní bratr tvojí matky.“

Dave si připomněl, že Daisy mluvila o Gregovi láskyplně. V mládí prý prováděl různé hlouposti, ale to ona taky. Greg je republikánský senátor, ale i to mu odpustila.

„Můj syn Greg se nikdy neoženil,“ informovala ho Marga, „ale má vlastního syna jménem George.“

„Je to takové veřejné tajemství,“ dodal Lev. „Nikdo se o tom nezmiňuje, ale každý ve Washingtonu to ví. Greg není jediný kongresman, co má nemanželské dítě.“

Dave o Georgeovi věděl. Řekla mu to matka a Jasper Murray se vlastně s Georgem i setkal. Dave měl pocit, že je skvělé mít barevného bratrance.

„Takže já a George jsme vaši dva vnuci.“

„Jo.“

„A Greg s Georgem už jsou tu,“ upozornila je Marga.

Dave zvedl hlavu. Z opačné strany haly k nim přicházel muž středního věku v elegantním šedém flanelovém obleku, který potřeboval pořádně vykartáčovat a vyžehlit. Vedle něj kráčel hezký asi třicetiletý černoch v bezvadném tmavošedém mohérovém obleku s úzkou vázankou.

Došli ke stolu. Oba muži políbili Margu. „Gregu, tohle je tvůj synovec Dave Williams. Georgi, seznam se se svým anglickým bratrancem,“ představil je Lev.

Posadili se. Dave si všiml, že George je vyrovnaný a sebejistý, přestože byl jediný člověk tmavé pleti v hotelové hale. Černošské popové hvězdy si nechávaly narůst delší vlasy, jako každý v showbyznysu, ale George měl stále krátký sestřih, zřejmě proto, že působí v politice.

„Tak co, tati, představil sis někdy takovouhle rodinu?“ zeptal se Greg.

„Poslouchej mě,“ odpověděl Lev, „něco ti povím. Kdyby ses mohl vrátit v čase do doby, kdy jsem byl v Daveově věku, a setkal by ses s mladým Lvem Peškovem a pověděl mu, jak se jeho život bude odvíjet, víš, co by udělal? Řekl by ti, že ses úplně zcvoknul.“

Toho večera pozval George Marii Summersovou na večeři, protože měla devětadvacáté narozeniny.

Dělala mu starosti. Maria změnila zaměstnání a přestěhovala se do jiného bytu, ale pořád ještě neměla žádného přítele. Asi tak jednou týdně se scházela s dívkami z ministerstva zahraničí a tu a tam si vyšla s Georgem, ale žádný milostný život u ní neexistoval. George se obával, že pořád ještě truchlí. K vraždě došlo už téměř před dvěma roky, jenže člověku může klidně trvat déle, než se vzpamatuje ze smrti milence.

Jeho náklonnost k Marii nebyla zcela určitě bratrská. Zdála se mu sexy a okouzlující a bylo tomu tak už od té cesty autobusem z Alabamy. Měl vůči ní stejné pocity, jaké choval ke skvostné a půvabné manželce Skipa Dickersona. Maria zkrátka nebyla, stejně jako manželka jeho nejlepšího přítele, k mání. Kdyby se byl život vyvinul jinak, nepochyboval, že by s ní mohl být šťastně ženatý. Ale má Verenu; a Maria nechce nikoho.

Šli do Jockey Clubu. Maria si oblékla šedé vlněné šaty, elegantní, ale prosté. Nevzala si žádné šperky a po celou dobu si nesundala brýle. Její příčesek byl trochu staromódní. Měla pěknou tvář a smyslná ústa a – co bylo důležitější – laskavé srdce; snadno by mohla ulovit nějakého muže, jen kdyby se o to pokusila. Lidé o ní ale začínali říkat, že je kariéristka, žena, pro kterou je její práce to nejdůležitější v životě. George si doopravdy nemyslel, že ji to může učinit šťastnou, a dělal si o ni starosti.

„Právě mě povýšili,“ oznámila mu, sotva se posadili ke stolu v restauraci.

„Blahopřeju!“ zaradoval se George. „Dáme si šampaňské.“

„Ne, ne, děkuju, musím zítra pracovat.“

„Máš přece narozeniny!“

„I tak, nedám si. Později bych si mohla dát malou brandy, aby mi pomohla usnout.“

George pokrčil rameny. „Hm, to povýšení způsobila asi ta tvoje serióznost. Vím, že jsi inteligentní, schopná a neobyčejně vzdělaná, ale nic z toho se obvykle nepočítá, když máš tmavou kůži.“

„To rozhodně. Zastávat vysoké posty v orgánech státní správy je pro barevné bezmála nemožné.“

„Tohle napomůže k překonání toho předsudku. Je to vážně úspěch.“

„Od doby, kdy jsi odešel z ministerstva spravedlnosti, se věci změnily – a víš proč? Vláda se snaží přesvědčit jižní policejní síly, aby najímaly černochy, jenže jižani říkají: ‚Koukněte se na vlastní zaměstnance – všichni jsou bílí!‘ Takže vyšší úředníci jsou pod tlakem. Aby dokázali svou nezaujatost, potřebují povyšovat barevné.“

„Nejspíš si myslí, že jeden příklad stačí.“

Maria se zasmála. „Až až.“

Objednali si. George si uvědomil, že on i Maria uspěli v prolomení rasové bariéry, ale to nedokazovalo, že neexistuje. Naopak oni byli výjimky, které potvrzovaly pravidlo.

Maria uvažovala podobně. „Bobby Kennedy se zdá v pořádku,“ prohodila.

„Když jsem se s ním setkal poprvé, považoval občanská práva za cosi, co odvádí pozornost od důležitějších témat. Jenže na Bobbym je báječné, že prohlédne a změní názor, pokud je to nezbytné.“

„Jak si vede?“

„Ještě je brzo,“ odpověděl George vyhýbavě. Bobby byl zvolen senátorem za New York a George patřil k jeho blízkým asistentům. George cítil, že Bobby si na novou roli moc dobře nezvykl. V minulosti prošel tolika změnami – byl předním poradcem svého bratra-prezidenta, pak ho prezident Johnson zatlačil do ústraní a teď je senátor –, až ho to vystavilo nebezpečí, že ztratí přehled, kým vlastně je.

„Měl by promluvit proti vietnamské válce!“ Bylo zřejmé, že Maria je v této věci velmi zanícená, a George vycítil, že ho hodlá ovlivňovat. „Prezident Kennedy snižoval naše úsilí ve Vietnamu a opakovaně odmítal posílat tam pozemní bojové jednotky,“ horlila. „Ale Johnson hned po svém zvolení vyslal tři a půl tisíce mariňáků a Pentagon okamžitě požádal o další. V červnu chtěli dalších sto sedmdesát pět tisíc vojáků – a generál Westmoreland řekl, že to pravděpodobně nebude stačit! Jenže Johnson o tom pořád jen lže.“

„Já vím. A bombardování severu mělo přivést Ho Či Mina k jednacímu stolu, ale zatím se zdá, že to komunisty v jejich odhodlání posílilo ještě víc.“

„Což je přesně to, co se očekávalo, poté co Pentagon vyhodnotil simulace těch válečných operací.“

„Vážně? Myslím, že tohle Bobby neví.“ Zítra mu to George poví.

„Není to všeobecně známé, ale oni uskutečnili dvě válečné hry, které se zaměřily na simulování účinků bombardování severního Vietnamu. Obě měly týž výsledek: nárůst útoků Vietkongu na jihu.“

„To je přesně ona spirála nezdarů a eskalace, které se Jack Kennedy obával.“

„A nejstarší hoch mého bratra dorůstá do věku, kdy ho povolají do armády.“ Na Mariině tváři byl patrný strach o synovce. „Nechci, aby Stevieho zabili! Proč senátor Kennedy nepromluví?“

„Ví, že by se stal nepopulární.“

Maria to odmítla přijmout. „Vážně? Lidi tuhle válku nemají rádi.“

„Lidi nemají rádi politiky, kteří oslabují naše vojska tím, že kritizují válku.“

„Nemůže se podvolit diktátu veřejného mínění.“

„Ti, kteří ignorují veřejné mínění, nezůstávají v politice dlouho, v demokracii ne.“

Maria v pocitu marnosti zvýšila hlas. „Copak se nikdo té válce nemůže postavit?“

„Možná proto jich máme tolik.“

Přinesli jim jídlo a Maria změnila předmět hovoru. „Jak se má Verena?“

George cítil, že zná Marii natolik dobře, aby mohl být upřímný. „Já ji zbožňuju,“ odpověděl. „Kdykoli přijede do Washingtonu, bydlí u mě, což je asi tak jednou za měsíc. Ale zdá se, že se nechce usadit.“

„Kdyby se usadila s tebou, musela by žít ve Washingtonu.“

„Je to tak špatné?“

„Má práci v Atlantě.“

George žádný problém neviděl. „Většina žen žije tam, kde pracuje jejich manžel.“

„Věci se mění. Jestliže můžou být rovnoprávní černoši, proč ne ženy?“

„Ale jdi!“ rozhořčil se George. „To není totéž.“

„To určitě není. Sexismus je horší. Polovina lidské rasy je zotročena.“

„Zotročena?“

„Uvědom si, kolik žen v domácnosti těžce pracuje celý den bezplatně! A ve většině částí světa hrozí ženě, která opustí manžela, že ji policie zajistí a odvede domů. Člověk, který pracuje, nic za to nedostává a tu práci nemůže opustit, se nazývá otrok, Georgi.“

George byl z té debaty otrávený, a ještě víc otrávený byl z toho, že se Maria zdála vyhrávat. Postřehl však příležitost nastolit něco, co mu skutečně dělalo starosti. „Proto jsi zůstala sama?“ zeptal se.

Maria vypadala zaskočeně. „Částečně,“ odpověděla a vyhnula se jeho pohledu.

„Kdy si myslíš, že zase začneš chodit na rande?“

„Brzy, řekla bych.“

„Ty nechceš?“

„Chci, ale hodně pracuju a nemám času nazbyt.“

Na to George nenaletěl. „Ty si myslíš, že se nikdo nemůže vyrovnat muži, kterého jsi ztratila.“

Nepopřela to. „Mýlím se?“ zeptala se.

„Já věřím, že bys mohla najít někoho, kdo se k tobě bude chovat laskavěji než on. Někoho chytrého, sexy a taky věrného.“

„Možná.“

„Šla bys na schůzku naslepo?“

„Možná ano.“

„Záleží ti na tom, jestli bude černý nebo bílý?“

„Černý. Jít na rande s bílými působí moc problémů.“

„Tak dobrá.“ George měl na mysli Leopolda Montgomeryho, novináře. Ale zatím nic neřekl. „Jaký byl ten stejk?“

„Rozplýval se v puse. Díky, žes mě sem vzal. A že sis vzpomněl na moje narozeniny.“

Snědli dezert a pak si dali brandy a kávu. „Mám bílého bratrance,“ poznamenal George. „Co ty na to? Dave Williams. Dnes jsem se s ním setkal.“

„Jak to, žes ho předtím neznal?“

„Je to britský popový zpěvák a přijel na turné se svou skupinou Plum Nellie.“

Maria o nich nikdy neslyšela. „Před deseti lety jsem věděla o všem, co se dělo v hitparádě. Stárnu snad?“

George se usmál. „Dnes je ti devětadvacet.“

„Chybí mi jen rok do třicítky! Kam se ten čas poděl?“

„Jejich velký hit se jmenuje ‚I Miss Ya, Alicia.‘“

„Ano, jistě. Slyšela jsem tu písničku v rádiu. Takže tvůj bratranec je v téhle skupině?“

„Jo.“

„Líbí se ti?“

„Líbí. Je mladý, ještě mu není osmnáct, ale je dospělý a okouzlil našeho popudlivého ruského dědečka.“

„Viděl jsi ho vystupovat?“

„Ne. Nabídl mi volný lístek, ale jsou tady ve městě jen dnes večer a já už jsem měl schůzku.“

„Ach Georgi, mohl jsi mi zavolat a zrušit to.“

„Na tvoje narozeniny? To sakra ne.“ Požádal o účet.

Domů ji vezl ve svém staromódním mercedesu. Přestěhovala se do většího bytu v téže části Georgetownu.

Překvapilo je, když před domem spatřili policejní vůz s blikajícími světly.

George doprovodil Marii ke dveřím. Venku stál bílý policista. „Děje se něco, pane?“

„Dnes večer někdo vykradl tři byty v téhle budově,“ odpověděl policejní důstojník. „Vy tu bydlíte?“

„Já tu bydlím!“ odpověděla Maria. „Vykradli číslo čtyři?“

„Podíváme se.“

Vešli do budovy. Mariiny dveře byly otevřeny násilím. Když do bytu vstupovala, její obličej vypadal jako bez krve. George s policistou ji následovali.

Maria se udiveně rozhlédla. „Vypadá to tak, jak jsem to opustila.“ Po chvilce dodala: „Až na to, že všechna šuplata jsou otevřená.“

„Je třeba, abyste se podívala, co chybí.“

„Nevlastním nic, co by stálo za ukradení.“

„Obyčejně berou peníze, šperky, alkohol a zbraně.“

„Hodinky a prstýnek mám na ruce, nepiju a určitě nevlastním žádnou zbraň.“ Vešla do kuchyně a George ji sledoval otevřenými dveřmi. Otevřela plechovku na kávu. „Tady jsem měla osmdesát dolarů,“ oznámila policistovi. „Jsou pryč.“

Zapsal si to do bloku. „Přesně osmdesát?“

„Tři dvaceti a dvě desetidolarovky.“

Byl tam ještě jeden pokoj. George přešel přes obývák a otevřel dveře do ložnice.

„Georgi! Nechoď tam!“ vykřikla Maria.

Bylo pozdě.

George stanul ve dveřích a užasle se rozhlédl. „Ach, můj bože,“ vydechl. Teď pochopil, proč s nikým nechodí.

Maria se odvrátila, zahanbená a v rozpacích.

Policista prošel kolem George do ložnice. „Panejo,“ vyhrkl. „Vy tu musíte mít aspoň stovku fotek prezidenta Kennedyho! Asi jste byla jeho obdivovatelka, nemám pravdu?“

Maria zápasila s hlasem. „Ano,“ vyrazila ze sebe, jako by se dusila. „Obdivovatelka.“

„Tedy, s těma svíčkama a kytkama, a vůbec, to je úžasný.“

George se od té podívané odvrátil. „Marie, promiň, že jsem se podíval,“ omluvil se tiše.

Zavrtěla hlavou, že se nemá zač omlouvat: byla to nešťastná náhoda. George však věděl, že násilně vnikl na tajné, posvátné místo. Nejraději by se nakopl.

Policista pořád mluvil. „To je skoro jako, jak to nazvat, jako v katolickým kostele? Svatyně, to je to slovo.“

„To je pravda,“ přikývla Maria. „Je to svatyně.“

Program This Day byl součástí sítě televizních a rozhlasových stanic a studií, z nichž některé sídlily v mrakodrapu v centru. V personálním oddělení seděla paní Salzmanová, atraktivní žena středního věku, která podlehla šarmu Jaspera Murraye. Překřížila si pěkně tvarované nohy, hleděla na něj šelmovsky přes brýle s modrými obroučkami a oslovovala ho pane Murrayi.

Bylo jí ho líto. Vypravil se sem až z Británie v naději, že podstoupí přijímací pohovor na místo, které neexistuje. This Day nikdy nevzal žádného začátečníka: všichni jeho pracovníci byli zkušení televizní reportéři, producenti, kameramani a redaktoři. Někteří patřili k uznávaným profesionálům. Dokonce i sekretářky byly ostřílené zpravodajky. Marně Jasper namítal, že není žádný začátečník: byl šéfredaktorem vlastních novin. Studentské noviny se nepočítají, sdělila mu paní Salzmanová překypujíc soucitem.

Do Londýna se vrátit nemůže: bylo by to příliš ponižující. Udělal by cokoli, jen aby zůstal v USA. Jeho místo ve Western Mail už bude touhle dobou obsazené.

Žadonil, aby mu paní Salzmanová našla nějakou práci, jakoukoli práci, jakkoli podřadnou, někde v síti, do níž This Day patří. Ukázal jí svou zelenou kartu, kterou získal z amerického velvyslanectví v Londýně, takže dostal svolení, aby si mohl hledat práci ve Státech. Řekla mu, aby se vrátil za týden.

Ubytoval se v mezinárodní studentské noclehárně v jihovýchodní části Manhattanu za dolar na noc. Týden strávil prozkoumáváním New Yorku a všude chodil pěšky, aby ušetřil. Pak se vrátil k paní Salzmanové a přinesl s sebou jedinou růži. A ona mu dala práci.

Byla hodně podřadná. Pracoval v jedné místní rozhlasové stanici a jeho úkolem bylo poslouchat celý den rádio a zaznamenávat vše, co se stalo: které reklamy se vysílaly, které desky se hrály, s kým se dělal rozhovor, délku přehledu zpráv, předpovědí počasí a zpráv o dopravě. Jasperovi to nevadilo. Strčil nohu do dveří. Pracuje v Americe.

Jak personální oddělení, tak rozhlasová stanice i studio This Day se nacházely v téže výškové budově a Jasper doufal, že by se mohl seznámit s lidmi z This Day i osobně, k tomu ovšem nikdy nedošlo. Tvořili elitní skupinu, která se od ostatních držela stranou.

Jednou ráno se Jasper ocitl ve výtahu s Herbem Gouldem, redaktorem This Day, asi čtyřicetiletým mužem s trvalým modročerným náznakem vousů na tváři. Jasper se představil a prohlásil: „Moc obdivuju váš pořad.“

„Děkuju,“ odpověděl Gould zdvořile.

„Velmi toužím po tom, abych pro vás mohl pracovat,“ pokračoval Jasper.

„Právě teď nikoho nepotřebujeme,“ odpověděl Gould.

„Jednou, jestli budete mít čas, bych vám rád ukázal své články pro britské celostátní noviny.“ Výtah se zastavil. Jasper zoufale mlel dál. „Napsal jsem –“

Gould zvedl ruku, aby ho umlčel, a vystoupil z výtahu. „I tak vám děkuju,“ řekl a odešel.

Několik dní nato seděl Jasper u psacího stroje s nasazenými sluchátky, když uslyšel sametový hlas Chrise Gardnera, hosta dopoledního pořadu: „Britská skupina Plum Nellie je dnes v našem městě a večer bude vystupovat s All-Stars Touring Beat Review.“ Jasper nastražil uši. „Doufali jsme, že vám přineseme rozhovor s těmito chlapci, kteří jsou nazýváni novými Beatles, ale podle pořadatele nebudou mít čas. Místo toho vám tedy pustíme jejich nejnovější hit od Walliho a Davea ‚Goodbye London Town‘.“

Jakmile písnička začala, Jasper si strhl sluchátka, vyskočil od stolu – z malé kóje v chodbě – a vešel do studia. „Můžu zařídit interview s Plum Nellie,“ vyhrkl.

V éteru působil Gardner jako nějaká filmová hvězda, která vždycky hraje romantickou hlavní roli, ve skutečnosti to však byl prachobyčejný mužský s lupy na ramenou svetru.

„Jak byste to dokázal, Jaspere?“ pronesl s jistou dávkou nedůvěry.

„Já tu skupinu znám. Vyrůstal jsem s Davem Williamsem. Moje a jeho matka jsou nejlepší přítelkyně.“

„Mohl byste tu skupinu dostat sem do studia?“

To by Jasper nejspíš mohl, jenže právě to se mu nechtělo. „To ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale pokud mi dáte mikrofon a kazeťák, zaručuju, že je vyzpovídám v šatně.“

Vypukl určitý byrokratický zmatek – šéf pracoviště váhal, má-li dovolit, aby drahý kazetový magnetofon opustil budovu –, ale v šest hodin toho večera stál Jasper se skupinou v zákulisí divadla.

Chris Gardner nechtěl od členů Plum Nellie nic víc než pár minut nezávazných poznámek, jak se jim líbí ve Spojených státech, co si myslí o dívkách vřískajících na jejich koncertech a jestli se jim stýská po domově. Jasper však doufal, že přinese rozhlasové stanici něco víc. Měl v úmyslu použít tento rozhovor jako klíč ke skutečné práci v televizi. Musí to být senzace, která otřese Amerikou.

Nejdřív je vyzpovídal všechny pohromadě, dával jim tuctové otázky a klábosili o jejich začátcích v Londýně, aby se uvolnili. Řekl jim, že stanice je chce představit jako vyzrálé lidské osobnosti: to byl novinářský kód pro dotěrné osobní otázky, oni však byli příliš mladí a nezkušení, aby to poznali. Byli k němu otevření, až na Davea, ten se choval zdrženlivě, snad si vzpomněl na rozruch, který způsobil Jasperův článek o Evii a Remingtonovi. Ostatní mu důvěřovali. Měli se teprve naučit, že neexistuje novinář, kterému by se dalo věřit.

Pak je požádal o individuální rozhovory. Nejdřív Davea, protože věděl, že je vůdčí osobností skupiny. Mluvil s ním uvolněně, vyhýbal se zvídavým otázkám a žádnou z odpovědí nezpochybňoval. Dave se vrátil do šatny zdánlivě klidný, a to dalo ostatním sebedůvěru.

Walliho si vzal Jasper na paškál jako posledního.

Walli byl tím, kdo měl za sebou skutečný příběh. Jenže bude sdílný? Veškeré Jasperovy přípravy se zaměřily na tento výsledek.

Jasper přitáhl jejich židle blízko k sobě a promluvil k Wallimu tichým hlasem, aby navodil iluzi soukromí, třebaže jejich slova uslyší miliony lidí. K Walliho židli přisunul popelník, aby ho pobídl ke kouření, neboť předpokládal, že s cigaretou se bude cítit uvolněnější. Walli si zapálil.

„Jaké jsi byl dítě?“ zeptal se Jasper a usmíval se, jako by šlo pouze o bezstarostný rozhovor. „Choval ses spořádaně, nebo jsi zlobil?“

Walli se usmál. „Zlobil jsem,“ odpověděl a zasmál se.

Byl to dobrý začátek.

Walli mluvil o svém dětství v Berlíně po válce a o svém raném zájmu o hudbu, pak o tom, že šel do klubu Minnesänger a v konkurzu skončil druhý. Tím přišla řeč přirozeně na Karolin, protože onen večer s Wallim utvořili pár. Když Walli hovořil o nich dvou jako o hudebním duu, o výběru materiálu a jak spolu vystupovali, rozohnil se a bylo jasné, jak moc ji miluje, i když to nevyslovil.

Tohle bylo úžasné, bylo to mnohem lepší než interview s průměrnou popovou hvězdou, ale Jasperovi to ještě nestačilo.

„Užívali jste si to, dělali jste dobrou muziku a bavili jste publikum,“ konstatoval Jasper. „Co se pokazilo?“

„Zpívali jsme ‚If I Had a Hammer‘.“

„Vysvětli mi, proč to byla chyba.“

„Policii se to nelíbilo. Karolinin otec se bál, že kvůli nám přijde o práci, tak ji přiměl, aby skončila.“

„Takže nakonec byste mohli hrát svou hudbu jenom na Západě.“

„Ano,“ odpověděl Walli zkrátka.

Jasper vycítil, že Walli se snaží zastavit příval dojetí.

Skutečně, po krátkém zaváhání chlapec dodal: „Nechci moc mluvit o Karolin – mohlo by ji to dostat do potíží.“

„Nemyslím si, že východoněmecká tajná policie poslouchá naši rozhlasovou stanici,“ usmál se Jasper.

„Ne, ale přesto…“

„Nebudu vysílat nic riskantního, to zaručuju.“

Ten slib byl bezcenný, ale Walli ho přijal. „Díky,“ řekl.

Jasper zrychlil tempo. „Takže myslím, že jediné, co sis s sebou odvezl, byla tvoje kytara.“

„Přesně. Bylo to náhlé rozhodnutí.“

„Ukradl jsi vůz…“

„Dělal jsem bedňáka pro kapelníka. Použil jsem jeho dodávku.“

Jasper věděl, že tento příběh, jakkoli se v německém tisku hodně propíral, se k široké americké veřejnosti nedostal. „Dojel jsi ke kontrolnímu stanovišti…“

„A prorazil dřevěné zábrany.“

„A stráže na tebe střílely.“

Walli pouze přikývl.

Jasper snížil hlas. „A dodávka srazila jednoho strážce.“

Walli znovu přikývl. Jasperovi se na něj chtělo křiknout: Tohle je rádio – nech toho přikyvování! Místo toho řekl: „A…“

„Zabil jsem ho,“ dostal ze sebe Walli konečně. „Toho chlápka jsem zabil.“

„Ale on se snažil zabít tebe.“

Walli zavrtěl hlavou, jako kdyby to Jasper nepochopil. „Byl stejně starý jako já,“ řekl Walli. „Později jsem o něm četl v novinách. Měl dívku.“

„A to je pro tebe důležité…“

Walli znovu přikývl.

„Co to naznačuje?“ zeptal se Jasper.

„Byl mi podobný,“ odpověděl Walli. „Až na to, že já jsem měl rád kytaru a on měl rád zbraně.“

„Ale vždyť on pracoval pro režim, který vás uvěznil ve východním Německu.“

„Byli jsme jen dva kluci. Já jsem utekl, protože jsem musel. On po mně střelil, protože musel. Zlo představuje ta zeď.“

Tohle bylo tak skvělé prohlášení, že Jasper musel potlačit nadšení. V duchu už sepisoval článek, který nabídne bulvárnímu plátku New York Post. Už viděl titulek:

Utajená bolest popové

hvězdy Walliho

Ale on chtěl ještě víc. „Karolin s tebou neutekla.“

„Neukázala se. Neměl jsem ponětí proč. Byl jsem moc zklamaný, ale nemohl jsem to pochopit. Každopádně jsem uprchl.“ V bolestném rozpomínání Walli pustil ze zřetele potřebu být opatrný.

Jasper ho znovu pobídl. „Ale ty ses pro ni vrátil.“

„Setkal jsem se s nějakými lidmi, co kopali tunel pro uprchlíky. Musel jsem se dozvědět, proč se tehdy neobjevila. A tak jsem se dostal tím tunelem nazpátek, na Východ.“

„To bylo nebezpečné.“

„Kdyby mě chytili, ano.“

„A pak ses sešel s Karolin.“

„Oznámila mi, že je těhotná.“

„A nechtěla s tebou utéct.“

„Bála se o dítě.“

„Alicia.“

„Jmenuje se Alice. Změnil jsem to kvůli té písničce. Kvůli rytmu, víš?“

„Chápu. A jaká je tvoje situace teď, Walli?“

Walli se zajíkl. „Karolin nemůže dostat povolení opustit východní Německo, ani na krátkou návštěvu; a já se vrátit nemůžu.“

„Takže jste rodina, kterou rozdělila berlínská zeď.“

„Ano.“ Walli vzlykl. „Možná Alici nikdy neuvidím.“

Jasper si pomyslel: Mám tě.

Dave Williams neviděl Beep Dewarovou od její návštěvy Londýna před čtyřmi lety. Nemohl se dočkat, až se s ní zase setká.

Poslední vystoupení na turné Beat Revue se konalo v San Francisku, kde Beep žila. Dave dostal adresu Dewarových od matky a poslal jim čtyři lístky se vzkazem, že je zve po představení do zákulisí. Odpovědět mu nemohli, protože byl každý den v jiném městě, takže nevěděl, jestli se objeví.

S Mandy Love už nespal – ke své velké lítosti. Naučila ho hodně, včetně orálního sexu. Ale ona se nikdy vlastně necítila moc dobře, že se objevuje s bílým Britem, a teď se vrátila ke svému dlouholetému milenci, zpěvákovi z Love Factory. Až skončí turné, nejspíš se vezmou, pomyslel si Dave.

Od té doby neměl Dave nikoho.

Teď už ale věděl, jaký sex má rád a jaký ne. Dívky mohou být v posteli náruživé, prostopášné, tesklivé, sladce poddajné, ale i rázné a věcné. Dave byl nejšťastnější, když byly hravé.

Nějak cítil, že Beep bude hravá.

Přemýšlel, co se asi stane, jestli se Beep večer ukáže.

Připomněl si ji v jejích třinácti, jak kouří chesterfieldku v zahradě v Great Peter Street. Byla hezká a útlá a víc sexy, než má právo být kdokoli v jejím věku. Pro třináctiletého Davea, který měl vzhledem k hormonům adolescenta zvýšenou citlivost, byla až nemožně svůdná. Byl do ní úplně blázen. Nicméně přestože spolu dobře vycházeli, milostný zájem o něj neprojevovala. K jeho nezměrné frustraci dávala přednost staršímu Jasperu Murrayovi.

V myšlenkách se přenesl k Jasperovi. Walli byl nešťastný, když se rozhovor vysílal v rádiu. Ještě hůř vyzněl jeho příběh v New York Post, jehož titulek zněl:

„Své dítě

možná nikdy nespatřím“

Táta – popová hvězda

Napsal Jasper Murray

Walli měl obavy, že by publicita mohla Karolin ve východním Německu způsobit problémy. Dave si vybavil Jasperův rozhovor s Evií a v duchu si slíbil, že v životě neuvěří jedinému Jasperovu slovu.

Rád by věděl, jak moc se Beep za ty čtyři roky změnila. Možná bude vyšší nebo možná ztloustla. Ještě se mu bude zdát tak nesmírně žádoucí? Bude pro ni teď, kdy je starší, zajímavější?

Může mít samozřejmě nějakého kluka. Třeba si dnes večer raději vyjde s ním, než aby chodila na jejich koncert.

Před vystoupením měli muzikanti z Plum Nellie pár hodin na to, aby se porozhlédli. Rychle si uvědomili, že San Francisco je ze všech měst nejskvělejší. Bylo tu plno mladých lidí v nápadně moderním oblečení. Minisukně už byly pasé. Dívky nosily šaty, které couraly po zemi, měly květiny ve vlasech a při každém pohybu na nich cinkaly malé zvonečky. Muži nosili vlasy delší než kdekoli jinde, dokonce i v Londýně. Někteří mladí černoši a černošky si je nechali narůst do podoby obrovského kučeravého oblaku, což vypadalo úžasně.

Zejména Walli to město miloval. Prý má pocit, že tu může dělat cokoli. Ve srovnání s východním Berlínem jako by byl na opačném konci vesmíru.

Beat Revue měla dvanáct výstupů. Většinou zahráli dvě tři písničky a byl konec. Vrchol představení na konci koncertu trval dvacet minut. Plum Nellie byli dost velké hvězdy, takže zakončili první polovinu svými patnácti minutami, kdy zahráli pět krátkých písniček. Na turné se netahaly žádné zesilovače: hráli přes cokoli, co bylo zrovna k mání, často šlo o primitivní reproduktory určené pro sportovní hlášení. Publikum tvořily převážně puberťačky a ty po celou dobu křičely tak nahlas, že se členové skupiny ani neslyšeli. Na tom sotva záleželo: nikdo neposlouchal.

Vzrušení z účinkování v USA se vytrácelo. Skupina se začínala nudit a všichni se těšili na návrat do Londýna, kde měli natáčet nové album.

Po představení se vrátili do zákulisí. Byli v divadle, takže šatny měli dost prostorné a záchod čistý – dost velký rozdíl od beatových klubů v Londýně a Hamburku. K dispozici dostali jediné občerstvení od sponzora, a to limonády od firmy Dr. Pepper, ale vrátný byl obvykle ochotný poslat pro pivo.

Dave skupině oznámil, že do zákulisí možná přijdou přátelé jeho rodičů, tak aby se chovali slušně. Všichni brblali: znamenalo to žádné drogy a žádné muchlání s fanynkami, dokud ti staříci neodejdou.

Během druhé poloviny zašel Dave za vrátným ke vchodu pro umělce a ujistil se, že má jména hostů: pan Woody Dewar, paní Bella Dewarová, pan Cameron Dewar a slečna Ursula „Beep“ Dewarová.

Patnáct minut po skončení show se objevili ve dveřích jeho šatny.

Beep se skoro vůbec nezměnila, všiml si Dave s potěšením. Byla stále drobná a ne vyšší než ve svých třinácti, ačkoli měla ladnější křivky. Džíny jí obepínaly boky, ale pod koleny se rozšiřovaly, což byla poslední móda; přiléhavý svetr měl široké modré a bílé pruhy.

Nastrojila se pro Davea? Ne nezbytně. Která dospívající dívka by se nenastrojila, když jde po popovém koncertě do zákulisí?

Podal si ruku se všemi čtyřmi návštěvníky a představil je zbytku skupiny. Bál se, že ho ostatní kluci možná znemožní, ale oni se ve skutečnosti chovali, jak nejlépe dovedli. Čas od času všichni vítali rodinné hosty a každý z nich ocenil, když ostatní v přítomnosti starších příbuzných a přátel rodičů ovládali své emoce.

Dave musel násilím odtrhnout oči od Beep. Stále ještě měla v očích onen pohled. I Mandy Love ho měla. Lidi tomu říkají sex-appeal nebo je ne sais quoi či prostě „to“. Beep měla šibalský úsměv, houpavou chůzi a budila dojem živé zvědavosti. Davea stravovala taková zoufalá touha, jako když byl třináctiletý panic.

Pokusil se promluvit s Cameronem, který byl o dva roky starší než Beep a už studoval na Kalifornské univerzitě v Berkeley, hned za San Franciskem. Jenže s Camem to bylo těžké. Schvaloval válku ve Vietnamu, myslel si, že občanská práva by se měla vyvíjet pozvolněji, a domníval se, že homosexuální jednání by mělo být trestné. Dával také přednost džezu.

Dave se Dewarovým věnoval patnáct minut a pak oznámil: „Tohle je poslední noc našeho turné. Za pár minut začne v hotelu večírek na rozloučenou. Beep a Came, nechtěli byste tam jít?“

„Já ne,“ odpověděl Cam okamžitě. „Ale i tak dík.“

„Škoda,“ odtušil Dave se zdvořilou neupřímností. „A co ty, Beep?“

„Já bych šla ráda,“ odpověděla Beep a pohlédla na matku.

„O půlnoci doma,“ přikývla Bella.

„Na cestu domů použij prosím naši taxislužbu,“ vyzval dceru Woody.

„Já se o to postarám,“ ujistil je Dave.

Rodiče s Cameronem odešli a muzikanti nastoupili do autobusu i s kytarami a vydali se na krátkou cestu k hotelu.

Party se konala v hotelovém baru, ale v hale Dave pošeptal Beep do ucha. „Už jsi někdy zkusila marihuanu?“

„Ty myslíš trávu?“ opáčila. „To si piš!“

„Ne tak nahlas – je to protizákonný!“

„Ty nějakou máš?“

„Mám. Nejspíš bychom si měli zakouřit u mě v pokoji. Pak můžeme na párty.“

„Tak jo.“

Šli do jeho pokoje. Dave ubalil joint a Beep mezitím našla v rádiu rockovou stanici. Sedli si na postel a podávali si cigaretu tam a zpět. Uvolněný Dave se usmál. „Když jsi přijela do Londýna…“

„Cože?“

„Nezajímala ses o mě.“

„Líbil ses mi, ale byl jsi moc mladý.“

„Tys byla moc mladá, na věci, který jsem s tebou chtěl dělat.“

Nezbedně se zasmála. „Cos se mnou chtěl dělat?“

„Byl toho dlouhý seznam.“

„Co bylo na prvním místě?“

„Na prvním?“ Dave jí to nehodlal prozradit. Pak ho ale napadlo: Proč ne? A tak odpověděl: „Chtěl jsem vidět tvoje kozičky.“

Podala mu joint a pak si rychlým pohybem přetáhla pruhovaný svetr přes hlavu. Nic pod ním neměla.

Dave byl užaslý a radostí bez sebe. Jen při tom pohledu měl erekci. „Jsou tak krásný,“ vydechl.

„Ano, jsou,“ potvrdila zasněně. „Tak hezký, že se jich někdy musím sama dotýkat.“

„Ach, můj bože,“ zasténal Dave.

„Na tom tvým seznamu,“ zeptala se Beep, „co přišlo potom?“

Dave si přebukoval odlet o týden později a zůstal v hotelu. Vídal se s Beep po škole každý všední den a celý den v sobotu a neděli. Chodili do kina, kupovali si parádní oblečení a procházeli se po zoologické zahradě. Dvakrát až třikrát denně se milovali a vždycky používali kondom.

„Sundej si džíny,“ požádala jednou večer při svlékání.

Pohlédl na ni, jak leží na hotelové posteli jen ve spodních kalhotkách a džínové čapce. „O čem to mluvíš?“

„Dnes v noci jsi můj otrok. Dělej, co ti přikážu. Sundej si džíny.“

Už si je svlékal a zrovna to chtěl říct, když si uvědomil, že tohle je hra. Ta představa ho pobavila a rozhodl se ke hře připojit. Předstíral, že váhá. „Ach, vážně musím?“

„Musíš udělat všechno, co ti řeknu, protože mi patříš,“ odpověděla. „Svlíkni si už ty zatracený džíny.“

„Ano, paní,“ svolil Dave.

Seděla vzpřímeně a pozorovala ho. V jejím slabém pousmání viděl potutelnou žádostivost. „Velmi dobře,“ pochválila ho.

„Co bych měl dělat teď?“ zeptal se Dave.

Dave věděl, proč se tak silně zamiloval do Beep, a to ve třinácti letech a znovu před pár dny. Byla samá legrace, připravená podniknout cokoli, hladová po nových zážitcích. S některými děvčaty se Dave vyspal dvakrát, a už to byla nuda. S Beep, jak cítil, by se nenudil nikdy.

Milovali se, Dave dělal, že se zdráhá, zatímco Beep mu nařizovala dělat to, po čem vlastně toužil. Bylo to tajemně vzrušující.

„Kde jsi vlastně přišla k tý přezdívce?“ zeptal se jí potom jen tak.

„Copak jsem ti to neřekla?“

„Ne. Nevím o tobě tolik věcí. A přesto mám pocit, že tě znám už léta.“

„Když jsem byla malá, měla jsem autíčko na hraní, šlapací, co si do něj můžeš sednout. Já si to vlastně nepamatuju, ale zřejmě jsem ho milovala. Jezdila jsem v něm celé hodiny a pořád jsem pípala jako klakson: ‚Beep! Beep!‘“

Oblékli se a šli na hamburgery. Dave viděl, jak se Beep zakusuje, pozoroval, jak jí šťáva stéká po bradě, a uvědomil si, že je zamilovaný.

„Nechce se mi zpátky do Londýna,“ vyletělo z něj.

Polkla. „Tak zůstaň,“ vybídla ho.

„Nemůžu. Plum Nellie má před sebou nový album. Pak jedeme na turné do Austrálie a na Nový Zéland.“

„Já tě zbožňuju,“ odpověděla. „Když odjedeš, budu plakat. Ale nehodlám si zkazit dnešek tím, že mi bude mizerně kvůli zítřku. Sněz si hamburgera. Potřebuješ bílkoviny.“

„Cítím, že jsme spřízněný duše. Vím, že jsem mladý, ale už jsem měl spoustu různých holek.“

„Nemusíš se vytahovat. Já jsem se taky činila.“

„Nechtěl jsem se vytahovat. Nejsem na to ani nijak pyšný – je ho hrozně snadný, když jsi popový zpěvák. Snažím se vysvětlit, sobě stejně jako tobě, proč to cítím tak jistě.“

Namočila si hranolek do kečupu. „Co cítíš jistě?“

„Že chci, aby tohle trvalo.“

Ruka s hranolkem jí strnula na půl cestě k ústům, pak ho položila zpátky na talíř. „Co tím myslíš?“

„Chci, abychom byli spolu napořád. Chci, abychom spolu žili.“

„Žít spolu… jak?“

„Beep!“

„Pořád jsem tady.“

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Nenapadlo tě, že bychom se třeba mohli vzít?“

„Panebože,“ vyhrkla.

„Vím, že je to potrhlý, vím to.“

„To není potrhlý,“ namítla. „Ale je to nečekaný.“

„Znamená to, že chceš? Vzít se?“

„Máš pravdu. Jsme spřízněný duše. S žádným klukem jsem si nikdy neužila ani polovic takový legrace.“

Pořád mu ale neodpovídala na otázku. Zopakoval pomalu a zřetelně: „Miluju tě. Vezmeš si mě?“

Dlouho váhala a pak odpověděla: „Sakra, jo.“

*

„Na to se mě vůbec neptej,“ vztekal se Woody Dewar. „Vy dva se brát nebudete.“

Byl to vysoký muž, oblečený v tvídovém saku, košili s límečkem na knoflíčky a kravatě. Dave se musel hodně snažit, aby mu Woody nenahnal strach.

„Jak ses to dozvěděl?“ zeptala se Beep.

„Na tom nezáleží.“

„Řekl ti to ten čmuchal, můj bratr,“ usoudila Beep. „To jsem ale byla kráva, že jsem se mu svěřila.“

„Není třeba mluvit sprostě.“

Byli v salonu viktoriánského domu Dewarových na Gough Street ve čtvrti Nob Hill. Pěkný starý nábytek a drahé, byť vybledlé závěsy, připomněly Daveovi dům v Great Peter Street. Dave s Beep zaujali místa na červeném sametovém gauči, Bella seděla ve starožitném koženém křesle a Woody stál před vytesaným kamenným krbem.

„Vím, že to je nenadálé, ale já mám závazky: natáčení v Londýně, turné po Austrálii a je toho víc,“ vysvětloval Dave.

„Nenadálé?“ opáčil Woody. „Je to naprosto nezodpovědné! Pouhá skutečnost, žes to vůbec mohl navrhnout, po týdenní známosti, prokazuje, že pro manželství nejsi ani zdaleka zralý.“

„Nerad se chvástám,“ bránil se Dave, „ale vy mě nutíte, abych vám připomněl, že žiju nezávisle na rodičích už dva roky a v té době jsem vybudoval mezinárodní projekt v hodnotě mnoha milionů dolarů, a ačkoli nejsem tak bohatý, jak si lidi představujou, jsem schopný zajistit vaší dceři dostatečný komfort.“

„Beep je sedmnáct! A tobě taky. Nemůže se provdat bez mého souhlasu a já jí ho nedám. A vsadím se, že Lloyd a Daisy zaujmou stejný postoj i vůči tobě, mladý Dave.“

„V některých státech se lidi můžou vzít v osmnácti,“ podotkla Beep.

„Do žádného takového nepůjdeš.“

„Co hodláš udělat, tati? Pošleš mě do kláštera?“

„Ty mi hrozíš, že utečeš?“

„Jen poukazuju na to, že nakonec vlastně nemáš žádnou moc, abys nám v tom zabránil.“

Měla pravdu. Dave si to ověřil ve veřejné knihovně na Larkin Street v San Francisku. Většinou bylo nutné dosáhnout jednadvaceti, ale některé státy dovolovaly ženám, aby se provdaly v osmnácti bez souhlasu rodičů. A ve Skotsku to mohli udělat v šestnácti. Pro rodiče bylo prakticky těžké, aby zabránili svatbě dvou lidí, kteří se rozhodli vzít.

„Na to se nespoléhej,“ ujistil ji Woody. „K tomu nedojde.“

„My se s vámi kvůli tomu nechceme hádat,“ promluvil Dave mírně, „podle mě se Beep snaží říct, že tady nezáleží jen na vašem názoru.“

Svá slova pokládal za neurážlivá a vyslovil je zdvořilým tónem, ale zdálo se, že Woodyho to ještě víc rozzuřilo. „Vypadni z tohohle domu, dřív než tě vyhodím.“

Poprvé se do toho vložila Bella. „Zůstaň, kde jsi, Dave.“

Dave se nehnul. Woody měl nohu poznamenanou od válečného zranění: ten nikoho odnikud nevyhodí.

Bella se obrátila k manželovi. „Miláčku, před jednadvaceti roky jsi seděl v tomhle pokoji a utkal ses s mojí matkou.“

„Mně nebylo sedmnáct, bylo mi pětadvacet.“

„Matka tě obvinila, že jsi byl příčinou mého zrušeného zasnoubení s Victorem Rolandsonem. Měla pravdu: byl jsi ta příčina, ačkoli do té doby jsme spolu strávili pouze jediný večer. Setkali jsme se na večírku Daveovy matky, po kterém jsi odjel, zúčastnil se invaze do Normandie a já jsem tě nespatřila rok.“

„Jeden večer? Co jsi s ním provedla, mami?“ žasla Beep.

Bella pohlédla na dceru, zaváhala, a pak odpověděla: „Vykouřila jsem mu ho v parku, děvenko.“

Dave byl jako ohromený. Bella a Woody? To bylo nepředstavitelné!

„Bello!“ protestoval Woody.

„Teď není čas na žádné servítky, můj drahý Woody.“

„Na prvním rande?“ žasla Beep. „Teda mami! Jsi fakt dobrá!“

„Prokristapána…“ spustil Woody.

Bella ho předešla. „Miláčku, já se ti jen snažím připomenout, jaké to je být mladý.“

„Já jsem tě ale okamžitě nepožádal o ruku!“

„To je pravda, byl jsi příšerně pomalý.“

Beep se zachichotala a Dave se usmíval.

„Proč mě podrážíš?“ zeptal se Woody Belly.

„Protože jsi prostě trochu nabubřelý.“ Vzala ho za ruku a usmála se. „Byli jsme zamilovaní. Oni jsou taky. Měli jsme štěstí. Oni ho mají taky.“

Woody trošku ubral na zlosti. „Takže bychom je měli nechat, ať si dělají, co chtějí?“

„To určitě ne. Ale třeba bychom mohli dojít ke kompromisu.“

„Nevím jak.“

„Dejme tomu, že jim řekneme, ať se nás zeptají znovu za rok. Mezitím sem může Dave klidně přijíždět a žít tu, v našem domě, kdykoli se uvolní z práce se skupinou. Když tu bude, může spát u Beep, jestli si tohle přejou.“

„To určitě ne!“

„Oni to budou dělat, buď tady, nebo někde jinde. Nepouštěj se do předem prohrané bitvy. A nebuď pokrytec. Spal jsi se mnou, než jsme se vzali, a spal jsi s Joanne Rouzrokhovou, než jsi poznal mě.“

Woody vstal. „Rozmyslím si to,“ prohlásil a odešel z pokoje.

Bella se obrátila k Daveovi. „Já vám nic nenařizuju, Dave, ani tobě, ani Beep. Jen vás žádám – prosím vás –, abyste byli trpěliví. Jsi dobrý člověk z výborné rodiny a já budu šťastná, když se oženíš s mou dcerou. Ale počkej jeden rok.“

Dave pohlédl na Beep. Přikývla.

„Tak dobrá,“ svolil Dave. „Jeden rok.“

Ráno cestou z hotelu Jasper zkontroloval svou přihrádku na poštu. Měl tam dva dopisy. Jeden v modré letecké obálce měl adresu napsanou úhledným matčiným písmem. Adresa na druhé byla napsaná na psacím stroji. Než je stihl otevřít, někdo zavolal. „Telefon pro Jaspera Murraye!“ Nacpal oba dopisy do náprsní kapsy saka.

Volala mu paní Salzmanová. „Dobré jitro, pane Murrayi.“

„Dobré jitro.“

„Máte kravatu, pane Murrayi?“ zeptala se.

Kravaty začaly být nemoderní a od pracovníka na jeho pozici se stejně nevyžadovala elegance. „Ne,“ odpověděl.

„Tak si nějakou sežeňte. V deset s vámi chce mluvit Herb Gould.“

„Vážně? Proč?“

„V This Day je volné místo pro pomocného redaktora. Ukázala jsem mu vaše výstřižky.“

„Děkuju vám – jste anděl!“

„Vemte si kravatu.“ Paní Salzmanová zavěsila.

Jasper se vrátil do svého pokoje a oblékl si čistou bílou košili a střízlivou tmavou kravatu. Pak si vzal opět sako a svrchník a šel do práce.

U stánku v hale mrakodrapu koupil malou čokoládovou bonboniéru pro paní Salzmanovou.

Do redakce This Day se dostavil za deset minut deset. O patnáct minut později ho sekretářka odvedla do Gouldovy pracovny.

„Rád vás vidím,“ přivítal ho Gould. „Dík, že jste přišel.“

„Přišel jsem rád.“ Jasper usoudil, že Gould si nepamatuje na jejich rozhovor ve výtahu.

Gould si četl výtisk věnovaný zavraždění Kennedyho v The Real Thing. „Ve vašem životopisu stojí, že jste tyhle noviny založil.“

„Ano.“

„Jak k tomu došlo?“

„Pracoval jsem v oficiálních novinách univerzitních studentů St Julian’sNews.“ Jakmile začal Jasper mluvit, jeho nervozita ustupovala. „Požádal jsem o místo šéfredaktora, jenže to dostala sestra předchozího šéfa.“

„Takže jste to udělal ze zlosti.“

Jasper se zazubil. „Částečně ano, ačkoli jsem si byl jistý, že jsem lepší než Valerie. A tak jsem si vypůjčil pětadvacet liber a založil jsem konkurenční noviny.“

„A jak to dopadlo?“

„Po třech vydáních jsme prodávali víc než St Julian’s News. A byli jsme ziskoví, zatímco oni měli subvence.“ Teď jenom mírně přeháněl. The Real Thing se rok držely jen tak tak nad vodou.

„To je vážně úspěch.“

„Díky.“

Gould zvedl ústřižek z New York Post obsahující interview s Wallim. „Jak jste se dostal k tomuhle příběhu?“

„Co se stalo Wallimu, nebylo žádné tajemství. Už se to objevilo v německém tisku. Jenže tehdy nebyl popová hvězda. Jestli smím něco říct…“

„Jen pokračujte.“

„Myslím si, že novinářské umění nespočívá vždycky v hledání faktů. Někdy je třeba si uvědomit, že jistá již známá fakta, sepsaná správným způsobem, nakonec vytvoří velký příběh.“

Gould na souhlas přikývl. „Dobrá. Proč chcete přejít od tisku k televizi?“

„Je známo, že dobrá fotografie na první stránce prodá víc výtisků než ten nejlepší titulek. Pohyblivé obrázky jsou ještě lepší. Není pochyb, že tu vždycky bude trh na dlouhé a důkladné novinové články, ale v dohledné budoucnosti bude většina lidí získávat informace z televize.“

Gould se usmál. „O tom není sporu.“

Reproduktor na jeho stole zapípal a sekretářka oznámila: „Volá pan Thomas z washingtonské redakce.“

„Dík, drahoušku. Jaspere, rád jsem si s vámi promluvil. Zůstaneme v kontaktu.“ Zvedl telefon. „Ahoj, Larry, copak se děje?“

Jasper opustil kancelář. Pohovor probíhal dobře, ale skončil nepříjemně náhle. Škoda že neměl možnost se zeptat, za jak dlouho se něco dozví. Je však žadatel: nikdo si nedělal starosti s tím, jak se cítí.

Vrátil se do rozhlasové stanice. Zatímco byl na pohovoru, jeho práci vykonávala sekretářka, která ho pravidelně střídala v době oběda. Teď jí poděkoval a ujal se své práce. Svlékl si sako a vzpomněl si na dopisy v kapse. Nasadil si sluchátka a posadil se k malému stolku. Sportovní redaktor v rádiu měl předzápasový komentář k basebalovému utkání. Jasper vytáhl dopisy a otevřel ten, který měl adresu napsanou na stroji.

Byl od prezidenta Spojených států.

Byl to úřední dopis s jeho jménem vepsaným v okénku.

Stálo tam:

Pozdrav:

Tímto se vám nařizuje, abyste se dostavil k odvodu do ozbrojených sil Spojených států –

„Cože?“ pronesl Jasper nahlas.

a hlásil se na níže uvedené adrese 20. ledna 1966 v 7.00 hod., odkud budete poslán k odvodové komisi.

Jasper potlačil paniku. Tohle je očividně nějaký byrokratický bordel. Je Brit: přece nebude armáda Spojených států povolávat cizí občany.

Potřebuje si to však ujasnit co nejrychleji. V Americe jsou byrokrati strašně nekompetentní jako všude jinde a stejně tak schopní způsobovat lidem nekonečné zbytečné potíže. Člověk musí předstírat, že je bere vážně, asi tak jako červené světlo na opuštěných křižovatkách.

Místo, kde se měl hlásit, se nacházelo jen pár bloků od rozhlasu. Když se vrátila sekretářka, aby ho zastoupila po dobu oběda, vzal si sako a plášť a vyšel z budovy.

Ohrnul si límec před studeným newyorským větrem a spěchal k budově, která byla sídlem různých federálních institucí. Ve třetím podlaží ve vojenské kanceláři seděl za stolem muž v uniformě kapitána. V době, kdy si i muži středního věku nechávají vlasy delší, vypadaly ty jeho, ostříhané nakrátko vzadu a po stranách, ještě směšněji než kdy jindy. „Prosím?“ zeptal se kapitán.

„Jsem si docela jistý, že jste mi tenhle dopis poslali omylem,“ vyhrkl Jasper a podal mu obálku.

Kapitán dopis přejel očima. „Víte, že existuje loterijní systém?“ zeptal se. „Počet mužů podléhajících vojenské službě je větší než požadovaný počet, takže brance vybíráme náhodně.“ Dopis mu vrátil.

Jasper se usmál. „Nemyslím si, že jsem vhodný ke službě, není to tak?“

„A proč by tomu tak mělo být?“

Kapitán si možná nevšiml jeho akcentu. „Nejsem americký občan,“ vysvětlil Jasper. „Jsem Brit.“

„Co děláte ve Spojených státech?“

„Jsem novinář. Pracuju v rozhlasové stanici.“

„A předpokládám, že máte pracovní povolení.“

„To mám.“

„Jste cizinec s povolením k dlouhodobému pobytu.“

„Přesně.“

„Pak podléháte branné povinnosti.“

„Ale já nejsem Američan!“

„Na tom nesejde.“

Začínalo to být hodně rozčilující. Armáda to zvorala, tím si byl Jasper skoro jistý. A tenhle kapitán, stejně jako mnoho nižších důstojníků, není prostě ochoten přiznat chybu. „Vy mi tvrdíte, že armáda Spojených států povolává cizince?“

Kapitána to nevyvedlo z klidu. „Branná povinnost je založena na pobytu, ne na občanství.“

„To nemůže být pravda.“

Kapitán začínal vypadat podrážděně. „Jestli mi nevěříte, ověřte si to.“

„To přesně hodlám udělat.“

Jasper odešel z budovy a vrátil se do úřadu. Personální oddělení o tom bude něco vědět. Zajde si za paní Salzmanovou.

Dal jí bonboniéru.

„Jste milý,“ poděkovala. „I panu Gouldovi se líbíte.“

„Co říkal?“

„Jen mi poděkoval, že jsem vás za ním poslala. Ještě se nerozhodl. Ale nevím o nikom jiném, kdo by přicházel v úvahu.“

„To je úžasná zpráva! Jenže mám malý problém, s kterým byste mi možná mohla pomoct.“ Ukázal jí dopis od vojáků. „To musí být určitě omyl, ne?“

Paní Salzmanová si nasadila brýle a dopis si přečetla. „Ach bože,“ povzdechla si. „To je ale smůla. Zrovna když se vám začalo tak dařit!“

Jasper málem nemohl uvěřit vlastním uším. „Nechcete mi říct, že opravdu podléhám vojenské službě, že ne?“

„Je to tak,“ odpověděla smutně. „Už jsme tyhle problémy s cizími zaměstnanci měli. Vláda říká, že jestli chce někdo žít a pracovat ve Spojených státech, měl by pomáhat bránit zemi před komunistickou agresí.“

„Vy mi chcete říct, že půjdu do armády?“

„Ne nutně.“

Jasperovi poskočilo srdce nadějí. „Jaká je alternativa?“

„Můžete se vrátit domů. Nepokusí se vás zastavit, když budete opouštět zemi.“

„To je neskutečné! Nemůžete mě z toho nějak dostat?“

„Nemáte nějaké skryté zdravotní potíže? Ploché nohy, tuberkulózu, srdeční vadu?“

„Nikdy jsem nebyl nemocný.“

Ztišila hlas. „A předpokládám, že homosexuál nejste.“

„Nej“

„Vaše rodina nevyznává náboženství, které zakazuje vojenskou službu?“

„Můj otec je plukovník britské armády.“

„To je mi líto.“

Jasper tomu začínal věřit. „Já vážně odcházím. I když dostanu práci v This Day, nebudu ji moct vzít.“ Něco ho napadlo. „Nemusejí vám po skončení vojenské služby vrátit vaši práci?“

„Jenom pokud jste ji vykonával po dobu jednoho roku.“

„Takže bych se možná nemohl vrátit ani ke své práci v rozhlase!“

„Žádná záruka neexistuje.“

„Zatímco kdybych opustil Spojené státy teď…“

„Můžete prostě jít domů. Ale nikdy už nebudete pracovat v UŠA.“

„Ježíši.“

„Co uděláte? Odejdete, nebo vstoupíte do armády?“

„Já opravdu nevím,“ přiznal. „Dík za vaši pomoc.“

„Dík za ty čokoládové bonbony, pane Murrayi.“

Jasper odcházel z její kanceláře jako omámený. K pracovnímu stolu se vrátit nemohl: musí přemýšlet. Znovu vyšel na ulici. Obvykle newyorské ulice miloval: ty vysoké budovy, mohutné autobusy, extravagantně upravená auta a zářící výlohy pohádkových obchodů. Dnes mu to všechno zhořklo.

Zamířil k East River a posadil se do parku, odkud viděl na brooklynský most. Přemýšlel, že má tohle všechno opustit a sklíčeně se vrátit do Londýna. Přemýšlel o dvou dlouhých letech, kdy pracoval pro provinční britské noviny. Přemýšlel o tom, že už nikdy nebude moct pracovat v UŠA.

Potom přemýšlel o armádě: krátké vlasy, pochodování, šikanující seržanti, násilí. Přemýšlel o horkých džunglích jihovýchodní Asie. Možná bude muset střílet malé hubené vesničany v pyžamech. Možná ho zabijou nebo zmrzačí.

Myslel na všechny známé lidi v Londýně, kteří mu záviděli, že odlétá do Států. Anna s Hankem ho vzali na oslavu na večeři do Savoye. Daisy mu uspořádala večírek na rozloučenou v domě na Great Peter Street. Jeho matka plakala.

Byl by jako nevěsta, která se vrátí ze svatební cesty a oznámí, že se rozvádí. To ponížení se zdálo horší než riskovat smrt ve Vietnamu.

Co má dělat?

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Klub mládeže u svaté Gertrudy se změnil.

Lili si pamatovala, že vše začalo víceméně nevinně. Východoněmecké úřady proti tradičním tanečním zábavám nic nenamítaly, i když se odehrávaly v suterénu kostela. A nevadilo jim ani to, že si protestantský pastor jako Odo Vossler povídá s mladými lidmi o vztazích a sexu, protože jeho názory budou nejspíš stejně puritánské jako jejich.

O dva roky později už klub tak nevinný nebyl. Večery už nezačínaly lidovými tanci. Hráli rockovou hudbu a tancovali energickým, individualistickým stylem, kterému mladí po celém světě říkali vyšilování. Později Lili s Karolin hrály na kytary a zpívaly písničky o svobodě. Setkání vždycky končilo diskusí, kterou vedl pastor Odo, a tyto diskuse pravidelně zabrousily do zakázaného teritoria: demokracie, náboženství, nedostatky východoněmecké vlády a nesmírná přitažlivost života na Západě.

U Lili doma byly takové debaty běžné, ale některým klukům a holkám to, že někdo kritizuje vládu a zpochybňuje komunismus, přinášelo nový a osvobozující zážitek.

Tohle nebylo jediné místo, kde se něco takového dělo. Třikrát nebo čtyřikrát týdně večer Lili a Karolin popadly kytary a odebraly se do nějakého jiného kostela nebo soukromého domu v Berlíně či blízkém okolí. Věděly, že to, co dělají, je nebezpečné, ale obě cítily, že nemají vlastně co ztratit. Karolin si uvědomovala, že dokud bude stát berlínská zeď, nikdy se s Wallim znovu nespojí. Když americké noviny zveřejnily příběhy o Wallim a Karolin, potrestala Stasi rodinu tím, že Lili vyhodili z vysoké školy: nyní pracovala jako servírka v závodní jídelně ministerstva dopravy. Obě mladé ženy byly rozhodnuté, že se nenechají režimem zadusit. Nyní byly proslulé mezi mladými lidmi, kteří se potají stavěli proti komunismu. Nahrály svoje písničky na kazety a ty pak kolovaly od jednoho fanouška ke druhému. Lili cítila, že udržují plamen, aby nezhasl.

Lili ke svaté Gertrudě přitahovalo ještě něco: Thorsten Greiner. Bylo mu dvaadvacet, ale měl dětskou tvář jako Paul McCartney, a to ho dělalo mladším. Sdílel Lilino nadšení pro hudbu. Zrovna se rozešel s dívkou jménem Helga, která pro něj prostě nebyla dost inteligentní – podle Lili.

Jednoho večera roku 1967 přinesl Thorsten do klubu poslední nahrávku Beatles. Na jedné straně byla živá, radostná „Penny Lane“, na kterou všichni s vervou tancovali; na druhé podivně fascinující píseň „Strawberry Fields Forever“, v jejímž rytmu se Lili a ostatní houpali v jakémsi pomalém snovém tanci a mávali přitom rukama a pažemi nad hlavou jako podvodní rostliny. Přehrávali obě dvě strany znovu a znovu.

Když se ostatní ptali Thorstena, kde nahrávku vzal, poklepal se ze strany na nos tajemným, nicneříkajícím gestem. Lili však pravdu znala. Thorstenův strýc Horst přejížděl jednou týdně hranici do Západního Berlína s dodávkou plnou štůčků látek a levného oblečení, největšího vývozního artiklu Východu. Horst vždy odevzdal členům pohraniční stráže podíl v podobě komiksů, nahrávek s populární hudbou, líčidel a módního oblečení, které přivážel zpět.

Lilini rodiče si mysleli, že ta hudba je frivolní. Za vážnou považovali jen politiku. Jenže oni nepochopili, že pro Lili a její generaci je hudba politikou, i když jsou písničky o lásce. Nové způsoby hry na kytaru a zpěvu, to všechno bylo spojeno s dlouhými vlasy a odlišným oblékáním, rasovou snášenlivostí a sexuální svobodou. Každá písnička od Beatles nebo Boba Dylana vzkazovala starší generaci: „My neděláme věci jako vy.“ Pro dospívající mládež ve východním Německu to byl důrazný politický vzkaz a vláda to věděla, proto nahrávky zakázala.

Všichni zrovna vyšilovali na „Strawberry Fields Forever“, když přišla policie.

Lili tancovala proti Thorstenovi. Rozuměla anglicky a upoutalo ji, když John Lennon zpíval: „Je snadné žít s očima zavřenýma, nechápat, co vidíš.“ Tohle tak živě popisuje většinu lidí ve východním Německu, pomyslela si.

Byla mezi prvními, kdo zahlédl uniformy procházející dveřmi z ulice. Ihned pochopila, že Stasi nakonec klub mladých u svaté Gertrudy dostihla. Bylo to nevyhnutelné: mladí lidé určitě mluvili o těch vzrušujících věcech, které dělali. Nikdo nevěděl, kolik východoněmeckých občanů patří mezi informátory tajné policie, ale podle Liliny matky jich je víc, než mělo kdysi gestapo. „Teď bychom nemohli dělat to, co jsme dělali za války,“ ujistila ji Carla; avšak když se jí Lili zeptala, co za války dělala, matka zmlkla jako obvykle. Každopádně po celou tu dobu bylo nasnadě, že Stasi dříve či později začne větřit, co se v suterénu kostela svaté Gertrudy děje.

Lili okamžitě ustala v tanci a rozhlížela se po Karolin, ale nikde ji neviděla. Ani Odo nebyl v dohledu. Museli ze suterénu odejít. V rohu naproti vchodu z ulice vedlo schodiště přímo do pastorova domu vedle kostela. Nejspíš z nějakého důvodu odešli tudy.

„Jdu pro Oda,“ oznámila Lili Thorstenovi.

Dokázala se protlačit davem tanečníků a vyklouznout ven dřív, než si většina přítomných uvědomila, že sem vpadla policie. Thorsten šel Lili v patách. Vyběhli nahoru po schodech, ještě než Lennon zazpíval: „Dovol, abych tě vzal –“ a náhle zmlkl.

Zatímco přecházeli chodbou do pastorova obydlí, drsný policistův hlas začal dole udílet rozkazy. Na svobodného muže to byl velký dům: Odo měl štěstí. Lili sem nechodila moc často, ale věděla, že vpředu v přízemí má pracovnu, a domnívala se, že tady ho zastihne nejspíš. Dveře byly pootevřené, strčila do nich a vešla dovnitř.

Tady, v pokoji s dubovým obložením a s policemi plnými knih biblické učenosti, stáli ve vášnivém objetí Odo s Karolin. Líbali se s otevřenými ústy. Karolin měla ruce na Odově hlavě, prsty zabořené v jeho dlouhých hustých vlasech. Odo hladil a svíral Karolinina prsa. Ona se k němu tiskla, tělo měla napjaté do křivky jako luk.

Lili ustrnula. Považovala Karolin za bratrovu manželku, skutečnost, že nebyli oddáni, byla pro ni pouhá formalita. V životě by ji nenapadlo, že by Karolin mohla najít zalíbení v jiném muži – natož v pastorovi! Její mysl na chvíli divoce pátrala po nějakém jiném vysvětlení: nacvičují nějakou hru nebo cvičí kalisteniku.

Potom Thornsten vyhrkl: „Panebože!“

Odo a Karolin od sebe odskočili s náhlostí téměř komickou. Na jejich obličejích byl patrný šok a pocit provinění. Po chvilce oba promluvili. „Chtěli jsme vám to říct,“ vzpamatoval se Odo. A Karolin řekla zároveň: „Lili, je mi to moc líto…“

V jediném nehybném okamžiku si Lili živě uvědomila detaily: kostkovaný vzor Odova saka, Karolininy bradavky vykukující ze šatů, Odův teologický diplom v mosazném rámečku na stěně, starožitný koberec s květinovým vzorem a prošlapaným místem před krbem.

Pak si vzpomněla, jaká mimořádná událost ji sem nahoru vyhnala. „Přišla policie,“ oznámila. „Jsou v suterénu.“

„Kruci!“ zaklel Odo. Vyběhl ven a Lili ho slyšela dusat ze schodů.

Karolin hleděla upřeně na Lili. Ani jedna nevěděla co říct. Pak Karolin prolomila ticho. „Musím jít s ním,“ prohlásila a vykročila za Odou.

Lili a Thorsten zůstali v pracovně sami. Je to hezké místo na líbání, pomyslela si Lili smutně: dubové obložení, krb, knihy, koberec. Ráda by věděla, jak často to Odo s Karolin dělali a kdy to začalo. Přemýšlela o Wallim. Chudák Walli.

Zdola zaslechla křik, a to jí dodalo energii. Uvědomila si, že nemá žádný důvod vracet se do suterénu. Má tam sice kabát, ale večer není nijak třeskutě studený: obejde se bez něj. Může uniknout.

Domovní dveře se nacházely na opačné straně budovy než vchod do suterénu. Napadlo ji, jestli policie neobsadila dům ze všech stran, a došla k názoru, že nejspíš ne.

Přešla přes chodbu a dveře otevřela. Žádný policista nebyl v dohledu.

„Mizíme?“ obrátila se na Thorstena.

„Ano, rychle.“

Vyšli ven a dveře za sebou tiše zavřeli.

„Doprovodím tě domů,“ nabídl se Thorsten.

Proběhli kolem rohu, a jakmile se ocitli mimo dohled kostela, zpomalili. „To pro tebe musel být pěkný šok,“ prohodil Thorsten.

„Myslela jsem, že miluje Walliho!“ naříkala Lili. „Jak mu to mohla udělat?“ Rozplakala se.

Thorsten ji za chůze objal kolem ramen. „Kdy vlastně Walli odešel?“

„Budou to skoro čtyři roky.“

„Zlepšily se nějak Karolininy vyhlídky na emigraci?“

Lili zavrtěla hlavou. „Zhoršily.“

„Potřebuje někoho, kdo by jí pomáhal vychovávat Alici.“

„Má mě a mou rodinu!“

„Třeba cítí, že Alice potřebuje otce.“

„Ale… pastor!“

„Většinu mužů by ani nenapadlo ujmout se neprovdané matky. Odo je jiný právě proto, že je pastor.“

Lili musela zazvonit na zvonek na jejich domě, protože klíč nechala v kabátě. Otevřít přišla matka. „Co se proboha stalo?“ zeptala se, když spatřila výraz na Lilině tváři.

Lili s Thorstenem vešli dovnitř. „Policajti udělali šťáru v kostele, já jsem šla varovat Karolin a přistihla jsem ji, jak líbá Oda!“ Znovu propukla v pláč.

Carla zavřela domovní dveře. „Ty myslíš skutečně líbala?“

„Ano, jak šílená!“ přisvědčila Lili.

„Pojďte do kuchyně a vypijete si kávu, oba.“

Jakmile dovyprávěli, co se přihodilo, Lilin otec odešel udělat, co bude v jeho silách, aby Karolin nemusela strávit noc ve vězení. Carla připomněla, že Thorsten by měl nejspíš jít domů pro případ, že jeho rodiče o té šťáře slyšeli a budou mít o něj starost. Lili ho vyprovodila ke dveřím a on ji před odchodem políbil na rty, krátce, ale kouzelně.

V kuchyni zůstaly samotné tři ženy: Lili, Carla a babička Maud. Tříletá Alice spala nahoře.

„Nebuď na Karolin moc tvrdá,“ obrátila se Carla na dceru.

„Proč ne?“ opáčila Lili. „Zradila Walliho!“

„Už jsou to čtyři roky –“

„Babička čekala čtyři roky na dědečka Waltera,“ připomněla Lili. „A to ani neměla dítě!“

„To je pravda,“ souhlasila Maud. „Ačkoli jsem si myslela na Guse Dewara.“

„Woodyho otce?“ žasla Carla. „To jsem netušila.“

„I Walter byl uveden v pokušení,“ pokračovala Maud s veselou indiskrétností lidí příliš starých na to, aby je to uvádělo do rozpaků. „Jmenovala se Monika von der Helbard. K ničemu ale nedošlo.“

Způsob, jak to zlehčovala, Lili zlobil. „Pro tebe je to snadné, babičko,“ durdila se. „Všechno se to stalo už tak dávno.“

„Jsem z toho smutná, Lili,“ ujistila dceru Carla, „ale nechápu, jak bychom se mohli zlobit. Walli se už možná domů nevrátí a Karolin možná nikdy neopustí východní Německo. Opravdu od ní můžeme očekávat, že stráví život čekáním na někoho, koho nejspíš už nikdy neuvidí?“

„Myslela jsem si, že právě tohle hodlá udělat. Myslela jsem, že to nevzdá.“ Lili si však uvědomila, že si nevzpomíná, že by Karolin něco takového skutečně řekla.

„Myslím si, že už čekala dlouho.“

„Čtyři roky jsou dlouho?“

„Je to dost dlouho pro mladou ženu, aby si začala klást otázku, jestli chce obětovat svůj život vzpomínce.“

Lili si ke svému zděšení uvědomila, že Carla i Maud sympatizují s Karolin.

Probíraly to až do půlnoci, kdy se vrátil domů Werner doprovázený Karolin – a Odem.

„Dvěma chlapcům se podařilo poprat se s policajty,“ informoval rodinu Werner, „ale kromě těch dvou, jak můžu s radostí konstatovat, nikoho dalšího nezavřeli. Zavřený je ovšem klub mládeže.“

Všichni se posadili ke kuchyňskému stolu. Odo seděl vedle Karolin. K Lilině hrůze ji přede všemi držel za ruku. „Lili, je mi líto, žes nás nešťastnou náhodou přistihla zrovna ve chvíli, kdy jsme se chystali, že ti to povíme,“ promluvil Odo.

„Povíte co?“ obořila se na něj, ačkoli si zasmušile pomyslela, že to dokáže uhodnout.

„Milujeme se,“ odpověděl Odo. „Pro tebe bude asi těžké to přijmout, a nám je to líto. Ale přemýšleli jsme o tom a modlili jsme se za to.“

„Modlili?“ opakovala Lili nevěřícně. „V životě jsem neviděla, že by se Karolin za něco modlila!“

„Lidé se mění.“

Slabé ženy se mění, aby potěšily muže, pomyslela si Lili. Avšak dřív, než to mohla vyslovit, promluvila její matka. „Pro nás všechny je to těžké, Odo. Walli miluje Karolin a dítě, které nikdy nespatřil. Víme to z jeho dopisů. A dokážeme to uhodnout z písniček Plum Nellie: tolik jich mluví o odloučení a ztrátě.“

„Jestli si to přejete, odejdu z vašeho domu hned dnes večer,“ řekla Karolin.

Carla zavrtěla hlavou. „Je to pro nás těžké, ale pro tebe je to těžší, Karolin. Nemůžu žádat od normální mladé ženy, aby zasvětila život někomu, koho už možná nikdy neuvidí – i když je ta osoba náš milovaný syn. Už jsme o tom s Wernerem mluvili. Věděli jsme, že to dřív nebo později přijde.“

Lili byla v šoku. Její rodiče to předvídali! Nic jí neřekli. Jak mohli být tak nemilosrdní?

Nebo byli prostě jen rozumnější? Nechtěla tomu uvěřit.

„Chceme se vzít,“ oznámil Odo.

Lili vyskočila. „Ne!“ vykřikla.

„A doufáme,“ pokračoval Odo, „že nám všichni požehnáte: Maud, Werner, Carla a ze všeho nejvíc Lili, která byla Karolin po celá ta utrápená léta tak báječnou přítelkyní.“

„Jdi k čertu,“ odpověděla Lili a odešla z pokoje.

Dave Williams tlačil babičku v kolečkovém křesle přes Parliament Square následován houfem fotografů. Reklamní agent Plum Nellie dal echo novinám, takže Dave s Ethel kamery očekávali a deset minut ochotně pózovali. Pak Dave řekl: „Děkuji vám, pánové,“ a zabočil na parkoviště Westminsterského paláce. Před vchodem do Sněmovny lordů zastavil, zamával ještě naposled do kamer a pak dotlačil křeslo do dveří.

„Dobré odpoledne, mylady,“ pozdravil dveřník.

Babička Ethel, baronka Leckwithová, měla rakovinu plic. Brala silné léky proti bolesti, ale rozum měla nezkalený. Pořád ještě dokázala ujít krátkou vzdálenost, i když se jí brzo nedostávalo dechu. Měla všechny důvody, aby už aktivní politiky zanechala. Dnes se ale bude ve Sněmovně lordů diskutovat o návrhu zákona o sexuálních trestných činech.

Ethel tuto problematiku vnímala velmi silně částečně kvůli svému homosexuálnímu příteli Robertovi. K Daveovu překvapení byl i jeho otec, kterého Dave považoval za starého suchara, silně pro změnu tohoto zákona. Lloyd se očividně stal svědkem nacistické perzekuce homosexuálů a nikdy na to nezapomněl, ač odmítal hovořit o podrobnostech.

Ethel se debaty nezúčastní – na to je příliš nemocná –, ale byla odhodlaná hlasovat. A když se Ethel Leckwithová pro něco rozhodla, nikdo a nic ji nezastavilo.

Dave ji protlačil vstupní halou, která sloužila jako šatna; každý věšák na kabát měl smyčku z růžové stuhy, na niž si členové parlamentu měli věšet meče. Sněmovna lordů ani nepředstírala, že jde s dobou.

V Británii se muž dopustil trestného činu, pokud měl sex s jiným mužem, a každým rokem byly stovky mužů, kteří tak činili, stíhány, vězněny a – co bylo nejhorší – ponižovány v tisku. Návrh zákona, který se dnes projednával, by legalizoval homosexuální chování plnoletých v soukromí.

Ten problém byl sporný a návrh zákona pro většinu veřejnosti nepopulární; tendence však inklinovala ve prospěch reformy. Anglikánská církev se rozhodla nestavět se proti změně zákona. Stále hlásali, že homosexualita je hřích, ale souhlasili, že by to neměl být zločin. Návrh zákona měl dobrou naději na schválení, ale jeho podporovatelé se obávali odporu na poslední chvíli – odtud pramenilo Ethelino rozhodnutí zúčastnit se hlasování.

„Proč ti tak záleží na tom, abys mě zrovna ty odvezl na to hlasování?“ zeptala se Ethel. „Nikdy jsi neprojevoval žádný zvláštní zájem o politiku.“

„Náš bubeník Lew je gay,“ odpověděl Dave a použil při tom americký výraz. „Byl jsem s ním jednou v hospodě U Zlatého rohu, když tam vlítla policie. Chování policajtů se mi tak hnusilo, že od té doby hledám způsob, jak dát najevo, že jsem na straně homosexuálů.“

„Dobře děláš,“ prohlásila Ethel a pak dodala uštěpačně, jak bylo v posledních letech jejím zvykem: „Jsem ráda, že rokenrol úplně nepotlačil bojového ducha tvých předků.“

Plum Nellie byli úspěšnější než kdy předtím. Vydali „konceptuální album“ nazvané For Your Pleasure Tonight, kde předstírali, že jde o nahrávku představující skupiny různých stylů: starodávný kabaret, folk, blues, swing, gospel, soul – všechno ve skutečnosti Plum Nellie. Prodávaly se ho miliony po celém světě.

Policista pomohl Daveovi vynést kolečkové křeslo do schodů. Dave mu poděkoval a přitom ho napadlo, jestli ten člověk někdy neudělal zátah v gay klubu. Dostali se do sněmovní haly a Dave dovezl Ethel až na práh sněmovní síně.

Ethel si vše naplánovala a měla souhlas vůdce Sněmovny lordů, že se objeví na kolečkovém křesle. Dave ji ovšem nesměl dovézt až dovnitř, a tak čekali, až si jich všimne některý z jejích přátel a převezme ji.

Debata již byla v plném proudu; peerové seděli na červených kožených lavicích po stranách sálu, který se zdál směšně okázale vyzdobený a připomínal nějaký palác ve filmu od Disneyho.

Jeden peer hovořil a Dave poslouchal. „Tento návrh zákona je charta homosexuálů a povzbudí to nejodpudivější stvoření, mužského prostituta,“ hlásal muž nabubřele. „Zvýší se pokušení, která leží na cestě dospívajících.“ To je divné, pomyslel si Dave. Myslí si snad ten chlápek, že všichni muži jsou homosexuálové, ale většina prostě odolá pokušení? „Ne že bych postrádal soucit s nešťastným homosexuálem – ale také nepostrádám soucit s těmi, kdo jsou zataženi do jeho sítě.“

Zataženi do jeho sítě? To jsou ale kecy, pomyslel si Dave.

Z lavic labouristů se zvedl jeden muž a Ethelino kolečkové křeslo od něj převzal. Dave opustil síň a vyšel po schodišti na galerii pro diváky.

Když tam došel, mluvil už další peer. „V jedněch populárnějších nedělních novinách se minulý týden objevila zpráva, kterou možná někteří z vašich lordstev zahlédli, o svatbě homosexuálů v jisté evropské zemi.“ Dave tu zprávu četl v News of the World. „Myslím, že dotyčným novinám je třeba poblahopřát, že upozornily na tuto velmi nechutnou událost.“ Jak může být svatba nechutná událost? „Jenom doufám, stane-li se tento návrh zákonem, že budou podobné praktiky velmi bděle sledovány. Nedomnívám se, že by k něčemu takovému mohlo v této zemi dojít, leč možné to je.“

Kde vyhrabali tyhle dinosaury? přemýšlel Dave.

Naštěstí ne všichni peerové byli tak špatní. Vstala impozantní stříbrovlasá žena. Dave se s ní už setkal v matčině domě: jmenovala se Dora Gaitskellová. Promluvila. „Jako společnost přecházíme nevšímavě mnoho zvráceností mezi muži a ženami v soukromí. Zákony i společnost jsou vůči nim velmi tolerantní a přivírají nad nimi oči.“ Dave nevycházel z údivu. Co tahle žena ví o zvrácenostech mezi muži a ženami? „Na muže, kteří se narodí jako homosexuálové nebo se sklonem či nezvratným puzením k homosexualitě, by se měl vztahovat stejný stupeň tolerance jako na jakoukoli jinou takzvanou perverzi mezi muži a ženami.“ Dobře řečeno, Doro, pomyslel si Dave.

Daveovi se však ještě víc líbila jiná bělovlasá stará žena, ta s ohýnky v očích. I ona byla kdysi hostem v domě na Great Peter Street: jmenovala se Barbara Woottonová. Poté co jeden z mužů dlouze promlouval o sodomii, vytasila se s ironickou poznámkou. „Ptám se sama sebe: čeho se odpůrci tohoto návrhu zákona bojí?“ zeptala se. „Nemohou mít přece strach, že budou mít tyto nechutné praktiky na očích, protože toto chování bude povoleno pouze tehdy, bude-li omezeno na soukromí. Nemusejí se bát, že to bude kazit mládež, protože toto chování bude povoleno pouze tehdy, bude-li omezeno na plnoleté dospělé. Mohu mít pouze za to, že se odpůrci tohoto návrhu zákona budou obávat, aby je netrýznily představy něčeho, co se odehrává jinde.“ Z jejích slov jasně vyplývalo, že muži, kteří se snaží zachovat homosexualitu jako trestný čin, činí tak proto, aby zajistili bezpečnost vlastnímu světu fantazií; Dave se nahlas zasmál – a parlamentní zřízenec ho ihned napomenul, aby byl zticha.

Hlasování bylo zahájeno v půl sedmé. Dave měl dojem, že víc lidí vystoupilo proti návrhu než pro něj. Trvalo to neúměrně dlouho. Místo aby vhazovali lístečky do krabice nebo mačkali tlačítka, museli peerové vstát a odejít ze síně, přičemž procházeli jednou ze dvou chodeb, z nichž západní znamenala „ano“ a východní „ne“. Ethelino křeslo protlačil jiný peer přes chodbu „ano“.

Návrh zákona prošel v poměru 111 ku 48 hlasům. Daveovi se chtělo zajásat, ale to by se zdálo nepatřičné, asi jako tleskání v kostele.

Dave se setkal s Ethel u vchodu do síně a převzal její křeslo od jednoho z jejích přátel. Vypadala vítězoslavně, ale vyčerpaně, a Dave se nemohl ubránit, aby mu neproletělo hlavou, jak dlouho tu babička ještě bude.

Co ta měla za život, přemýšlel, zatímco ji vezl zdobnými chodbami k východu. Jeho vlastní proměna od třídního pitomce k popové hvězdě je ničím ve srovnání s její cestou, od dvoupokojového domku v sousedství struskové haldy v Aberowenu až po pozlacenou debatní síň Sněmovny lordů. A stejně jako sebe proměnila i svou vlast. Bojovala a zvítězila v politických bitvách – o hlasovací právo žen, sociální zabezpečení, o bezplatnou zdravotní péči, vzdělání pro dívky a nyní i svobodu pro persekvovanou menšinu homosexuálních mužů. Dave napsal písničky, které milovali lidé po celém světě, ale to se nezdálo ničím ve srovnání s tím, čeho dosáhla jeho babička.

Na dřevem obložené chodbě je zastavil starší muž opírající se o dvě hole. Omšelá elegance, která z něj vyzařovala, byla Daveovi povědomá, a pak mu došlo, že toho muže už jednou zahlédl asi před pěti lety tady ve Sněmovně lordů, v den, kdy se z Ethel stala baronka. „Nu, Ethel, vidím, že ti ten sodomitský zákon prošel. Gratuluju,“ pravil muž přívětivě.

„Děkuju, Fitzi,“ přikývla.

Teď teprve si Dave vzpomněl. Tohle je hrabě Fitzherbert, který kdysi vlastnil velký panský dům Ty Gwyn v Aberowenu, z něhož je nyní institut pro vzdělávání dospělých.

„Moc mě mrzí, že se dozvídám o tvé nemoci, má drahá,“ pokračoval Fitz. Zdálo se, že ji má rád.

„Nebudu před tebou nic předstírat,“ odpověděla Ethel. „Dlouho si tu nepobudu. Asi mě už nikdy neuvidíš.“

„To mě hrozně zarmucuje.“ K Daveovu překvapení začaly po vrásčité tváři starého hraběte stékat slzy a on vytáhl z náprsní kapsy velký bílý kapesník, aby si osušil oči. A teď si Dave připomněl i to, že když byl posledně svědkem setkání těchto dvou, zapůsobil na něj jistý podtón sotva ovládaných silných emocí.

„Jsem ráda, že jsem tě znala, Fitzi,“ pronesla Ethel tónem, který naznačoval, že by snad mohl předpokládat opak.

„Vážně?“ zeptal se Fitz. A pak k Daveově údivu dodal: „Nikdy jsem nikoho nemilovat tolik jako tebe.“

„Já to cítím stejně,“ přisvědčila a tím Daveův údiv zdvojnásobila. „Teď, kdy tu už můj drahý Bernie není, to můžu říct. On byl moje spřízněná duše, ale tys byl něco jiného.“

„Jsem tomu moc rád.“

„Mrzí mě jen jediné,“ dodala Ethel.

„Vím, co to je,“ přisvědčil Fitz. „Ten chlapec.“

„Ano. Jestli budu mít nějaké poslední přání, tak chci, abys mu podal ruku.“

Daveovi vrtalo hlavou, kdo by mohl být „ten chlapec“. On podle všeho ne.

„Věděl jsem, že mě o to požádáš,“ přiznal hrabě.

„Prosím, Fitzi.“

Přikývl. „Ve svém věku bych měl být schopen přiznat chyby.“

„Děkuju ti,“ řekla. „S tímhle vědomím můžu umřít šťastná.“

„Doufám, že existuje posmrtný život,“ pravil.

„Nemám zdání,“ odvětila Ethel. „Sbohem, Fitzi.“

Starý muž se s námahou sklonil nad kolečkovým křeslem a políbil ji na rty. Pak se opět narovnal a rozloučil se: „Buď sbohem, Ethel.“

Dave tlačil vozík pryč.

„To byl hrabě Fitzherbert, viď?“ zeptal se po chvíli.

„Ano,“ odpověděla Ethel. „Je to tvůj dědeček.“

Jediný Walliho problém byly dívky.

Mladé, hezké a sexy takovým zdravým způsobem, který mu připadal specificky americký, hrnuly se po desítkách dovnitř jeho dveřmi; všechny dychtily po sexu s ním. Skutečnost, že zůstával věrný své lásce ve východním Berlíně, ho zřejmě činila ještě žádoucnějším.

„Kupte si dům,“ radil Dave členům skupiny. „Až pak bublina splaskne a nikdo už o Plum Nellie nebude stát, budete mít aspoň kde bydlet.“

Walli si začínal uvědomovat, že Dave je velice chytrý. Od té doby, co založil dvě společnosti, Nellie Records a Plum Publishing, vydělávala skupina mnohem víc peněz. Walli stále ještě nebyl milionář, za něhož ho pokládala spousta lidí, ale stane se jím, až začnou přicházet tantiémy z For Your Pleasure Tonight. Mezitím by si aspoň mohl dovolit obstarat si vlastní bydlení.

Počátkem roku 1967 si koupil řadový viktoriánský domek v San Francisku na Haight Street blízko křižovatky s ulicí Ashbury. V této čtvrti ceny nemovitostí srážela dlouholetá bitva sváděná kvůli navržené dálnici, která se nikdy nepostavila. Nízké nájmy přitahovaly studenty a jiné mladé lidi, a ti tu vytvořili uvolněné prostředí lákající hudebníky a herce. Žili zde členové skupin Grateful Dead a Jefferson Airplane. Vidět tu rockové hvězdy bylo běžné a Walli se po ulicích mohl pohybovat skoro jako obyčejná osoba.

Dewarovi, jediní, koho Walli v San Francisku znal, očekávali, že z domu všechno vyhází a zmodernizuje ho; jemu však starobylé kazetové stropy a dřevěné obložení připadaly senzační a všechno si ponechal, až na to, že je nalakoval na bílo.

Zařídil zde dvě luxusní koupelny a kuchyňskou linku s myčkou. Zakoupil televizi a supermoderní gramofon. Jinak si pořídil jen pár kousků nábytku, na naleštěnou dřevěnou podlahu položil koberce a podušky, obstaral matrace a věšáky na kabáty do ložnic. Kromě šesti stoliček, jaké používají kytaristé v nahrávacích studiích, tu neměl ani žádné židle.

Cameron i Beep Dewarovi studovali v Berkeley, na sanfranciské pobočce Kalifornské univerzity. Cam byl podivný patron, oblékal se jako muž středního věku a byl větší konzervativec než Barry Goldwater. Ale Beep byla skvělá a představila Walliho svým přátelům, z nichž někteří žili v jeho čtvrti.

Walli tu pobýval, pokud zrovna nejezdil se skupinou po turné nebo nenatáčel v Londýně. Když byl tady, trávil většinu času hrou na kytaru. Aby někdo hrál tak zřejmě bez námahy jako on na jevišti, to vyžadovalo vysokou zručnost a nikdy neminul den, aby Walli aspoň několik hodin necvičil. A potom pracoval na svých písničkách: zkoušel akordy, sestavoval úryvky melodií a potýkal se s rozhodováním, které jsou skvělé a které pouze melodické.

Karolin psal jednou týdně. Bylo těžké vymyslet, co říct. Připadalo mu vůči ní bezcitné vyprávět jí o kinech, koncertech a restauracích, jaké si nikdy nemohla užít.

S Wernerovou pomocí zařídil, že jí mohl posílat měsíčně jistou částku na živobytí pro ni a Alici. Za skromný příspěvek v cizí měně se dala koupit ve východním Německu spousta věcí.

Karolin odepisovala jednou za měsíc. Naučila se na kytaru a spolu s Lili vytvořily duo. Zpívaly protestsongy a dávaly do oběhu pásky se svou hudbou. Jinak se její život zdál ve srovnání s jeho prázdný a novinky se týkaly především Alice.

Walli, podobně jako většina lidí v okolí, nezamykal dveře. Přátelé i neznámí lidé vcházeli dovnitř a zase vycházeli ven. Své oblíbené kytary měl v zamčeném pokoji nahoře v domě: jinak se u něj dalo ukrást máloco. Jednou týdně mu naplnila lednici a kredenc s potravinami místní prodejna. Hosté si posloužili, a když jídlo došlo, Walli zašel do restaurace.

Po večerech chodil do kin a do divadel, zaskočil si poslechnout nějakou kapelu nebo trávil čas s jinými muzikanty, popíjel pivo a pokuřoval marihuanu buď u nich doma, nebo u sebe. Na ulici toho bylo hodně k vidění: improvizovaná vystoupení, pouliční divadlo a umělecké akce, kterým lidi říkali „happeningy“. V létě roku 1967 se tato čtvrť náhle stala slavnou jako světové centrum hnutí hippies. Poté co se školy a fakulty o prázdninách zavřely, sjela se mládež z celé Ameriky autostopem do San Franciska a mířila k nároží mezi ulicemi Haight a Ashbury. Policie se rozhodla přimhouřit oči nad všeobecným užíváním marihuany a LŠD a nad lidmi, kteří v parku Buena Vista provozovali víceméně veřejně sex. A všechny dívky užívaly antikoncepční pilulky.

Ty dívky byly jediný Walliho problém.

Tammy a Lisa byly typické. Přijely z texaského Dallasu autobusem Greyhound. Tammy byla blondýna, Lisa Hispánka, obě osmnáctileté. Měly pouze v úmyslu požádat Walliho o autogram a překvapilo je, že našly otevřené dveře a Walliho, jak sedí na obrovském polštáři na podlaze a hraje na akustickou kytaru.

Řekly mu, že se po cestě autobusem potřebují vysprchovat, a on jim pokynul, aby šly rovnou za nosem. Sprchovaly se společně, aniž zavřely dveře koupelny, jak duchem nepřítomný Walli přemýšlející o harmonii zjistil v okamžiku, kdy tam vešel, aby se vyčural. Byla to shoda náhod, že právě v tu chvíli Tammy mydlila Lisina olivově zbarvená malá prsa svýma bílýma rukama?

Walli vycouval a použil druhou koupelnu, ale stálo ho to veškerou sílu.

Pošťák mu přinesl poštu včetně dopisů, které přeposlal z Londýna Mark Batchelor, manažer Plum Nellie. Adresa na jednom z nich byla napsaná Karolininou rukou a měla východoněmeckou známku. Walli dopis odložil, že si ho přečte později.

V Haight-Ashbury byl obyčejný den. Přišel jeden přítel muzikant a spolu s Wallim začali psát písničku, ale nebylo to k ničemu. Zastavili se i Dave a Beep Dewarová: Dave bydlel v domě jejích rodičů a poohlížel se po nějaké nemovitosti ke koupi. Jeden dealer nazývaný Jesus vytáhl půlkilovku marihuany a Walli většinu uschoval ve skříňce s kytarovým zesilovačem. Nevadilo mu s někým se podělit; jenže kdyby neomezil spotřebu, všechno by bylo pryč do slunka západu.

Večer si Walli zašel s pár přáteli do malé levné restaurace a vzal s sebou i Tammy a Lisu. Ještě čtyři roky poté, co opustil sovětský blok, stále žasl nad hojností jídla v Americe: velké steaky, šťavnaté hamburgery, hromady smažených hranolků, obrovské křupavé saláty, husté mléčné koktejly, všechno skoro zadarmo; a kávu si člověk mohl dolít po libosti! Ne že by takové jídlo bylo ve východním Německu drahé – ono tam prostě nebylo vůbec. V řeznictví vždycky chyběly nejlepší kusy masa a v restauraci člověku nerudně nabídli hubené porce nevábného jídla. Mléčný koktejl tam Walli neviděl nikdy.

Při večeři se Walli dozvěděl, že Lisin otec je lékař a slouží mexické komunitě v Dallasu a ona doufá, že vystuduje medicínu a půjde v jeho stopách. Tammyina rodina vlastnila výnosnou benzinku, ale tu převezmou bratři, kdežto ona chce jít na výtvarnou školu studovat módní návrhářství a v budoucnu si otevřít obchod s pánskými oděvy. Byly to obyčejné dívky, ale tohle byl rok 1967 a ony braly pilulky a chtěly souložit.

Byla teplá noc. Po jídle šli všichni do parku. Posadili se ke skupince lidí zpívajících gospelové písně. Walli se přidal a v té tmě ho nikdo nepoznal. Tammy byla po dlouhé cestě autobusem unavená, lehla si a hlavu mu položila na klín. Hladil jí dlouhé světlé vlasy a ona usnula.

Chvíli po půlnoci se lidi začali rozcházet. Walli se ubíral k domovu, a až tam si všiml, že Tammy s Lisou jdou stále s ním. „Máte kde přespat?“ zeptal se jich.

„Mohly bysme spát v parku,“ odpověděla Tammy se svým texaským akcentem.

„Jestli chcete, můžete zalehnout u mě na podlaze,“ nabídl jim Walli.

„Chtěl bys s některou z nás spát?“ zeptala se Lisa.

„Nebo s oběma?“ navrhla Tammy.

Walli se usmál. „Ne, já mám dívku, Karolin, v Berlíně.“

„Tak ona je to pravda?“ divila se Lisa. „Četla jsem to v novinách, ale…“

„Je to pravda.“

„A máš malou dceru?“

„Jsou jí teď tři roky. Jmenuje se Alice.“

„Nikdo ale dnes už nevěří na věrnost a všechny tyhle hovadiny, ne? Zvlášť v San Francisku. All you need is love, nebo ne?“

„Dobrou noc, holky.“

Zamířil nahoru do ložnice, kde obvykle spával, a svlékl se. Slyšel, jak se dívky dole pohybují. Do postele se dostal těsně po půl druhé – na muzikanta časně.

Tohle byla část dne, kdy si rád četl a znovu pročítal Karolininy dopisy. Přemýšlet o ní ho uklidňovalo; často usínal s představou, že ji drží v objetí. Uvelebil se na matraci, seděl opřený zády o polštář u zdi a přikrývku si vytáhl k bradě. Pak otevřel obálku. Četl:

Milý Walli –

To bylo divné. Obvykle psala „Můj milovaný Walli“ nebo „Má lásko“.

Vím, že ti tenhle dopis způsobí bolest a trápení, a to je mi tak líto, že mi skoro puká srdce.

Co se proboha mohlo stát? Rychle četl dál.

Odešel jsi před čtyřmi lety a není žádná naděje, že bychom mohli být v dohledné budoucnosti spolu. Jsem slabá a nedokážu se vyrovnat s tím, že bych prožila celý život sama.

Ona ukončuje jejich vztah – rozchází se s ním. To je to poslední, co čekal.

Potkala jsem někoho, dobrého člověka, který mě miluje.

Ona někoho má. Tohle bylo ještě horší. Zradila Walliho. Začínal mít vztek. Lisa měla pravdu: nikdo už nevěří na věrnost a všechny tyhle hovadiny.

Odo je pastor v kostele svaté Gertrudy v Berlin-Mitte.

Walli si nahlas ulevil: „Zatracenej fráter!“

Bude milovat moje dítě a starat se o něj.

„Ona říká ‚moje dítě‘ – ale Alice je i moje dítě!“

Hodláme se vzít. Tví rodiče jsou rozrušení, ale pořád se ke mně chovají laskavě, tak jako vždycky ke každému. Dokonce i tvoje sestra Lili se to pokouší pochopit, ačkoli je to pro ni těžké.

To se vsadím, že je, pomyslel si Walli. Lili bude vzdorovat nejdýl.

Nakrátko jsi mě učinil šťastnou a dal jsi mi drahou Alici a pro tohle tě budu vždycky milovat.

Walli cítil na tvářích horké slzy.

Doufám, že někdy v budoucnu najdeš ve svém srdci odpuštění pro mě a pro Oda a že jednoho dne se třeba setkáme jako přátelé, snad až budeme staří a šediví.

„V pekle, možná,“ řekl Walli.

S pozdravem

Karolin

Dveře se otevřely a Tammy s Lisou vešly dovnitř. Walliho zrak byl rozmazaný slzami, ale zdálo se mu, že jsou obě nahé.

„Co se děje?“ zeptala se Lisa. „Proč pláčeš?“ přidala se Tammy.

„Karolin se se mnou rozešla,“ odpověděl Walli. „Bude si brát pastora.“

„To je mi líto,“ řekla Tammy a Lisa dodala: „Chudáčku.“

Walli se styděl za slzy, ale nedokázal je zastavit. Odhodil dopis na zem, skulil se stranou a přetáhl si přikrývku přes hlavu.

Vlezly si k němu do postele každá z jedné strany. Otevřel oči. Tammy, obrácená směrem k němu, se jemně dotýkala slz na jeho obličeji. Lisa, ležící za ním, tiskla teplé tělo na jeho záda.

Vzmohl se jen na: „Já tohle nechci.“

„Neměl bys být sám,“ tvrdila Tammy, „když jsi tak smutný. My se k tobě jen přitulíme. Zavři oči.“

Podvolil se a zavřel oči. Jeho bolest se změnila v otupělost. Mysl se mu vyprázdnila a upadal do lehkého spánku.

Když se probral, Tammy ho líbala na ústa a Lisa mu sála penis.

Miloval se s oběma, s jednou po druhé. Tammy byla něžná a milá, Lisa aktivní a vášnivá. Byl jim vděčný, že ho utěšují v jeho žalu.

Avšak, přesto přese všechno, ať se snažil jakkoli, nedokázal vyvrcholit.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Pes na vyhledávání min začínal být unavený.

Byl to hubený vietnamský kluk a na sobě neměl nic kromě bavlněných trenýrek. Musí mu být tak třináct, odhadoval Jasper Murray. Ten kluk byl tak nerozumný, že šel ráno do džungle na ořechy zrovna ve chvíli, kdy se četa roty D – „Desperáti“ – vydávala za svým úkolem.

Ruce měl svázané za zády a připevněné provazem, asi třicet metrů dlouhým, k desátníkovu vojenskému opasku. Šel po cestičce v čele roty. Ale bylo to dlouhé dopoledne a on byl ještě dítě; jeho kroky vázly a v důsledku toho ho muži občas nechtěně dohnali. Když se to stalo, seržant Smithy po něm hodil náboj, trefil ho do hlavy nebo do zad, kluk vykřikl a přidal do kroku.

Hnutí odporu, povstalci Vietkongu, obvykle nazývaní Charlie, zaminovali stezky v džungli nebo tam nastražili výbušninu. Všechny miny byly vyrobené podomácku. Používali k tomu nábojnice amerických dělostřeleckých granátů znovu naplněné výbušninou, staré americké skákací miny „Bouncing Betties“ a nevybuchlé bomby, dokonce i tlakové miny francouzské armády, které tu zbyly z padesátých let.

Použít vietnamského venkovana jako psa na vyhledávání min nebylo nijak neobvyklé, ačkoli by to nikdo po návratu do Států nepřipustil. Někdy rákosníci věděli, které úseky stezky jsou zaminované. Jindy byli nějak schopni vytušit varovné signály pro pěšáky neviditelné. A když pes na vyhledávání min nedokázal past rozeznat, zabilo to jeho místo nich. Žádné riziko.

Jasper byl zhnusený, ale během těch šesti měsíců, které zatím strávil ve Vietnamu, viděl horší věci. Podle Jaspera jsou barbarských krutostí schopni lidé všech národností, zvlášť když mají strach. Věděl, že britská armáda páchala hrůzná zvěrstva v Keni: byl tam jeho otec; a teď, kdykoli se někde objevila zmínka o Keni, táta zbledl a mumlal něco ubohého o brutalitě na obou stranách.

Avšak rota D byla výjimečná.

Byla součástí Tiger Force, jednotky speciálních sil 101. letecké divize. Nejvyšší velitel generál William Westmoreland je pyšně nazýval „můj hasičský sbor“. Místo běžných uniforem nosili bojové uniformy s tygřími pruhy bez označení. Směli mít vousy a nosit neskrývaně ruční střelné zbraně. Jejich specializací byla pacifikace.

Jasper se připojil k rotě D před týdnem. To přiřazení měla na svědomí nejspíš byrokratická chyba: nijak speciálně sem nepatřil, jenže Tiger Force míchaly muže z mnoha různých jednotek a divizí. Tohle byl jeho první úkol v této sestavě. V četě bylo pětadvacet mužů, asi polovina černých, zbytek bílých.

Nevěděli, že Jasper je Brit. Většina amerických vojáků Brita ještě nikdy neviděla a jeho už nudilo být předmětem zvědavosti. Změnil akcent a jim připadalo, že je Kanaďan nebo něco takového. Už se mu nechtělo vysvětlovat, že skutečně nezná Beatles.

Jejich dnešním úkolem bylo „vyčistit“ jednu vesnici.

Nacházeli se v provincii Quang Ngai, v severní části Jižního Vietnamu, v armádě známé jako „I Corps Tactical Zone“, nebo prostě severní oblast. Podobně jako asi v polovině Jižního Vietnamu ani tady nevládl saigonský režim, nýbrž partyzáni Vietkongu, kteří ustavovali vesnické úřady veřejné správy a dokonce i vybírali daně.

„Vietnamci prostě nechápou americký způsoby,“ prohlásil muž pochodující vedle Jaspera. Neville byl vysoký Texasan s ironickým smyslem pro humor. „Když Vietkong zabral tuhle oblast, byla tu fůra neobdělávaný půdy, kterou vlastnili boháči ze Saigonu, co se neobtěžovali s jejím obděláváním, a tak ji Charlie rozdal vesničanům. Pak, když jsme začali teritorium zase získávat zpátky, saigonská vláda půdu vrátila původním majitelům. A vesničani jsou teď na nás naštvaný, věřil bys tomu? Oni nechápou koncept soukromýho vlastnictví. Aspoň vidíš, jak jsou natvrdlý.“

Jeho slova zaslechl desátník John Donellan, černý voják známý jako Donny. „Ty jsi jenom zasranej komunista, Neville.“

„To nejsem – volil jsem Goldwatera,“ odpověděl mírně Neville. „Ten slíbil, že namyšlenejm černochům přistřihne křidýlka.“

Ostatní, kteří byli na doslech, se rozchechtali: vojáci takové žertování milovali. Pomáhalo jim vypořádat se se strachem.

I Jasper měl rád Nevillův podvratný sarkasmus. Jenže během první zastávky na odpočinek to dopoledne si všiml, že si Neville balí joint a do marihuany přidává trochu surového heroinu, který nazývali hnědý cukr. Jestli Neville není feťák, brzo jím bude.

Partyzánští bojovníci se podle čínského komunistického vůdce, předsedy Maa, pohybovali mezi lidmi jako ryby plující v moři. Strategie generála Westmorelanda, pokud jde o porážku vietkongských ryb, spočívala v tom, že se jim jejich moře odebere. Shromáždili tři sta tisíc vesničanů v Quang Ngai a převezli je do šedesáti osmi opevněných koncentračních táborů; kdyby nebylo Vietkongu, krajina by zůstala opuštěná.

Až na to, že to nefungovalo. Jak řekl Neville: „Co je tohle za lidi! Oni se chovají, jako kdybysme neměli právo přijít do jejich země a nařídit jim, aby opustili svoje domovy a pole a šli žít do koncentráku. Co to s nima je?“ Mnoho vesničanů uniklo tomu nahánění a zůstalo poblíž svých políček. Ostatní sice odešli, ale potom z přeplněných a zdravotně závadných táborů utekli a vrátili se domů. V obou případech byli nyní v očích armády legitimními terči. „Jestli jsou nějací lidé tam – a ne v táborech – jsou to podle nás levičáci,“ prohlásil generál Westmoreland. „Sympatizujou s komunisty.“ Nadporučík, který instruoval rotu, to podal ještě víc polopatě. „Nejsou to žádný kámoši,“ sdělil jim. „Slyšíte mě? Nejsou to žádný kámoši. Tady nemá nikdo co pohledávat. Střílejte po všem, co se pohne.“

Dnes ráno byla jejich cílem vesnice, kterou evakuovali, ale vesničané ji znovu obydleli. Úkol spočíval v jejím vyčištění a srovnání se zemí.

Nejdřív ji museli najít. Navigace je v džungli obtížná. Je tu málo orientačních bodů a viditelnost bývá omezená.

A Charlie mohl být kdekoli, třeba jen metr od vás. Tohle vědomí udržovalo všechny v napětí. Jasper se naučil dívat skrz listí, od jedné vrstvy ke druhé, pátral zrakem po nějaké barvě, tvaru nebo textuře, která se tam nehodila. Je obtížné zůstávat ostražitý, když je člověk unavený, odkapává z něj pot a obtěžuje ho hmyz, ale ti, kdo v pozornosti polevili v nesprávný okamžik, nepřežili.

Existovaly také různé druhy džunglí. Bambusové houštiny a sloní tráva byly v podstatě neprostupné, ačkoli to vrchní velení armády odmítalo připustit. V lesních baldachýnech to bylo snazší, protože tlumené světlo omezovalo podrost. Nejlepší byly kaučukové plantáže: stromy stály v úhledných řadách, podrost se držel dole a cesty se daly použít. Jasper se dnes nacházel ve smíšeném lese s banyány, mangrovníky a chlebovníky; zelené pozadí bylo poseté zářivými skvrnami tropických lesních květin – orchidejí, árón a chryzantém. Peklo nikdy nevypadalo tak pěkně, přemítal Jasper; vtom vybuchla bomba.

Výbuch ho ohlušil a odhodil na zem. Jeho šok netrval dlouho. Jasper se odvalil ze stezky, zastavil se v chatrném křovinatém úkrytu, odjistil pušku M16 a rozhlédl se.

V čele řady za sebou kráčejících mužů leželo na zemi pět těl. Žádné se nehýbalo. Jasper viděl od příchodu do Vietnamu smrt v boji několikrát, ale nikdy si na ni nezvykl. Ještě před chvílí tu šlo pět hovořících lidských bytostí, mužů, kteří mu vyprávěli vtip nebo ho pozvali na drink nebo mu podali ruku, když se drápali přes popadané stromy; a teď tu na zemi ležela jen změť rozervaných krvavých kusů masa.

Dokázal si představit, co se stalo. Někdo šlápl na ukrytou tlakovou minu. Jak to, že ji neodpálil ten vyhledávací pes? Chlapec ji musel zpozorovat, duchapřítomně zůstal zticha a obešel ji. Teď nebyl nikde v dohledu. Nakonec své věznitele přelstil.

Další z mužů dospěl ke stejnému závěru. Byl to Magor Jack Baxter, vysoký Středozápaďan s černými vousy. S řevem „Ten zasranej rákosník nás do toho navedl!“ utíkal dopředu, střílel z pušky, vysílal do zeleně dávky zcela beze smyslu, a plýtval tak municí. „Já toho hajzla zabiju!“ řval. Pak se jeho zásobník na dvacet nábojů vyprázdnil a on toho nechal.

Všichni byli rozhněvaní, jenže ostatní měli víc rozumu. Seržant Smithy už měl v ruce vysílačku a volal vrtulník pro evakuaci raněných. Desátník Donny si klekl a optimisticky se snažil nahmatat pulz u jednoho z těl ležících na břiše. Jasperovi bylo jasné, že vrtulník na téhle úzké stezce bude moct sotva přistát. Vyskočil a křikl na Smithyho: „Kouknu se po nějaký mýtině!“

Smithy přikývl. „McCain a Frazer, jděte s Murrayem,“ zařval.

Jasper si ověřil, že má pár bílých fosforových granátů, zvaných Willie Pete, a pustil se mimo stezku, následován těmi dvěma.

Hledal znamení, které by mu napovědělo, že terén může být skalnatý nebo písčitý, takže by ubylo vegetace a mohla by se vytvořit paseka. Pečlivě zaznamenával všechny možné orientační body, aby nezabloudili. Po několika minutách se vynořili z džungle na navršeném okraji rýžového pole.

Na jeho opačném konci Jasper zahlédl tři nebo čtyři postavy v tenkých bavlněných pyžamech, běžném oblečení vesničanů. Dřív než je stihl spočítat, všimli si ho a zmizeli v džungli.

Rád by věděl, jestli jsou z cílové vesnice. Je-li tomu tak, bezděčně je teď varoval, že se rota blíží. To bylo zlé, ale zachránit raněné je důležitější.

McCain a Frazer se rozběhli kolem rýžového pole a zajišťovali oblast proti napadení. Jasper odpálil jeden granát. Rýže vzplála, ale výhonky byly zelené a plameny brzy uhasly. Avšak sloup hustého bílého kouře vystoupal do vzduchu a označil jeho polohu.

Jasper se rozhlédl. Charlie věděl, že když se Američané zaobírají svými mrtvými a raněnými, nastává dobrá doba k tomu, aby na ně zaútočili. Jasper svíral svou M16 v obou rukách a přejížděl zrakem džungli, připraven padnout na zem, a pokud na ně někdo vystřelí, palbu opětovat. Jak viděl, McCain a Frazer činili totéž. Se vší pravděpodobností by se ani jeden z nich nestihl sehnout. Ostřelovač na stromě by měl moře času, aby zamířil a vypálil přesnou, smrtelnou ránu. V téhle zasrané válce je to vždycky tak, pomyslel si Jasper. Charlie nás vidí, ale my jeho ne. Udeří a uteče. Další den ostřelovač pleje rýži na rýžovém políčku a dělá, že je prostý rolník, který nerozezná jeden konec kalašnikova od druhého.

Při tom čekání myslel na domov. Teď jsem mohl pracovat pro Western Mail, dumal, seděl bych v pohodlné zasedačce a podřimoval, zatímco městský radní by mumlal cosi o nebezpečí nedostatečného pouličního osvětlení. Místo toho se potím v rýžovém poli a uvažuju, jestli v příští vteřině neschytám kulku.

Myslel na rodinu a přátele. Sestra Anna, poté co objevila brilantního ruského disidentského spisovatele píšícího pod pseudonymem Ivan Kuzněcov, se stala velkým zvířetem ve světě knih. Evie Williamsová, která se kdysi v pubertě do Jaspera pobláznila, je nyní filmovou hvězdou a žije v Los Angeles. Dave a Walli to dotáhli na milionářské rockové hvězdy. Jasper je však pěšák prohrávající strany v kruté, pitomé válce uprostřed ničeho.

Přemýšlel o protiválečném hnutí ve Státech. Postoupili někam? Nebo se lidé pořád ještě nechávají ohlupovat propagandou, že všichni protestující jsou komunisti a drogově závislí, co chtějí podkopat Ameriku? Příští rok, v roce 1968, se budou konat prezidentské volby. Porazí někdo Johnsona? Zastaví vítěz válku?

Vrtulník dosedl a Jasper vedl tým s nosítky přes džungli k místu výbuchu. Pamatoval si orientační body a četu bez potíží našel. Jakmile dorazil, poznal z chování mužů stojících kolem, že všichni ranění zemřeli. Evakuační tým poveze zpátky pět vaků s mrtvolami.

Ti, kdo přežili, teď soptili. „Ten rákosník nás navedl přímo do zasraný pasti,“ ozval se desátník Donny. „Dělaj si z nás prdel?“

„Prdel z Ameriky,“ přizvukoval Magor Jack.

Neville jako obvykle kýval na souhlas, zatímco nepřímo naznačoval opak. „Kluk jeden pitomá – nejspíš si myslel, že až ho nebudeme potřebovat, tak ho třeba odděláme,“ vykládal. „Moc natvrdlej, aby mu došlo, že si ho seržant Smithy chce vzít s sebou domů do Filadelfie a zaplatit mu študium na univerzitě.“ Nikdo se nezasmál.

Jasper informoval Smithyho o vesničanech, které viděl na rýžovém políčku. „Naše vesnice musí ležet tím směrem,“ přikývl Smithy.

Rota se vracela k vrtulníku s pěti mrtvolami v pytlích. Poté co stroj vzlétl, Donny plamenometem M2 spálil rýžové pole; úroda zasažená napalmem v několika minutách celá shořela. „Dobrá práce,“ pochvaloval si Smithy. „Teď budou vědět, že jestli se vrátěj, nebudou mít co žrát.“

„Ten vrtulník asi vesničany varoval. Vesnici nejspíš najdeme prázdnou,“ obrátil se k němu Jasper. Nebo nás tam přepadnou ze zálohy, pomyslel si, ale to už neřekl.

„Prázdná je oukej,“ řekl Smithy. „Ale stejně to tam srovnáme se zemí. Podle zpravodajců tam mají tunely. Ty musíme najít a zničit.“

Vietnamci kopali tunely od začátku války proti francouzským kolonizátorům v roce 1946. Pod džunglí se ukrývaly doslova stovky kilometrů cestiček, skládek munice, nocležen, kuchyní, dílen a dokonce i nemocnic. Bylo obtížné je zničit. Vodní sifony rozmístěné v pravidelných vzdálenostech chránily obyvatele před vykouřením. Letecké bombardování obvykle cíl minulo. Daly se poškodit pouze zevnitř.

Nejdřív však bylo třeba tunel najít.

Seržant Smithy vedl četu po stezce od rýžového pole na malou plantáž kokosových palem. Když se z palem vynořili, spatřili vesnici: asi stovka domků shlížela na obdělávaná pole. Nezpozorovali žádnou známku života, ale i tak do vesnice vstupovali obezřetně.

Zdálo se, že je opuštěná.

Muži přecházeli od domu k domu a křičeli: „Didi mau!“, což vietnamsky znamená „Vyjděte ven!“ Jasper nahlédl do jednoho domu a spatřil svatostánek, jaký byl středem většiny vietnamských domovů: přehlídka svíček, svitků, nádobek na kadidlo a tapisérie věnované předkům rodin. Pak desátník Donny namířil plamenomet. Dům měl stěny spletené z bambusu a potřené blátem a střechu z palmového listí, takže působením napalmu rychle vzplanul.

Jak Jasper kráčel do středu vesnice s puškou připravenou k výstřelu, překvapilo ho, že zaslechl jakési rytmické bubnování. Uvědomil si, že slyší údery do bubnu, nejspíš to byl moktak, dutý dřevěný nástroj, do nějž se tluče hůlkou. Domníval se, že někdo s pomocí moktaku upozorňuje vesničany, aby utekli. Ale proč pořád bubnuje?

Spolu s ostatními zamířil po zvuku bubnu do středu vesnice. Zde nalezli obřadní jezírko s květy lotosu před malým dinhem, budovou, která tvořila centrum vesnického života: byl to chrám, shromažďovací hala a školní třída.

Uvnitř zastihli buddhistického mnicha s oholenou hlavou sedícího se zkříženýma nohama na podlaze z udusané hlíny, jak bubnuje na moktak – dřevěnou rybu asi půl metru dlouhou. Viděl je vcházet dovnitř, ale bubnovat nepřestal.

Jeden z vojáků mluvil trochu vietnamsky. Byl to bílý Američan z Iowy, ale říkali mu Žluťák. Toho teď Smithy vyzval: „Žluťáku, zeptej se toho rákosníka, kde jsou tunely.“

Žluťák zakřičel vietnamsky na mnicha. Mnich si ho nevšímal a dál bubnoval.

Smithy kývl na Magora Jacka, ten postoupil kupředu a nakopl mnicha do obličeje těžkou vojenskou botou americké armády M-1966 určenou pro boj v džungli. Muž upadl na záda, z nosu a úst mu tekla krev a jeho bubínek a hůlka se rozlétly. Děsivé bylo, že muž nevydal ani hlásku.

Jasper polkl. Už viděl partyzány Vietkongu mučené kvůli informacím: bylo to běžné. Ačkoli se mu to nelíbilo, považoval to za pochopitelné, protože to byli lidé, kteří ho chtěli zabít. Kterýkoli muž, jemuž bylo něco přes dvacet a kterého v této oblasti chytli, byl pravděpodobně jedním z partyzánů nebo někým, kdo je aktivně podporoval, a Jasper se smířil s tím, že takového muže mučili, třebaže neměli žádný důkaz, že by vůbec kdy proti Američanům bojoval. Tento mnich možná vypadal jako civilista, jenže Jasper už zažil, jak desetiletá dívka hází granát na zaparkovanou helikoptéru.

Smithy mnicha zvedl a držel ho zpříma obličejem k vojákům. Oči měl zavřené, ale dýchal. Žluťák mu položil znovu tutéž otázku.

Mnich neodpovídal.

Magor Jack vzal dřevěnou rybu, uchopil ji za ocas a začal s ní mnicha bít. Udeřil ho do hlavy, do ramen, hrudi, slabin a kolen a každou chvíli přestal, aby se Žluťák mohl znovu zeptat na totéž.

Jasper už se teď cítil nepříjemně. Jenom tím, že tomu přihlíží, páchá válečný zločin; ona nelegálnost ho však tolik netrápila: věděl, že když vyšetřovatelé americké armády prošetřují nařčení z krutostí, vždycky zjistí, že důkazy jsou nedostatečné. Jasper jenom neviděl, že si mnich tohle zaslouží. Znechutilo ho to a odvrátil se.

Nevinil ty muže. Kdekoli, kdykoli, v kterékoli zemi byli muži, kteří by takové věci za náležitých okolností udělali. Jasper vinil důstojníky, kteří vědí, co se děje, ale nic neudělají, generály, kteří lžou tisku a těm lidem ve Washingtonu, a nejvíc ze všeho všem politikům, kteří nemají odvahu, aby povstali a prohlásili: „Tohle je špatné.“

Chvíli nato Žluťák Jacka vyzval: „Vzdej to, Jacku, ten hajzl je mrtvej.“

Smithy zaklel. „Do prdele.“ Pustil mnicha, ten padl bez života na zem. „Musíme najít ty zatracený tunely.“

Do chrámu vtrhl desátník Donny se čtyřmi dalšími, kteří vlekli tři Vietnamce: muže a ženu středního věku a asi patnáctiletou dívenku. „Tahle rodinka si myslela, že se před náma může schovat v kůlně s kokosákama,“ sdělil jim Donny.

Vietnamci hleděli s hrůzou v očích na mrtvolu mnicha, na jeho roucho nasáklé krví a tvář rozbitou na kaši, takže sotva připomínala lidský obličej.

„Řekni jim, že takhle budou vypadat, jestli nám neukážou ty tunely.“

Žluťák překládal. Vesničan mu odpověděl. „Prej tady ve vesnici žádný tunely nejsou,“ tlumočil Žluťák.

„Lhář jeden svinskej,“ odsekl Smithy.

„Mám…?“ nabídl se Jack.

Smithy vypadal zamyšleně. „Vystartuj po tý holce, Jacku,“ vyzval ho. „Ať se rodiče koukaj.“

Zdálo se, že Jack už se nemůže dočkat. Rval z dívky pyžamo, a ta začala křičet. Mrskl s ní na zem. Tělo měla bledé a drobné. Donny ji přidržel u země. Jack vytáhl penis; již teď měl poloviční erekci a třel si ho, aby se mu pořádně postavil.

Jaspera se znovu zmocnil děs, ale nepřekvapilo ho to. Znásilňování nebyl běžný jev, ovšem docházelo k němu až příliš často. Muži to občas nahlásili, obvykle když byli ve Vietnamu jako nováčci. Armáda to pak vyšetřovala a zjistila, že nařčení není podložené důkazy, což znamenalo, že všichni ostatní vojáci říkali, že nechtějí mít nepříjemnosti a stejně nic neviděli, a tím celá věc taky skončila.

Starší žena začala něco říkat, spustil se proud hysterických, prosebných slov. „Že prej je ta holka panna a vlastně teprve dítě,“ překládal Žluťák.

„Není to žádný dítě,“ opáčil Smithy. „Koukni na ten černej kožich na tý malý frndě.“

„Matka přísahá při všech bozích, že tu žádný tunely nejsou. Prej nepodporuje Vietkong, protože bejvala vesnická lichvářka, ale Charlie jí to zarazil.“

„Pokračuj, Jacku,“ poručil Smithy.

Jack dívku zalehl a jeho velké tělo skoro celou dívčinu drobnou postavičku zakrylo. Zdálo se, že do ní nemůže vniknout. Ostatní muži ho hlasitě povzbuzovali a vtipkovali. Jack mocně přirazil a dívka vykřikla.

Asi minutu se zuřivě pohyboval. Matka stále žadonila, ačkoli Žluťák se s překladem neobtěžoval. Otec mlčel, Jasper však viděl, jak mu po tvářích stékají slzy. Jack párkrát zamručel, pak se přestal hýbat a zvedl se. Na dívčiných stehnech byla krev, na slonovinové pokožce jasně červená.

„Kdo další?“ zeptal se Smithy.

„Jdu na to,“ přihlásil se Donny a rozepnul si kalhoty.

Jasper z chrámu odešel.

Tohle nebylo normální. Jakákoli záminka, že otec promluví, byla teď zbytečná: kdyby něco věděl, byl by to prozradil, dřív než začali se znásilňováním. Jasper už pro muže této čety nenacházel omluvy. Vymkli se jakékoli kontrole. Generál Westmoreland stvořil netvora a záměrně ho pustil na svobodu. Byli nepříčetní. Nechovali se ani jako zvířata; byli horší: šílené, odporné zrůdy.

Neville ho následoval ven. „Pamatuj si, Jaspere,“ řekl, „tohle je nutný, abysme si získali srdce a mysl vietnamskýho lidu.“

Jasper věděl, že Neville se takto snaží unést nesnesitelné, ale stejně v tuhle chvíli nějak nedokázal Nevilleův humor strávit. „Co kdybys radši držel hubu,“ odbyl ho a šel pryč.

Nebyl jediný, komu se ze scény v chrámu udělalo zle. Venku stála asi polovina čety, všichni se dívali na hořící vesnici. Příkrov černého kouře nad ní visel jako rubáš. Jasper slyšel dívčin křik z chrámu, ale po chvíli umlkla. Několik minut nato zaslechl výstřel a potom další.

Jenže co si s tím má počít? Kdyby si stěžoval, nic by se nestalo, až na to, že armáda by si našla způsob, jak ho potrestat za vyvolávání potíží. Ale možná, pomyslel si, bych to stejně měl udělat. V každém případě si přísahal, že se vrátí do Států a stráví zbytek života odhalováním těch lhářů a pitomců, kteří uvedli do chodu tahle zvěrstva.

Pak vyšel z chrámu Donny a zamířil k němu. „Chce tě Smithy,“ sdělil mu.

Jasper následoval desátníka zpět do chrámu.

Dívenka ležela na zemi roztažená, s dírou po kulce na čele. Jasper si všiml krvácející ranky po kousnutí na maličkém prsu.

I otec byl mrtvý.

Matka klečela a podle všeho žadonila o milost.

„Tys ještě nepřišel o panictví, Murrayi,“ řekl Smithy.

Chtěl vyjádřit, že Jasper dosud nespáchal žádný válečný zločin.

Jasper pochopil, co bude následovat.

„Zastřel tu starou,“ vyzval ho Smithy.

„Jdi do prdele, Smithy,“ odsekl Jasper. „Zastřel si ji sám.“

Magor Jack zvedl pušku a konec hlavně přitiskl Jasperovi ke krku.

Náhle všichni ztichli a znehybněli.

„Zastřel tu starou, nebo Jack zastřelí tebe,“ poručil mu Smithy.

Jasper nepochyboval, že Smithy ten rozkaz ochotně vydá a Jack uposlechne. A pochopil proč. Potřebují, aby nesl svůj díl viny. Jakmile tu ženu zastřelí, bude vinen jako každý z nich, a to mu zabrání dělat potíže.

Rozhlédl se kolem sebe. Všechny zraky spočívaly na něm. Nikdo neprotestoval a nikdo dokonce ani nevypadal znepokojeně. Tento rituál už tu prováděli dřív, to mu bylo jasné. Prošel jím bezpochyby každý nováček v rotě. Jasperovi proběhlo hlavou, kolik mužů asi rozkaz odmítlo splnit, a zemřelo. V záznamech by stálo, že byl zabit při nepřátelské palbě. Žádné riziko.

„Moc dlouho se nerozmýšlej, máme práci,“ upozornil ho Smithy.

Oni tu ženu stejně chtějí zabít, to Jasper věděl. Nezachránil by ji tím, že by ji odmítal zastřelit sám. Obětoval by vlastní život pro nic za nic.

Jack ho dloubl puškou.

Jack zvedl svou M16 a zamířil na ženino čelo. Měla tmavě hnědé oči, všiml si, a v černých vlasech pár šedin. Neuhnula před jeho zbraní ani sebou netrhla, jen nadále o něco žadonila jazykem, kterému nerozuměl.

Jasper se dotkl páčky pojistky na levé straně pušky a posunul ji do pozice umožňující jediný výstřel.

Ruce měl zcela klidné.

Zmáčkl spoušť.

ČÁST ŠESTÁ

KVĚTINA

1968

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Jasper Murray strávil v armádě dva roky, jeden výcvikem v USA a druhý v bojích ve Vietnamu. Propustili ho v lednu 1968, aniž kdy utrpěl zranění. Cítil, že měl štěstí.

Daisy Williamsová mu zaplatila letenku do Londýna, aby se mohl setkat s rodinou. Jeho sestra Anna byla nyní šéfredaktorkou nakladatelství Rowley Publishing. Konečně se provdala za Hanka Remingtona, který se ukazoval být trvalejší než většina popových hvězd. Dům na Great Peter Street byl podivně tichý: všichni mladí se odstěhovali, zůstali jen Lloyd s Daisy. Lloyd byl nyní ministrem v labouristické vládě, a tudíž zřídkakdy doma. Ethel zemřela v lednu, její pohřeb se konal několik hodin před Jasperovým očekávaným odletem do New Yorku.

Obřad se konal v kapli Božího milosrdenství v Algate, v malé dřevěné boudě, kde si o padesát let dříve brala Bernieho Leckwithe; v té době její bratr Billy a bezpočet chlapců jemu podobných bojovali v zamrzlých blátivých zákopech první světové války.

V malé kapli se mohla posadit asi stovka věřících a dalších dvacet až třicet mohlo stát vzadu; ovšem s Eth Leckwithovou se přišlo rozloučit víc než tisíc lidí.

Farář přesunul obřad ven a policie uzavřela ulici pro auta. Řečníci oslovující davy lidí si stoupali na židle. Dvě Etheliny děti, Lloyd Williams a Millie Averyová, oba něco přes padesát, stáli vpředu s většinou jejích vnoučat a hrstkou pravnoučat.

Evie Williamsová přečetla podobenství o milosrdném samaritánovi z Lukášova evangelia. Dave a Walli si přinesli kytary a zazpívali „I Miss Ya, Alicia“. Dostavila se polovina členů vlády. Byl tu i hrabě Fitzherbert. Dva autobusy přivezly z Aberowenu asi stovku Walesanů, aby svými hlasy podpořili zpěv náboženských písní.

Většina truchlících však byli obyčejní Londýňané, do jejichž životů Ethel zasáhla. Stáli tu v lednovém chladu, muži s čepicemi v rukou a ženy potichu okřikující děti, staří lidé se chvěli v laciných kabátech; a když se farář pomodlil, aby Ethel odpočívala v pokoji, všichni řekli Amen.

George Jakes měl pro rok 1968 jednoduchý plán: Bobby Kennedy se stane prezidentem a ukončí válku.

Ne všichni z Bobbyho poradců byli pro. Dennisi Wilsonovi docela stačilo, když Bobby zůstane prostě senátorem za New York. „Lidi budou říkat, že demokratického prezidenta už máme a Bobby by měl podporovat Lyndona Johnsona a ne kandidovat proti němu,“ říkal. „To je neslýchané.“

Bylo 30. ledna 1968 a George s Dennisem čekali v Národním tiskovém klubu ve Washingtonu na Bobbyho, který měl mít pracovní snídani s patnácti novináři.

„To není pravda,“ oponoval mu George. „Proti Trumanovi se postavili Strom Thurmond a Henry Wallace.“

„To bylo před dvaceti lety. Bobby demokratickou nominaci nemůže vyhrát.“

„Já myslím, že bude populárnější než Johnson.“

„Popularita s tím nemá nic společného,“ soudil Wilson. „Většinu delegátů nominačního sjezdu demokratické strany ovládají vlivné osoby – odborářští předáci, guvernéři států a starostové měst. Muži jako Daley.“ Chicagský starosta Richard Daley představoval nejhorší druh politika ze staré školy, bezohledného a úplatného. „A jestli se Johnson v něčem vyzná, pak je to vnitrostranický boj.“

George znechuceně zavrtěl hlavou. On je v politice proto, aby se postavil starým mocenským strukturám, a ne se jim vzdával. A Bobby byl ve svém srdci taky takový. „Bobby si získá v zemi takovou popularitu, že ho ti, co mají vliv, budou muset brát na vědomí.“

„Copak ty jsi s ním o tom nemluvil?“ Wilson předstíral, že tomu nemůže uvěřit. „Copak ty jsi ho neslyšel, jak říká, že ho lidi budou považovat za sobeckého a ctižádostivého, pokud bude kandidovat proti úřadujícímu demokratovi?“

„Víc lidí si myslí, že je přirozeným dědicem svého bratra.“

„Když mluvil na Brooklynské univerzitě, studenti vytáhli transparent s nápisem: Jestřáb, holubice – nebo kuře?‘“

Tenhle pošklebek Bobbyho ranil a George vyděsil. Teď se to však George pokusil postavit do optimistického světla. „To znamená, že chtějí, aby kandidoval!“ vysvětlil. „Vědí, že je jediný kandidát, který dokáže sjednotit staré a mladé, černé a bílé i bohaté a chudé a dokáže přimět všechny, aby pracovali společně na ukončení války a poskytli černým spravedlnost, jakou si zaslouží.“

Wilson se posměšně ušklíbl, ale dřív než se mohl k Georgeovu idealismu opovržlivě vyjádřit, vešel Bobby a všichni se posadili ke snídani.

Georgeovy pocity vůči Lyndonu Johnsonovi prodělaly změnu. Johnson začal tak dobře, uvedl v platnost zákon z roku 1964 o občanských právech a v roce 1965 zákon o volebním právu a plánoval vyhlásit válku chudobě. Jenomže Johnson neobstál v porozumění zahraniční politice, jak předvídal Georgeův otec Greg. Johnson věděl pouze to, že nechce být prezidentem, který se ve Vietnamu nechá porazit komunisty. V důsledku toho beznadějně zabředl do špinavé války a nečestně tvrdí Američanům, že ji vyhrává.

I slova se změnila. Když byl George mladý, slovo „černý“ byl vulgární výraz, „barevný“ bylo taktnější a „Černoch“ bylo zdvořilé slovo používané v liberálních New York Times, a proto se psalo vždy s velkým písmenem stejně jako „Žid“. Nyní se slovo „černoch“ považovalo za přezíravé, „barevný“ za neurčité a všichni mluvili o černých lidech, černém společenství, černé hrdosti a dokonce o černé síle. Černá je krásná, říkali. George si nebyl jistý, jak moc na těch slovech záleží.

Moc se nenasnídal: měl plné ruce práce se zapisováním otázek a Bobbyho odpovědí při přípravě na prohlášení pro tisk.

Jeden novinář se zeptal: „Jaký máte pocit z toho tlaku, abyste kandidoval na prezidenta?“

George zvedl zrak od poznámek a viděl, že Bobby se krátce, nevesele usmál a pak odpověděl: „Špatný. Špatný.“

George ustrnul. Bobby je někdy zatraceně upřímný.

„Co si myslíte o kampani senátora McCarthyho?“ ptal se novinář dál.

Nemluvil o nechvalně známém senátoru Joeovi McCarthym, který slídil v padesátých letech po komunistech, nýbrž o zcela odlišné osobě, o senátoru Eugeneovi McCarthym, liberálovi, který byl nejen politik, ale také básník. Gene McCarthy vyhlásil před dvěma měsíci zájem o získání demokratické nominace a chtěl se postavit Johnsonovi jako protiválečný kandidát. Novináři už ho odepsali jako ztracený případ.

Bobby teď odpověděl. „Myslím si, že McCarthyho kampaň pomůže Johnsonovi.“ Bobby stále ještě nenazýval Lyndona prezidentem. Georgeův přítel Skip Dickerson, který pracoval pro Johnsona, se o tom vyjadřoval opovržlivě.

„Budete tedy kandidovat?“

Bobby měl v zásobě spoustu způsobů, jak na tuto otázku neodpovědět, celý repertoár vyhýbavých reakcí, dnes ale nevyužil ani jedinou z nich. „Ne,“ odpověděl.

George upustil tužku. Odkud se sakra tohle vzalo?

„Za žádných myslitelných okolnosti nebudu kandidovat,“ dodal Bobby.

Georgeovi se chtělo vykřiknout: Co tady v tom případě kruci všichni pohledáváme?

Všiml si, že se Dennis Wilson uculuje.

Měl chuť okamžitě odejít. Na to byl ale příliš zdvořilý. Zůstal sedět a dál si dělal poznámky, dokud snídaně neskončila.

Po návratu do Bobbyho úřadu na Kapitolu sepsal tiskovou zprávu a pracoval při tom jako robot. Změnil Bobbyho citát na: „Za žádných předvídatelných okolností nebudu kandidovat,“ ale velký rozdíl v tom nebyl.

To odpoledne rezignovali tři členové z Bobbyho týmu. Nepřišli do Washingtonu, aby pracovali pro ztracenou existenci.

George byl dost naštvaný na to, aby odešel, nic však neřekl. Chtěl si to promyslet. A chtěl mluvit s Verenou.

Byla ve městě a jako obyčejně se ubytovala u něj. V jeho ložnici měla teď vlastní skříň s teplým oblečením, které v Atlantě nikdy nepotřebovala.

Ten večer byla tak rozhozená, že neměla daleko k slzám. „Máme jenom jeho!“ naříkala. „Víš, jaké ztráty na životech jsme utrpěli ve Vietnamu minulý rok?“

„Samozřejmě že vím,“ odpověděl George. „Osmdesát tisíc. Vložil jsem to do jednoho z Bobbyho projevů, ale on to nepoužil.“

„Osmdesát tisíc mužů zabitých, zraněných nebo nezvěstných,“ zdůraznila Verena. „To je příšerné – a teď to bude pokračovat.“

„Tenhle rok určitě obětí přibude.“

„Bobby prošvihl šanci udělat něco velkého. Ale proč? Proč to udělal?“

„Mám moc velký vztek na to, abych s ním o tom promluvil, ale myslím si, že skutečně podezírá vlastní motivy. Klade si otázku, jestli to chce kvůli své vlasti, nebo kvůli svému egu. Takové otázky ho trýzní.“

„Martina taky,“ poznamenala Verena. „Uvažuje, jestli ty pouliční bouře ve městě nezavinil on.“

„Ovšem doktor King si nechává tyhle pochybnosti pro sebe. To člověk musí, jako vůdce.“

„Myslíš si, že Bobby tohle prohlášení plánoval?“

„Ne, řekl to impulzivně, tím jsem si jistý. Je to jedna z věcí, kvůli kterým je pro něj těžké pracovat.“

„Co budeš dělat?“

„Nejspíš skončím. Rozmýšlím si to.“

Převlékali se, hodlali zajít na klidnou večeři a zároveň čekali na zprávy v televizi. George si vázal širokou kravatu s výraznými pruhy a přitom pozoroval v zrcadle Verenu, jak si obléká spodní prádlo. Za těch pět let, od chvíle, kdy ji viděl poprvé nahou, se její tělo změnilo. Letos jí bude devětadvacet a už nemá to kouzlo nohatého hříběte. Místo toho získala elegantní držení těla a šarm. George si pomyslel, že ten dospělejší vzhled je ještě krásnější. Nechala si narůst vlasy, tomu účesu se říkalo „přírodní“, takže jí vytvářely jakousi svatozář kolem hlavy, což zdůraznilo přitažlivost jejích zelených očí.

Teď seděla před zrcadlem, které používal při holení, a malovala si oči. „Jestli skončíš, mohl bys přijet do Atlanty a pracovat pro Martina,“ prohodila.

„To ne,“ odmítl její návrh George. „Kampaň doktora Kinga má jediné téma. Protestující protestují, ale politici mění svět.“

„Tak co bys dělal?“

„Patrně bych kandidoval do Kongresu.“

Verena odložila řasenku, otočila se a zpříma se na něj podívala. „Panejo,“ řekla. „To jsem teda nečekala.“

„Přišel jsem do Washingtonu, abych bojoval za občanská práva, jenže nespravedlnost, která se dotýká černochů, není jenom věc práv,“ vysvětlil jí George. Už dlouho o tom uvažoval. „Týká se to bydlení, nezaměstnanosti a války ve Vietnamu, kde jsou mladí černoši denně zabíjeni. Životy černochů ovlivňují v dlouhodobém výhledu i události v Moskvě a Pekingu. Muž, jako je doktor King, lidi inspiruje, ale pokud chceš dělat něco opravdu dobrého, musíš být všestranný politik.“

„Řekla bych, že potřebujeme obojí,“ usoudila Verena a pokračovala v líčení očí.

George si vzal svůj nejlepší oblek, z čehož měl vždycky dobrý pocit. Později si dá martini, možná dvě. Po sedm let byl jeho život nerozlučně svázán se životem Roberta Kennedyho. Možná nazrál čas, aby se pohnul dál.

„Napadlo tě někdy, že náš vztah je nezvyklý?“ zeptal se.

Zasmála se. „Samozřejmě! Žijeme každý jinde a setkáváme se každý měsíc nebo dva kvůli bláznivě vášnivému sexu. A děláme to už celé roky!“

„Tohle, co děláš ty, by mohl dělat nějaký muž: scházet se s milenkou na služebních cestách,“ poznamenal George. „Zvlášť kdyby byl ženatý. To by bylo normální.“

„Mně se ten nápad nějak zamlouvá,“ odpověděla. „Maso a brambory doma, a když vypadne, dá si trochu kaviáru.“

„Stejně jsem rád, že jsem kaviár.“

Olízla si rty. „Mm, slaný.“

George se usmál. Rozhodl se, že o Bobbym už dnes večer přemýšlet nebude.

V televizi vyskočily zprávy a George zvýšil hlasitost. Očekával, že první zpráva bude Bobbyho prohlášení, jenže se objevilo něco důležitějšího. Během novoročních svátků, které Vietnamci nazývají Tet, spustil Vietkong masivní ofenzivu. Zaútočili na pět nebo šest největších měst, třicet šest hlavních měst provincií a šedesát malých městeček. Jejich útok překvapil americké ozbrojené síly svým rozsahem: nikdo si nedokázal představit, že partyzáni jsou schopni operace v tak velkém měřítku.

Podle Pentagonu byly síly Vietkongu odraženy, ale George tomu nevěřil.

Televizní hlasatel oznámil, že zítra se očekávají další velké útoky.

„Rád bych věděl, co tohle udělá s kampaní Genea McCarthyho,“ obrátil se George k Vereně.

Beep Dewarová přesvědčila Walliho Francka, aby pronesl politický projev.

Zprvu odmítl. Je hráč na kytaru a má strach, že by ze sebe udělal troubu, jako když senátor zpívá na veřejnosti populární písničky. Jenže Walli pocházel z politické rodiny a jeho výchova by mu nedovolila být netečný. Pamatoval si, jak jeho rodiče opovrhovali těmi Západoberlíňany, kteří neprotestovali proti berlínské zdi a represivní východoněmecké vládě. Nesou stejnou vinu jako komunisti, říkala jeho matka. Walli si teď uvědomil, že pokud odmítne možnost pronést pár slov ve prospěch míru, bude stejně špatný jako Lyndon Johnson.

Navíc mu Beep připadala hodně neodolatelná.

A tak řekl ano.

Vyzvedla ho v Daveově červeném Dodge Chargeru a odvezla do sanfranciského ústředí kampaně Genea McCarthyho, kde promluvil k obrovskému houfu mladých nadšenců, kteří strávili den osobní agitací po domácnostech.

Když stanul před posluchači, byl nervózní. Připravil si úvodní větu. Mluvil pomalu, ale nenuceně. „Někteří lidé mi říkali, že bych měl zůstat stranou politiky, protože nejsem Američan,“ pronesl konverzačním tónem. Pak trochu pokrčil rameny a pokračoval: „Jenže tihle lidé se domnívají, že je v pořádku, když Američané jdou do Vietnamu a zabíjejí lidi, a tak si myslím, že není tak špatné, když Němec přijde do San Franciska a jenom mluví…“

K jeho překvapení následoval výbuch smíchu a bouře potlesku. Možná to půjde.

Mladí lidé se houfovali k podpoře McCarthyho kampaně od ofenzivy Tet. Všichni byli slušně oblečení. Chlapci byli hladce oholení a jejich vlasy měly střední délku. Dívky měly trička a svetříky téže barvy a dvoubarevné polobotky. Změnili svůj zevnějšek, aby voliče přesvědčili, že McCarthy je správný prezident nejen pro hipíky, ale i pro průměrné Američany. Jejich heslo znělo: „Pro Genea nepracuje špína.“

Walli se odmlčel; čekali, co bude dál. Pak se dotkl svých po ramena dlouhých plavých pramenů a řekl: „Omlouvám se za svoje vlasy.“

Zasmáli se a znovu zatleskali. Tohle je jako showbyznys, uvědomil si Walli. Když jste hvězda, budou vás milovat už jen proto, že jste víceméně normální. Na koncertech Plum Nellie publikum divoce zajásalo doslova nad čímkoli, co Walli nebo Dave pronesli do mikrofonu. A vtip, který vypráví celebrita, je rázem desetkrát legračnější.

„Já nejsem politik, nemůžu pronášet politické projevy… ale myslím, že vy sami můžete takových projevů slyšet, kolik chcete.“

„Přesně tak!“ zvolal jeden z chlapců a všichni se znovu zasmáli.

„Nějakou zkušenost ale mám, víte? Předtím jsem žil v komunistické zemi. Jednoho dne mě policie přistihla, když jsem zpíval písničku Chucka Berryho ‚Back in the USA‘. A tak mi roztřískali kytaru.“

Publikum ztichlo.

„Byla to moje první kytara. Tehdy jsem měl jenom jednu. Rozlámali mi kytaru a zlomili mi srdce. Takže, rozumíte, něco o komunismu vím. Nejspíš toho o něm vím víc než Lyndon Johnson. Nenávidím komunismus.“ Trochu zvýšil hlas. „A přesto jsem proti válce.“

Znovu ho hlasitě povzbuzovali.

„Víte, jsou lidi, kteří věří, že Ježíš se jednoho dne vrátí na zem. Nevím, jestli je to pravda.“ Teď trochu znejistěli, nevěděli, jak tomu mají rozumět. Potom Walli řekl. „Jestli přijde do Ameriky, patrně ho označí za komunistu.“

Pohlédl úkosem na Beep, která se smála spolu s ostatními. Měla na sobě svetr a krátkou, ale korektní sukni. Vlasy si nechala ostříhat do hladkého mikáda. Pořád však byla sexy: to nemohla skrýt.

„FBI Ježíše nejspíš zatkne pro antiamerickou činnost,“ mluvil dál Walli. „Jeho to ovšem nepřekvapí: je to hodně podobné tomu, co se mu stalo, když přišel na zem poprvé.“

Walli si připravil sotva první větu a teď si postupně vymýšlel, oni však byli nadšeni. V tuto chvíli se nicméně rozhodl skončit, dokud má předstih.

Konec si připravil. „Přišel jsem vám říct jenom jediné, a sice: Děkuju vám. Děkuju vám jménem milionů lidí po celém světě, kteří chtějí ukončit tuhle odpornou válku. Oceňujeme těžkou práci, kterou tu odvádíte. Vytrvejte a já se modlím, abyste zvítězili. Dobrou noc.“

Odstoupil od mikrofonu. Přišla za ním Beep, vzala ho za paži a společně odešli zadními dveřmi za stálého potlesku a provolávání. Jakmile se dostali do Daveova vozu, Beep zvolala: „Panebože – byl jsi skvělý! Měl bys kandidovat na prezidenta!“

Usmál se a pokrčil rameny. „Lidi vždycky potěší, když zjistí, že popová hvězda je taky člověk. Nic jiného v tom není.“

„Ale tys mluvil upřímně – a byl jsi tak vtipný!“

„Díky.“

„Možná to máš po matce. Neříkal jsi, že se angažuje v politice?“

„To ani ne. Ve východním Německu žádná normální politika neexistuje. Byla městská radní, než to komunisti zatrhli. Mimochodem, všimla sis mého přízvuku?“

„Jenom trošku.“

„Toho jsem se bál.“ Byl na svůj přízvuk citlivý. Lidé si ho spojovali s nacisty ve válečných filmech. Pokoušel se mluvit jako Američan, ale bylo to těžké.

„Je to vlastně roztomilé,“ ujišťovala ho Beep. „Škoda že tě neslyšel Dave.“

„Kde vlastně je?“

„Myslím, že v Londýně. Předpokládala jsem, že to budeš vědět.“

Walli pokrčil rameny. „Vím, že zařizuje nějaké obchodní věci. Ukáže se, jakmile budeme potřebovat napsat nějaké písničky nebo udělat film nebo vyjet zase na turné. Myslel jsem si, že se budete brát.“

„To budeme. Jenom jsme se k tomu zatím nedostali, on má tolik práce. A mí rodiče nám klidně dovolují, abychom spolu spali v mém pokoji, když je tu, takže nemáme žádnou zoufalou potřebu se od nich odstěhovat.“

„To je fajn.“ Dojeli do Haight-Ashbury a Beep zastavila před Walliho domem. „Nemáš chuť na kafe nebo na něco jiného?“ Walli nevěděl, proč tu otázku položil: prostě z něj tak vypadla.

„Jistě.“ Beep vypnula hučící motor.

Dům byl prázdný. Tammy s Lisou pomohly Wallimu vyrovnat se se zármutkem nad Karolininým zasnoubením, a on jim za to bude vždycky vděčný, jenže žily ve světě svých představ a ten život trval jen tak dlouho jako jejich prázdniny. Jakmile léto přešlo do podzimu, opustily San Francisco a vrátily se domů a do školy stejně jako většina hipíků roku 1967.

Dokud to trvalo, byl to idylický čas.

Walli pustil nové album Beatles, Magical Mystery Tour, pak uvařil kávu a ubalil joint. Seděli na obří podušce, Walli se zkříženýma nohama, Beep s nohama složenýma pod sebou, a podávali si cigaretu. Walli se záhy dostal do povznesené nálady, kterou měl tak rád. „Nenávidím Beatles,“ pronesl po chvíli. „Jsou tak zatraceně dobrý.“

Beep se zahihňala.

„Ujetý texty,“ řekl opět Walli.

„Já vím!“

„Co tenhle verš znamená? ‚Four of fish and finger pies.‘ Nějak to připomíná kanibalismus.“

„Dave mi to vysvětlil,“ odpověděla Beep. „V Anglii mají restaurace s mořskými plody, kde prodávají smažené ryby v těstíčku s hranolkama. Říkají tomu ‚fish and chips‘. A ‚four of fish‘ znamená, že je to za čtyři pence.“

„A co ten ‚finger pie‘?“

„No tak to je, když kluk strčí prst do holky, víš, do vagíny.“

„A souvislost?“

„To znamená, že když koupíš holce fish and chips, nechá tě tam sáhnout.“

„Vzpomínáš na dobu, kdy tohle bylo opovážlivý?“ pronesl Walli nostalgicky.

„Teď je všechno jinak, díkybohu,“ přikývla Beep. „Starý pravidla už neplatí. Láska je volná.“

„Teď je to orální sex na prvním rande.“

„Co máš při orálu nejradši?“ zadumala se Beep. „Když ho děláš ty, nebo když ho někdo dělá tobě?“

„To je moc těžká otázka!“ Walli si nebyl jistý, jestli o tom má mluvit se snoubenkou nejlepšího přítele. „Ale asi když ho někdo dělá mně.“ Nemohl odolat pokušení, a tak se zeptal: „A co ty?“

„Já ho radši dělám,“ odpověděla.

„Proč?“

Zaváhala. Chvíli vypadala provinile: možná si ani ona nebyla jistá, že by se o tom měli spolu bavit, navzdory všem hipísáckým řečem o volné lásce. Dlouze potáhla z cigarety a vyfoukla kouř. Tvář se jí vyjasnila a Beep odpověděla: „Většina kluků je při orálním sexu tak špatná, že když to dělají, není to nikdy tak vzrušující, jak by mělo.“

Walli si od ní vzal joint. „Kdybys mohla povědět klukům v Americe, co potřebujou znát o orálním sexu, co bys řekla?“

Zasmála se. „No především, nezačínej hned s lízáním.“

„Ne?“ Walli byl překvapený. „Myslel jsem, že jde jen o lízání.“

„Vůbec ne. Nejdřív bys měl být něžný. Jen ji polib!“

Tehdy Walli poznal, že je ztracený.

Sklopil zrak na Beepiny nohy. Tiskla kolena k sobě. Je to obrana? Nebo znamení, že je vzrušená?

Nebo obojí?

„Tohle mi žádná dívka nikdy neřekla,“ vypravil ze sebe. Opět jí podal joint.

Pocítil neodolatelný nával sexuální touhy. Pociťuje ji ona také, nebo si s ním jen pohrává?

Nasála poslední dým z nedopalku a pak ho nechala spadnout do popelníku. „Většina holek se moc stydí na to, aby mluvily o tom, co mají rády,“ vysvětlila. „Pravda je taková, že i políbení může být až moc, hned na začátku. Ono vlastně…“ Pohlédla přímo na něj a on v tom okamžiku poznal, že i ona je ztracená. Tišším hlasem dodala. „Vlastně ji můžeš vzrušit už jen tím, že na ni dýcháš.“

„Ach panebože.“

„Dokonce ještě lepší je,“ pokračovala, „dýchat na ni skrz bavlnu kalhotek.“

Pomalu se pohnula, konečně oddálila kolena a on spatřil, že má pod krátkou sukýnkou bílé kalhotky.

„To je úžasný,“ pronesl chraplavým hlasem.

„Chceš to zkusit?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Walli. „Prosím.“

*

Když se Jasper Murray vrátil do New Yorku, zašel za paní Salzmanovou. Zařídila mu interview s Herbem Gouldem kvůli práci pomocného redaktora v televizním zpravodajském programu This Day.

Zaujímal teď odlišné postavení. Před dvěma roky byl prosebník, začínající novinář zoufale hledající práci, člověk, jemuž nikdo nebyl ničím povinován. Teď je veterán, nasazoval pro USA život. Byl starší a moudřejší a něco mu dlužili zejména muži, co nebojovali. Tu práci dostal.

Bylo to zvláštní. Už zapomněl, jak se člověk cítí v chladném počasí. Oblečení ho obtěžovalo: oblek, bílá košile s límcem na knoflíčky a kravata. Jeho standardní polobotky byly tak lehounké, že měl pořád pocit, že je bos. Při chůzi z bytu do kanceláře se přistihl, že těká zrakem po chodnících a hledá ukryté miny.

Na druhou stranu měl plno práce. V civilním světě bylo málo dlouhých, nesnesitelných údobí nečinnosti, tak příznačných pro život vojáka: čekání na rozkazy, čekání na transport, čekání na nepřítele. Od prvního dne svého návratu Jasper telefonoval, ověřoval záznamy v kartotéce, vyhledával informace v knihovnách a vedl přípravná interview.

V redakci This Day čekal na Jaspera mírný šok. Na pořadu pracoval Sam Cakebread, jeho starý rival ze studentských novin. Byl plnohodnotný reportér, nemusel si dávat pauzu kvůli tomu, aby bojoval v nějaké válce. Jaspera rozčilovalo, že často musel připravovat podklady k tématům, o nichž pak zprávu před kamerou podával Sam.

Jasperova práce se týkala módy, kriminality, hudby, literatury a obchodu. Připravoval podklady o bestselleru své sestry Když přichází mráz a jejím autorovi; vedly se debaty o tom, který známý sovětský disident, skrývající se pod pseudonymem, mohl knihu napsat, vezme-li se v úvahu styl psaní a zkušenosti z vězeňského tábora. Závěr zněl, že se pravděpodobně jedná o někoho, o němž dosud nikdo neslyšel.

Pak se rozhodli udělat pořad o překvapující operaci Vietkongu, který nazvali Ofenziva Tet.

Jasper měl kvůli Vietnamu pořád vztek. Zloba v něm doutnala jako žhavé uhlíky v přivřené peci, ale nezapomínal na nic a nejméně ze všeho na svou přísahu, že odhalí muže, kteří lhali americkému lidu.

Když během druhého únorového týdne začaly boje polevovat, Herb Gould požádal Sama Cakebreada, aby připravil souhrnnou reportáž, která by vyhodnotila, jak ofenziva změnila průběh války. Sam představil své předběžné závěry na redakční schůzce, které se zúčastnil celý tým včetně pomocných redaktorů.

Sam prohlásil, že ofenziva Tet znamenala prohru pro severní Vietnamce ve třech směrech. „Zaprvé, komunistické síly dostaly všeobecný rozkaz: ‚Postupujte vpřed za dosažením konečného vítězství.‘ Víme to na základě dokumentů nalezených u zajatých nepřátelských vojáků.

Zadruhé: ačkoli v Hue a Khe Sanhu se stále ještě bojuje, Vietkong prokázal svou neschopnost udržet si jediné město. A zatřetí, ztratili už více než dvacet tisíc mužů a všechny zbytečně.“

Herb Gould se rozhlédl kolem, aby se lidé vyjádřili.

Jasper měl v této skupině velmi nízké postavení, ale nemohl mlčet. „Mám na Sama jednu otázku,“ řekl.

„Jen do toho, Jaspere,“ vyzval ho Herb.

„Na jaký planetě do prdele žiješ?“

Po jeho hrubosti následoval okamžik zděšeného ticha. Potom promluvil mírně Herb. „Spousta lidí je vůči tomu skeptická, Jaspere, ale vysvětlil bys proč – možná bez sprostých slov?“

„Sam nám právě představil hlášku prezidenta Johnsona o Tetu. Odkdy se tenhle program stal propagandistickou agenturou Bílého domu? Neměli bychom zpochybnit stanovisko vlády?“

Herb nebyl proti. „Jak bys ho chtěl zpochybnit?“

„Zaprvé, dokumenty nalezené u zajatých vojáků je třeba brát s rezervou. Písemné rozkazy vydané vojákům nejsou spolehlivým vodítkem ke strategickým cílům nepřítele. Nabízím překlad: ‚Projev nejvyšší míru svého revolučního heroismu tím, že překonáš veškeré útrapy a nesnáze.‘ Tohle není strategie, to je proslov.“

„Jaký tedy byl jejich cíl?“ zeptal se Herb.

„Demonstrovat svou sílu a dosah, a tím demoralizovat režim Jižního Vietnamu, naše vojsko a americký lid. A v tom uspěli.“

„Ještě nezabrali žádná města,“ namítl Sam.

„Oni se nepotřebují měst zmocnit – oni už v nich jsou. Jak myslíš, že se dostali na americkou ambasádu v Saigonu? Neseskočili tam padákem, oni si tam došli, byli hned za rohem! Nejspíš bydleli ve vedlejším bloku. Oni města nezabírají, oni je už mají.“

„A co Samův třetí bod – jejich ztráty?“ nadhodil Herb.

„Žádná čísla Pentagonu, pokud jde o nepřátelské ztráty, nejsou důvěryhodná,“ odpověděl Jasper.

„Kdybychom v našem pořadu řekli Američanům, že jim vláda v tomhle lže, znamenalo by to velký krok.“

„Každý od Lyndona Johnsona až po pěšáka na hlídce v džungli v tomhle ohledu lže, protože všichni potřebujou vysoké počty zabitých, aby ospravedlnili, co dělají. Jenže já znám pravdu, protože jsem tam byl. Ve Vietnamu se každý mrtvý člověk počítá jako nepřátelská ztráta. Hoď granát do protileteckého krytu, zabij každého uvnitř – dva mladíky, čtyři ženy, starce a nemluvně – a v oficiálním hlášení máš osm mrtvých bojovníků Vietkongu.“

Herb měl pochybnosti. „Jak si můžeme být jistí, že je to pravda?“

„Zeptej se kteréhokoli veterána,“ odpověděl Jasper.

„Je těžké tomu uvěřit.“

Jasper měl pravdu a Herb to věděl, ovšem Herba zneklidňovalo, že by měl zaujmout tak důrazný postoj. Jasper však usoudil, že je Herb připraven nechat se přemluvit. „Podívej,“ naléhal Jasper. „Už jsou to čtyři roky od chvíle, kdy jsme vyslali do Jižního Vietnamu první pozemní bojové jednotky. Během té doby hlásil Pentagon jedno naše vítězství za druhým a This Day opakoval jejich tvrzení americkému lidu. Jestli jsme vítězili po čtyři roky, jak je možné, že nepřítel pronikl do srdce hlavního města a obklíčil americkou ambasádu? Otevři oči, prosím tě, ano?“

Herb se zamyslel. „Takže, Jaspere, pokud máš pravdu a Sam se mýlí, co s tím uděláme?“

„To je jednoduché,“ odpověděl Jasper. „Naše reportáž musí být o důvěryhodnosti vlády po ofenzivě Tet. Loni v listopadu nám viceprezident Humphrey tvrdil, že vítězíme. V prosinci nám generál Palmer tvrdil, že Vietkong byl poražen. V lednu nám ministr obrany McNamara řekl, že severní Vietnamci ztrácejí odhodlání bojovat. Sám generál Westmoreland oznámil novinářům, že komunisti nejsou schopni zahájit větší ofenzivu. A pak jednou ráno Vietkong zaútočí na skoro každé významné město a městečko v Jižním Vietnamu.“

„Nikdy jsme nezpochybnili prezidentovu čestnost,“ namítl Sam. „Žádný televizní pořad to ještě neudělal.“

„Teď ten čas přišel,“ řekl Jasper. „Nelže prezident? Ptá se na to polovina Američanů.“

Všichni upřeli zrak na Herba. Rozhodnutí bylo na něm. Dlouho mlčel. Pak přikývl. „Tak dobrá. Tohle bude titul naší reportáže. ‚Nelže prezident?‘ Jdeme na to.“

Dave Williams nasedl časně ráno do letadla z New Yorku do San Franciska a v první třídě posnídal omelety se slaninou.

Život byl fajn. Plum Nellie slavili úspěchy a on už nebude muset po zbytek života skládat žádné zkoušky. Miluje Beep a ožení se s ní, jakmile si na to dokáže najít čas.

Byl jediný člen skupiny, který si ještě nekoupil dům, ale doufal, že dnes k tomu dojde. Bude to ale víc než dům. Měl představu, že si obstará něco na venkově, s pozemky, a vybuduje tu nahrávací studio. Může tu bydlet celá skupina, zatímco budou dělat na albu, což v současné době zabere několik měsíců. Dave si často s pousmáním vzpomínal, jak natočili své první album za jeden den.

Byl natěšený: ještě nikdy si nekupoval dům. Nemohl se dočkat, až uvidí Beep, ale rozhodl se vyřídit nejdřív tuto záležitost, aby s ní pak mohl trávit celý čas bez vyrušování. Na letišti na něj čekal jeho manažer Mortimer Schulman. Dave najal Mortyho, aby si vzal na starost jeho osobní finance odděleně od financí skupiny. Morty byl muž středního věku ve volném kalifornském oblečení, tmavomodrém blejzru s modrou košilí s rozhalenkou. Daveovi bylo teprve dvacet, a tak často zjišťoval, že se k němu právníci a účetní chovají blahovolně a snaží se mu dávat spíš poučení než informace. Morty s ním jednal jako se šéfem, jímž také byl, a předkládal mu své názory s tím, že rozhodnutí je vždy jen na Daveovi.

Nasedli do Mortyho cadillaku, přejeli přes Bay Bridge a zamířili na sever, přičemž minuli univerzitní město Berkeley, kde Beep studovala. Za jízdy Mort prohodil: „Získal jsem pro vás nabídku. Není to vlastně můj úkol, ale asi si mysleli, že jsem něco jako váš osobní agent.“

„Jakou nabídku?“

„Jeden televizní producent jménem Charlie Lacklow by si s vámi rád promluvil, jestli nechcete svou vlastní show v televizi.“

Davea to překvapilo: nic takového nečekal. „O jakou show by šlo?“

„Víte, něco jako The Danny Kaye Show nebo The Dean Martin Show.“

„Bez legrace?“ To byla velká zpráva. Daveovi někdy připadalo, že úspěchy na něj přímo prší: písničky, které jsou hity, platinové desky, vyprodaná turné, úspěšné filmy – a teď tohle.

V americké televizi se každý týden objevovaly desítky estrádních programů, většinou zastřešených nějakou filmovou hvězdou nebo bavičem. Konferenciér hosta vždy uvedl a chvíli si s ním povídal, pak host zazpíval svůj nejnovější hit nebo předvedl veselou scénku. Daveova skupina se objevila v roli hostů v mnoha takových programech, ale Dave neviděl, jak by mohli zapadnout do tohoto formátu jako konferenciéři. „Takže by to byla The Plum Nellie Show?“

„To ne. Dave Williams a přátelé. Oni nechtějí skupinu, jenom vás.“

Dave si nebyl jistý. „Lichotí mi to, ale…“

„Podle mě je to velká příležitost. Popové skupiny mají obvykle krátký život, ale tohle je vaše šance stát se všestranným rodinným bavičem – což je role, kterou můžete hrát do sedmdesáti.“

To zahrálo na správnou strunu. Daveovi už dřív proběhlo hlavou, co by mohl dělat, až už Plum Nellie vyjde z módy. To se totiž většinou stává, ačkoli výjimky existují – Elvis je pořád slavný. Dave měl v plánu oženit se s Beep a mít děti, a ta vyhlídka mu připadala znepokojivá. Možná přijde čas, kdy si bude potřebovat vydělávat na živobytí nějak jinak. Napadlo ho, že by se mohl stát producentem nahrávek nebo uměleckým manažerem; v případě Plum Nellie se osvědčil v obou rolích.

Ale na tohle je příliš brzy. Skupina je ohromně populární a teď konečně vydělává opravdové peníze. „Nemůžu to udělat,“ odpověděl Mortymu. „Plum Nellie by se mohli rozpadnout a to nemůžu riskovat teď, kdy si vedeme tak dobře.“

„Mám tedy vyřídit Charliemu Lacklowovi, že nemáte zájem?“

„Jo. S politováním.“

Přejeli přes další dlouhý most a ocitli se v hornaté krajině se sady na nižších svazích, kde stály slivoně a mandloně obsypané růžovými a bělostnými květy. „Teď jsme v údolí řeky Napa,“ poučil ho Morty. Zabočil na prašnou vedlejší silnici vinoucí se vzhůru. Asi po půldruhém kilometru projel otevřenou bránou a zastavil před velkým rančerským domem.

„Tohle je první na mém seznamu a nejblíž k San Francisku,“ řekl Morty. „Nevím, jestli jste měl na mysli něco takového.“

Vystoupili z vozu. Bylo to nepravidelné poloroubené stavení táhnoucí se až bůhvíkam. Vypadalo to, jako by se k hlavnímu domu připojily v různou dobu dvě či tři stodoly. Když došli na nejvzdálenější konec, otevřel se před nimi úchvatný pohled přes údolí. „Panejo,“ vydechl Dave. „Tohle si Beep zamiluje.“

Směrem od domu se svažovala obdělávaná pole. „Co tady pěstujou?“ zeptal se Dave.

„Víno.“

„Nechci být farmář.“

„Budete majitel. Je pronajato třicet akrů.“

Vešli dovnitř. Nábytku tu bylo málo, jen stoly a židle každý pes jiná ves. Postele žádné. „Bydlí tu někdo?“ zeptal se Dave.

„Ne. Těch pár týdnů na podzim tu přespávají česáči vína.“

„A jestli se nastěhuju…“

„Farmář najde pro sezonní dělníky jiné ubytování.“

Dave se rozhlédl. Bylo to tu zchátralé a zanedbané, ale krásné. Dřevěné části se zdály bytelné. Hlavní dům měl vysoké stropy a elegantní schodiště. „Nemůžu se dočkat, až to uvidí Beep.“

Z hlavní ložnice byla rovněž úžasná vyhlídka na údolí. Představil si, jak s Beep ráno vstávají a společně vyhlížejí ven, vaří si kávu a snídají s dvěma či třemi bosými dětmi. Bylo to dokonalé.

Bylo tu místo pro nejméně šest hostinských pokojů. Velká samostatná stodola, momentálně plná zemědělských strojů, měla tu správnou velikost pro nahrávací studio.

Dave chtěl nemovitost okamžitě koupit. Nabádal se, aby nebyl nadšený moc brzy. „Kolik za to chtějí?“ zeptal se.

„Šedesát tisíc dolarů.“

„To je spousta peněz.“

„Dva tisíce dolarů za akr je tržní cena za vynášející vinici,“ vysvětlil Morty. „Dům dávají nádavkem zdarma.“

„Bude to vyžadovat moře další práce.“

„Je to tak. Ústřední topení, elektrické rozvody, izolace, nové koupelny… Mohl byste utratit skoro jednou tolik, než to dáte do pořádku.“

„Řekněme sto tisíc dolarů, bez nahrávacího vybavení.“

„Je to spousta peněz.“

Dave se zakřenil. „Naštěstí si to můžu dovolit.“

„To určitě můžete.“

Když vyšli ven, parkoval tu pickup. Vystoupil z něj muž se širokými rameny a ošlehanou tváří. Vypadal jako Mexičan, ale mluvil bez přízvuku. „Já jsem Danny Medina, zdejší farmář,“ představil se. Otřel si ruce do lacláčů a teprve pak mu podal ruku.

„Přemýšlím, že to tady koupím,“ vysvětlil mu Dave.

„Prima. Bude fajn mít souseda.“

„Kde bydlíte, pane Medino?“

„Mám domek na opačným konci vinice, není to odtud vidět, je za okrajem hřebenu. Vy jste Evropan?“

„Ano, Brit.“

„Evropani mají obyčejně rádi víno.“

„Vy tady vyrábíte víno?“

„Trochu. Většinu hroznů prodáme. Američani nemaj rádi víno, až na Italoameričany a ty ho dovážej. Lidi dávaj většinou přednost koktejlům nebo pivu. Ale naše víno je dobrý.“

„Bílé, nebo červené?“

„Červený. Nechtěl byste lahvinku na ochutnání?“

„Jistě.“

Danny sáhl do kabiny pickupu, vytáhl dvě lahve a podal je Daveovi.

Dave si prohlédl vinětu. „Daisy Farm Red?“ přečetl nahlas.

„Tak se to tady jmenuje, to jsem vám neřekl? Daisy Farm,“ vmísil se Morty.

„Daisy se jmenuje moje matka.“

„Možná je to znamení,“ řekl Danny a nasedl do vozu. „Hodně štěstí!“

Když Danny odjel, Dave prohlásil: „Líbí se mi tu. Koupíme to.“

„Chci vám ještě ukázat dalších pět!“ protestoval Morty.

„Spěchám za snoubenkou.“

„Možná by se vám některý z těch dalších domů líbil víc než tenhle.“

Dave ukázal přes vinice. „Je v některém z nich takovýhle výhled?“

„Ne.“

„Vrátíme se do San Franciska.“

„Vy jste tu šéf.“

Na zpáteční cestě začal mít Dave trochu obavy z projektu, do kterého se pouští. „Asi budu potřebovat najít nějakého stavitele,“ přemítal.

„Nebo architekta,“ nadhodil Morty.

„Fakt? Jen aby to tam dal do pořádku?“

„Architekt si s vámi promluví o tom, co chcete, nakreslí plány a pak je předloží několika stavitelům k podání nabídky. Dohlížel by i na práci, teoreticky – ačkoli podle mých zkušeností většinou ztrácejí zájem.“

„Oukej,“ přikývl Dave. „Znáte nějakého?“

„Chcete zavedenou firmu, nebo někoho mladého, kdo jde s dobou?“

Dave se zamyslel. „Co takhle někoho mladého, kdo jde s dobou a pracuje pro zavedenou firmu?“

Morty se zasmál. „Poptám se.“

Dojeli do San Franciska a krátce po poledni Morty vysadil Davea před rodinným domem Dewarových na Nob Hill.

Beepina matka ho vpustila dovnitř. „Vítám tě!“ pozdravila ho. „Přijel jsi brzy – to je bezvadné, až na to, že Beep není doma.“

Dave byl zklamaný, nikoli však překvapený. Předpokládal, že stráví celý den prohlížením nemovitostí s Mortym, a řekl Beep, aby ho čekala pozdě odpoledne. „Asi šla do školy,“ usoudil Dave. Chodila druhým rokem na Berkeley. Dave věděl – na rozdíl od jejích rodičů – že studuje velmi málo a hrozí jí, že propadne u zkoušek a pak ji ze školy vyhodí.

Zašel do pokoje, který spolu obývali, a odložil si kufr. Beepiny antikoncepční pilulky ležely na nočním stolku. Byla bezstarostná a někdy si pilulku zapomněla vzít, ale Daveovi to nevadilo. Jestli otěhotní, prostě se urychleně vezmou.

Sešel opět dolů, posadil se v kuchyni s Bellou a pověděl jí všechno o Daisy Farm. Nakazil ji svým nadšením a Bella se nemohla dočkat, až si to tam prohlédne.

„Nedal by sis něco k obědu?“ nabídla mu. „Právě jsem se chystala uvařit polévku a udělat nějaký sendvič.“

„Ne, díky, hodně jsem se nasnídal v letadle.“ Dave byl rozrušený. „Půjdu říct Wallimu o Daisy Farm.“

„Auto máš v garáži.“

Dave nasedl do svého červeného Dodge Charger a prokličkoval San Franciskem z nejbohatší čtvrti do té nejchudší.

Wallimu se bude velice zamlouvat představa farmy, kde by mohli všichni žít a muzicírovat, pomyslel si Dave. Budou mít tolik času, kolik budou chtít, aby své nahrávky dovedli k dokonalosti. Walli měl cukání pracovat s nějakým tím novým osmistopým magnetofonem – a lidi už mluvili dokonce o větších šestnáctistopých zařízeních –, ale dnešní složitější hudba zabere víc času. Studiový čas je drahý a muzikanti se jím někdy cítili tlačeni. Dave měl dojem, že našel řešení.

Cestou mu v mysli vytanul úryvek melodie a Dave zazpíval: „Pojedeme všichni na Daisy Farm.“ Usmál se. Možná z toho bude písnička. „Daisy Farm Red“ by byl dobrý název. Mohla by to být dívka nebo barva nebo druh marihuany. Zpíval: „Všichni uvidíme Daisy Farm Red, kde visí hrozny na révě.“

Zaparkoval před Walliho domem v Haight-Ashbury. Domovní dveře nebyly zamčené, jako vždycky. Obývací pokoj v přízemí byl prázdný, ale válely se tu pozůstatky předchozí noci: krabice od pizzy, špinavé hrnečky od kávy, plné popelníky a prázdné láhve od piva.

Dave byl rozmrzelý, že tu Walliho nezastihl. Nemohl se dočkat, až si promluví o Daisy Farm. Rozhodl se Walliho probudit.

Vyšel nahoru. Dům byl tichý. Třeba už Walli vstal a odešel bez uklízení.

Dveře ložnice byly zavřené. Dave zaklepal a otevřel. Když vstupoval dovnitř, zazpíval: „Pojedeme všichni na Daisy Farm,“ a vtom se zastavil jako přimrazený.

Walli v posteli napůl seděl a byl zcela zřejmě vyděšený.

Na matraci vedle něj ležela Beep.

Dave byl na okamžik v takovém šoku, že ztratil řeč.

„Hej, kámo…“ hlesl Walli.

Daveovi se zhoupl žaludek, jako by byl ve výtahu, který klesl moc rychle. Přepadl ho pocit panické beztíže. Beep byla v posteli s Wallim a Dave neměl žádnou půdu pod nohama. Zeptal se jako hlupák: „Co tohle k sakru je?“

„Nic to není, kámo…“

Šok přešel do hněvu. „O čem to mluvíš? Jsi v posteli s mou snoubenkou! Jak to může bejt nic?“

Beep se zvedla do sedu. Vlasy měla rozcuchané. Přikrývka jí sklouzla z prsou. „Dave, nech si to vysvětlit,“ řekla.

„Fajn, vysvětluj,“ vyzval ji Dave a založil si paže.

Vstala. Byla nahá a dokonalá krása jejího těla způsobila, že Dave pochopil, jako by ho někdo udeřil vší silou do tváře, že ji ztratil. Bylo mu do pláče.

„Pojďte si dát společně kafe a –“ navrhla Beep.

„Žádný kafe,“ okřikl ji Dave drsně, aby se zachránil před ponižujícími slzami. „Jen vysvětlení.“

„Nejsem oblečená!“

„To proto, že jsi chrápala s nejlepším kamarádem svýho snoubence.“ Dave zjistil, že vzteklá slova zakryjí jeho bolest. „Říkalas, že mi to chceš vysvětlit. Ještě čekám.“

Beep si odhrnula vlasy z očí. „Koukni, žárlivost je přežitek, ano?“

„A co to znamená?“

„Miluju tě a chci si tě vzít, ale mám taky ráda Walliho a líbí se mi být s ním v posteli a láska je volná, ne? Tak proč si kvůli ní lhát?“

„Tak takhle to je?“ opáčil Dave nevěřícně. „Tohle je tvoje vysvětlení?“

„Klídek, kámo,“ řekl Walli. „Myslím, že jsem ještě trochu zhulenej.“

„Vy jste si spolu dali včera večer tripa – tak k tomu došlo?“ Daveovi se zdálo, že vidí jiskérku naděje. Jestli to udělali jen jednou…

„Ona tě miluje, kámo. Jen se mnou tak tráví čas, když jsi pryč, chápeš?“

Daveova naděje vzala zasvé. Tohle se nestalo jen jednou. Byla to běžná věc.

Walli vstal a natáhl si džíny. „Nohy se mi v noci zvětšily,“ zamumlal si. „Divný.“

Dave si těch feťáckých řečí nevšímal. „Ani jste neřekli, že vás to mrzí – žádnej z vás!“

„Nás to nemrzí,“ namítl Walli. „Měli jsme chuť si vrznout, tak jsme si vrzli. Nic se tím nezmění. Nikdo už dneska není věrnej. ‚All you need is love‘ – všechno, co potřebuješ, je láska, copak tys tu písničku nepochopil?“ Upřeně se na Davea zahleděl. „Věděl jsi, že máš auru? Něco jako svatozář. Nikdy dřív jsem si toho nevšiml. Je modrá, řek bych.“

Dave už měl vlastní zkušenosti s LSD a věděl, že existuje malá šance, aby v tomhle stavu z Walliho dostal rozumné slovo. Obrátil se k Beep, ta vypadala, že se dostává z rauše. „Tebe to mrzí?“

„Nemyslím si, že co jsme dělali, bylo špatný. Z tohohle způsobu myšlení jsem už vyrostla.“

„Takže bys to udělala znovu?“

„Dave, nerozcházej se se mnou.“

„Co je tady k rozcházení?“ vybuchl Dave rozčileně. „Žádný vztah nemáme. Ty se vychrápeš s každým, kdo tě napadne. Žij si takhle, jestli chceš, ale to není manželství.“

„Musíš se těch starých představ vzdát.“

„Já musím vypadnout z tohohle domu.“ Daveův vztek přecházel v žal. Uvědomil si, že Beep ztratil: ztratil ji kvůli drogám a volné lásce, ztratil ji kvůli hipísácké kultuře, kterou jeho hudba pomáhala vytvořit. „Musím se dostat od tebe.“ Odvrátil se.

„Nechoď,“ žádala ho. „Prosím.“

Dave vyšel ven.

Seběhl ze schodů a vyběhl z domu. Skočil do svého vozu a s burácejícím motorem odjížděl. Málem přejel jakéhosi dlouhovlasého kluka, který klopýtal přes Ashbury Street, nepřítomně se usmíval, už odpoledne zfetovaný. K čertu se všemi hipíky, pomyslel si Dave; zvlášť s Wallim a Beep. Ani jednoho z nich už nechtěl nikdy vidět.

Uvědomil si, že s Plum Nellie je konec. On a Walli byli jádrem skupiny, a když se teď rozhádali, žádná skupina už neexistuje. Tak ať, pomyslel si Dave. Dnes začne svou sólovou kariéru.

Zahlédl telefonní budku a zastavil. Otevřel přihrádku v přístrojové desce a vytáhl roličku čtvrtdolarů, kterou si sem ukládal. Vytočil číslo Mortyho kanceláře.

„Haló, Dave,“ ozval se Morty, „už jsem mluvil s realitním makléřem. Nabídl jsem padesát táců a dohodli jsme se na pětapadesáti, co vy na to?“

„Výborné zprávy, Morty,“ pochválil ho Dave. Nahrávací studio bude potřebovat pro svou sólovou práci. „Poslyšte, jak že se jmenoval ten televizní producent?“

„Charlie Lacklow. Ale já jsem si myslel, že máte obavy, že se vám rozpadne skupina.“

„Najednou z toho takové obavy už nemám,“ ujistil ho Dave. „Sjednejte nám schůzku.“

Do března vypadala budoucnost pro George i pro Ameriku bezútěšně.

V úterý 12. března, v den primárek v New Hampshiru, při prvním velkém střetu mezi soupeřícími demokratickými kandidáty, byl George s Bobbym Kennedym v New Yorku. Bobby se odebral na pozdní večeři se starými přáteli do oblíbené restaurace „21“ na Padesáté druhé ulici. Zatímco Bobby večeřel nahoře, George a další poradci jedli dole.

George nerezignoval. Poté co Bobby oznámil, že nebude kandidovat na prezidenta, jako by se osvobodil. Po ofenzivě Tet napsal George řeč otevřeně napadající prezidenta Johnsona a Bobby to poprvé necenzuroval, nýbrž použil každou působivou větu. „Půl milionu amerických vojáků se sedmi sty tisíci vietnamských spojenců, s podporou obrovských prostředků a nejmodernějších zbraní není schopno zabezpečit ani jediné město před útoky nepřítele, jehož síla činí asi dvě stě padesát tisíc mužů!“

Právě když se zdálo, že se Bobbymu opět začíná vracet nadšení, Georgeovu deziluzi z prezidenta Johnsona dovršila prezidentova reakce na Kernerovu komisi, jmenovanou, aby přezkoumala příčiny rasových nepokojů v průběhu toho dlouhého, horkého léta 1967. Jejich zpráva to říkala natvrdo: stálo tam, že příčinou pouličních výtržností je bílý rasismus. Zpráva byla ostře kritická vůči vládě, vůči médiím a policii, a vyzývala k radikálním krokům v oblasti bydlení, zaměstnání a segregace. Jejích brožovaných výtisků se prodalo na dva miliony. Jenže Johnson zprávu prostě odmítl. Tento muž, který v roce 1964 tak hrdinně bojoval za zákon o občanských právech a v roce 1965 za zákon o hlasovacím právu – základních kamenech pokroku černochů –, ten boj vzdal.

Bobbyho, který se rozhodl nekandidovat, nadále mučily obavy, jestli udělal správnou věc – jak mu bylo vlastní. Hovořil o tom se svými nejstaršími přáteli i nahodilými známými, se svými nejbližšími poradci – včetně George – a novinářskými zpravodaji. Začínalo se proslýchat, že změnil názor. George tomu nevěřil, dokud to neuslyšel od samotného Bobbyho.

V primárkách spolu bojovali místní lidé ze stejné strany, kteří se chtěli stát prezidentskými kandidáty této strany. První demokratické primárky se konaly v New Hampshiru. Gene McCarthy byl nadějí mladých, ale v průzkumech veřejného mínění si vedl špatně a zaostával daleko za prezidentem Johnsonem, který usiloval o znovuzvolení. McCarthy měl málo peněz. Do New Hampshiru dorazilo deset tisíc mladých dobrovolníků, aby pro něj vedli volební kampaň, avšak George a další asistenti shromáždění kolem stolu v „21“ očekávali s jistotou, až večerní výsledky potvrdí, že Johnson zvítězil s velkým odstupem.

George vyhlížel prezidentské volby v listopadu s rozechvěním. Na straně republikánů vypadl ze hry George Romney, stoupenec politického středu, a přenechal pole působnosti excentrickému konzervativci Richardu Nixonovi. Prezidentské volby budou téměř určitě zápasem mezi Johnsonem a Nixonem; oba byli pro válku.

Ke konci pochmurné večeře odvolal George k telefonu člen štábu, který obdržel výsledky z New Hampshiru.

Všichni se mýlili. Výsledek byl naprosto neočekávaný. McCarthy získal dvaačtyřicet procent hlasů, což se překvapivě blížilo Johnsonovým devětačtyřiceti.

George si uvědomil, že Johnson může koneckonců i prohrát.

Vyběhl nahoru, aby předal zprávu Bobbymu.

Bobby reagoval sklíčeně. „To je hrozně moc!“ řekl. „Jak mám teď přimět McCarthyho, aby to vzdal?“

A tehdy George pochopil, že Bobby nakonec kandidovat bude.

Walli s Beep se vydali na mítink Bobbyho Kennedyho, aby ho narušili.

Oba měli na Bobbyho vztek. Celé měsíce se odmítal prohlásit za prezidentského kandidáta. Myslel si, že nemůže vyhrát, a lidé se domnívali, že nemá dost odvahy, aby to zkusil. A tak Gene McCarthy šel s kůží na trh a vedl si tak dobře, že měl teď skutečně šanci prezidenta Johnsona porazit.

Až doteď. Neboť Bobby Kennedy vyhlásil svou kandidaturu a vstoupil do toho, aby využil veškeré práce, kterou McCarthyho přívrženci vynaložili, a ukradl vítězství pro sebe. Mysleli si, že je cynický oportunista.

Walli se choval pohrdavě, Beep byla rozpálená doběla. Walli reagoval umírněněji, protože si uvědomoval, že osobní morálnost je jedna věc, a politická realita druhá. McCarthyho základna sestávala většinou ze studentů a intelektuálů. Jeho mistrovský tah spočíval v tom, že povolal své mladé stoupence do dobrovolné armády volebních aktivistů, a to mu přineslo takovou explozi úspěchu, jakou nikdo neočekával. Budou však tito dobrovolníci stačit na to, aby ho dovedli až do Bílého domu? Walli slýchal podobné úvahy po celé dětství, když rodiče mluvili o volbách – ne o těch ve východním Německu, což byla fraška, ale v západním Německu, ve Francii a ve Spojených státech.

Bobby měl širší podporu. Přitáhl černochy, kteří věřili, že je na jejich straně, a širokou katolickou pracující třídu – Iry, Poláky, Italy a Hispánce. Walli nesnášel Bobbyho morální plytkost, musel však přiznat – ač to Beep rozzlobilo –, že Bobby má lepší šance než Gene porazit prezidenta Johnsona.

Přesto byli zajedno v tom, že správné bude dnes večer Bobbyho Kennedyho vypískat.

Mezi posluchači byla spousta lidí jim podobných: mladíci s dlouhými vlasy a vousy, bosonohé hipísačky. Walli by rád věděl, kolik z nich se sem přišlo pošklebovat. Byli tu i černoši všech věkových skupin, mladí s vlasy ve stylu nazvaném nyní afro, jejich rodiče v barevných šatech a v apartních oblecích, které nosí do kostela. Šíři Bobbyho přitažlivosti dokládala početná menšina zástupců středních vrstev, běloši středního věku oblečení v chladném sanfranciském jaru do plátěných kalhot a svetrů.

Sám Walli si zastrkal vlasy pod riflovou čepici a nasadil si sluneční brýle, aby skryl svou totožnost.

Pódium bylo překvapivě holé. Walli očekával vlajky, fábory, plakáty a obří fotografie kandidáta, jaké vídal v televizi při jiných volebních manifestacích. Bobby měl jen holé pódium s řečnickým pultíkem a mikrofonem. U jiného kandidáta by to znamenalo, že mu došly peníze, jenže v tomto případě všichni věděli, že Bobby má neomezený přístup k bohatství Kennedyů. Co to tedy znamená? Wallimu to naznačovalo: „Žádné oblbování, tohle jsem skutečný já.“ Zajímavé, proběhlo mu hlavou.

V tuto chvíli stál u řečnického pultíku místní demokrat, který v roli předskokana připravoval půdu pro velkou hvězdu. Hodně to připomíná showbyznys, uvědomil si Walli. Posluchači si zvykali na smích a potlesk a zároveň se už nemohli dočkat, až dojde na výstup, kvůli kterému sem přišli. Z téhož důvodu se před koncerty Plum Nellie jako předskokani objevovaly menší skupiny.

Jenže skupina Plum Nellie už neexistuje. Touto dobou by měla skupina pracovat na novém vánočním albu a Walli měl několik písniček, které byly v takovém stavu, že je chtěl Daveovi předvést, aby Dave mohl napsat spojovací akord, něco málo změnit nebo říct: „Perfektní, nazveme to ‚Francouzský polibek‘.“ Jenže Dave jim zmizel z očí.

Poslal chladně zdvořilý dopis Beepině matce, poděkoval, že směl pobývat v jejich domě, a požádal ji, ať mu sbalí oblečení, aby ho mohl jeho asistent vyzvednout. Walli věděl, z telefonátu Daisy do Londýna, že Dave renovuje nějakou farmu v údolí Napa a chce tam zřídit nahrávací studio. A Jasper Murray zatelefonoval Wallimu, protože se snažil ověřit si fámy, že Dave bude mít televizní speciál bez skupiny.

Dave trpěl staromódní žárlivostí, která byla podle myšlení květinových dětí přežitá. Potřebuje si uvědomit, že lidi nemůžou být svázaní, měli by se milovat s každým, s kým se jim zachce. Přestože v to Walli silně věřil, nemohl se zbavit pocitu viny. Byli si s Davem blízcí, měli se rádi, věřili si a drželi při sobě ve všech ohledech už od Reeperbahn. Walli byl nešťastný, že příteli ublížil.

Nebylo to tak, že by Beep byla Walliho životní láska. Hodně se mu líbila – byla krásná, byla s ní legrace, v posteli byla skvělá a oba spolu tvořili velmi obdivovaný pár-, ale nebylo to jediné děvče na světě. Walli by si s ní nejspíš nic nezačal, kdyby byl věděl, že to zničí skupinu. Jenže on o důsledcích nepřemýšlel; místo toho žil pro daný okamžik, jak by lidé žít měli. Když je člověk zfetovaný, je obzvlášť snadné poddat se takovým bezstarostným nutkáním.

Ona byla ještě stále otřesená tím, že ji Dave pustil k vodě. Možná proto se s Wallim cítili tak dobře, když byli spolu: ona ztratila Davea, on Karolin.

Walli se v myšlenkách zatoulal, ale s trhnutím se vrátil zpět do současnosti, když ohlásili Bobbyho Kennedyho.

Bobby byl menší, než si Walli představoval, a méně sebejistý. S drobným úsměvem došel k pultíku a zamával jim téměř plaše. Vsunul ruku do kapsy saka a Walli si vzpomněl, že prezident Kennedy dělal přesně totéž.

Několik lidí z publika okamžitě zvedlo cedule. Walli viděl POLIB MĚ, BOBBY! a BOBBY JE SUPER. Beep nyní vytáhla z nohavice kalhot srolovaný kus papíru a společně s Wallim ho zvedli. Stálo tam prosté: ZRÁDCE.

Bobby začal mluvit a nahlížel přitom do štůsku lístků, které vytáhl z vnitřní kapsy. „Dovolte mi začít omluvou,“ řekl. „Zapletl jsem se do mnoha počátečních rozhodnutí o Vietnamu, rozhodnutí, která nás dovedla na současnou cestu.“

Beep křikla: „To teda sakra jo!“ a lidi kolem ní se zasmáli.

Bobby hovořil dál svým nevýrazným bostonským akcentem. „Jsem ochoten nést svůj díl odpovědnosti. Ale minulé pochybení není omluvou, aby se v něm pokračovalo. Tragédie je nástroj živých k získání moudrosti. Všichni lidé dělají chyby,‘ řekl starořecký Sofokles. ‚Ale dobrý člověk ustoupí, když pozná, že jeho postup je špatný, a zlo napraví. Jediný hřích je pýcha.‘“

Posluchačům se to líbilo, a zatleskali. Bobby mezitím pohlédl do svých poznámek a Walli poznal, že dělá ochotnickou chybu. Tohle měl být rozhovor. Dav si přál, aby se jejich hvězda na ně podívala a ocenila jejich chválu. Bobbyho to však zřejmě přivádělo do rozpaků. On se na takovémto politickém shromáždění necítí zrovna ve své kůži, všiml si Walli.

Bobby mluvil dál o Vietnamu, ale navzdory počátečnímu úspěchu po úvodním přiznání se mu nedařilo. Byl nejistý, zakoktával se a opakoval. Stál bez hnutí, vypadal dřevěně, jako by váhal pohnout tělem nebo udělat gesto rukou.

Několik odpůrců ze sálu na něj pokřikovalo, ale Walli s Beep se nepřipojili. Nebylo toho zapotřebí. Bobby se odrovnával i bez cizí pomoci.

V jednom tichém okamžiku zaplakalo nějaké miminko. Walli zaznamenal koutkem oka ženu, jak vstává a postupuje k východu. Bobby zmlkl uprostřed věty a požádal: „Prosím, neodcházejte, maminko!“

Posluchači se zahihňali. Žena se v uličce otočila a pohlédla na pódium na Bobbyho.

„Jsem zvyklý na plačící mimina,“ vysvětlil.

Na to se zasmáli: každý věděl, že má deset dětí.

„Kromě toho,“ dodal, „jestli odejdete, v novinách se objeví, že jsem bezcitně vykázal ze sálu matku a dítě.“

Všichni se rozveselili: mnoho mladých nenávidělo novináře kvůli zaujatým reportážím z demonstrací.

Žena se usmála a opět se posadila na své místo.

Bobby se podíval do poznámek. Chvíli předtím působil jako vřelá lidská bytost. V tom okamžiku mohl dav získat na svou stranu. Jestli se ale vrátí k připravené řeči, opět ho ztratí. Walli si pomyslel, že Bobby svou příležitost propásl.

Pak se zdálo, že Bobby si uvědomil totéž. Znovu zvedl oči a poznamenal: „Je mi tu zima. Vám není zima?“

Souhlasně zařvali.

„Tleskejte,“ vyzval je. „Pojďte, to nás zahřeje.“ Začal tleskat a posluchači se se smíchem připojili.

Po chvíli přestal. „Teď se cítím líp. Co vy?“ zeptal se. A oni znovu souhlasně zakřičeli.

„Chci mluvit o slušnosti,“ řekl. Vrátil se ke svému proslovu, ale teď se neutíkal k poznámkám. „Někteří lidé si myslí, že dlouhé vlasy nejsou slušné, a taky bosé nohy a muchlování v parku. Řeknu vám, co si myslím já.“ Zvýšil hlas. „Chudoba je neslušná!“ Dav souhlasně zakřičel. „Negramotnost je neslušná!“ Znovu aplaudovali. „A já říkám, zrovna tady v Kalifornii, že je neslušné, aby člověk dřel vlastníma rukama a s ohnutým hřbetem na poli, aniž má naději, že svého syna někdy pošle na studia.“

Nikdo v sále nepochyboval, že Bobby věří tomu, co říká. Kartičky s poznámkami odložil stranou. Náhle byl rozohněný, mával pažemi, ukazoval, bouchal pěstí do pultíku; a posluchači reagovali na sílu jeho emocí a stvrzovali každou jeho vášnivou větu. Walli si prohlížel jejich tváře a poznal výrazy, jaké vídal, když byl sám na jevišti: mladí muži a ženy uchváceně zírali, oči dokořán, ústa otevřená a tváře zářící hlubokým obdivem.

Na Genea McCarthyho se takto nikdo nikdy nepodíval.

V jistém okamžiku si Walli rovněž uvědomil, že spolu s Beep upustili svůj transparent se ZRÁDCEM na zem.

Bobby mluvil o chudobě. „V deltě Mississippi jsem viděl děti s nafouklými bříšky a boláky v obličeji od hladu.“ Pozvedl hlas. „Myslím si, že tohle je nepřijatelné!

Indiáni žijící v pustých a nuzných rezervacích mají tak málo naděje do budoucna, že nejčastější příčinou smrti mezi mladistvými je sebevražda. Věřím, že máme na víc!

Lidé v černošských ghettech naslouchají stále velkorysejším slibům o rovnosti a spravedlnosti, zatímco sedí ve stále stejných rozpadajících se školách a tísní se ve stále stejných odporně špinavých třídách, kde odhánějí krysy. Jsem přesvědčen, že Amerika má na víc!“

Walli si uvědomil, že řečník se chystá k závěrečným slovům. „Přišel jsem dnes sem, abych vás požádal o pomoc během příštích několika měsíců,“ končil Bobby. „Jestliže i vy věříte, že chudoba je neslušná, podporujte mě.“

Skandovali, že budou.

„Jestliže i vy si myslíte, že je nepřijatelné, aby děti v naší zemi hladověly, pracujte na mé kampani.“

Znovu volali hurá.

„Věříte stejně jako já, že Amerika má na víc?“

Křičeli, že ano.

„Pak se ke mně připojte – a Amerika bude mít na víc!“

Odstoupil od pultíku a dav šílel.

Walli pohlédl na Beep. Poznal, že to cítí stejně jako on. „On vyhraje, viď?“ nadhodil.

„Ano,“ přisvědčila Beep. „Ten dojde až do Bílého domu.“

Bobbyho desetidenní cesta ho dovedla do třinácti států. Na konci posledního dne nastoupil ve Phoenixu společně se svým doprovodem do letadla směřujícího do New Yorku. Tou dobou si už byl George Jakes jistý, že Bobby bude prezidentem.

Odezva veřejnosti byla ohromující.

Tisícihlavé davy obklopovaly Bobbyho na letištích. Lidé se tísnili na ulicích, aby sledovali, jak jeho kolona projíždí kolem s Bobbym stojícím vždy na zadním sedadle kabrioletu, zatímco George a ostatní seděli na podlaze a drželi ho za nohy, aby ho lidé nevytáhli z vozu ven. Tlupy dětí běžely podél vozu s pokřikem „Bobby!“ Kdykoli se auto zastavilo, lidé se na něj vrhli. Servali mu manžetové knoflíčky, spony do kravaty i knoflíky z obleku.

V letadle se Bobby posadil a vyprázdnil kapsy. Vylétla z nich chumelenice papírků připomínajících konfety. George sebral pár útržků z koberce. Byly to vzkazy, desítky vzkazů, úhledně napsaných a pečlivě poskládaných a nacpaných do Bobbyho kapes. Prosili ho snažně, aby se zúčastnil promocí nebo navštívil nemocné děti v městských nemocnicích, psali mu, že se za něj modlí v domech na předměstí a ve venkovských městech mu zapalují svíčky.

Bobby si svlékl sako a vyhrnul si rukávy, jak to obvykle dělával. Tehdy si George všiml jeho paží. Bobby měl předloktí zarostlá, ale George ohromilo něco jiného. Bobbyho ruce byly opuchlé a pokožku na nich měl plnou ošklivých červených škrábanců. Stalo se to, když se ho ty davy lidí dotýkaly, uvědomil si George. Oni ho nechtěli zranit, ale zbožňovali ho tak moc, že mu způsobili krvácení.

Lidé nalezli hrdinu, kterého potřebovali – ale nalezl se i Bobby. Proto George a další asistenti nazvali tuto cestu „Konečně volný“. Bobby objevil styl, který byl vlastní jen jemu. Měl novou podobu kennedyovského charismatu. Jeho bratr byl okouzlující, ale zdrženlivý, vyrovnaný, rezervovaný – správné chování pro rok 1963. Bobby byl otevřenější. Ve svých nejlepších chvílích dal posluchačům pocit, že před nimi obnažuje vlastní duši, přiznává, že je chybující lidská bytost, která chce dělat správnou věc, ale není si vždy vědoma toho, co to je. Známý výrok roku 1968 zněl: „Úplně se uvolnit.“ Bobby se při tom cítil spokojený a oni ho za to milovali.

Polovina lidí v letadle do New Yorku byla od novin. Celých deset dní fotografovali a filmovali ty nadšené davy a zasílali zprávy o tom, jak nový, znovuzrozený Bobby Kennedy získává voličská srdce. Vlivným osobám z demokratické strany se Bobbyho mladistvý liberalismus možná nezamlouval, ale nebudou schopni nebrat na vědomí fenomén jeho popularity. Jak by mohli klidně vybrat Lyndona Johnsona, aby kandidoval podruhé, když americký lid volá po Bobbym? A jestli postaví alternativního proválečného kandidáta – dejme tomu viceprezidenta Huberta Humphreyho nebo senátora Muskieho –, pak tento kandidát sebere hlasy Johnsonovi, aniž otřese Bobbyho podporou. George neviděl, jak by Bobby mohl nezískat nominaci.

A Bobby porazí republikána. Téměř s jistotou to bude „Tricky“ Dick Nixon, odepsaný člověk, nad kterým už jednou jiný Kennedy zvítězil.

Cesta do Bílého domu se zdála bez překážek.

Když se letadlo blížilo na letiště Johna F. Kennedyho v New Yorku, Georgeovi proběhlo hlavou, co udělají Bobbyho oponenti, až se ho budou pokoušet zastavit. Na dobu, kdy bylo letadlo ve vzduchu, byl ohlášen večerní televizní projev prezidenta Johnsona. George se těšil, až zjistí, co Johnson řekl. Nemohl připadnout na nic, na čem by záleželo.

„To musí být něco,“ obrátil se k Bobbymu jeden z novinářů, „přistávat na letišti pojmenovaném po vašem bratrovi.“

Byla to nepříjemná, dotěrná otázka – novinář doufal, že vyvolá drsnou odpověď, kterou bude moct v reportáži rozcupovat. Jenže Bobby byl na to zvyklý. Odpověděl pouze: „Kéž by se pořád jmenovalo Idlewild.“

Letadlo rolovalo k východu. Dřív než zhaslo světlo upozorňující na nutnost připoutání, na palubu vstoupila známá postava a spěchala uličkou k Bobbymu. Byl to předseda demokratické strany státu New York. Ještě než doběhl k Bobbymu, zvolal: „Prezident nebude kandidovat! Prezident nebude kandidovat!“

„Zopakujte to, prosím,“ požádal Bobby.

„Prezident nebude kandidovat!“

„Určitě si děláte legraci.“

George ztuhl. Lyndon Johnson, který nenáviděl Kennedyovy, si uvědomil, že demokratickou nominaci nezíská, nepochybně ze všech těch důvodů, které George napadly. Ale doufal, že jiný proválečný demokrat by Bobbyho porazit mohl. Johnson tedy došel k závěru, že jediný způsob, jak by mohl sabotovat Bobbyho kandidaturu na prezidenta, je stáhnout svou vlastní.

Teď se mohlo stát cokoli.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Dave Williams věděl, že jeho sestra má něco za lubem.

Pracoval na pilotním dílu vlastní televizní show pod názvem Dave Williams a přátelé. Zprvu, když mu to navrhli, nebral ten J r nápad příliš vážně: zdálo se mu, že jde o nepotřebné navýšení obrovské vlny úspěchu Plum Nellie. Teď se skupina rozpadla a Dave show potřebuje. Je to začátek jeho sólové kariéry. Musí to být dobré.

Produkční doporučil, aby se v pořadu objevila jako host Daveova sestra, filmová hvězda. Evie byla vyhledávanější než kdy jindy. Její poslední film, komedie o namyšlené dívce, která si najme černého právníka, byl obrovský hit.

Evie navrhla, že zazpívá duet s Percym Marquandem, hlavním představitelem mužské role z filmu. Produkčnímu Charliemu se její nápad líbil, ale dělal si starosti s výběrem písně. Charlie byl malý, bojovný mužík s pronikavým hlasem. „Musí to být nějaká komická písnička,“ soudil. „Nemůžou zpívat ‚True Love‘ nebo ‚Baby, It‘s Cold Outside‘.“

„To se snadno řekne,“ namítl Dave. „Většina duetů je romantických.“

Charlie zavrtěl hlavou. „Na to zapomeň. Tohle je televize. My nemůžeme udělat ani narážku na nějaký sex mezi bílou ženou a černochem.“

„Mohli by zazpívat ‚Anything You Can Do, I Can Do Better‘. To je legrační.“

„Ne. Lidi si budou myslet, že je to kritika občanských práv.“

Charlie Lacklow byl chytrý, ale Dave ho rád neměl. Nikdo ho neměl rád. Choval se náladově a hrubiánsky, a když se občas pokoušel být vlezle příjemný, bylo to ještě horší.

„Co takhle ‚Mockingbird‘?“ zkusil to Dave.

Charlie se na chvíli zamyslel. „Jestli ten drozd nespustí píseň, on mi koupí diamantový prsten,“ zazpíval. Pak zase mluvil normálně. „Řekl bych, že tohle by nám prošlo.“

„To určitě,“ přikývl Dave. „V původní nahrávce jde o duo bratra a sestry, Inez a Charlieho Foxxovy. Nikoho nenapadlo, že by to mohlo naznačovat incest.“

„Tak jo.“

Dave probral háklivost amerických televizních diváků s Evií, vysvětlil jí, proč vybrali tuhle písničku, a ona souhlasila – až na to, že jí v očích problesklo cosi, co Dave moc dobře znal. Znamenalo to potíže. Přesně takhle se dívala před školním představením Hamleta, a pak zahrála Ofélii nahá.

Probrali spolu i jeho rozchod s Beep. „Každý reaguje, jako by to byl jen typický milostný románek puberťáků, který nevydržel,“ postěžoval si Dave. „Jenže já jsem přestal s puberťáckými vztahy dávno předtím, než jsem vyrostl z puberťáka, a nikdy mě moc nebavilo chovat se promiskuitně. Myslel jsem to s Beep vážně. Chtěl jsem mít děti.“

„Vyrostl jsi rychleji než Beep,“ soudila Evie. „A já jsem vyrostla rychleji než Hank Remington. Hank se usadil s Annou Murrayovou – slyšela jsem, že už jí nezahýbá. Možná že s Beep to bude taky tak.“

„A pro mě už bude moc pozdě, stejně jako je pozdě pro tebe,“ povzdechl si Dave hořce.

Orchestr teď ladil, Evie byla v maskérně a Percy si oblékal kostým. Mezitím režisér Tony Peterson požádal Davea, aby nahrál úvod.

Show byla barevná a Dave měl na sobě nachově červený sametový úbor. Pohlédl do kamery, představil si, jak se Beep vrací do jeho života s pažemi vztaženými k objetí, a vřele se usmál. „A teď, fanoušci, zvláštní překvápko. Máme tu obě hvězdy trháku Má klientka a já: Percyho Marquanda a mou vlastní sestru Evii Williamsovou!“ Tleskl rukama. Ve studiu bylo ticho, ale potlesk publika se nadabuje na zvukový záznam, dřív než se show bude vysílat.

„Ten úsměv se mi líbí, Dave,“ pochvaloval si Tony. „Ještě jednou.“

Dave to zopakoval třikrát a Tony oznámil, že je spokojený.

V tu chvíli se objevil Charlie s nějakým čtyřicátníkem v šedém obleku. Dave si okamžitě všiml, že Charlie nasadil své servilní způsoby. „Dave, rád bych tě seznámil s naším sponzorem,“ oznámil. „Tohle je Albert Wharton, vedoucí společnosti National Soap a jeden z předních byznysmenů v Americe. Přiletěl sem až z Clevelandu v Ohiu, aby se s tebou seznámil; není to od něj úžasné?“

„To určitě je,“ přikývl Dave. Lidé za ním putují přes půl světa, kdykoli má koncert, ale on vždycky dělá, že ho to těší.

„Mám dvě dospívající děti, kluka a holku. Budou mi závidět, že jsem se s vámi sešel,“ poznamenal Wharton.

Dave se pokoušel soustředit na uspořádání parádní show a ze všeho nejmíň potřeboval vést řeči s magnátem přes prací prášky; uvědomoval si však, že k němu musí být zdvořilý. „Měl bych vašim dětem věnovat pár autogramů,“ prohodil.

„Byly by nadšené.“

Charlie luskl prsty na svou sekretářku slečnu Pritchardovou, která ho doprovázela. „Jenny, miláčku,“ oslovil ji, ačkoli to byla upjatá čtyřicátnice. „Přineste nám do kanceláře pár Daveových fotek,“ požádal.

Wharton vypadal jako typický konzervativní byznysmen s krátkými vlasy a nudným oblečením. To podnítilo Davea k otázce: „Co vás přimělo k rozhodnutí sponzorovat mou show, pane Whartone?“

„Náš hlavní produkt je detergent nazvaný Pěna,“ spustil Wharton.

„Viděl jsem reklamy,“ přisvědčil Dave s úsměvem. „Pěna pere čistěji než čistě!“

Wharton přikývl. Tuhle reklamu mu odcitoval nejspíš každý člověk, s nímž se setkal. „Pěna je prostředek dobře známý a osvědčený, a je takový už mnoho let,“ vykládal. „Z toho důvodu je ovšem také trochu staromódní. Mladé hospodyňky povětšinou říkají: ‚Pěna, ano, matka ji vždycky používala.‘ Což je pěkné, ale má to svá úskalí.“

Davea pobavilo, když poslouchal, jak pan Wharton mluví o vlastnostech pracího prášku, jako by to byl člověk. V jeho projevu však nebyl ani náznak humoru nebo ironie, a tak Dave potlačil nutkání brát to lehkovážně. „Takže já jsem tady, abych jim dal na vědomí, že Pěna je mladá a jde s dobou,“ usoudil.

„Přesně tak,“ souhlasil pan Wharton. Pak se konečně usmál. „A zároveň vnesl trochu populární hudby a blahodárného humoru do amerických domovů.“

Dave se zakřenil. „Klika, že nejsem Rolling Stones!“

„To tedy ano,“ přisvědčil pan Wharton smrtelně vážně.

Jenny se vrátila se dvěma barevnými Daveovými fotografiemi velikosti A4 a s fixkou.

„Jak se jmenují vaše děti?“ zeptal se Dave pana Whartona.

„Caroline a Edward.“

Dave napsal věnování každému z dětí a podepsal se.

„Jsme připraveni na ‚Mockingbird‘,“ ozval se Tony Peterson.

Pro toto číslo postavili malou scénu. Vypadalo to jako koutek v luxusním obchodě se skleněnými vitrínkami plnými třpytivého luxusního zboží. Percy vstoupil na scénu v tmavém obleku a stříbrné kravatě jako vedoucí oddělení. Evie byla zámožná zákaznice s kloboukem, rukavicemi a kabelkou. Zaujali svá postavení na opačných stranách pultu. Dave se usmíval úsilí, které Charlie vynaložil, aby zajistil, že na jejich vztah není možné nahlížet jako na vztah milostný.

Zkoušeli s orchestrem. Píseň byla optimistická, radostná. Percyho baryton a Eviin kontraalt spolu pěkně ladily. V náležitý okamžik Percy vytáhl zpod pultu ptáčka v kleci a podnos s prsteny. „V tuhle chvíli sem dáme předtočený smích, aby posluchači věděli, že to má být legrace,“ informoval je Charlie.

Předvedli to před kamerami. Bylo to na první dobrou, ale pro jistotu to jako vždy zopakovali.

Jak se blížili ke konci, Dave měl dobrý pocit. Tohle je ideální rodinná zábava pro americké diváky. Začínal věřit, že jeho show bude úspěšná.

V posledním taktu písničky se Evie naklonila přes pult, stoupla si na špičky a políbila Percyho na tvář.

„Báječné!“ zvolal Tony a vešel na scénu. „Děkuju vám všem. Připravte scénu na Daveovo příští číslo, prosím.“ Z jeho chování bylo jasně patrné, že ten spěch je způsoben rozpaky, a Dave by rád znal příčinu.

Evie a Percy odešli ze scény.

Pan Wharton stojící vedle Davea pronesl: „Ten polibek nemůžeme vysílat.“

„Samozřejmě že ne, pane Whartone,“ pronesl úlisně Charlie Lacklow, dřív než se Dave zmohl na odpověď. „Můžeme to vypustit, střihneme tam nejspíš Davea, jak tleská.“

„Já si myslím, že ten polibek byl roztomilý a tak nějak nevinný,“ vložil se do toho mírně Dave.

„Myslíte?“ opáčil pan Wharton přísně.

Dave znepokojeně přemítal, jestli se z toho nestane problém.

„Zapomeňte na to, Dave. V americké televizi nemůžeme ukazovat mezirasový polibek.“

Davea to překvapilo. Když o tom ale přemýšlel, uvědomil si, že těch pár černochů, kteří se v televizi objevili, se sotva dotkl někdo z bílých. „Je tohle, jaksi, nějaká politika nebo něco takového?“ zeptal se.

„Víc než nepsané pravidlo,“ odpověděl Charlie. „Nepsané a neporušitelné,“ dodal pevně.

Evie tu výměnu názorů vyslechla a zeptala se vyzývavě: „Proč je to tak?“

Dave zaznamenal výraz jejího obličeje a v duchu zaúpěl. Evie to takhle nenechá. Chce bojovat.

Na chvíli se ale rozhostilo ticho. Nikdo si nebyl jistý, jak na to odpovědět, zvlášť v Percyho přítomnosti.

Nakonec Wharton odpověděl na Eviinu otázku svým suchým tónem účetního. „Diváci by to neschválili,“ řekl. „Většina Američanů se domnívá, že by se neměla uzavírat smíšená manželství.“

„Přesně tak,“ přidal se Charlie Lacklow. „To, co se děje v televizi, se děje ve vašich domovech, ve vašem salonu, dívají se na to vaše děti, vaše tchyně.“

Wharton se podíval na Percyho a vzpomněl si, že jeho manželka je Babe Lee, bílá žena. „Omlouvám se, jestli se vás to dotklo, pane Marquande,“ poznamenal.

„Jsem na to zvyklý,“ odpověděl Percy mírně; nepopřel, že se ho to dotklo, ale odmítal dělat kolem toho cavyky. Dave si pomyslel, že je to mimořádně zdvořilé.

„Televize by možná měla něco dělat, aby změnila lidské předsudky,“ prohlásila Evie pobouřeně.

„Nebuďte naivní,“ obořil se na ni Charlie. „Jestli jim ukážeme něco, co se jim nelíbí, prostě si ten mizernej kanál přepnou.“

„Pak by ale měly všechny televizní společnosti udělat totéž a vylíčit Ameriku jako místo, kde jsou si všichni lidé rovni.“

„To nebude fungovat,“ ujistil ji Charlie.

„Třeba nebude,“ připustila Evie. „Ale my to musíme zkusit, ne? Máme nějakou zodpovědnost.“ Rozhlédla se po přítomných: Charlie, Tony, Dave, Percy a Wharton. Dave se cítil provinile, když se jejich pohledy setkaly, protože věděl, že má sestra pravdu. „My všichni,“ pokračovala. „My děláme televizní programy, které mají vliv na to, jak lidi myslí.“

„Ne nutně –“ ohradil se Charlie.

Dave ho přerušil. „Vzdejte to, Charlie. My lidi ovlivňujeme. Kdyby to tak nebylo, pan Wharton by zbytečně vyhazoval peníze.“

Charlie se tvářil naštvaně, ale žádnou odpověď neměl.

„Teď máme možnost, dnes, udělat tenhle svět lepším,“ vedla si svou Evie. „Kdybych dala pusu Bingu Crosbymu v hlavním vysílacím čase, nikomu by to nevadilo. Pomozme lidem, aby pochopili, že v tom není žádný rozdíl, jestli dám pusu na tvář jen trochu tmavší barvy.“

Všichni se zadívali na pana Whartona.

Dave cítil, jak mu pod vypasovanou nabíranou košilí začíná vyrážet pot. Nechtěl, aby se pan Wharton urazil.

„Argumentujete dobře, slečno,“ uznal Wharton. „Jenže já mám povinnost vůči svým akcionářům a zaměstnancům. Jsem tu ne proto, abych učinil svět lepším, jsem zde, abych prodal Pěnu hospodyňkám. A toho nedosáhnu, pokud spojím svůj produkt s mezirasovým sexem, s veškerou úctou k panu Marquandovi. Jsem mimochodem váš velký obdivovatel, Percy – mám všechny vaše desky.“

Dave se přistihl, že myslí na Mandy Love. Byl do ní tehdy blázen. Byla černá – ne zlatavě snědá jako Percy, ale měla krásnou sytě uhlově hnědou barvu. Dave líbal její pokožku, až měl bolavé rty. Byl by ji snad požádal o ruku, kdyby se nevrátila ke svému bývalému příteli. A teď by byl Dave v postavení Percyho a snažil by se ze všech sil přetrpět rozhovor, jímž hanobí jeho manželství.

„Myslím si, že ten duet působí jako krásný symbol mezirasového souladu, aniž naznačuje ošemetné téma sexu mezi rasami,“ promluvil zase Charlie. „Myslím, že jsme tady odvedli úžasnou práci – za předpokladu, že vynecháme ten polibek.“

„Dobrý pokus, Charlie,“ ozvala se Evie, „ale jsou to kecy a vy to víte.“

„Taková je realita.“

„Vy jste mluvil o sexu jako o ošemetném tématu, Charlie? To je legrační,“ pokusil se Dave odlehčit náladu.

Nikdo se nezasmál.

Evie pohlédla na Davea. „Když odhlédneme od těch vtípků, co hodláš udělat, Dave?“ zeptala se téměř uštěpačně. „Byli jsme oba vychováni k tomu, abychom stáli za tím, co je správné. Náš otec bojoval v občanské válce ve Španělsku. Naše babička vybojovala ženám volební právo. Ty hodláš ustoupit?“

„Vy jste ten talent, Dave,“ vložil se do toho Percy Marquand. „Oni vás potřebujou. Bez vás žádnou show mít nebudou. Vy máte moc. Použijte ji pro dobro věci.“

„Vzpamatujte se,“ nabádal ho Charlie. „Bez společnosti National Soap nebude žádná show. Budeme těžko shánět nového sponzora – obzvlášť až lidi zjistí, proč z toho pan Wharton vycouval.“

Wharton vlastně neřekl nic o tom, že kvůli polibku odvolá své sponzorství, všiml si Dave. A Charlie také neřekl, že najít nového sponzora bude nemožné – pouze obtížné. Jestli bude Dave na tom polibku trvat, show by mohla pokračovat a Daveova televizní kariéra by mohla přežít.

Snad.

„To rozhodnutí je vážně na mně?“ zeptal se.

„Vypadá to tak,“ odpověděla Evie.

Je připraven podstoupit to riziko?

Ne, není.

„Ta pusa půjde pryč,“ rozhodl.

Jasper Murray letěl v dubnu do Memphisu, aby si na místě ověřil, jak to vypadá se stávkou pracovníků komunálních služeb, která začínala být násilná.

Jasper o násilí něco věděl. Všichni muži, včetně něj, jsou ve své podstatě buď mírumilovní, nebo krutí; domníval se, že záleží na okolnostech. Přirozeně inklinují ke klidnému, zákonů dbalému životu, ale pokud se jim dostane náležitého povzbuzení, většina z nich bude schopna dopustit se mučení, znásilňování a vraždy. Věděl to.

Když tedy přijel do Memphisu, naslouchal oběma stranám. Podle mluvčího radnice podněcují stávkující k násilnému chování agitátoři zvnějšku. Účastníci kampaně obviňovali z brutality policii.

„Kdo tomu tady šéfuje?“ chtěl vědět Jasper.

Odpověď zněla Henry Loeb.

Loeb, demokratický senátor Memphisu, je nepokrytý rasista, jak se Jasper dozvěděl. Věří v segregaci, podporuje „oddělená, ale rovná“ zařízení pro bílé a černé a veřejně se ohrazuje proti soudně nařízené integraci.

A téměř všichni pracovníci komunálních služeb byli černí.

Jejich mzdy byly tak nízké, že mnozí splňovali podmínky pro získání sociálních dávek. Museli povinně a bezplatně pracovat přesčas. A město neuznávalo jejich odbory.

Stávku však vyvolala otázka bezpečnosti práce. Vadný náklaďák rozdrtil dva muže. Loeb odmítl zastaralé nákladní vozy vyřadit z provozu nebo zpřísnit pravidla bezpečnosti práce.

Městská rada navrhla ukončit stávku tím, že uzná jejich odbory, jenže Loeb návrh nevzal v úvahu.

Protest se rozšířil.

Poté co se na stranu pracovníků komunálních služeb postavil Martin Luther King, vyvolaly nepokoje celostátní pozornost.

King přiletěl na svou druhou návštěvu týž den jako Jasper, ve středu 3. dubna 1968. Toho večera zasáhla město silná bouře. Jasper spěchal v prudkém dešti na shromáždění do Mason Temple, aby si Kinga poslechl.

Úvodní slovo měl Ralph Abernathy. Byl vyšší a tmavší než King, méně pohledný a agresivnější, a – podle toho, co se povídalo – také Kingův kumpán, pokud šlo o pití a ženy, stejně jako nejbližší spojenec a přítel.

Posluchači se skládali z popelářů a jejich rodin a podporovatelů. Při pohledu na jejich sešlapané boty a obnošené kabáty a klobouky si Jasper uvědomil, že tito lidé patří k nejchudším v Americe. Byli nevzdělaní, dělali špinavou práci a žili ve městě, kde je brali za druhořadé občany, mluvili o nich jako o černých hubách a tykali jim. Ale měli kuráž. Už to nehodlali déle snášet. Věřili v lepší život. Měli sen.

A měli Martina Luthera Kinga.

Kingovi bylo devětatřicet, vypadal však starší. Když ho Jasper viděl onehdy mluvit ve Washingtonu, byl trochu buclatý, ale v následujících pěti letech přibral a teď vypadal poněkud obtloustle. Kdyby nebyl tak pěkně oblečený, mohl by to být klidně prodavač. Jenže to platilo do chvíle, než otevřel ústa. Jakmile mluvil, stal se z něj velikán.

Dnes měl apokalyptickou náladu. Když posluchačům vyprávěl, jak byl jeho dnešní ranní let opožděn kvůli hrozbě bombového útoku, za okny létaly blesky a jeho řeč přerušovalo hřmění. „Teď mi to však nevadí, protože jsem byl na vrcholku hory,“ prohlásil a oni zajásali. „Chci jen plnit Boží vůli.“ A pak se ho zmocnilo dojetí z vlastních slov a hlas se mu chvěl naléhavostí, podobně jako na schodech u Lincolnova památníku. „A on mi dovolil vystoupat na horu,“ volal. „A já jsem se rozhlédl.“ Jeho hlas opět stoupl. „A uviděl jsem zaslíbenou zem!“

King byl upřímně dojatý, to Jasper viděl. Hodně se potil a ronil slzy. Dav sdílel jeho zanícení a odpovídal výkřiky „Ano!“ a „Amen!“

„Možná se tam s vámi nedostanu,“ pokračoval King hlasem chvějícím se přemírou emocí. Jasper si připomněl, že Mojžíš podle Bible nikdy nedospěl do Kanaánu. „Já však chci, abyste věděli, dnes večer, že se my jako národ do zaslíbené země dostaneme.“ Dva tisíce naslouchajících bouřlivě tleskalo a volalo amen. „A proto jsem dnes tak šťasten. Ničím se netrápím. Nebojím se žádného člověka.“ Odmlčel se a pak pomalu dodal. „Mé oči spatřily slávu příchodu Pána.“

Při těch slovech se zdálo, že u kazatelny zavrávoral. Ralph Abernathy, stojící za ním, přiskočil, aby ho podepřel, a odvedl ho k sedadlu, zatímco mezi lidmi vypukla bouře souhlasu, silnější než ta venku.

Příští den strávil Jasper zpravodajským krytím průběhu právního sporu. Město se pokoušelo přimět soud, aby zakázal demonstraci, kterou King naplánoval na následující pondělí, a King pracoval na kompromisu, který by zaručil malý, poklidný pochod.

Koncem odpoledne mluvil Jasper s Herbem Gouldem v New Yorku. Dohodli se, že se Jasper pokusí domluvit pro Sama Cakebreada rozhovor s Loebem i s Kingem na sobotu či neděli a Herb vyšle štáb, aby natočil pondělní demonstraci; celá reportáž se odvysílá v pondělí večer.

Po rozhovoru s Gouldem se Jasper odebral do motelu Lorraine, kde se King ubytoval. Byla to nízká jednopatrová budova s balkony s výhledem na parkoviště. Jasper si všiml bílého cadillaku, který, jak věděl, Kingovi zapůjčil i se šoférem černošský majitel memphiské pohřební služby. Poblíž vozu postávala skupinka Kingových asistentů, mezi nimiž Jasper zahlédl Verenu Marquandovou.

Její oslnivá krása brala dech stejně jako před pěti lety, teď však vypadala jinak. Na hlavě měla afro a na sobě korálky a kaftan. Jasper si všiml i drobných vrásek z napětí kolem očí a proběhlo mu hlavou, jaké to asi je pracovat pro člověka, který je tak vášnivě uctíván a zároveň tak urputně nenáviděn jako Martin Luther King.

Jasper ji obdařil svým nejpodmanivějším úsměvem, představil se a připomněl: „My už jsme se setkali.“

Zatvářila se podezíravě. „To si nemyslím.“

„Ale jistěže ano. Lze vám ovšem odpustit, že si to nepamatujete. Bylo to dvacátého osmého srpna devatenáct set šedesát tři. Toho dne se stalo i mnoho jiného.“

„Zejména Martinova řeč ‚Mám sen‘.“

„Jako studentský novinář jsem vás požádal, abyste mi sjednala rozhovor s doktorem Kingem. A vy jste se mnou vymetla.“ Jasper si vzpomněl i na to, jak ho uchvátila Verenina krása. I teď se ho zmocnilo stejné okouzlení.

Roztála. „A řekla bych, že o ten rozhovor stojíte pořád,“ pronesla s úsměvem.

„O víkendu sem přijede Sam Cakebread. Bude mluvit s Henrym Loebem. Opravdu by si měl promluvit i s doktorem Kingem.“

„Udělám, co budu moct, pane Murrayi.“

„Říkejte mi Jasper, prosím.“

Zaváhala. „Uspokojte mou zvědavost. Jak jsme se vlastně seznámili, tehdy ve Washingtonu?“

„Snídal jsem s kongresmanem Gregem Peškovem, rodinným přítelem. Vy jste tam byla s Georgem Jakesem.“

„A kde jste byl od té doby?“

„Ve Vietnamu, část té doby.“

„Bojoval jste?“

„Nějaké vojenské akce jsem viděl, ano.“ Strašně nerad o tom mluvil. „Smím vám položit osobní otázku?“

„Zkuste to. Neslibuju, že vám na ni odpovím.“

„Patříte ještě k sobě, vy a George?“

„Na to vám neodpovím.“

V tu chvíli oba zaslechli Kingův hlas a vzhlédli. Stál na balkoně před svým pokojem, hleděl dolů a říkal cosi jednomu z asistentů na parkovišti blízko Vereny a Jaspera. King si zastrkoval košili, jako by se po vysprchování oblékal. Jaspera napadlo, že se nejspíš chystá jít na večeři.

King položil obě ruce na zábradlí a naklonil se přes něj; žertoval s kýmsi pod sebou. „Bene, chci, abys mi dnes večer zazpíval ‚My Precious Lord‘, tak jako jsi to ještě nikdy nezazpíval – chci, abys to zazpíval opravdu pěkně.“

Šofér z bílého cadillaku na něj zavolal: „Už se ochlazuje, reverende. Možná budete potřebovat plášť.“

„Tak jo, Jonesy,“ souhlasil King. Narovnal se nad zábradlím.

Zazněl výstřel.

King pozpátku zavrávoral, rozhodil paže jako člověk na kříži, narazil do zdi za sebou a padl.

Verena vykřikla.

Kingovi asistenti se ukryli za bílým cadillakem.

Jasper klesl na koleno. Verena se přikrčila před ním. Objal ji oběma pažemi, starostlivě si přitáhl její hlavu k hrudi a očima pátral po původci výstřelu. Na opačné straně ulice stál dům, mohl to být nějaký penzion.

Žádný další výstřel nenásledoval.

Jasper byl na chvíli rozpolcený. Uvolnil svou ochranitelskou náruč. „Jste v pořádku?“ zeptal se Vereny.

„Ach, Martin!“ vydechla s pohledem upřeným na balkon.

Oba se obezřetně zvedli ze země, ale zdálo se, že střelba skončila.

Beze slov vyběhli po vnějším schodišti na balkon.

King ležel na zádech, nohy opřené o zábradlí. Nad ním se skláněl Ralph Abernathy a ještě další účastník kampaně, laskavý, obrýlený Billy Kyles. Od lidí na parkovišti, kteří byli svědky střelby, sem zaléhaly výkřiky a nářek.

Kulka prolétla Kingovi krkem a čelistí a urvala mu kravatu. Rána vypadala hrozně a Jasperovi bylo okamžitě jasné, že Kinga zasáhla tříštivá střela známá jako dumdum. Krev vytvořila tratoliště kolem Kingových ramen.

Abernathy křičel: „Martine! Martine! Martine!“ Plácal Kinga po tváři. Jasperovi se zdálo, že zahlédl na Kingově tváři slabý náznak vědomí. „Martine, tady je Ralph,“ pokračoval naléhavě Abernathy. „Nedělej si starosti, bude to v pořádku.“ Kingovy rty se pohnuly, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

První byl u telefonu v pokoji Kyles. Zvedl ho, ale v ústředně zřejmě nikdo nebyl. Kyles začal mlátit pěstí do zdi a křičel: „Zvedni to! Zvedni to! Zvedni to!“

Posléze to vzdal a znovu vyběhl na balkon. Zakřičel na lidi na parkovišti. „Zavolejte sanitku, doktora Kinga střelili!“

Kdosi omotal roztříštěnou hlavu do ručníku z koupelny.

Kyles stáhl z postele oranžový přehoz a přikryl jím Kingovo tělo až po zničený krk.

Jasper o ranách něco věděl. Věděl, kolik krve může člověk ztratit, z čeho se může a z čeho nemůže dostat.

V případě Martina Luthera Kinga neviděl žádnou naději.

Kyles zvedl Kingovi ruku, násilím mu rozevřel prsty a odebral mu balíček cigaret. Jasper nikdy neviděl Kinga kouřit: zcela zřejmě kouřil pouze v soukromí. Kyles chránil přítele dokonce i v tomto okamžiku. Jeho gesto Jaspera hluboce dojalo.

Abernathy stále na Kinga mluvil. „Slyšíš mě?“ naléhal. „Slyšíš mě?“

Jasper si všiml, jak se Kingova tvář dramaticky mění. Hnědá pokožka zbledla a dostala našedlý nádech. Hezké rysy se nepřirozeně zklidnily.

Jasper znal i smrt, a ta vypadala takhle.

Verena viděla totéž. Odvrátila se a s pláčem vkročila do pokoje.

Jasper ji objal kolem ramen.

Opřela se mu o hruď a horké slzy mu promáčely bílou košili.

„Je mi to tak líto,“ šeptal Jasper. „Tak líto.“ Je mi líto Vereny, pomyslel si. Je mi líto Martina Luthera Kinga.

Je mi líto Ameriky.

Té noci chudé městské čtvrti ve Spojených státech explodovaly.

Dave Williams sledoval s hrůzou televizní reportáže v bungalovu na Beverly Hills, kde bydlel. Pouliční bouře zachvátily sto deset měst. Ve Washingtonu zdolalo dvacet tisíc lidí policii a začali zapalovat budovy. V Baltimoru zemřelo šest lidí a sedm set jich bylo zraněno. V Chicagu se tři kilometry West Madison Street přeměnily v hromadu suti.

Dave zůstal celý následující den ve svém pokoji, seděl na gauči před televizí a kouřil cigarety. Čí to byla vina? Nezpůsobil to jen ten střelec.

Způsobili to všichni ti bílí rasisti, kteří podnítili nenávist. A způsobili to všichni lidé, kteří neudělali nic proti kruté nespravedlnosti.

Lidé jako Dave.

V životě se mu naskytla možnost, jak se postavit proti rasismu. Stalo se to před pár dny v televizním studiu v Burbanku. Řekli mu, že v americké televizi nemůže bílá žena políbit černého muže. Jeho sestra od něj žádala, aby se tomuto rasistickému pravidlu postavil. Jenže on kapituloval před předsudky.

Zabil Martina Luthera Kinga tak nepochybně, jako ho zabili Henry Loeb, Barry Goldwater a George Wallace.

Show se bude vysílat zítra, v sobotu v osm večer, a to bez polibku.

Dave si objednal na pokoj láhev bourbonu a na gauči usnul.

Ráno se vzbudil časně a věděl, co musí udělat.

Vysprchoval se, spolkl pár aspirinů na kocovinu a vzal si na sebe své nejkonzervativnější oblečení: zelený kostkovaný oblek se širokými klopami a kalhotami do zvonu. Objednal si limuzínu a odjel do studia v Burbanku, kam dorazil v deset.

Věděl, že Charlieho Lacklowa zastihne v jeho kanceláři, ačkoli byl víkend, protože v sobotu se vysílá a určitě se objeví na poslední chvíli nějaké zmatky – přesně takové, jaké hodlal vyvolat Dave.

Jenny, Charlieho sekretářka středního věku, seděla u stolu v přední kanceláři. „Dobré ráno, slečno Pritchardová,“ pozdravil ji Dave. Choval se k ní zvlášť uctivě, protože Charlie byl na ni tak hrubý. V důsledku toho Davea zbožňovala a udělala by pro něj cokoli. „Podívala byste se mi prosím na lety do Clevelandu?“

„V Ohiu?“

Zazubil se na ni. „My tu máme ještě nějaký jiný Cleveland?“

„Vy tam chcete letět dneska?“

„Co nejdřív to bude možné.“

„Víte, jak je to daleko?“

„Něco přes tři tisíce kilometrů.“

Zvedla telefon.

„A objednejte mi limuzínu, aby na mě čekala na tamním letišti,“ dodal Dave.

Udělala si poznámku a pak promluvila do telefonu. „Kdy letí příští letadlo do Clevelandu?… Děkuju, počkám.“ Znovu pohlédla na Davea. „Kam chcete v Clevelandu jet?“

„Udejte řidiči domácí adresu Alberta Whartona.“

„Pan Wharton vás čeká?“

„Má to být překvapení.“ Mrkl na ni a vešel do kanceláře.

Charlie seděl za psacím stolem. Na počest soboty měl na sobě tvídové sako a žádnou kravatu. „Uměli byste udělat dvě verze té show?“ zeptal se Dave. „Jednu s polibkem a druhou bez něj?“

„Bez problému,“ přikývl Charlie. „Tu verzi bez polibku už máme připravenou k vysílání. Dnes dopoledne bychom stihli udělat alternativní. Ale tu neuděláme.“

„Ještě dnes vám zatelefonuje Albert Wharton a požádá vás, abyste tam ten polibek nechali. Já jen chci, abyste na to byli připraveni. Jistě byste nechtěli zklamat svého sponzora.“

„Ovšemže ne. Ale co tě vede k tomu, že určitě změní názor?“

Dave určitě nevěděl nic, ale Charliemu to neřekl. „Když budete mít připravené obě verze, kdy nejpozději byste museli provést změnu?“

„Asi deset minut před osmou, východoamerického času.“

Jenny Pritchardová strčila hlavu do dveří. „Letadlo máte zabukované na jedenáctou, Dave. Na letiště je to odtud jedenáct kilometrů, takže musíte ihned odjet.“

„Už běžím.“

„Let potrvá čtyři a půl hodiny a časový rozdíl dělá tři hodiny, takže přistanete v šest třicet.“ Podala mu útržek papíru s adresou pana Whartona. „Měl byste tam být v sedm.“

„To mi poskytne dostatek času,“ usoudil Dave. Zamával Charliemu na rozloučenou a požádal ho: „Zůstaňte na telefonu.“

Charlie se tvářil zmateně. Nebyl zvyklý, aby ho někdo komandoval. „Nikam nejdu,“ řekl.

Ve vedlejší kanceláři mu slečna Pritchardová sdělila: „Manželka je Susan a děti Caroline a Edward.“

„Děkuju vám.“ Dave zavřel dveře do Charlieho kanceláře. „Slečno Pritchardová, jestli budete mít někdy po krk práce s Charliem, potřebuju sekretářku.“

„Už toho mám po krk teď,“ odpověděla. „Kdy začnu?“

„V pondělí.“

„Mám přijít do hotelu Beverly Hills na devátou?“

„Nechme to na desátou.“

Hotelová limuzína odvezla Davea na losangeleské mezinárodní letiště. Slečna Pritchardová na letiště zavolala, a tak na něj čekala stevardka a provedla ho přes VIP vstup, aby se vyhnul davovým scénám v odbavovací hale. K snídani neměl nic kromě aspirinů, takže byl vděčný za oběd na palubě. Když letadlo sestupovalo k plochému městu u Erijského jezera, probíral si v duchu, co hodlá říct panu Whartonovi. Asi to nebude lehké. Jestli to ale zvládne dobře, možná přiměje pana Whartona, aby změnil názor. Tím by odčinil svou dřívější zbabělost. Toužil povědět sestře, že své selhání napravil.

Slečna Pritchardová všechno zařídila dobře a na Hopkinsově letišti na něj čekal vůz. Odvezl ho na nedaleké předměstí plné zeleně. Pár minut po sedmé zajela limuzína na příjezdovou cestu rozlehlého, ale neokázalého domu v rančerském stylu. Dave došel ke vchodu a zazvonil.

Cítil nervozitu.

Otevřít mu přišel sám Wharton v šedém svetru do véčka a volných kalhotách. „Dave Williams?“ podivil se. „Co tu probůh…?“

„Dobrý večer, pane Whartone,“ pozdravil Dave. „Omlouvám se za ten vpád, ale opravdu bych s vámi rád mluvil.“

Když se pan Wharton vzpamatoval z překvapení, vypadal potěšeně. „Jen pojďte dál,“ vyzval Davea. „Seznamte se s mou rodinou.“

Wharton zavedl Davea do jídelny. Vypadalo to, že rodina končí večeři. Wharton měl hezkou ženu kolem pětatřiceti, dceru asi šestnáctiletou a uhrovitého synka o pár let mladšího. „Máme nečekanou návštěvu,“ oznámil Wharton. „Tohle je pan Dave Williams z Plum Nellie.“

Paní Whartonová si bílou ručkou přikryla ústa a vyhrkla: „Páni, no tohle.“

Dave si s ní podal ruku a pak se obrátil k dětem. „Ty jsi určitě Caroline a ty Edward.“

Wharton se tvářil potěšeně, že si Dave pamatuje jména jeho dětí.

Mladí byli u vytržení, že je nečekaně navštívila opravdová popová hvězda, kterou znali z televize. Edward se sotva zmohl na slovo. Caroline zatáhla ramena, aby jí vynikla ňadra, a podívala se na Davea tak, jak to vídal u tisícovek dospívajících dívek. Znamenalo to: Můžeš si se mnou dělat, co chceš.

Dave předstíral, že si ničeho nevšiml.

„Posaďte se s námi, Dave, prosím,“ vyzval ho pan Wharton.

„Nedal byste si dezert?“ nabídla mu paníWhartonová. „Máme jahodový koláč se šlehačkou.“

„Ano, prosím,“ přikývl Dave. „Já bydlím v hotelu – pro mě by byla domácí kuchyně skutečná lahůdka.“

„Ach, chudáčku,“ politovala ho a vešla do kuchyně.

„Vy jste dnes přiletěl z Los Angeles?“ zeptal se Wharton.

„Ano.“

„Jistě ne jenom proto, abyste mě navštívil.“

„Vlastně ano. Chci si s vámi ještě jednou promluvit o dnešní večerní show.“

„Tak jo,“ přitakal pan Wharton nejistě.

Paní Whartonová se vrátila s dezertem na velké míse a začala je obsluhovat.

Dave si přál dostat děti na svou stranu. Obrátil se k nim. „V té show, kterou jsme spolu s vaším otcem dělali, je jedna část, kde zpívá duet Percy Marquand s mou sestrou Evie Williamsovou.“

„Ten film jsem viděl,“ přerušil ho Edward. „Bylo to boží!“

„A na konci té písničky dá Evie Percymu pusu na tvář.“ Dave se odmlčel.

„No a co má být?“ nadhodila Caroline.

Paní Whartonová zvedla koketně obočí, když Daveovi podávala velký kus jahodového koláče.

Dave pokračoval. „My jsme s panem Whartonem mluvili o tom, jestli by to nemohlo urazit naše posluchače – což si nikdo z nás nepřeje. Rozhodli jsme se ten polibek vypustit.“

„Myslím, že to bylo moudré rozhodnutí,“ dodal Wharton.

„Já jsem dnes za vámi přišel, pane Whartone,“ řekl Dave, „protože si myslím, že od chvíle, kdy jsme to rozhodnutí učinili, se situace změnila.“

„Vy mluvíte o zavraždění Martina Luthera Kinga.“

„Doktora Kinga zabili, ale Amerika stále krvácí.“ Ta věta se Daveovi vynořila v hlavě bůhví odkud, stejně jako to někdy dělají slova písně.

Wharton zavrtěl hlavou a rty se neústupně semkly. Daveův optimismus ztratil jiskru. „Mám víc než tisíc zaměstnanců,“ promluvil Wharton těžkopádně, „mnoho z nich je černých, mimochodem. Pokud prodej Pěny poklesne, protože jsme diváky urazili, někteří z těch lidí přijdou o práci. To nemůžu riskovat.“

„Oba bychom podstupovali riziko,“ namítl Dave. „V sázce je i moje popularita. Ale já chci udělat něco, abych pomohl této zemi k uzdravení.“

Wharton se shovívavě usmál, jako kdyby některé z jeho dětí proneslo něco zoufale idealistického. „A vy si myslíte, že to může způsobit polibek?“

Dave promluvil tišším a drsnějším tónem. „Je sobota večer, Alberte. Představte si tohle: Po celé Americe mladí černoši přemýšlejí, jestli dnes večer mají vyjít ven a zakládat požáry a rozbíjet okna, nebo si dát zpátečku a vyhnout se nepříjemnostem. Dřív než se rozhodnou, spousta z nich bude sledovat pořad Dave Williams a přátelé, jen proto, že to uvádí rocková hvězda. Jak chcete, aby se cítili na konci té show?“

„Hm, evidentně –“

„Pomyslete na to, jak jsme připravovali tu scénu pro Percyho a Evii. Všechno na té scéně vypovídá o tom, že bílí a černí musí zůstat odděleni: jejich kostýmy, role, které hrají, i ten pult mezi nimi.“

„To byl záměr,“ přikývl Wharton.

„Zdůraznili jsme jejich oddělenost a já to nechci černochům drasticky připomínat, zvlášť ne dnes večer, když zabili jejich velkého hrdinu. Ale Eviin polibek, zrovna na konci, celou tu scénu oslabí. Ten polibek naznačuje, že nemusíme jeden druhého vykořisťovat, bít a zabíjet. Ukazuje, že se můžeme jeden druhého dotknout. Nemělo by to být nic velkého, ale je.“

Dave zadržel dech. Popravdě si nebyl jistý, že polibek zabrání mnoha nepokojům. Chtěl ho tam nechat jen proto, že symbolizuje dobré proti špatnému. Ale myslel si, že tento argument možná Whartona přesvědčí.

„Dave má pravdu, tati,“ ozvala se Caroline. „Vážně bys to měl udělat.“

„Jo,“ přidal se Edward.

Whartonem názory jeho dětí moc nepohnuly, ale Davea poněkud překvapilo, že se obrátil k manželce a zeptal se jí: „Co si o tom myslíš, má milá?“

„Neradila bych ti nic, co by poškodilo společnost,“ odpověděla. „To ty víš. Ale já si myslím, že by z toho mohl National Soap dokonce získat. Kdyby tě kritizovali, řekni jim, žes to udělal kvůli Martinu Lutheru Kingovi. Mohl bys skončit jako hrdina.“

„Je sedm pětačtyřicet, pane Whartone,“ upozornil Dave. „Charlie Lacklow čeká u telefonu. Jestli mu v příštích pěti minutách zavoláte, bude mít čas přehodit pásky. Rozhodnutí je na vás.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Wharton se na chvíli zamyslel. Pak vstal. „Zatraceně, možná máte pravdu,“ řekl.

Vyšel do haly.

Všichni slyšeli, jak vytáčí číslo. Dave se kousl do rtu. „Pana Lacklowa, prosím… Zdravím, Charlie… Ano, je tady, jí s námi moučník… Dlouze jsme o tom rozmlouvali a já teď volám, abych vás požádal, abyste ten polibek do té show zase vrátili… Ano, tak jsem to řekl. Díky, Charlie. Dobrou noc.“

Dave uslyšel, jak telefon zapadá do vidlice, a dopřál si příjemný pocit triumfu.

Pan Wharton se vrátil do pokoje. „No a je to,“ oznámil.

„Děkuju vám, pane Whartone,“ řekl Dave.

„Ten polibek měl velkou publicitu, a skoro vždycky dobrou,“ informoval Dave Evii při úterním obědě v Polo Lounge.

„Takže National Soap to přineslo prospěch?“

„Aspoň to mi můj nový přítel pan Wharton řekl. Prodeje Pěny stouply, a ne že klesly.“

„A show?“

„Taky úspěch. Už si objednali celou řadu.“

„A všechno jen proto, žes udělal správnou věc.“

„Moje sólová kariéra má senzační začátek. To není špatný pro kluka, co propadl u všech zkoušek.“

K jejich stolu si přisedl Charlie Lacklow. „Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl neupřímně. „Dělal jsem s National Soap společnou tiskovou zprávu. Trochu pozdě, tři dny po show, ale oni chtějí využít dobré publicity.“ Podal Daveovi dva listy papíru.

„Smím se kouknout?“ požádala Evie. Věděla, že Daveovi dělá čtení potíže. Předal jí papíry. „Dave!“ zvolala po chvíli. „Oni tě nutí, abys řekl: ‚Rád bych složil poklonu generálnímu řediteli National Soap panu Albertu Whartonovi za jeho odvahu a vizi, s níž trval na tom, aby se show vysílala včetně kontroverzního polibku.‘ Ti mají ale nervy!“

Dave si od ní zase papíry vzal. Charlie mu podal propisku.

Dave napsal nahoru „OK“, pak papír podepsal a podal ho Charliemu. Evie z toho byla na mrtvici. „To je skandál!“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Dave. „To je showbyznys.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

V den, kdy Dimku konečně rozvedli, konala se porada asistentů nejvyšších kremelských pohlavárů ke krizi v Československu. Dimka byl radostí bez sebe. Toužil se oženit s Natalijí, a teď je jedna z hlavních překážek odstraněna. Nemohl se dočkat, až jí tu novinu sdělí, jenže když vešel do síně Niny Onilovy, už tu sedělo několik asistentů, a tak bude muset počkat.

Když potom vešla, kudrnaté vlasy jí kouzelně rámovaly obličej a Dimka ji obdařil širokým úsměvem. Nechápala, proč se tváří tak šťastně, ale také se na něj radostně usmála.

Dimka byl skoro stejně šťastný i kvůli Československu. Z nového pražského vůdce Alexandra Dubčeka se vyklubal reformátor, který odpovídal Dimkovu vlastnímu přesvědčení. Poprvé od chvíle, co Dimka pracoval v Kremlu, oznámil některý ze sovětských satelitů, že jeho představa komunismu nemusí být nutně totožná se sovětským modelem. Dne 3. dubna zveřejnil Akční program, který zahrnoval svobodu projevu, právo vycestovat na Západ, konec svévolného zatýkání a větší nezávislost průmyslových podniků.

A jestli to funguje v Československu, mohlo by to fungovat i v Sovětském svazu.

Dimka si vždycky myslel, že komunismus lze reformovat – na rozdíl od své sestry a disidentů, kteří věřili, že by měl být zrušen.

Schůze začala a Jevgenij Filipov předložil zprávu KGB, že se buržoazní živly v Československu pokoušejí o kontrarevoluční vystoupení.

Dimka si zhluboka povzdechl. Tohle je pro Kreml pod Brežněvem typické. Pokud se lidé vzepřeli svým čelným představitelům, nikdy se jich nikdo nezeptal, zda mají legitimní důvody, ale vždycky se hledaly – nebo vymýšlely – nepřátelské motivy.

Dimka zareagoval opovržlivě. „Pochybuju, že by v Československu zůstalo moc buržoazních živlů, po dvaceti letech komunismu,“ namítl.

Filipov vytáhl jako důkaz dva papíry. Jeden byl dopis Simona Wiesenthala, ředitele Židovského dokumentačního střediska ve Vídni, chválící práci sionistických kolegů v Praze. Druhý byl leták tištěný v Československu, v němž se volá po tom, aby se Ukrajina odtrhla od Sovětského svazu.

Natalija Smotrovová, sedící naproti, se ušklíbla. „Tyhle dokumenty jsou tak evidentní podvrh, že je to k smíchu! Je naprosto nevěrohodné, že by Simon Wiesenthal mohl organizovat nějakou kontrarevoluci v Praze. KGB se snad zmůže na něco lepšího, ne?“

„Z Dubčeka se vyklubal proradný zrádce!“ vybuchl vztekle Filipov.

Na tom bylo zrnko pravdy. Poté co se předchozí český vůdce stal nepopulárním, Brežněv schválil na jeho místo Dubčeka, protože se zdál nevýrazný a spolehlivý. Jeho radikalismus představoval pro konzervativce v Kremlu ošklivý šok.

Filipov pokračoval. „Dubček dovolil novinám, aby zaútočily na komunistické vedení!“ rozhorlil se.

Tady se Filipov ocitl na nejisté půdě. Dubčekův předchůdce Novotný byl darebák. „Nově uvolněné noviny odhalily,“ připomněl nyní Dimka, „že Novotný užíval vládní dovozní licence na nákup vozů Jaguar, které potom s obrovským ziskem prodal stranickým kolegům. Soudruhu Filipove, ty opravdu chceš chránit takovéhle lidi?“ zeptal se, jako když tomu nemůže uvěřit.

„Já chci, aby se komunistické země spravovaly disciplinovaně a nekompromisně,“ odpověděl Filipov. „Podvratné noviny začnou brzy volat po západní takzvané demokracii, kdy politické strany reprezentující konkurenční buržoazní frakce vytvoří iluzi volby, ale spojí se, aby potlačovaly dělnickou třídu.“

„Tohle nechce nikdo,“ řekla Natalija. „Ale my si přejeme, aby Československo bylo kulturně vyspělou zemí přitažlivou pro západní turisty. Jestliže tvrdě zasáhneme a cestovní ruch opadne, bude Sovětský svaz nucen vydávat ještě víc peněz, aby podpořil českou ekonomiku.“

Filipov se ušklíbl. „Tohle je názor ministerstva zahraničí?“

„Ministerstvo zahraničí chce jednat s Dubčekem, aby zajistilo, že země zůstane komunistická, a nepřeje si hrubou intervenci, která znepřátelí kapitalistické a stejně tak i komunistické země.“

Nakonec u většiny zúčastněných převážily ekonomické argumenty. Asistenti doporučili politbyru, aby Dubčeka vyslechli i další členové Varšavské smlouvy na příštím zasedání ve východoněmeckých Drážďanech. Dimka v duchu jásal: hrozba čistky ze strany zastánců tvrdé linie byla zažehnána, přinejmenším pro tuto chvíli. Vzrušující český experiment o zreformování komunismu může pokračovat.

Když vyšli ze sálu, Dimka Nataliji oznámil: „Můj rozvod skončil. Už nejsem ženatý s Ninou a je to oficiální.“

Reagovala zdrženlivě. „Fajn,“ přikývla, ale tvářila se úzkostlivě.

Dimka už žil odděleně od Niny a Grigora celý rok. Měl vlastní byteček, kde si s Natalijí jednou či dvakrát týdně ukradli pár společných hodin. Ani jednoho z nich to neuspokojovalo. „Chci si tě vzít,“ dodal.

„Já chci totéž.“

„Promluvíš s Nikem?“

„Ano.“

„Dnes večer?“

„Brzy.“

„Čeho se bojíš?“

„Nebojím se o sebe,“ upřesnila. „Je mi jedno, co mi udělá.“ Dimka sebou trhl, protože si vzpomněl na její roztržený ret. „Dělám si starosti kvůli tobě,“ pokračovala. „Vzpomeň si na toho chlapíka s magnetofonem.“

Dimka si vzpomněl. Šmelinář, který před časem Nataliji podvedl, dostal takovou nakládačku, že skončil v nemocnici. Natalija si z toho vyvodila, že kdyby požádala Nika o rozvod, mohlo by se totéž stát Dimkovi.

Dimka tomu nevěřil. „Já nejsem žádný kriminálník z podsvětí, jsem pravá ruka předsedy vlády. Nik mi nemůže ublížit.“ Byl si tím jist na devětadevadesát procent.

„Já nevím,“ hlesla Natalija nešťastně. „Nik má taky vlivné kontakty.“

Dimka ztišil hlas. „Spíš s ním ještě?“

„Ne často. Má jiná děvčata.“

„Líbí se ti to?“

„Ne!“

„A jemu?“

„Moc ne.“

„Tak v čem je problém?“

„V jeho hrdosti. Bude mít vztek, když si bude myslet, že dávám přednost jinému muži.“

„Z jeho vzteku strach nemám.“

„Já ano. Ale promluvím s ním. Slibuju.“

„Díky.“ Dimkův hlas přešel do šepotu. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

Dimka se vrátil do své kanceláře a podal stručnou zprávu z porady asistentů svému šéfovi Alexeji Kosyginovi.

„Ani já KGB nevěřím,“ přiznal Kosygin. „Andropov chce potlačit Dubčekovy reformy a vyrábí si důkazy na podporu svého postupu.“ Jurij Andropov byl nyní novou hlavou KGB a fanatickým zastáncem tvrdé linie. „Potřebuju ale spolehlivé zpravodajské informace z Československa,“ pokračoval Kosygin. „Jestli se KGB nedá věřit, na koho se můžu obrátit?“

„Pošlete tam mou sestru,“ navrhl Dimka. „Je novinářka, pracuje pro TASS. V době kubánské krize zasílala Chruščovovi vynikající tajné zprávy z Havany prostřednictvím telegrafní služby Rudé armády. Může pro vás totéž udělat z Prahy.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Kosygin. „Zařiďte to, ano?“

Příští den Dimka Nataliji neviděl, ale den poté zatelefonovala, zrovna když v sedm odcházel z kanceláře.

„Mluvila jsi s Nikem?“ zeptal se.

„Ještě ne.“ Dřív než Dimka stihl vyjádřit své zklamání, pokračovala: „Ale stalo se něco jiného. Přišel za ním Filipov.“

„Filipov?“ Dimku to udivilo. „Co má pracovník ministerstva obrany společného s tvým manželem?“

„Nějakou lumpárnu. Myslím, že řekl Nikovi o nás dvou.“

„Proč by to dělal? Vím, že se na schůzi vždycky chytneme, ale přesto…“

„Něco jsem ti neřekla. Filipov se mě pokoušel sbalit.“

„Ten blbec. Kdy?“

„Před dvěma měsíci, v baru u řeky. Tys byl pryč s Kosyginem.“

„To je neuvěřitelné. To si myslel, že s ním půjdeš do postele jen proto, že jsem vypadl z města?“

„Něco takového. Bylo to trapné. Řekla jsem mu, že s ním spát nebudu, i kdyby byl poslední muž v Moskvě. Nejspíš jsem měla být milejší.“

„Ty si myslíš, že mluvil s Nikem, aby se pomstil?“

„Jsem si tím jistá.“

„Co na to řekl Nik?“

„Nic. To mi právě dělá starosti. Kéž by mi zase rozbil pusu.“

„Tohle neříkej.“

„Bojím se o tebe.“

„Já budu v pořádku, bez obav.“

„Buď opatrný.“

„Budu.“

„Nechoď domů pěšky, jeď autem.“

„Vždycky jezdím.“

Rozloučili se a zavěsili. Dimka si oblékl těžký kabát a kožešinovou čepici a odešel z budovy. Moskvič 408 parkoval na kremelském parkovišti, takže tam byl v bezpečí. Cestou domů mu vrtalo hlavou, jestli bude mít Nik tolik kuráže, aby to do něj napálil svým vozem, ale nic se nestalo.

Dojel ke svému domu a zaparkoval na ulici u vedlejšího bloku. Teď nastal nejzranitelnější okamžik. Musí přejít od vozu k domovním dveřím pod pouličními lampami. Jestli mají v úmyslu ho zmlátit, mohli by to udělat tady.

V dohledu nebyl nikdo, ale mohou se skrývat.

Samotný Nik by ten útok nevedl, předpokládal Dimka. Poslal by některé ze svých grázlů. Dimka uvažoval kolik. Měl by se s nimi prát? Proti dvěma by šanci mít mohl: není žádné párátko. Pokud by byli tři nebo víc, mohl by si klidně lehnout a přijmout to.

Vystoupil z auta a zamkl ho.

Pustil se po chodníku. Nevyrazí z té zaparkované dodávky? Nevyjdou zpoza rohu vedlejší budovy? Nebudou číhat ve vchodu domu?

Došel k domovním dveřím a zapadl dovnitř. Možná budou v hale.

Na výtah musel čekat dlouho.

Když přijel a dveře se zavřely, napadlo ho, jestli nebudou v bytě.

Odemkl dveře. Bylo tu ticho a klid. Nakoukl do ložnice, do obýváku, do kuchyně i koupelny.

Nikdo nikde.

Zavřel dveře na zástrčku.

Dva týdny chodil Dimka se strachem, že na něj může někdo kdykoli zaútočit. Nakonec dospěl k závěru, že k žádnému napadení nedojde. Třeba je Nikovi jedno, že jeho manželka má vztah; nebo je třeba dost moudrý na to, aby si nedělal nepřítele z někoho, kdo pracuje v Kremlu. Ať tak či onak, Dimka se začal cítit bezpečněji.

Stále ještě se podivoval nevraživosti Jevgenije Filipova. Jak mohlo toho člověka vůbec překvapit, že ho Natalija odmítla? Byl nudný a konzervativní, vypadal ordinérně a špatně se oblékal: čím si představoval, že může zaujmout půvabnou ženu, která už má milence i manžela? Bylo však jasné, že Natalija hluboce ranila Filipovovy city. Avšak zdá se, že jeho pomsta nefunguje.

Dimka měl však v hlavě především české reformní hnutí, kterému se nyní říkalo Pražské jaro. Způsobilo v Kremlu nejprudší rozkol od kubánské krize. Dimkův šéf, sovětský premiér Alexej Kosygin, stál v čele optimistů, kteří doufali, že Češi najdou cestu z bažiny nevýkonnosti a plýtvání, tak typickými pro komunistickou ekonomiku. Z taktických důvodů tlumili své nadšení a navrhovali Dubčekovy kroky pozorně sledovat, ale konfrontaci se pokud možno vyhnout. Nicméně konzervativce, jako byl Filipovův šéf, ministr obrany Andrej Grečko, a šéf KGB Andropov, Praha zneklidňovala. Obávali se, že radikální myšlenky podkopou jejich pravomoci, nakazí další země a rozvrátí vojenský pakt, Varšavskou smlouvu. Chtěli do Československa vyslat tanky, sesadit Dubčeka a nastolit tvrdý komunistický režim otrocky loajální k Moskvě.

Nevyšší šéf Leonid Brežněv takticky vyčkával, jak bylo jeho zvykem, až se vynoří konsenzus.

Vrcholní představitelé Kremlu, třebaže patřili mezi nejmocnější lidi na světě, měli strach, aby nevystoupili z řady. Marxismus-leninismus odpovídal na všechny otázky, takže konečné rozhodnutí bude neomylně správné. Každý, kdo zastával odlišné stanovisko, byl tudíž obviněn, že se odtrhl od ortodoxního myšlení. Dimku občas napadlo, jestli je to ve Vatikánu až takhle špatné.

Jelikož nikdo nechtěl vyjádřit svůj názor veřejně jako první, museli jejich asistenti probrat situaci neformálně dřív, než se sejde politbyro.

„Nejde jen o Dubčekovy revizionistické představy o svobodě tisku,“ obrátil se jednou odpoledne Jevgenij Filipov na Dimku na široké chodbě před zasedací síní prezidia. „On je Slovák a chce poskytnout víc práv utiskované menšině, ze které pochází. Představ si, kdyby se tahle myšlenka začala šířit například po Ukrajině a Bělorusku.“

Filipov vypadal jako vždy deset let za módou. Dnes téměř každý nosil delší vlasy, jenže on měl pořád vojenský sestřih. Dimka se pokusil na chvíli zapomenout, že je to podlý prevít a potížista. „Tohle nebezpečí je nepatrné,“ namítl Dimka. „Sovětskému svazu bezprostředně nic nehrozí – určitě nic, co by ospravedlnilo neobratnou vojenskou intervenci.“

„Dubček oslabil KGB. Vypověděl z Prahy několik agentů a dal souhlas k vyšetřování smrti někdejšího ministra zahraničí Jana Masaryka.“

„Je KGB oprávněna vraždit ministry spřátelených vlád?“ zeptal se Dimka. „Tohle poselství chcete vyslat do Maďarska a východního Německa? To by z KGB dělalo něco ještě horšího, než je CIA. Američani aspoň vraždí jen lidi v znepřátelených zemích, jako je Kuba.“

Filipov se začínal vztekat. „Co můžeme získat tím, že povolíme takovou nerozumnost v Praze?“

„Jestli vpadneme do Československa, dojde k ochlazení diplomatických poměrů – to přece víte.“

„No a co?“

„Poškodí to naše vztahy se Západem. Pokoušíme se uvolnit napětí se Spojenými státy, abychom nemuseli utrácet tolik na vojenské výdaje. Celá naše snaha by mohla vyjít naprázdno. Ta invaze by mohla dokonce pomoct Richardu Nixonovi ke zvolení prezidentem – a on by mohl zvýšit výdaje na americkou obranu. Pomysli, co by nás to mohlo stát!“

Filipov se ho snažil přerušit, ale Dimka to nebral v úvahu. „Invaze by navíc znamenala šok pro třetí svět. Snažíme se posílit vazby s nezúčastněnými zeměmi s ohledem na rivalitu z Číny, která nás chce nahradit ve funkci vedoucí síly globálního komunismu. Proto na listopad chystáme světovou komunistickou konferenci. Jestli vtrhneme do Československa, mohla by se tahle konference stát ponižující prohrou.“

Filipov se zaškaredil. „Takže vy byste klidně nechali Dubčeka, ať si dělá, co chce?“

„Naopak.“ Dimka nyní odhalil návrh, který preferuje jeho šéf. „Kosygin pojede do Prahy a vyjedná kompromis – nevojenské řešení.“

Teď vyložil karty na stůl Filipov. „Ministerstvo obrany tento plán v politbyru podpoří – pod podmínkou, že okamžitě začneme s přípravami na invazi, pokud vyjednávání selže.“

„Dohodnuto,“ přikývl Dimka, který si byl jistý, že armáda takové přípravy provede tak jako tak.

Když učinili toto rozhodnutí, zamířili každý opačným směrem. Dimka se vrátil do své kanceláře, právě když jeho sekretářka Věra Pletnerová zvedala telefon. Viděl, jak její tvář dostala náhle barvu papíru v psacím stroji. „Stalo se něco?“ zeptal se.

Podala mu sluchátko. „Vaše bývalá žena,“ odpověděla.

Dimka potlačil zaúpění, vzal si od ní telefon a promluvil: „Copak je, Nino?“

„Okamžitě sem přijeď!“ vykřikla. „Gríša je pryč!“

Dimkovi se zdálo, že se mu zastavilo srdce. Grigorovi, kterému říkali Gríša, nebylo ani pět a ještě nezačal chodit do školy. „Co tím myslíš, že je pryč?“

„Nemůžu ho najít, zmizel, dívala jsem se všude!“

Dimka pocítil bolest v hrudi. Urputně se snažil zachovat klid. „Kdy a kde jsi ho viděla naposled?“

„Šel nahoru za tvojí matkou, nechávám ho tam chodit samotného – dělám to tak vždycky, jsou to jen tři patra výtahem.“

„Kdy to bylo?“

„Už to bude skoro hodina – musíš přijít!“

„Jedu tam. Zavolej policii.“

„Pojď rychle!“

„Zavolej policii, ano?“

„Dobře.“

Dimka položil telefon a odešel z kanceláře. Z budovy vyběhl. Nezastavoval se, aby si oblékl kabát, přesto studený moskevský vzduch skoro nezaznamenal. Skočil do moskviče, zařadil jedničku a vyrazil z parkoviště. I když sešlápl plyn až k podlaze, malý vůz nejel nijak rychle.

Nina stále obývala byt ve vládním domě, kde spolu dřív žili, vzdálený asi kilometr od Kremlu. Dimka zaparkoval v druhé řadě a vběhl do domu.

V hale byl vrátný z KGB. „Dobré odpoledne, Dmitriji Iljiči,“ pozdravil zdvořile.

„Neviděl jste Gríšu, mého synka?“ zeptal se Dimka.

„Dnes ne.“

„On zmizel – nemohl vyjít ven?“

„Ne od chvíle, co jsem se v jednu vrátil z oběda.“

„Nevešel dnes do domu někdo cizí?“

„Jo, jako vždycky. Mám seznam –“

„Podívám se na něj později. Jestli Gríšu uvidíte, zavolejte ihned do bytu.“

„Ano, samozřejmě.“

„Policie tu bude každou chvíli.“

„Hned je pošlu nahoru.“

Dimka čekal na výtah. Byl lepkavý od potu a tak rozklepaný, že zmáčkl špatné tlačítko a musel čekat, jelikož výtah zastavil v mezipatře. Když vyjel do patra, kde bydlela Nina, jeho bývalá manželka stála na chodbě s Dimkovou matkou Aňou.

Aňa si nutkavě otírala ruce do květované zástěry. „Ke mně do bytu nedorazil,“ říkala. „Vůbec nechápu, co se stalo!“

„Nemohl zabloudit?“ nadhodil Dimka.

„Šel tam už dvacetkrát předtím – cestu zná – ale ano, mohlo ho něco rozptýlit, že pak zamířil na špatné místo,“ odpověděla Nina. „Je mu pět.“

„Vrátný si je jistý, že Gríša budovu neopustil. Musíme tedy jen hledat. Zaklepeme na dveře každého bytu. Ne, moment, většina obyvatel má telefon. Jdu dolů a obvolám je z vrátnice.“

„Možná v žádném bytě nebude,“ domnívala se Aňa.

„Vy dvě prohledejte všechny chodby a schodiště, i úklidovou skříň.“

„Tak jo,“ souhlasila Aňa. „Vyjedeme do nejvyššího patra a budeme scházet dolů.“

Nastoupily do výtahu a Dimka seběhl dolů po schodech. V hale informoval vrátného o situaci a začal obvolávat jednotlivé byty. Nevěděl jistě, kolik jich v budově je, snad stovka? „Ztratil se malý kluk, neviděli jste ho?“ opakoval pokaždé, když někdo telefon zvedl. Jakmile uslyšel „Ne“, zavěsil a vytočil číslo dalšího bytu. Poznamenal si byty, kde telefon nikdo nezvedl.

Obvolal čtyři patra bez záblesku naděje, když dorazila policie, tlustý důstojník a mladý pochůzkář. Byli k zbláznění rozvážní. „My se tu porozhlédneme,“ řekl důstojník. „Tuhle budovu známe.“

„Je vás zapotřebí víc než dva, abyste to pořádně prohledali!“ namítl Dimka.

„Jestli to bude nutné, pošleme pro posily,“ odpověděl policista.

Dimka nechtěl ztrácet čas tím, že se s nimi bude dohadovat. Vrátil se k telefonu, ale začínal si myslet, že největší naději na nalezení Gríši má Nina s Aňou. Jestli chlapeček zabloudil k jinému bytu, určitě by už touto dobou jeho obyvatel zavolal vrátnému. Ztracený Gríša možná chodí po schodišti nahoru a dolů. Dimkovi bylo do pláče, když pomyslel, jak bude vystrašený.

Poté co telefonoval dalších deset minut, dva policisti vyšli po schodech ze suterénu a mezi sebou vedli Gríšu, který se držel důstojníka.

Dimka pustil telefon a běžel k němu.

„Nemohl jsem otevřít dveře a plakal jsem!“ oznámil mu Gríša.

Dimka ho zvedl, objímal ho a bojoval se slzami úlevy.

„Co se stalo, Gríšo?“ zeptal se po chvíli.

„Policajti mě našli,“ odpověděl Gríša.

Pod schody se objevily Nina s Aňou; rozběhly se, úplně bez sebe, jak se jim ulevilo. Nina vytrhla Gríšu Dimkovi a přitiskla si chlapce k prsům.

Dimka se obrátil k policistovi. „Kde jste ho našli?“

Muž vypadal, že je sám se sebou spokojený. „Dole ve sklepě, ve skladišti. Dveře nebyly zamčené, jenže on nedosáhl na kliku. Měl strach, ale jinak se zdá, že se mu nic nestalo.“

Dimka se obrátil k chlapci. „Pověz mi, Gríšo, proč jsi šel dolů do suterénu?“

„Ten pán říkal, že je tam štěně – ale já jsem žádný štěně nenašel!“

„Ten pán?“

„Ano.“

„Byl to někdo, koho znáš?“

Gríša zavrtěl hlavou.

Důstojník si nasadil čepici a měl se k odchodu. „Takže konec dobrý, všechno dobré.“

„Ještě okamžik,“ zastavil ho Dimka. „Slyšel jste syna. Nějaký muž ho vylákal dolů řečmi o štěněti.“

„Ano, říkal mi to. Ale pokud vidím, zřejmě nebyl spáchán žádný trestný čin.“

„To dítě bylo odvedeno násilím!“

„Je těžké poznat, co přesně se stalo, zvlášť když informace pochází od takhle malého kloučka.“

„To není vůbec těžké. Nějaký člověk nalákal malého dolů do sklepa a tam ho nechal.“

„Ale jaký by to mělo smysl?“

„Poslyšte, já jsem vám vděčný, že jste ho našli, ale nemyslíte si, že to celé berete na lehkou váhu?“

„Děti se ztrácej den co den.“

Dimka pojal podezření. „Jak jste věděli, kde ho máte hledat?“

„Šťastný odhad. Jak říkám, my tuhle budovu známe.“

Dimka se rozhodl, že své podezření nevysloví nahlas, protože je ještě hodně rozrušený. Odvrátil se od policisty a znovu promluvil ke Gríšovi. „Řekl ti ten pán, jak se jmenuje?“

„Řekl,“ přisvědčil Gríša. „Jmenuje se Nik.“

Příští den ráno si Dimka poslal pro složku, kterou KGB vedla na Nika Smotrova.

Zuřil. Chtěl popadnout pistoli a Nika zabít. Musel se nabádat, aby zachoval klid.

Pro Nika by nebylo těžké dostat se včera přes vrátnici. Mohl předstírat, že má někomu něco doručit, vstoupit těsně za některými z obyvatel domu, aby to vypadalo, že k nim patří, nebo jen zamávat komunistickou legitimací. Pro Dimku bylo o něco těžší přijít na to, jak Nik věděl, že Gríša půjde sám z jedné části budovy do druhé, ale po zvážení okolností usoudil, že Nik si nejspíš dům obhlédl už pár dní předtím. Možná si popovídal s několika sousedy, sestavil si chlapečkův denní program a zvolil nejlepší příležitost. Pravděpodobně také uplatil ty místní policisty. Jeho cílem bylo vyděsit Dimku k smrti.

To se mu povedlo.

Ale bude toho litovat.

Alexej Kosygin se jako předseda Rady ministrů mohl teoreticky podívat do kterékoli složky. V praxi ovšem o tom, co Kosygin může a co nemůže vidět, rozhodoval šéf KGB Jurij Andropov. Dimka si však byl jistý, že Nikovy aktivity, ač kriminálního charakteru, nemají žádný politický rozměr, takže neexistuje důvod, aby mu jeho složku odmítli vydat. A taky mu hned odpoledne přistála na psacím stole.

Byla objemná.

Jak Dimka předpokládal, Nik obchodoval na černém trhu. Podobně jako většina takových lidí byl oportunista. Kupoval a prodával, co se mu namanulo: květované košile, drahé parfémy, elektrické kytary, luxusní dámské prádlo, skotskou whisky – jakékoli nelegálně dovezené přepychové zboží, které se v Sovětském svazu shánělo jen s obtížemi. Dimka si pozorně prošel zprávy a hledal něco, co by mohl použít, aby Nika zničil.

KGB se zabývala hodně fámami, jenže Dimka potřeboval něco určitého. Mohl zajít na policii, ohlásit, co je ve složce KGB, a požádat o prošetření. Jenže Nik policii určitě uplácí – jinak by mu jeho trestná činnost tak dlouho neprocházela. A jeho ochránci by přirozeně chtěli, aby uplácení pokračovalo. Takže by se postarali, aby šlo vyšetřování do ztracena.

Složka obsahovala spoustu materiálu z Nikova osobního života. Měl milenku a několik přítelkyň, včetně jedné, s níž kouřil marihuanu. Dimka přemýšlel, kolik toho Natalija o jeho děvčatech asi ví. Nik se stýkal se svými obchodními společníky ponejvíc odpoledne v baru Madrid poblíž centrálního trhu. Měl hezkou manželku, která –

Vyděšený Dimka si přečetl, že Nikova manželka má dlouhodobý poměr s Dmitrijem Iljičem „Dimkou“ Dvorkinem, asistentem předsedy Rady ministrů Kosygina.

Vidět tam vlastní jméno, to byl hrozný pocit. Zdálo se, že soukromé není nic.

Aspoň že tu nebyly žádné obrázky ani nahrávky.

Byla tu však fotografie Nika, kterého Dimka ještě nikdy nespatřil. Byl to pohledný muž s okouzlujícím úsměvem. Na sobě měl sako s epoletami, velmi módní kousek. Podle záznamu měřil sto osmdesát centimetrů a měl atletickou postavu.

Dimka dostal chuť rozmlátit ho na kaši.

Vytěsnil z hlavy myšlenky na pomstu a četl dál.

Brzy narazil na zlatou žílu.

Nik nakupoval televize od Rudé armády.

Sovětské ozbrojené síly měly obrovský rozpočet, který se nikdo neodvážil zpochybnit ze strachu, že bude pokládán za nevlasteneckého. Část peněz se utratila za vybavení špičkové technologické úrovně pořizované ze Západu. Rudá armáda nakupovala každý rok zejména stovky drahých televizorů. Dávali přednost západoberlínské značce Franck, jejíž televizory měly obraz nejvyšší kvality a vynikající zvuk. Podle záznamů ve složce armáda většinu z těchto televizorů nepotřebovala. Objednávala si je malá skupinka důstojníků na středním stupni velení, kteří byli ve složce uvedeni jmenovitě. Tito důstojníci pak prohlásili televize za zastaralé a odprodali je levně Nikovi, který je pak dál prodával za obrovské částky na černém trhu; o zisk se dělili.

Většina Nikových prodejů byla bezvýznamná, ovšem tento podfuk mu léta vynášel velké peníze.

Neexistoval žádný důkaz, že je toto tvrzení pravdivé, ale Dimkovi to dávalo dokonalý smysl. KGB věc oznámila armádě, jenže jejich vyšetřování nic neodhalilo. Dimka si domyslel, že vyšetřovatel byl s největší pravděpodobností zahrnut do obchodu.

Zatelefonoval Nataliji do kanceláře. „Rychlá otázka,“ řekl. „Jakou značku má vaše televize doma?“

„Franck,“ odpověděla okamžitě. „Je bezvadná. Můžu ti ji sehnat, jestli chceš.“

„Ne, díky.“

„Proč se ptáš?“

„Vysvětlím ti to později.“ Dimka zavěsil.

Podíval se na hodinky. Bylo pět. Vyšel z Kremlu a zamířil do ulice Sadovaja-Samotečnaja.

Musí Nika postrašit. Nebude to snadné, ale udělat to musí. Nik musí pochopit, že nesmí nikdy, absolutně nikdy hrozit Dimkově rodině.

Zaparkoval moskvič, ale hned nevystoupil. Přivolal si v duchu rozpoložení, v jakém se nacházel během kubánské raketové akce, kdy musel úkol utajit za každou cenu. Bez zaváhání tehdy zruinoval kariéru některých lidí a zničil jim život, protože bylo nutné úkol splnit. Teď hodlá zničit Nika.

Zamkl auto a zamířil k baru Madrid.

Strčil do dveří a vešel dovnitř. Zůstal klidně stát a rozhlížel se. Bar byl moderní a prostý – studený, umělohmotný a nedostatečně vyhřátý elektrickým krbem; na stěnách visely fotografie tanečníků flamenka. Hrstka hostů na něj se zájmem civěla. Vypadali jako bezvýznamní šejdíři. Žádný z nich nepřipomínal podobiznu Nika ze složky.

Na opačném konci místnosti byl v rohu bar a vedle něj dveře označené „Soukromé“.

Dimka prošel rázně přes místnost, jako by mu to tu patřilo. Aniž se zastavil, oslovil muže za barem. „Nik je vzadu?“

Barman vypadal, jako by hodlal Dimku požádat, aby nikam dál nechodil a počkal, ale pak se mu znovu podíval do očí a rozmyslel si to. „Ano,“ přisvědčil.

Dimka strčil do dveří a ty se otevřely.

V malé zadní místnosti hráli čtyři muži karty. Na stole ležela hromada peněz. Po jedné straně seděly na pohovce dvě mladé, silně nalíčené ženy v koktejlových šatech, kouřily dlouhé americké cigarety a tvářily se znuděně.

Nika poznal Dimka okamžitě. Jeho tvář byla stejně pohledná jako na fotografii, ale kamera nezachytila jeho tvrdý výraz. Nik vzhlédl a vyštěkl: „Tohle je soukromý salonek. Vypadněte.“

„Mám pro vás vzkaz,“ řekl Dimka.

Nik odložil karty na stůl lícem dolů a opřel se dozadu. „Kdo sakra jste?“

„Stane se něco ošklivého.“

Dva z hráčů vstali a otočili se čelem k Dimkovi. Jeden sáhl do kapsy saka. Dimka si pomyslel, že možná vytáhne zbraň. Nik však zvedl výstražně ruku; muž zaváhal.

Nik nespouštěl oči z Dimky. „O čem to mluvíte?“

„Až se ta ošklivá věc stane, zeptáte se, kvůli komu se to děje.“

„A vy mi to řeknete?“

„Já vám to řeknu hned teď. Je to Dmitrij Iljič Dvorkin. On je příčina vašich problémů.“

„Já žádné problémy nemám, kreténe.“

„Neměl jste, až do včerejška. Pak jste udělal chybu – kreténe.“

Muži kolem Nika strnuli, ale on zůstal klidný. „Včera?“ Oči se mu zúžily. „Ty seš ten hajzl, co s ním chrápe?“

„Až budete v takovém průšvihu, že si nebudete vědět rady, vzpomeňte si na moje jméno.“

„Ty seš Dimka!“

„Ještě se uvidíme,“ řekl Dimka, pomalu se otočil a volným krokem vyšel z místnosti.

Když procházel barem, všechny oči se na něj upíraly. On hleděl přímo před sebe a očekával, že bude mít každou chvíli kulku v zádech.

Došel ke dveřím a pokračoval ven.

Pousmál se. Prošlo mi to, pomyslel si.

Teď musí dostát své hrozbě.

Jel asi deset kilometrů z městského centra na letiště Chodinka a zaparkoval u velitelství zpravodajské služby Rudé armády. Stará budova byl bizarní kus stalinské architektury, devítipatrová věž obklopená kolem dokola dvoupatrovými budovami. Centrála se rozrostla do nedaleké novější patnáctipatrové budovy: výzvědné organizace se nikdy nezmenšují.

Dimka se složkou KGB v ruce vešel do staré budovy a ptal se po generálu Voloďovi Peškovovi.

„Máte s ním schůzku?“ ověřoval si strážný.

Dimka zvýšil hlas. „Nestarej se, chlapče. Jen zavolej generálovu sekretářku a řekni, že jsem tady.“

Po přívalu horlivé činnosti – jen málokdo se tu zastavil bez předvolání – navedli Dimku přes detektor kovů k výtahu, který ho vyvezl ke kanceláři v nejvyšším patře.

Byla to nejvyšší budova v okolí a poskytovala krásný výhled na moskevské střechy. Voloďa Dimku přivítal a nabídl mu čaj. Dimka měl strýce odjakživa rád. Voloďovi bylo teď kolem pětapadesáti a měl stříbřitě šedé vlasy. Navzdory přísnému pohledu modrých očí to byl reformátor – což bylo mezi většinou konzervativní armádou neobvyklé. Jenže on kdysi navštívil Ameriku.

„Copak máš na srdci?“ zeptal se Voloďa. „Tváříš se, jako bys chtěl někoho zabít.“

„Mám problém,“ odpověděl Dimka. „Udělal jsem si nepřítele.“

„Nic neobvyklého v kruzích, kde pracuješ.“

„Tohle nemá s politikou nic společného. Nik Smotrov je gangster.“

„Jak to, že ses dostal do konfliktu s někým takovým?“

„Spím s jeho manželkou.“

Voloďa se zatvářil nesouhlasně. „A on ti vyhrožuje.“

Voloďa nebyl Zoje patrně nikdy nevěrný; jeho manželka, vědecká pracovnice, vynikala stejně krásou jako brilantním mozkem. To však znamenalo, že měl pro Dimku pramalé pochopení. Možná by to Voloďa cítil jinak, kdyby byl tak hloupý, aby se oženil s někým podobným Nině.

„Nik unesl Gríšu,“ řekl Dimka.

Voloďa se na židli napřímil. „Cože? Kdy?“

„Včera. Dostali jsme ho zpátky. Byl jenom zavřený ve sklepě ve vládním domě. Ale bylo to varování.“

„Musíš to s tou ženou skončit!“

Dimka to nechal bez odpovědi. „Já jsem za tebou přišel kvůli něčemu konkrétnímu, strýčku. Existuje způsob, jak bys mi mohl pomoct a zároveň bys prokázal dobrou službu armádě.“

„Pokračuj.“

„Nik stojí za podvodem, kvůli kterému přichází armáda každý rok o miliony.“ Dimka mu vysvětlil záležitost s televizory. Když domluvil, položil složku Voloďovi na stůl. „Všechno je to tady – včetně jmen důstojníků, kteří to celé organizují.“

Voloďa si složku nevzal. „Nejsem policista. Já toho Nika sebrat nemůžu. A jestli uplácí policejní důstojníky, s tím toho taky moc nesvedu.“

„Ale můžeš dát zavřít armádní důstojníky, kteří jsou do toho zapleteni.“

„To ano. Do čtyřiadvaceti hodin budou všichni ve vojenských věznicích.“

„A můžeš zarazit celé to podnikání.“

„Velmi rychle.“

A pak bude Nik zničený, pomyslel si Dimka. „Děkuju ti, strýčku,“ řekl. „Moc mi pomůžeš.“

Dimka si doma balil na cestu do Československa, když za ním přišel Nik.

Politbyro schválilo Kosyginův plán. Dimka s ním odlétá do Prahy, aby vyjednávali o řešení krize bez vojenského zásahu. Naleznou cestu, jak dovolit, aby proces liberalizace pokračoval, a zároveň znovu ujistí odpůrce změn, že pro sovětský systém to žádné ohrožení neznamená. Dimka však doufal i v to, že se sovětský systém v dlouhodobém výhledu změní.

V Praze bude v květnu počasí mírné a vlhké. Dimka si zrovna balil pršiplášť, když se ozval zvonek.

V tomto domě žádný vrátný nebyl a neměli tu ani domácí telefon. Domovní dveře byly neustále odemčené a návštěvníci vycházeli nahoru do bytů bez ohlášení. Nebylo to zde tak přepychové jako ve vládním domě, kde v jejich starém bytě bydlela bývalá manželka. Dimku to čas od času štvalo, ale byl rád, že Gríša má blízko babičku.

Dimka otevřel dveře a zděsil se, když uviděl, že v nich stojí manžel jeho milenky.

Nik byl o kousek vyšší než Dimka a víc i vážil, ale Dimka byl připraven, že si to s ním rozdá. Ustoupil kousek a popadl nejbližší těžký předmět, skleněný popelník, aby ho použil jako zbraň.

„To nebude zapotřebí,“ ujistil ho Nik, ale vešel do předsíně a zavřel za sebou dveře.

„Vypadni,“ vyzval ho Dimka. „Jdi hned, než se dostaneš do ještě většího průseru.“ Podařilo se mu, aby to znělo sebevědoměji, než jak se cítil.

Nik se do něj zabodl pohledem, v kterém plála prudká nenávist. „Dokázal jste, že máte pravdu,“ řekl. „Nebojíte se mě. Jste dost mocný, abyste mi udělal ze života peklo. Měl bych se vás bát. Tak jo, je mi to jasné. Bojím se.“

Neznělo to tak.

„Proč jste sem přišel?“ zeptal se Dimka.

„Na tu čubku kašlu. Oženil jsem se s ní, jen abych potěšil mámu, která už je teď mrtvá. Jenže každýho muže se dotkne, když mu někdo leze do zelí. Víte, co myslím.“

„Tak k věci.“

„Moje podnikání je v troskách. Nikdo z armády se mnou nechce mluvit, natož aby mi prodali televizory. Chlapi, co si pořídili čtyřpokojové dači z peněz, co jsem jim vydělal, chodí teď kolem mě na ulici beze slova – tedy ti, co nejsou v base.“

„Neměl jste zastrašovat mého syna.“

„Teď už to vím. Myslel jsem si, že moje manželka roztahuje nohy pro nějakýho malýho aparátčíka. Netušil jsem, že je to zatracenej boss. Podcenil jsem vás.“

„Tak se teď kliďte domů a lízejte si rány.“

„Musím se nějak živit.“

„Zkuste pracovat.“

„Žádné legrácky, prosím. Našel jsem jiný zdroj zápaďáckých televizorů – s armádou to nemá nic společnýho.“

„Proč by mě to mělo zajímat?“

„Můžu znovu vybudovat podnikání, který jste zničil.“

„No a co?“

„Můžu jít dál a sednout si?“

„Nebuďte tak zatraceně pitomej.“

V Nikových očích znovu vzplála zlost a Dimka dostal strach, že zašel příliš daleko, ale oheň uhasl a Nik řekl mírně: „Tak jo, domluvme se takhle. Dám vám deset procent ze zisku.“

„Vy chcete, abych šel do toho podnikání s vámi? Do zločinného podniku? Musíte být cvok.“

„Tak jo. Dvacet procent. A nemusíte dělat nic, jen mě nechat na pokoji.“

„Já vaše peníze nechci, vy blázne. Tohle je Sovětský svaz. Nemůžete si jen tak koupit, cokoli chcete, jako v Americe. Moje styky jsou mnohem cennější, než co byste mi mohl kdy zaplatit.“

„Musí existovat něco, co chcete.“

Až doteď se Dimka s Nikem hádal jen proto, aby ho vyvedl z rovnováhy, ale teď spatřil svou příležitost. „Tak jo,“ přikývl. „Něco přece jen chci.“

„Vyslovte to.“

„Rozveďte se s manželkou.“

„Cože?“

„Chci, abyste se rozvedl.“

„Rozvedl s Natalijí?“

„Rozveďte se s manželkou,“ opakoval Dimka. „Kterému z těch slov máte problém porozumět?“

„Do hajzlu, a to je všechno?“

„Můžete se s ní oženit. Stejně už s ní nic nemám.“

„Když se s ní rozvedete, nechám vás na pokoji. Nejsem policajt a nevedu tažení proti korupci v Sovětském svazu. Mám na práci důležitější věci.“

„Platí.“ Nik otevřel dveře. „Pošlu ji nahoru.“

Dimku to překvapilo. „Ona je tady?“

„Čeká v autě. Nechám spakovat její věci a zítra je sem pošlu. Už ji u sebe nikdy nechci vidět.“

Dimka zvýšil hlas. „Neopovažte se jí ublížit. Jestli bude mít třeba jen modřinu, celá dohoda padá.“

Nik se ve dveřích obrátil a zahrozil prstem. „A ne abyste to porušil. Jestli se mě pokusíte napálit, ustřihnu jí bradavky kuchyňskejma nůžkama.“

Dimka věřil, že by to udělal. Potlačil zděšení. „Vypadněte.“

Nik odešel, aniž za sebou zavřel.

Dimka ztěžka oddechoval, jako kdyby zrovna doběhl. Stál tiše v malé předsíni. Slyšel, jak Nik sbíhá s dusotem ze schodů. Odložil popelník na předsíňový stolek. Prsty měl kluzké od potu a málem popelník upustil.

To, co se právě odehrálo, mu připadalo jako sen. Opravdu stál před chvílí Nik tady v předsíni a souhlasil s rozvodem? Opravdu ho Dimka zastrašil?

Chvilku nato uslyšel na schodech jiné kroky: lehčí, rychlejší, směřující nahoru. Nevyšel z bytu: měl pocit, jako by přimrzl na místě.

Ve dveřích se objevila Natalija. Vrhla se mu do náruče. Zabořil tvář do jejích hustých kudrn. „Jsi tady,“ zašeptal.

„Ano,“ potvrdila. „A už nikdy neodejdu.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Rebeka byla v pokušení být Berndovi nevěrná. Ale nedokázala mu lhát. A tak mu všechno v návalu kajícnosti pověděla.

„Poznala jsem někoho, kdo se mi opravdu líbí,“ přiznala. „políbila jsem ho. Dvakrát. Moc mě to mrzí. Už to nikdy neudělám.“

Bála se, co jí na to řekne. Mohl by okamžitě požádat o rozvod. Udělala by to většina mužů. Bernd je ovšem lepší než většina mužů. Zlomil by jí však srdce, kdyby se nerozzlobil a jen by se cítil ponížený. Ranila by člověka, kterého miluje nejvíc na světě.

Nicméně Berndova reakce na její přiznání byla otřesně odlišná od všeho, co očekávala. „Měla bys v tom pokračovat,“ radil jí. „Mít s tím člověkem poměr.“

Leželi v posteli v noci před usnutím a ona se obrátila a upřeně se na něj zadívala. „Jak tohle můžeš říct?“

„Tohle je rok 1968, doba volné lásky. Každý má sex s každým. Proč by sis to měla nechat ujít?“

„To nemyslíš vážně.“

„Nemyslel jsem, že to vyzní tak triviálně.“

„A co jsi tedy myslel?“

„Vím, že mě miluješ,“ odpověděl, „a vím, že se se mnou ráda miluješ, ale nesmíš prožít zbytek života, aniž zakusíš, jaké je to normálně.“

„Já v normálnost nevěřím,“ namítla. „U každého člověka je to jinak. S tebou je to mnohem lepší, než jaké to bylo s Hansem.“

„Vždycky to bude dobré, protože se milujeme. Ale já si myslím, že potřebuješ opravdu dobrý sex.“

A má pravdu, pomyslela si. Miluje Bernda a má ráda ten zvláštní sex, ale když si představí, jak na ní leží Claus, líbá ji a pohybuje se v ní, a jak ona nadzvedá boky, aby mu vyšla vstříc, okamžitě zvlhne. Stydí se za ty pocity. Je snad zvíře? Možná ano, ale Bernd má pravdu v tom, co ona sama potřebuje.

„Myslím, že jsem divná,“ řekla. „Možná je to proto, co se mi stalo za války.“ Svěřila se tenkrát Berndovi – ale nikdy nikomu jinému –, jak ji vojáci Rudé armády málem znásilnili, než se Carla nabídla místo ní. Německé ženy o tom skoro nemluvily, ani mezi sebou. Rebeka však nikdy nezapomene, jak viděla Carlu stoupat po schodech s hlavou vysoko vztyčenou a sovětské vojáky, kteří jí šli v patách jako chtiví psi. Rebeka, tehdy třináctiletá, věděla, co budou dělat, a plakala úlevou, že se to nestalo jí.

„Cítíš vinu i za to, že jsi unikla, zatímco Carla trpěla?“ zeptal se Bernd jemně.

„Ano, není to zvláštní?“ připustila. „Byla jsem dítě i oběť, ale cítím, jako bych provedla něco hanebného.“

„To není neobvyklé,“ soudil Bernd. „Muži, kteří přežijí bitvu, mívají výčitky svědomí, protože jiní zemřeli a oni sami ne.“ Bernd měl z bojů u Seelowských výšin jizvu na čele.

„Cítila jsem se líp, když mě pak Carla s Wernerem adoptovali,“ vzpomínala Rebeka. „Tím se to nějak spravilo. Rodiče přinášejí oběti kvůli svým dětem, ne? Ženy trpí, když přivádějí děti na svět. Asi to nedává moc smysl, ale když jsem se stala Carlinou dcerou, cítila jsem jisté oprávnění.“

„Dává to smysl.“

„Ty opravdu chceš, abych se vyspala s jiným mužem?“

„Ano.“

„Ale proč?“

„Protože alternativa je horší. Jestli to neuděláš, budeš mít už vždycky v hloubi srdce pocit, že jsi o něco přišla kvůli mně, že ses kvůli mně obětovala. Dávám přednost tomu, abys šla do toho a zkusila to. Nemusíš mi odhalovat podrobnosti: jen přijď domů a řekni, že mě miluješ.“

„Já nevím,“ váhala Rebeka; a té noci spala neklidně.

Večer následujícího dne seděla vedle Clause Krohna, muže, který se chtěl stát jejím milencem, v zasedacím sále obrovské hamburské neorenezanční radnice se zelenou střechou. Výbor projednával návrh na demolici chudinské čtvrti a výstavbu nového nákupního centra. Ona však dokázala myslet jen na Clause.

Věděla jistě, že ji Claus po skončení dnešní schůze pozve do baru na drink. Bylo by to potřetí. Poprvé ji políbil na dobrou noc. Druhé setkání skončilo vášnivým objetím na parkovišti, kdy se líbali s otevřenými ústy a on se dotkl jejích prsou. Dnes, tím si byla jistá, ji pozve k sobě do bytu.

Nevěděla, co má dělat. Na debatu se nedokázala soustředit. Bezmyšlenkovitě čmárala na své podklady k jednání. Nudila se a byla nervózní: schůze byla nezáživná, ale ona nechtěla, aby to skončilo, protože měla strach, co přijde potom.

Claus byl přitažlivý muž: inteligentní, laskavý, okouzlující a přesně jejího věku, bylo mu třicet sedm. Manželka mu zemřela při autonehodě před dvěma roky a děti neměl. Nevypadal zrovna jako filmová hvězda, měl však vřelý úsměv. Dnes měl na sobě modrý oblek politika, ale byl jediný v místnosti s rozhalenkou. Rebeka se s ním chtěla milovat, hrozně po tom toužila. A zároveň se toho bála.

Schůze skončila a Claus se jí podle očekávání zeptal, jestli by s ním nezašla do Yacht Baru, tiché hospůdky daleko od radnice. Jeli tam každý svým vozem.

Bar byl malý a tmavý, rušnější ve dne, kdy sem chodili lidé, co měli plachetnice; teď tu bylo ticho a skoro prázdno. Claus si objednal pivo, Rebeka požádala o sklenku sektu. Jakmile se usadili, Rebeka oznámila: „Řekla jsem o nás manželovi.“

Claus se polekal. „Proč?“ podivil se. „Ne že by bylo moc co říkat,“ dodal. Ale i tak se tvářil provinile.

„Já Berndovi lhát nemůžu,“ odpověděla. „Miluju ho.“

„A evidentně nemůžeš lhát ani mně,“ doplnil Claus.

„Je mi to líto.“

„Tady není zač se omlouvat – právě naopak. Díky, že jsi čestná. Oceňuju to.“ Claus vypadal sklíčeně a Rebeka uprostřed směsice svých emocí pocítila radost, že ji má natolik rád, aby byl tak zklamaný. „Jestli ses manželovi přiznala, proč jsi tady teď se mnou?“ zeptal se posmutněle.

„Bernd mi řekl, abych pokračovala,“ odpověděla.

„Tvůj manžel chce, abys mě políbila?“

„Chce, abych se stala tvou milenkou.“

„To nahání hrůzu. Má to něco společného s jeho ochrnutím?“

„Ne,“ zalhala. „Berndův stav nemá na náš sexuální život žádný vliv.“ Tohle už řekla matce a několika dalším ženám, které jí byly opravdu blízké. Oklamala je kvůli Berndovi; měla pocit, že by pro něj bylo ponižující, kdyby lidé znali pravdu.

„Tak jo,“ řekl Claus, „jestli je tohle můj šťastný den, co kdybychom šli rovnou ke mně domů?“

„Nebudeme spěchat, jestli ti to nevadí.“

Položil dlaně na její ruce. „Být nervózní je v pořádku.“

„Nedělala jsem takové věci často.“

Usmál se. „Na tom není nic špatného, i když jaksi žijeme v době volné lásky.“

„Na univerzitě jsem se vyspala se dvěma kluky. Pak jsem se provdala za Hanse, z kterého se vyklubal policejní špicl. Potom jsem se zamilovala do Bernda a společně jsme uprchli. A to je celý můj milostný život.“

„Pojď se chvíli bavit o něčem jiném,“ navrhl. „Jsou tvoji rodiče pořád ještě na Východě?“

„Jsou, nikdy nedostali povolení, aby mohli odjet. Udělej si nepřítele z někoho, jako je Hans Hoffmann – můj první manžel –, a takový člověk nikdy nezapomene.“

„Musejí ti chybět.“

Nedokázala ani vyjádřit, jak moc jí rodina chybí. Komunisti zablokovali telefonáty na Západ toho dne, kdy postavili berlínskou zeď, takže neměla ani možnost si s rodiči zavolat. Zbývaly jí pouze dopisy – otvírané a čtené příslušníky Stasi, obvykle opožděné, často cenzurované; kromě toho všechno, co mělo nějakou cenu, z nich policie vykradla. Došlo pár fotografií a Rebeka je měla vedle postele: otec šedivěl, matka přibírala na váze a Lili vyrůstala v krásnou ženu.

Místo aby se pokoušela vyjádřit svůj zármutek, vyzvala ho: „Pověz mi něco o sobě ty. Co s tebou bylo za války?“

„Nic zvláštního, jen že jsem hladověl stejně jako většina dětí,“ odpověděl. „Dům vedle nás vybombardovali a všichni v něm zahynuli, ale my jsme přežili bez úhony. Otec je statik; za války strávil hodně času posuzováním škod po bombách a zajišťováním bezpečnosti budov.“

„Máš nějaké bratry a sestry?“

„Jednoho bratra a jednu sestru. A ty?“

„Moje sestra Lili je pořád ve východním Berlíně. Bratr Walli utekl brzo po mně. Hraje na kytaru ve skupině, která se jmenuje Plum Nellie.“

„Tenhle Walli? On je tvůj bratr?“

„Ano. Byla jsem při tom, když se narodil, na podlaze v naší kuchyni, jediné teplé místnosti v domě. Pro čtrnáctiletou holku to byl docela zážitek.“

„Takže on utekl.“

„A přišel za mnou sem do Hamburku. Ke skupině se připojil, když hráli v nějakém špinavém klubu na Reeperbahn.“

„A teď je z něj popová hvězda. Vídáš ho?“

„Ovšem. Kdykoli Plum Nellie hrajou v západním Německu.“

„To je teda něco!“ Claus se podíval na její skleničku a uvědomil si, že je prázdná. „Nedáš si ještě šampaňské?“

Rebeka cítila tlak v hrudi. „Ne, díky, ani ne.“

„Poslyš,“ řekl. „Chtěl bych, abys něco pochopila. Strašně rád bych se s tebou miloval, ale vím, že jsi rozpolcená. Jen si pamatuj, že se můžeš kdykoli rozhodnout jinak. Neexistuje situace, odkud by ses nemohla vrátit. Jestli se necítíš v pohodě, prostě to řekni. Nebudu se zlobit, ani nebudu naléhat, slibuju. Bylo by mi hrozně proti srsti, kdybych tě tlačil do něčeho, na co nejsi připravená.“

Tohle byla přesně ta správná slova. Napětí povolilo. Rebeka se bála, že zajde příliš daleko, pak si uvědomí, že její rozhodnutí bylo chybné, a bude mít pocit, že už nemůže vycouvat. Clausův slib ji uklidnil. „Pojď, jdeme,“ vyzvala ho.

Nasedli do svých aut a Rebeka sledovala Clause. Cestou cítila divoké rozjaření. Brzy se Clausovi oddá. Představovala si jeho obličej, až jí bude svlékat blůzku: měla novou podprsenku, černou, lemovanou krajkou. Myslela na to, jak se budou líbat – nejdřív horečně, potom láskyplně. Představila si ho, jak vzdychne, až vezme do úst jeho penis. Měla pocit, že po ničem nikdy tolik netoužila, a musela zatnout zuby, aby nevykřikla.

Claus měl malý byt v moderním domě. Cestou ve výtahu se Rebeky opět zmocnily pochyby. Co když se mu nebude líbit, až se svlékne? Je jí třicet sedm a už nemá tak pevná prsa a dokonalou pleť jako v raném mládí. Co když má Claus nějaké skryté temné stránky? Třeba vytáhne pouta a bič, pak zamkne a –

Napomínala se, ať není hloupá. Má obvyklou ženskou schopnost poznat úchyláka a Claus je dokonale normální. Ale i tak ji naplnila úzkost, když otevřel dveře bytu a vedl ji dovnitř.

Byla to typicky mužská domácnost, trochu strohá, s ryze praktickým nábytkem, až na velkou televizi a drahý gramofon. „Jak dlouho tu bydlíš?“ zeptala se Rebeka.

„Rok.“

Jak předem odhadla, tuto domácnost nesdílel se zesnulou manželkou.

Bezpochyby si naplánoval, co udělá dál. Hbitě zapálil plynová kamna, pustil gramofonovou desku s Mozartovým smyčcovým kvartetem a na podnos narovnal láhev šnapsu, dvě skleničky a misku slaných oříšků.

Posadili se vedle sebe na gauč.

Chtěla se ho zeptat, kolik jiných dívek na tomhle gauči už svedl. Nebylo by to nejvhodnější, ale přesto ji to zajímalo. Líbí se mu, že žije sám, nebo se touží znovu oženit? Další otázka, kterou mu nepoloží.

Nalil jim a ona se napila, jen aby něco dělala.

„Jestli se teď políbíme, ochutnáme likér na jazyku toho druhého,“ prohodil.

Usmála se. „Tak jo.“

Naklonil se k ní. „Nerad plýtvám penězi,“ zamumlal.

„Jsem tak ráda, že jsi šetrný,“ odpověděla.

Chvíli se nemohli ani políbit, jak se tomu řehtali.

A pak se jim to povedlo.

Lidé si mysleli, že se Cameron Dewar zbláznil, když pozval Richarda Nixona, aby promluvil v Berkeley. Kampus měl pověst toho nejradikálnějšího v zemi. Říkali, že tam Nixona ukřižují. Dojde k nepokojům. Camovi to bylo jedno.

Cam se domníval, že Nixon je jedinou nadějí Ameriky. Nixon je silný a odhodlaný. Podle ostatních byl bezskrupulózní a záludný: no a co?

Amerika takového vůdce potřebuje. Bůh chraň, aby byl prezident někdo podobný Bobbymu Kennedymu, který se sám sebe bez ustání ptá, co je správné a co špatné. Budoucí prezident musí zničit buřiče v ghettech a Vietkong v džungli, a ne zpytovat vlastní svědomí.

V dopise Nixonovi Cam napsal, že liberálům a kryptokomunistům se v kampusu dostává veškeré pozornosti v médiích tíhnoucích k levici, ale popravdě většina studentů je tu konzervativní a dbalá zákonů a Nixona si přijde poslechnout spousta lidí.

Camova rodina zuřila. Jeho dědeček i pradědeček byli demokratickými senátory. Jeho rodiče odjakživa volili demokraty. Jeho sestru to tak pobouřilo, že se skoro nezmohla na slovo. „Jak můžeš vést kampaň za nespravedlnost, nečestnost a válku?“ vybuchla Beep.

„Neexistuje žádná spravedlnost bez pořádku na ulicích a neexistuje mír, když nás ohrožuje mezinárodní komunismus.“

„Kdes byl posledních pár let? Když se černoši chovali nenásilně, napadli je s obušky a psy! Guvernér Reagan chválí policii, že zmlátila studentské demonstranty!“

„Ty jsi tak proti policii.“

„Ne, nejsem. Jsem proti zločincům. Policajti, co mlátí demonstranty, jsou zločinci a měli by jít do vězení.“

„Jo, a proto podporuju takové muže, jako je Nixon a Reagan: protože jejich oponenti chtějí zavřít do vězení policajty místo výtržníků.“

Cama potěšilo, když viceprezident Hubert Humphrey prohlásil, že bude usilovat o demokratickou nominaci. Humphrey Johnsonovi přitakával čtyři roky a nikdo mu neuvěří ani to, že vyhraje válku, ani že sjedná mír, takže jeho zvolení je nepravděpodobné, ale mohl by to pokazit mnohem nebezpečnějšímu Bobbymu Kennedymu.

Cam dostal odpověď na svůj dopis od člověka z Nixonova volebního týmu Johna Ehrlichmana, který navrhoval schůzku. Cam byl nadšený. Chtěl pracovat v politice: třeba je tohle začátek!

Nixon pověřil Ehrlichmana přípravami před jeho příjezdem a zajištěním bezpečnosti. Byl vysoký, až to nahánělo hrůzu, měřil skoro metr devadesát, měl černé obočí a ustupující vlasy. „Dickovi se váš dopis líbil,“ oznámil.

Setkali se v příjemném denním bistru na Telegraph Avenue, posadili se venku pod právě olistěný strom a pozorovali studenty projíždějící na slunci kolem nich na kolech. „Hezké místo pro studium,“ prohodil Ehrlichman. „Já jsem navštěvoval Kalifornskou univerzitu.“

Vyptal se Cama na spoustu věcí. Zaujali ho Camovi demokratičtí předci. „Moje babička pracovala jako redaktorka v novinách The Buffalo Anarchist,“ přiznal Cam.

„To je náznak toho, jak se Amerika stává konzervativnější,“ usoudil Ehrlichman.

Camovi se ulevilo, že jeho rodina nebude překážkou v jeho kariéře u republikánů.

„Dick nechce mluvit v kampusu v Berkeley,“ pokračoval Ehrlichman. „Je to moc riskantní.“

Cama to zklamalo. Domníval se, že se Ehrlichman mýlí: mohli by zaznamenat velký úspěch.

Právě se chtěl začít přít, když Ehrlichman dodal: „Ale chce, abyste založil skupinu pod názvem ‚Studenti z Berkeley pro Nixona‘. Tím vyjde najevo, že ne všichni mladí lidé se nechali napálit Genem McCarthym nebo se zamilovali do Bobbyho Kennedyho.“

Camovi zalichotilo, že ho člověk, který má na starosti prezidentskou kampaň, bere tak vážně. Okamžitě souhlasil, že udělá, oč ho Ehrlichman žádá.

Jeho nejbližší přítel v kampusu byl Jamie Mulgrove, který měl podobně jako Cam hlavní obor ruštinu a byl členem Mladých republikánů. Oznámili vytvoření skupiny a zveřejnili to ve studentských listech The Daily Californian; přidalo se k nim však pouze deset lidí.

Cam a Jamie zorganizovali polední schůzi, aby přitáhli nové členy. S Ehrlichmanovou pomocí získal Cam tři prominentní kalifornské republikány, kteří měli pronést řeč. Zamluvil sál pro dvě stě padesát posluchačů.

Poslal tiskové oznámení a tentokrát se mu dostalo širší odezvy z místních novin a rozhlasových stanic, které zaujala neočekávaná myšlenka, že studenti z Berkeley podporují Nixona. Někteří pustili do oběhu články o schůzi a slíbili, že na ni vyšlou reportéry.

Sharon Mclaacová ze San Francisco Examiner Camovi zavolala. „Kolik členů až doteď máte?“ zeptala se.

Camovi se instinktivně nelíbil její sebejistý tón. „To vám nemůžu říct,“ odpověděl. „Je to jako vojenské tajemství. Před bitvou nepříteli taky neprozrazujete, kolik máte pušek.“

„Takže moc ne,“ odtušila sarkasticky.

Jak se ukazovalo, bude to jen menší mediální událost.

Lístky se jim bohužel nedařilo prodat.

Mohli by je rozdat, ale bylo v tom riziko; mohli by přilákat levicově zaměřené studenty, kteří by provokovali.

Cam stále věřil, že tisíce studentů jsou konzervativní, ale uvědomoval si, že nejsou ochotni to v současné atmosféře přiznat. Bylo to zbabělé, jenže pro většinu lidí, jak věděl, politika moc neznamená.

Jenže co má dělat?

Den před schůzí mu stále ještě zbývalo dvě stě lístků – a vtom zavolal Ehrlichman. „Jen si to ověřuju, Came,“ řekl. „Jak to vypadá?“

„Bude to úžasné, Johne,“ lhal Cam.

„Nějaký zájem tisku?“

„Trochu. Očekávám několik reportérů.“

„Prodalo se hodně lístků?“ Jako by Ehrlichman skoro četl přes telefon Camovi myšlenky.

Cam byl přistižen při podvodu a nemohl teď už ustoupit. „Ještě jich pár zbývá a bude vyprodáno.“ Jestli bude mít štěstí, Ehrlichman se to nikdy nedozví.

Potom mu Ehrlichman oznámil něco zcela nečekaného. „Zítra budu v San Francisku, tak se stavím.“

„Výborně!“ řekl Cam a srdce mu pokleslo.

„Zatím tedy na shledanou.“

To odpoledne, po přednášce o Dostojevském, zůstali Cam s Jamiem v přednáškové síni a lámali si hlavu. Kde by mohli sehnat dvě stě republikánských studentů?

„Nemusí to být skuteční studenti,“ uvažoval Cam.

„Přece nechceme, aby se v novinách objevila zpráva, že na schůzi bylo plno nastrčených osob,“ ošíval se Jamie.

„Nastrčených osob ne. Jen republikáni, co nejsou náhodou studenti.“

„Stejně si myslím, že je to riskantní.“

„Já vím. Ale je to lepší než fiasko.“

„A kde ty lidi seženeme?“

„Nemáš číslo na Mladé republikány z Oaklandu?“

„Mám.“

Zamířili k telefonní budce a Cam vytočil číslo. „Potřebuju dvě stě lidí, jen aby ta akce vypadala jako úspěch,“ přiznal.

„Uvidím, co se dá dělat,“ slíbil muž.

„Řekněte jim, aby nemluvili s novináři. Nechceme, aby tisk přišel na to, že berkeleyští ‚studenti pro Nixona‘ jsou hlavně lidi, kteří nestudují.“

„Není to trochu nečestné?“ zeptal se Jamie poté, co Cam zavěsil.

„Co tím myslíš?“ Cam věděl přesně, co tím Jamie myslí, ale nehodlal to přiznat. Nebyl ochoten ohrozit svou velkou šanci s Ehrlichmanem jen pro malou lež.

„No, my lidem říkáme, že studenti z Berkeley podporujou Nixona, jenže to jen předstíráme,“ odpověděl Jamie.

„Ale my teď už nemůžeme couvnout!“ Cameron měl strach, že Jamie bude chtít celou akci zrušit.

„To asi ne,“ přisvědčil Jamie s pochybami.

Cam prožil celé příští dopoledne pln znepokojení. V půl jedné bylo v hale jenom sedm lidí. Když dorazili řečníci, Cam je odvedl do vedlejší místnosti a nabídl jim kávu a koláčky, které upekla Jamieho matka. Ve tři čtvrtě na jednu tu bylo pořád ještě skoro prázdno. Ale pak, za deset minut jedna, se začali trousit dovnitř lidé. Do jedné bylo téměř plno a Camovi se dýchalo o trochu lehčeji.

Požádal Ehrlichmana, aby schůzi předsedal. „To ne,“ odmítl Ehrlichman, „líp to vypadá, když předsedá student.“

Cam představil řečníky, ale skoro neposlouchal, co říkají. Jeho schůze byla úspěšná a na Ehrlichmana to udělalo dojem – ale ještě by se to mohlo zvrtnout.

Nakonec vše zrekapituloval a prohlásil, že popularita schůze je výrazem toho, že se studenti silně staví proti demonstracím, liberalismu a drogám. Dostalo se mu nadšeného a bouřlivého aplausu.

Jakmile bylo po všem, nemohl se dočkat chvíle, až je všechny dostane ze dveří.

Byla tam reportérka Sharon McIsaacová. Vypadala útočně a připomněla mu Evii Williamsovou, která opovrhla jeho mladistvou láskou. Sharon přistupovala ke studentům. Jeden pár se s ní odmítl bavit; pak ke Camově úlevě odchytila jednoho ze skutečných berkeleyských republikánů. Než jejich rozhovor skončil, všichni ostatní už byli pryč.

Ve dvě třicet stáli Cam s Ehrlichmanem v prázdném sále. „Dobrá práce,“ pochválil ho Ehrlichman. „Víte jistě, že to byli všechno studenti?“

Cam zaváhal. „Můžu odpovědět mimo záznam?“

Ehrlichman se zasmál. „Poslyšte,“ řekl. „Až skončí semestr, nechcete k nám zajít a pracovat na Dickově prezidentské volební kampani? Člověk jako vy by se u nás uplatnil.“

Camovi poskočilo srdce radostí. „Hrozně rád,“ souhlasil.

Dave byl právě v Londýně, bydlel u rodičů na Great Peter Street, když na jejich dveře zaklepal Fitz.

Rodina se sešla v kuchyni. Lloyd, Daisy a Dave – Evie byla v Los Angeles. Bylo šest, hodina, kdy bývaly dříve děti zvyklé večeřet; jako malí nazývali toto jídlo „čaj“. Tehdy s nimi rodiče vždycky chvíli poseděli a mluvilo se o prožitém dni, teprve potom někam odcházeli, obvykle na nějakou politickou schůzi. Daisy přitom kouřívala a Lloyd někdy namíchal koktejl. Zvyk setkávat se v kuchyni v tuto dobu na popovídání přetrval dlouho poté, co už byly děti na „čaj“ staré.

Dave vyprávěl rodičům o svém rozchodu s Beep, když vešla služebná a ohlásila: „Je tu hrabě Fitzherbert.“

Dave si všiml, že otec strnul.

Daisy položila ruku Lloydovi na paži se slovy: „To bude v pořádku.“

Dave hořel zvědavostí. Teď už věděl, že hrabě svedl babičku Ethel, když u něj pracovala jako hospodyně, a že Lloyd se narodil jako jejich nemanželské dítě. Věděl i to, že rozhořčený Fitz odmítal uznat Lloyda jako svého syna po více než půl století. Co tu tedy hrabě dnes večer pohledává?

Fitz, opírající se o dvě hole, vešel do kuchyně a oznámil jim: „Moje sestra Maud zemřela.“

Daisy vyskočila. „Je mi moc líto, že něco takového slyším, Fitzi,“ řekla. „Pojďte dál a posaďte se.“ Vzala ho za paži.

Fitz však zaváhal s pohledem upřeným na Lloyda. „Nemám žádné právo posadit se v tomto domě,“ namítl.

Dave poznal, že pokora není Fitzovi zrovna vlastní.

Lloyd ovládl silné emoce. Tohle je otec, který ho po celý jeho život odmítal. „Posaďte se, prosím,“ vyzval Fitze upjatě.

Dave vytáhl kuchyňskou židli a Fitz si přisedl ke stolu. „Jedu na její pohřeb,“ sdělil jim. „Koná se za dva dny.“

„Ona žila ve východním Německu, je to tak?“ zeptal se Dave. „Jak jste se dozvěděl, že zemřela?“

„Maud má dceru Carlu. Ta zatelefonovala na britskou ambasádu ve východním Berlíně. Odtud laskavě zavolali mně a zprávu mi předali. Do roku 1945 jsem byl náměstkem ministra zahraničí a s radostí konstatuji, že to má ještě i dnes jistou váhu.“

Daisy bez ptaní vytáhla z příborníku láhev skotské, nalila trochu do sklenice a postavila ji před Fitze spolu s malým džbánkem kohoutkové vody. Fitz si nalil do whisky trochu vody a napil se. „Je od tebe moc laskavé, že si to pamatuješ, Daisy,“ poděkoval. Dave si vzpomněl, že Daisy žila krátkou dobu tam co Fitz, když byla provdaná za jeho syna, Kloučka Fitzherberta. Proto také věděla, jak má Fitz rád whisky.

„Lady Maud byla nejlepší přítelkyně mé zesnulé matky,“ poznamenal Lloyd. Zdálo se, že se poněkud uvolnil. „Naposled jsem ji viděl, když mě máma v roce 1933 vzala do Berlína. Maud tehdy pracovala jako novinářka, psala články, které Hitlera dopalovaly.“

„Já jsem sestru neviděl a ani jsem s ní nemluvil od roku 1919,“ přiznal Fitz. „Zlobil jsem se na ni, že se provdala bez mého svolení a také že si vzala Němce; a zlobil jsem se téměř padesát let.“ Jeho vybledlá stařecká tvář jevila hluboký smutek. „Teď už je moc pozdě na to, abych jí odpustil. Jaký jsem to byl hlupák.“ Pohlédl přímo na Lloyda. „Hlupák v této věci i v jiných.“

Lloyd krátce a beze slov přikývl.

Dave zachytil matčin pohled. Cítil, že se teď odehrálo cosi důležitého, a její výraz to potvrzoval. Fitzova lítost byla tak hluboká, že se sotva dala vyjádřit slovy, ale lépe se omluvit už nedokázal.

Bylo těžké si představit, že tohoto vetchého starého muže kdysi smetl příboj vášně. Jenže Fitz miloval Ethel a Dave věděl, že to bylo vzájemné, protože slyšel, jak to Ethel říká. Fitz zavrhl jejich dítě a teď, po celoživotním odmítání, se ohlížel nazpět a pochopil, jak moc ztratil. Bylo to nesnesitelně smutné.

„Pojedu s vámi,“ vyhrkl Dave bez rozmyslu.

„Cože?“

„Na pohřeb. Pojedu s vámi do Berlína.“ Dave si nebyl jistý, proč to chce udělat, pouze cítil, že by to mohlo mít ozdravný účinek.

„Jsi velice laskavý, Dave,“ řekl Fitz.

„Bylo by báječné, kdybys to udělal, Dave,“ přidala se Daisy.

Dave pohlédl na otce, nervózní, že Lloyd nebude souhlasit, a překvapilo ho, když zahlédl v Lloydových očích slzy.

Následující den odletěl Dave s Fitzem do Berlína. Přenocovali v hotelu v západní části města.

„Nevadilo by vám, kdybych vám říkal Fitzi?“ zeptal se Dave u večeře. „Berniemu Leckwithovi jsme vždycky říkali ‚dědo‘, i když jsme věděli, že je nevlastní otec mého otce. A jako dítě jsem se s vámi nikdy nesetkal. Mám tedy jaksi pocit, že na změnu je už moc pozdě.“

„Nejsem v takovém postavení, abych ti mohl něco nařizovat,“ odpověděl Fitz. „Každopádně mi to opravdu nevadí.“

Hovořili o politice. „My konzervativci jsme měli ohledně komunismu pravdu,“ prohlásil Fitz. „Tvrdili jsme, že to nebude fungovat, a také to nefunguje. Avšak mýlili jsme se v případě sociální demokracie. Když Ethel říkala, že máme poskytnout každému bezplatné vzdělání a bezplatnou lékařskou péči a pojištění v nezaměstnanosti, namítal jsem, že žije ve vysněném světě. Jenže podívej se teď: stalo se všechno, za co vedla volební boj, a Anglie je přesto dál Anglií.“

Fitz má sympatickou schopnost přiznat své chyby, pomyslel si Dave. Hrabě očividně nebyl vždy takový: jeho roztržky s rodinou trvaly desítky let. Třeba je tohle kvalita, která se dostavuje s vyšším věkem.

Druhého dne ráno na ně čekal černý mercedes se šoférem, objednaný Daveovou sekretářkou Jenny Pritchardovou, aby je odvezl přes hranici na Východ.

Zamířili k hraničnímu přechodu Checkpoint Charlie.

Projeli přes závoru do dlouhé haly, kde museli odevzdat pasy. Pak je požádali o posečkání.

Pohraničník odešel s jejich pasy. Po chvíli se dostavil vysoký, shrbený muž v civilu a ten jim přikázal, aby vystoupili z vozu a následovali ho.

Muž šel před nimi a po chvíli se ohlédl, podrážděný Fitzovým pomalým tempem. „Pospěšte si, prosím,“ požádal anglicky.

Dave se upamatoval na svou němčinu, kterou se naučil ve škole a vylepšil v Hamburku. „Můj dědeček je starý,“ podotkl rozhořčeně.

Fitz ho tiše napomenul. „Nehádej se. Tenhle arogantní syčák pracuje pro Stasi.“ Dave zvedl obočí: předtím neslyšel, že by Fitz použil nějaké nehezké slovo. „Oni jsou jako KGB, jen nejsou tak dobráčtí,“ dodal Fitz.

Muž je odvedl do holé kanceláře s kovovým stolem a tvrdými dřevěnými židlemi. Nevyzvali je, aby se posadili, ale Dave přisunul židli k Fitzovi, který si s povděkem sedl.

Vysoký muž mluvil německy na tlumočníka, ten překládal otázky a při tom kouřil. „Proč si přejete vstoupit na území východního Německa?“

„Abychom se zúčastnili pohřbu blízké příbuzné dnes v jedenáct hodin,“ odpověděl Fitz. Podíval se na náramkové hodinky, zlaté omegy. „Teď je deset. Doufám, že to tady nebude trvat dlouho.“

„Bude to trvat tak dlouho, jak bude nutné. Jak se jmenuje vaše sestra?“

„Proč se na to ptáte?“

„Říkáte, že si přejete jít na pohřeb sestry. Jak se jmenuje?“

„Řekl jsem, že se chci zúčastnit pohřbu blízké příbuzné. Neříkal jsem, že je to moje sestra. Očividně o tom už všechno víte.“

Dave si uvědomil, že ten tajný policista na ně čekal. Bylo těžké představit si proč.

„Odpovězte na otázku. Jak se jmenuje vaše sestra?“

„Byla to Frau Maud von Ulrich, jak vás už vaši špehové zcela zjevně informovali.“

Dave si všiml, že Fitz začíná být podrážděný a porušuje vlastní radu mluvit co možná nejméně.

„Jak to, že lord Fitzherbert má německou sestru?“ zeptal se muž.

„Provdala se za jednoho mého přítele jménem Walter von Ulrich, který byl německým diplomatem v Londýně. Zabilo ho gestapo během druhé světové války. Co jste dělal za války vy?“

Podle vzteklého výrazu na tváři vysokého muže Dave poznal, že narážku pochopil; na otázku však neodpověděl. Místo toho se obrátil k Daveovi. „Kde je Walli Franck?“

Davea to udivilo. „Já nevím.“

„Ovšemže víte. Je ve vaší hudební skupině.“

„Skupina se rozpadla. Neviděl jsem Walliho už celé měsíce. Nevím, kde je.“

„Tomu se nedá uvěřit. Jste partneři.“

„Partneři, kteří se rozešli.“

„Jaký je důvod vaší rozepře?“

„Osobní a hudební neshody.“ Ty neshody byly popravdě čistě osobní. Hudební neshody Dave a Walli nikdy žádné neměli.

„Přesto si teď přejete jít na pohřeb jeho babičky.“

„Je to moje prateta.“

„Kde jste naposled viděl Walliho Francka?“

„V San Francisku.“

„Adresu, prosím.“

Dave zaváhal. Tohle začíná ošklivě zavánět.

„Odpovězte, prosím. Walli Franck je hledaný pro vraždu.“

„Naposled jsem ho viděl v Buena Vista Park. To je na Haight Street. Nevím, kde žije.“

„Uvědomujete si, že bránit policii při plnění povinností je trestný čin?“

„Samozřejmě.“

„A že pokud spácháte takový trestný čin ve východním Německu, můžete tady být zatčen, postaven před soud a vsazen do vězení?“

Dave se náhle vyděsil, snažil se však zachovat klid. „A pak miliony fanoušků na celém světě budou žádat o mé propuštění.“

„Nedovolíme jim, aby zasahovali do výkonu spravedlnosti.“

„Jste si jistý, že vaši soudruzi v Moskvě budou potěšeni, že kolem toho vytváříte vážný mezinárodní diplomatický incident?“ vmísil se Fitz.

Vysoký muž se opovržlivě zasmál, ale nebylo to přesvědčivé.

Davea něco náhle osvítilo. „Vy jste Hans Hoffmann, viďte?“

Tlumočník otázku nepřeložil, ale místo toho rychle odpověděl: „Jeho jméno vás nemusí zajímat.“

Podle výrazu tváře vysokého muže ovšem Dave poznal, že má pravdu. „Walli mi o vás vyprávěl,“ řekl. „Jeho sestra vás vyhodila a vy se od té doby mstíte celé její rodině.“

„Pouze odpovídejte na otázky.“

„Tohle je součást vaší pomsty? Obtěžovat dva nevinné lidi, kteří jedou na pohřeb? Takoví jste vy, komunisti?“

„Počkejte tu, prosím.“ Hans s tlumočníkem opustili místnost a Dave uslyšel, jak na druhé straně dveří zaskočila západka.

„Je mi líto,“ omlouval se Dave. „Vypadá to, že je to kvůli Wallimu. Byl byste na tom líp, kdybyste tu byl sám.“

„To není tvoje vina. Jen doufám, že nezmeškáme pohřeb.“ Fitz vytáhl pouzdro na doutníky. „Ty nekouříš, Dave, že ne?“

Dave zavrtěl hlavou. „Tabák rozhodně ne.“

„Marihuana je pro tebe špatná.“

„A doutníky jsou asi zdravé, že?“

Fitz se usmál. „Zásah do černého.“

„O tomhle jsem se dohadoval s otcem. On pije skotskou. Vy, poslanci parlamentu, máte jasno: všechny nebezpečné drogy jsou nezákonné, s výjimkou těch, které máte rádi sami. A pak si stěžujete, že mladí neposlouchají.“

„Máš pravdu, samozřejmě.“

Byl to velký doutník a Fitz ho vykouřil celý; nedopalek odhodil do orazítkovaného plechového popelníku. Jedenáctá hodina přišla a odešla. Zmeškali pohřeb, kvůli kterému přiletěli z Londýna.

V půl dvanácté se dveře znovu otevřely. Stál v nich Hans Hoffmann. „Můžete vstoupit do východního Německa,“ řekl s úsměvem. Pak se odporoučel.

Dave a Fitz vyhledali svoje auto. „Raději teď pojedeme rovnou k nim domů,“ rozhodl Fitz a udal šoférovi adresu.

Projížděli po Friedrichstrasse na Unter den Linden. Staré vládní budovy byly pěkné, ale chodníky zely prázdnotou. „Můj bože,“ povzdechl si Fitz. „Tohle bývala jedna z nejrušnějších nákupních ulic v Evropě. A podívej se na ni teď. Jak ve městě duchů.“

Vůz zastavil před řadovým domem, který byl v lepším stavu než jiné domy. „Zdá se, že Maudina dcera je majetnější než její sousedi,“ poznamenal Fitz.

Dave mu to vysvětlil. „Walliho otec vlastní továrnu na televizory v Západním Berlíně. Nějak se mu podařilo řídit ji odtud. Asi mu pořád ještě vydělává.“

Vešli do domu. Rodina se představila. Walliho rodiče byli Werner a Carla, pohledný muž a neokázalá žena s výraznými rysy. Walliho devatenáctiletá půvabná sestra Lili nebyla Wallimu vůbec podobná. Davea velmi zaujala Karolin s dlouhými plavými vlasy, rozdělenými uprostřed pěšinkou a splývajícími jako závoj po obou stranách obličeje. Byla tu s ní Alice, inspirace pro onu písničku, plachá čtyřletá holčička s černou smuteční stuhou ve vlasech. Karolinin manžel Odo byl trochu starší, kolem třiceti. Měl delší vlasy podle současné módy, ale nosil kněžský kolárek.

Dave jim vysvětlil, proč zmeškali pohřeb. Míchali oba jazyky, ačkoli Němci mluvili anglicky lépe než Angličané německy. Dave vycítil, že postoj rodiny k Fitzovi je nejednoznačný. Bylo to pochopitelné: koneckonců on se k Maud zachoval nelítostně a její dcera si možná myslí, že už je příliš pozdě na to, aby se to dalo odčinit. Bylo však pozdě i na nějaké námitky a nikdo nemluvil o padesátiletém odloučení.

Několik přátel a sousedů, kteří se zúčastnili pohřbu, popíjelo kávu a dávali si něco malého k snědku; obsluhovala je Carla s Lili. Dave si povídal s Karolin o kytarách. Vyšlo najevo, že ona a Lili jsou undergroundové hvězdy. Nesmějí natáčet desky, protože zpívají o svobodě, ale lidé si je nahrávají na pásky z jejich vystoupení a mezi sebou si je půjčují. Bylo to něco jako samizdat rozšiřovaný v Sovětském svazu. Bavili se o kazetách, což byl nový druh nosiče, mnohem vhodnější, i když měl špatnou kvalitu zvuku. Dave se nabídl, že pošle Karolin nějaké kazety a přehrávač, ale ona odmítla s tím, že by je tajná policie stejně ukradla.

Dave měl původně za to, že Karolin musí mít tvrdé srdce, když ukončila vztah s Wallim a vdala se za Oda, ale ke svému překvapení zjistil, že se mu líbí. Zdála se laskavá a inteligentní. O Wallim mluvila s velkou láskou a chtěla vědět všechno o jeho životě.

Dave jí pověděl, jak se s Wallim rozhádali. Ten příběh ji rozrušil. „To se mu nepodobá,“ vrtěla hlavou. „Walli nikdy nepatřil k lidem, co takhle zahýbají. Dívky se do něj zamilovávaly v jednom kuse a mohl mít každý týden jinou, ale nikdy to nevyužil.“

Dave pokrčil rameny. „Změnil se.“

„A co tvoje bývalá snoubenka? Jak se jmenuje?“

„Ursula, ale všichni jí říkají Beep. Abych byl upřímný, mě ani moc nepřekvapuje, že by měla být nevěrná. Je trochu divoká. Částečně i kvůli tomu je tak přitažlivá.“

„Řekla bych, že k ní pořád ještě něco cítíš.“

„Byl jsem do ní blázen.“ Dave odpověděl vyhýbavě, protože nevěděl jistě, jaké city chová teď. Zlobil se na Beep, její zrada ho dohnala k nepříčetnosti, ale nebyl si jistý, jak by se zachoval, kdyby se k němu chtěla vrátit.

Fitz zamířil k místu, kde ti dva seděli. „Dave,“ promluvil, „rád bych ještě před návratem do Západního Berlína zašel k hrobu. Nevadilo by ti to?“

„Ovšemže ne.“ Dave vyskočil. „Měli bychom nejspíš vyrazit hned.“

„Jestli budeš mluvit s Wallim,“ obrátila se Karolin na Davea, „pozdravuj ho ode mě. Řekni mu, že toužím po dni, až se bude moct setkat s Alicí. Jakmile bude dost velká, povím jí o něm všechno.“

Každý měl pro Walliho nějaký vzkaz: Werner, Carla i Lili. Dave usoudil, že se bude muset s Wallim setkat, jen aby mu to všechno vyřídil.

„Měl byste mít něco na památku po Maud,“ obrátila se Carla k Fitzovi, když už byli na odchodu.

„To bych rád.“

„Vím přesně co.“ Na okamžik zmizela a vrátila se se starým fotografickým albem vázaným v kůži. Fitz ho otevřel. Obrázky byly všechny monochromatické, některé sépiově hnědé, mnohé vybledlé. Měly popisky napsané velkým smyčkovým písmem, nejspíš Maudiným. Nejstarší fotografie byla pořízena ve vznešeném venkovském sídle. Dave si popisek přečetl. „Ty Gwyn, 1905.“ Tohle je Fitzherbertovo venkovské sídlo, nyní aberowenský institut pro vzdělávání dospělých.

Když Fitz uviděl obrázky, na nichž byli oba s Maud jako mladí, rozplakal se. Slzy se kutálely po tenoučké bílé pokožce vrásčité tváře a vpíjely se do límečku neposkvrněné bílé košile. Promluvil s obtížemi. „Dobré časy se nikdy nevrátí,“ poznamenal.

Vydali se na cestu. Šofér je odvezl na rozlehlý a nezajímavý obecní hřbitov, kde vyhledali Maudin hrob. Hlína už byla zpátky v jámě a utvořila malý pahrbek, který dojemně dosahoval velikosti a přibližného tvaru lidské bytosti. Chvíli tam vedle sebe mlčky postáli. Byl slyšet pouze zpěv ptáků.

Fitz si otřel tvář velkým bílým kapesníkem. „Půjdeme,“ vyzval Davea.

Na kontrolním stanovišti je znovu zadrželi. Hans Hoffmann s úsměvem přihlížel, zatímco další muži prohledávali je i jejich vůz.

„Co hledáte?“ zeptal se Dave. „Proč bychom pašovali něco z východního Německa? Nemáte tu nic, o co by kdokoli stál!“ Nikdo mu neodpověděl.

Uniformovaný policista se zmocnil fotografického alba a podal ho Hoffmannovi.

Hoffmann ho zběžně prolistoval a rozhodl: „Tohle bude muset prohlédnout naše forenzní oddělení.“

„Ovšem,“ přitakal Fitz smutně.

Museli odejít bez alba.

Když odjížděli, Dave se ohlédl a spatřil, jak Hans odhazuje album do popelnice.

George Jakes letěl z Portlandu do Los Angeles, aby se setkal s Verenou; v kapse měl diamantový prsten.

Byl na cestách s Bobbym Kennedym a Verenu neviděl už od pohřbu Martina Luthera Kinga v Atlantě, a ten se konal před sedmi týdny.

Georgem jeho zavraždění otřáslo. Doktor King byl jasně planoucí nadějí černých Američanů a teď byl pryč, zavražděn loveckou puškou bílého rasisty. I prezident Kennedy dal černým naději a také jeho zavraždil běloch se střelnou zbraní. Jaký smysl má politika, jestliže mohou být význační lidé tak snadno sprovozeni ze světa? Aspoň že máme ještě Bobbyho, pomyslel si George.

Verenu to zasáhlo ještě silněji. Na pohřbu byla zmatená, rozezlená a ztracená. Muž, kterého obdivovala, střežila a kterému sedm let sloužila, odešel.

K Georgeovu zděšení nechtěla, aby ji utěšoval. Hluboce se ho to dotklo. Žili skoro tisíc kilometrů od sebe, ale on byl mužem jejího života. Usoudil, že její odmítnutí je součást žalu a že to přejde.

V Atlantě už neměla co dělat – pracovat pro Kingova nástupce Ralpha Abernathyho odmítla –, a tak rezignovala. George si myslel, že by se mohla přestěhovat do jeho bytu ve Washingtonu. Ona se však bez vysvětlení vrátila do domu rodičů v Los Angeles. Snad potřebovala být nějaký čas sama, aby mohla truchlit.

Nebo třeba chtěla něco víc než jen pozvání, aby se k němu přestěhovala.

Proto ten prsten.

Další primárky se konaly v Kalifornii, a to poskytlo Georgeovi možnost Verenu navštívit.

Na mezinárodním letišti v Los Angeles si najal bílý Plymouth Valiant, levné menší auto – zaplatil z peněz na kampaň – a zamířil na North Roxbury Drive v Beverly Hills.

Projel vysokou branou a zaparkoval před zděným domem v tudorském stylu, který měl podle jeho mínění rozměry pěti skutečných tudorských domů. Verenini rodiče Percy Marquand a Babe Lee žili, jak se sluší na hvězdy.

Služebná ho pustila dovnitř a uvedla do obývacího pokoje, který v sobě neměl nic tudorského: bílý koberec, klimatizace, okno od země do stropu a z něj výhled na bazén. Pak se zeptala, jestli si dá něco k pití. „Limonádu, prosím,“ odpověděl. „Jakoukoli.“

Když vešla Verena, utrpěl šok.

Ostříhala si své úžasné afro a vlasy měla teď úplně nakrátko, stejně jako on. Měla na sobě modré kalhoty, modrou košili, kožený blejzr a černý baret. Byla to uniforma Strany černých panterů za sebeobranu.

George potlačil pobouření a chtěl ji políbit. Nastavila mu ústa, ale jen krátce a on okamžitě poznal, že se od svého rozpoložení na pohřbu nikam neposunula. Doufal, že jeho nabídka k sňatku ji z toho dostane.

Posadili se na gauč s potahem spirálovitého vzoru zářivě oranžové, světle žluté a čokoládově hnědé barvy. Služebná přinesla Georgeovi na stříbrném tácu vysokou sklenici koly s ledem. Když odešla, vzal Verenu za ruku. Ovládl vztek a zeptal se, co nejvlídněji dokázal: „Proč nosíš tuhle uniformu?“

„Není to zřejmé?“

„Mně ne.“

„Martin Luther King vedl nenásilnou kampaň a oni ho zastřelili.“

George tím zklamala. Očekával od ní lepší argument než tohle. „Abraham Lincoln vedl občanskou válku a také ho zastřelili,“ namítl George.

„Černoši mají právo se hájit. Nikdo jiný to neudělá – a policie už vůbec ne.“

George mohl sotva skrýt opovržení nad těmito myšlenkami. „Jenom chcete zastrašit bílé. Takovýmhle divadýlkem se nikdy ničeho nedosáhlo.“

„A čeho se dosáhlo nenásilím? Stovky černých lidí zlynčovali a zavraždili, tisíce zbili a uvěznili.“

George s ní nechtěl bojovat – naopak, chtěl ji vrátit do normálu – ale nedokázal nezvýšit hlas. „Plus zákon o občanských právech z roku 1964, zákon o hlasovacím právu z roku 1965 a šest černošských kongresmanů a jeden senátor!“

„A běloši teď vykládají, že už to zašlo dost daleko. Nikdo nedokázal prosadit zákon proti diskriminaci v bytové otázce.“

„Třeba se bílí bojí, že jim budou po jejich pěkných předměstích pochodovat Panteři v gestapáckých uniformách a s puškami.“

„Policie má zbraně. My je potřebujeme taky.“

George si uvědomil, že tahle hádka, která se zdánlivě vztahuje k politice, se ve skutečnosti týká jejich vztahu. A on Verenu ztrácí. Jestli jí nedokáže rozmluvit Černé pantery, nedokáže ji vrátit do svého života. „Koukni, já vím, že policejní síly po celé Americe jsou plné násilnických rasistů. Ale řešení toho problému spočívá ve zkvalitnění policie a ne v tom, že policajty postřílíte. Musíme se zbavit politiků, jako je Ronald Reagan, který podporuje policejní brutalitu.“

„Já odmítám přijmout situaci, kdy bílí mají zbraně a my ne.“

„Pak se zasazuj o regulaci prodeje, držení a užívání střelných zbraní a o to, aby bylo víc černých policajtů na vyšších místech.“

„V tohle věřil Martin a ten je mrtvý.“ Verena mluvila vzdorně, ale nevydržela a rozplakala se.

George se ji pokusil obejmout, ona ho však odstrčila. Přesto se ji usilovně snažil přimět k rozumu. „Jestli chceš chránit černé lidi, pojď pracovat na naší kampani,“ nabádal ji. „Bobby bude prezidentem.“

„I když vyhraje, Kongres mu nedovolí, aby něco udělal.“

„Pokusí se ho zastavit a budeme vést politickou bitvu, kdy jedna strana vyhraje a druhá prohraje. Takto měníme věci v Americe. Je to mizerný systém, ale všechny ostatní jsou ještě horší. A nejhorší ze všeho je, když jeden na druhého střílí.“

„My se spolu neshodneme.“

„Tak jo.“ Ztišil hlas. „Už jsme se spolu neshodli dřív, ale vždycky jsme se milovali, není to tak?“

„Tohle je jiné.“

„To neříkej.“

„Celý můj život se změnil.“

George jí pohlédl pozorně do tváře a spatřil tam směsici vzdoru a pocitu viny, která mu poskytla vodítko k tomu, co se děje. „Ty spíš s nějakým Panterem, je to tak?“

„Ano.“

George pocítil ve svém nitru tíhu, jako by vypil džbán studeného piva. „Mělas mi to říct.“

„Říkám ti to teď.“

„Panebože.“ George byl smutný. Nahmatal prsten v kapse. Zůstane tam? „Uvědomuješ si, že je to sedm let, co jsme absolvovali Harvard?“ Potlačil slzy.

„Já vím.“

„Policejní psi v Birminghamu, ‚Mám sen‘ ve Washingtonu, prezident Johnson podporující občanská práva, dvě vraždy…“

„A černoši jsou pořád nejchudší Američani, žijou v nejmizernějších domech, dostává se jim nejformálnější zdravotní péče – a v bojích ve Vietnamu odvádějí víc než svůj podíl.“

„Bobby tohle všechno změní.“

„Ne, nezmění.“

„Ano, změní. A já tě pak pozvu do Bílého domu, abys přiznala, že ses mýlila.“

Verena došla ke dveřím. „Sbohem, Georgi.“

„Nemůžu uvěřit, že to končí takhle.“

„Služebná tě vyprovodí.“

George si uvědomoval, že nedokáže pořádně myslet. Miloval Verenu celá léta a domníval se, že se dříve nebo později vezmou. Teď ho opustila kvůli nějakému Černému panterovi. Cítil se ztracený. I když žili každý jinde, vždycky dokázal myslet na to, co jí řekne a jak ji obejme, až se s ní sejde příště. Teď zůstal sám.

Přišla služebná. „Tudy, pane Jakesi, prosím,“ ukázala mu.

Automaticky ji následoval do haly. Otevřela mu domovní dveře. „Děkuju,“ řekl.

„Sbohem, pane Jakesi.“

George nasedl do pronajatého vozu a odjel.

V den kalifornských primárek pobýval George s Bobbym Kennedym v pobřežním domě filmového režiséra Johna Frankenheimera na Malibu. Dopoledne bylo počasí zamračené, ale Bobby si přesto zašel zaplavat v moři se svým dvanáctiletým synem Davidem. Oba je zachytil spodní proud a vynořili se plní škrábanců a odřenin, jak je to vleklo přes oblázky. Po obědě Bobby usnul u bazénu, ležel s otevřenými ústy natažený přes dvě židle. George, který se na Bobbyho díval přes skleněné dveře terasy, si všiml ošklivé ranky na Bobbyho čele způsobené nehodou při plavání.

Neřekl Bobbymu, že se rozešel s Verenou. Svěřil se pouze matce. Na předvolebním turné měl sotva čas přemýšlet a v Kalifornii se nezastavili: davové scény na letišti, kolony aut, hysterické davy a shromáždění, kde byla hlava na hlavě. George byl rád, že je tak zaneprázdněný. Luxus smutných pocitů si mohl dovolit jen několik minut vždy před usnutím. I tehdy zjišťoval, že si v duchu povídá s Verenou a přesvědčuje ji, aby se vrátila k normální politice a zúčastnila se kampaně za Bobbyho zvolení. Možná že jejich odlišné přístupy byly vždy projevem základní nekompatibility. Nikdy tomu nechtěl uvěřit.

Ve tři hodiny vyhlásili v televizi výsledky první ankety s voliči po skončeném hlasování. Bobby vedl nad Genem McCarthym v poměru 49 ku 41. George byl nadšený. Nemůžu zvítězit u svého děvčete, pomyslel si, ale můžu zvítězit ve volbách.

Bobby se osprchoval a oholil a vzal si modrý oblek s jemným proužkem a bílou košili. Buď je to tím oblekem, nebo zvýšenou sebedůvěrou, ale něco z toho způsobilo, že Bobby vypadá víc jako prezident než kdykoli dřív, napadlo George.

Modřina na Bobbyho čele byla nevzhledná, ale John Frankenheimer našel v domě nějaké profesionální líčidlo a překryl ji.

V půl sedmé nasedl Kennedyho doprovod do aut a odjeli do Los Angeles. Zamířili do hotelu Ambassador; v místním tanečním sále už byly v plném proudu oslavy vítězství. George šel s Bobbym do královského apartmá v pátém patře. V prostorném salonu zde popíjela koktejly asi stovka či více přátel, poradců a privilegovaných novinářů a vzájemně si gratulovali k vítězství. Všechny televize v apartmá byly zapnuté.

George společně s nejbližšími poradci následovali Bobbyho přes salon do jedné z ložnic. Bobby jako vždy míchal zábavu s tvrdými politickými debatami. Dnes zvítězil nejen v Kalifornii, ale vyhrál i primárky v Jižní Dakotě, rodišti Huberta Humphreye. Po vítězství v Kalifornii pevně věřil, že vyhraje i v New Yorku, kde měl výhodu, že je jedním z tamějších senátorů. „Porážíme McCarthyho, do háje,“ zajásal; seděl při tom na zemi v rohu místnosti a nespouštěl oči z televize.

George si začínal dělat starosti s nominačním kongresem. Jak zajistit, aby se Bobbyho popularita odrazila v hlasech delegátů ze států, kde se primárky nekonaly? „Humphrey dělá, co může, ve státech, jako je Illinois, kde má hlasy delegátů pod kontrolou primátor Daley.“

„To ano,“ přikývl Bobby. „Jenže nakonec nebudou lidi jako Daley moct ignorovat všeobecnou atmosféru. Oni chtějí vyhrát. Hubert nemůže Dicka Nixona porazit, ale já ano.“

„To je pravda, ovšem vědí to ti, kdo ovlivňují volební hlasy?“

„Do srpna to vědět budou.“

George sdílel Bobbyho pocit, že se vezou na vlně, ale viděl příliš jasně i nebezpečí před nimi. „Potřebujeme, aby se McCarthy stáhl a my se mohli soustředit na zdolání Humphreye. Musíme se s McCarthym dohodnout.“

Bobby zavrtěl hlavou. „Nemůžu mu nabídnout místo viceprezidenta. Je to katolík. Protestanti můžou hlasovat pro jednoho katolíka, ale ne pro dva.“

„Můžete mu nabídnout nejvyšší funkci v kabinetu.“

„Ministra zahraničí?“

„Jestli se hned stáhne.“

Bobby se zamračil. „Těžko si dokážu představit spolupráci s ním v Bílém domě.“

„Jestli nezvítězíte, v Bílém domě nebudete. Mám udělat sondáž?“

„Ještě si to trochu promyslím.“

„Samozřejmě.“

„Víte, na co ještě myslím, Georgi?“ nadhodil Bobby. „Že se poprvé cítím, že tu nejsem jako Jackův bratr.“

George se usmál. To byl velký pokrok.

Zamířil do hlavního sálu, aby promluvil s novináři, ale nic k pití si nedal. Když je s Bobbym, raději si zachovává bystrý úsudek. Sám Bobby měl rád bourbon. Jenže neschopnost někoho z týmu ho vždy rozzuřila a on byl schopen člověka, který ho zklamal, úplně rozcupovat. George si dal sklenku jen tehdy, když byl Bobby někde daleko.

Ještě pár minut před půlnocí, kdy doprovázel Bobbyho dolů do tanečního sálu, aby pronesl vítěznou řeč, byl naprosto střízlivý. Bobbyho manželka Ethel vypadala v oranžovo-bílých minišatech s bílými legínami úžasně, přestože čekala jejich jedenáctého potomka.

Dav začal šílet jako obvykle. Všichni chlapci měli na hlavě kennedyovské slamáky. Dívky se oblékly stejně: modré sukýnky, bílé blůzičky a červenou kennedyovskou šerpu. Kapela spustila volební píseň. Silná televizní světla ještě přispěla k horku v místnosti. Osobní strážce Bill Barry razil cestu davem Bobbymu a Ethel, zatímco jejich mladí podporovatelé se natahovali, aby se jich mohli dotknout, a tahali je za oblečení, dokud se ti dva neprotlačili k malému pódiu. K všeobecnému zmatku se tu navíc strkali fotografové.

Davová hysterie byla problém pro George a ostatní, jenže v tom spočívala Bobbyho síla. Tato schopnost vyvolat v lidech emocionální reakce ho dovede do Bílého domu.

Bobby stál za hroznem mikrofonů. Nepožádal o napsanou řeč, jen o pár poznámek. Jeho vystoupení bylo nevýrazné, ale všem to bylo jedno. „Jsme velká země, nesobecká země a soucitná země,“ říkal. „Z tohoto základu hodlám vycházet.“ Nebyla to inspirující slova, ale dav ho zbožňoval a bylo mu to jedno.

George se rozhodl, že s Bobbym na plánovanou diskotéku už nepůjde. Kdyby se díval na tančící dvojice, jen by mu to připomínalo, že je sám. Před zítřejším ranním odletem do New Yorku, kde zahájí další kampaň, si dopřeje vydatný spánek. Práce je pro jeho srdcebol blahodárná.

„Děkuju vám všem, kteří jste dnes večer tohle umožnili,“ řekl Bobby. Zvedl dva prsty na znamení vítězství, jak to dělával Churchill, a stovky mladých lidí po celé místnosti gesto zopakovaly. Sestoupil z pódia a potřásl některými z těch vztažených rukou.

Pak se něco zadrhlo. Ve vedlejší místnosti se měl Bobby sejít se zástupci tisku. Při odchodu chtěl projít chumlem lidí, ale George viděl, že Bill Barry není schopen proklestit mu průchod mezi hysterickými dospívajícími dívkami, které hulákaly: „My chceme Bobbyho! My chceme Bobbyho!“

Problém vyřešil hotelový zaměstnanec v uniformě vrchního číšníka, který Bobbymu ukázal na lítací dveře do chodby pro personál; tudy se zřejmě dostane k místnosti pro novináře. Bobby s Ethel následovali muže do potemnělé chodby a George s Billem Barrym a zbytkem doprovodu spěchali za nimi.

George přemýšlel, jak brzy bude moct Bobbymu nadhodit znovu potřebu dohodnout se s Genem McCarthym. Podle George je to strategická priorita. Jenže pro Kennedyovy jsou osobní vztahy nesmírně důležité. Kdyby se byl Bobby dokázal spřátelit s Lyndonem Johnsonem, všechno by bylo jiné.

Chodba vedla do jasně osvětlené zóny přípravny jídel s lesklými ohřívacími stoly z nerez oceli a obrovským výrobníkem ledu. Rozhlasový reportér při chůzi zpovídal Bobbyho: „Senátore, jak budete čelit panu Humphreyovi?“ Bobby si cestou podával ruce s usmívajícími se zaměstnanci hotelu. Od stohovacího vozíku se obrátil jeden mladý pracovník kuchyně, jako by chtěl Bobbyho pozdravit.

A tehdy spatřil George v záblesku hrůzy v mladíkově ruce zbraň.

Byl to malý černý revolver s krátkou hlavní.

Muž ho namířil na Bobbyho hlavu.

George otevřel ústa, aby vykřikl, ale výstřel se ozval dřív.

Z malé zbraně vyšel zvuk připomínající spíš prasknutí než výstřel.

Bobbymu vyletěly ruce k obličeji, pak klopýtl dozadu a vzápětí dopadl na betonovou podlahu.

George zařval: „Ne! Ne!“ To se přece nemůže stát – přece se to nemůže stát znovu!

O chvíli později zazněla salva výstřelů připomínajících čínské petardy. Něco štíplo George do paže, ale nevšímal si toho.

Bobby ležel na zádech vedle výrobníku ledu s rukama nad hlavou a nohama od sebe. Oči měl otevřené.

Lidé ječeli a křičeli. Rozhlasový reportér blábolil do mikrofonu: „Senátor Kennedy byl zastřelen! Senátor Kennedy byl zastřelen! Je to možné? Je to možné?“

Několik mužů skočilo po střelci. Někdo volal: „Seberte mu zbraň! Seberte mu zbraň!“ George zahlédl, jak Bill Barry udeřil střelce do tváře.

George poklekl vedle Bobbyho. Ještě žil, ale krvácel z rány těsně za uchem. To vypadalo špatně. George mu uvolnil kravatu, aby se mu lépe dýchalo. Někdo jiný podložil Bobbymu hlavu složeným kabátem.

Jakýsi mužský hlas sténal: „Bože, ne… Kriste, ne…“

Ethel se protlačila davem, poklekla vedle George a promluvila na manžela. Bobbyho tváří problesklo poznání; pokusil se něco říct. George se domníval, že to bylo: „Jsou ostatní v pořádku?“ Ethel ho pohladila po tváři.

George se rozhlédl kolem. Nepoznal, jestli sprška střel zasáhla ještě někoho jiného. Pak si všiml vlastního předloktí. Rukáv obleku měl roztržený a z rány mu prosakovala krev. Byl zraněn. Teď když si toho všiml, bolelo to jako čert.

Dveře na druhé straně se otevřely a z místnosti pro novináře se vyvalili reportéři a fotografové. Kameramani obklopili skupinu kolem Bobbyho, jeden druhého odstrkovali a lezli po kamnech a dřezech, aby ulovili lepší záběry krvácející oběti a zdrcené manželky. Ethel prosila: „Dopřejte mu trochu vzduchu, prosím! Ať může dýchat!“

Dorazila posádka ambulance s nosítky. Uchopili Bobbyho pod rameny a nohama. Bobby se slabě bránil: „Nene, ne…“

„Jemně!“ prosila Ethel záchranáře. „Jemně.“

Zvedli ho na nosítka a přivázali ho.

Bobby zavřel oči.

A už je víc neotevřel.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

To léto si Dimka s Natalijí vymalovali byt a slunce jim přitom svítilo dovnitř otevřenými okny. Zabralo jim to víc času, než bylo nutné, protože každou chvíli přestali kvůli sexu pracovat. Své nádherné vlasy si Natalija svázala a schovala pod starý potrhaný šátek a oblékla si Dimkovu obnošenou košili s roztřepeným límečkem; měla však těsné šortky, a kdykoli ji Dimka spatřil nahoře na žebříku, musel ji políbit. Stahoval jí šortky tak často, že po nějaké chvíli zůstala jen v košili; a pak se znovu milovali.

Nemohli se vzít, dokud nebude rozvod dotažen do konce, a aby se neřeklo, Natalija měla vlastní maličký byt poblíž, avšak neoficiálně už začali společný nový život tam, kde bydlel Dimka. Přestěhovali nábytek podle Natalijiných představ a koupili gauč. Zavedli některé ustálené rituály: on připravoval snídaně, ona vařila večeře, on jí čistil boty, ona mu žehlila košile, on nakupoval maso, ona ryby.

Nika už nikdy neviděli, ale Natalija začala navazovat styky s Ninou. Dimkovu bývalou ženu nyní ve společnosti přijímali jako milenku maršála Pušnoje. Trávila s ním mnoho víkendů na jeho dače, kde pořádala večeře pro blízké přátele, z nichž někteří sem přiváděli i své milenky. Dimka nevěděl, jak to má Pušnoj zařízené s vlastní manželkou, příjemnou postarší ženou, která se vždy objevovala po jeho boku při oficiálních státních příležitostech. Během víkendů, které Nina trávila na venkově, se Dimka s Natalijí starali o Gríšu. Natalija byla zpočátku nervózní, protože vlastní potomky neměla – Nik děti nesnášel. Brzy si však Gríšu, který se hodně podobal Dimkovi, oblíbila; a brzy, jak se dalo čekat, se dostavily obvyklé mateřské instinkty.

V soukromém životě byli šťastní, ve veřejném ale nikoli. Staromilci v Kremlu jenom předstírali, že přijali československý kompromis. Jakmile se Kosygin s Dimkou vrátili z Prahy, konzervativci začali dohodu mařit a tlačili na uskutečnění invaze, která by Dubčeka a jeho reformy rozdrtila. Hádky propukaly po celý červen a červenec v rozpálené Moskvě i na dačách, kde foukal větřík od Černého moře a kam se výkvět komunistické strany uchyloval o letních prázdninách.

Podle Dimky se to vlastně netýkalo Československa. Týkalo se to jeho syna a světa, v němž bude vyrůstat. Za patnáct let bude Gríša na vysoké škole, za dvacet nastoupí do práce, za pětadvacet bude mít možná už vlastní děti. Bude v Rusku zaveden lepší systém, něco jako je Dubčekova představa o komunismu s lidskou tváří? Nebo zůstane Sovětský svaz nadále tyranií, kde bude nenapadnutelná autorita Strany brutálně vynucována KGB?

Rozčilovalo ho, jak generální tajemník Leonid Brežněv jen takticky vyčkává. Dimka jím začínal opovrhovat. Brežněv, který se děsil, že skončí na prohrávající straně, se nikdy nerozhodne, dokud nebude vědět, kterým směrem se pravděpodobně pohne kolektivní rozhodnutí. Neměl žádnou vizi, žádnou odvahu, žádný plán, aby ze Sovětského svazu učinil lepší zemi. Nebyl to vůdce.

Konflikt vyvrcholil na dvoudenním zasedání politbyra, které začalo patnáctého srpna. Oficiální schůze se jako vždy omezovala většinou na výměnu zdvořilých otřepaných klišé, zatímco skutečné bitvy se odehrávaly jinde.

A právě na otevřeném prostranství se Dimka konfrontoval s Jevgenijem Filipovem, stojícím na slunci před žluto-bílým palácem budovy Senátu mezi zaparkovanými vozy a čekajícími limuzínami. „Jen se podívej na zprávy KGB z Prahy,“ vyzval ho Filipov. „Kontrarevoluční shromáždění studentů! Kluby, kde se otevřeně diskutuje o svržení komunismu! Tajné skrýše zbraní!“

„Já všem těmhle řečem nevěřím,“ namítl Dimka. „Pravda, o reformách se tam diskutuje, ale nebezpečí zveličují padlí vůdci minulosti, kteří se ocitli na vedlejší koleji.“ Pravda byla taková, že Andropov, uplatňující tvrdou linii jako šéf KGB, vymýšlel senzační tajné zprávy, aby podpořil konzervativce, ale Dimka nebyl tak nerozumný, aby to vyslovil nahlas.

Dimka měl zdroj spolehlivých informací od své sestry-dvojčete. Táňa byla v Praze, zasílala pečlivě nic neříkající články do TASS a zároveň dodávala Dimkovi a Kosyginovi zprávy o tom, že Dubček je hrdina pro všechny Čechy s výjimkou starých stranických aparátčíků.

V uzavřené společnosti bylo téměř nemožné, aby se lidé dobrali pravdy. Rusové říkali tolik lží. V Sovětském svazu se skoro každý dokument zfalšoval: údaje o objemu výroby, hodnocení zahraniční politiky, policejní výslechy podezřelých, hospodářské předpovědi. Lidé si šuškali, že jediná pravdivá stránka v novinách je ta, která přináší rozhlasové a televizní programy.

„Nevím, kam se to obrátí,“ přiznala Natalija Dimkovi v pátek večer. Stále ještě pracovala pro ministra zahraničí Andreje Gromyka. „Všechny signály z Washingtonu ukazují, že pokud Československo napadneme, prezident Johnson nic nepodnikne. Má příliš mnoho vlastních problémů – pouliční nepokoje, vraždy, Vietnam a prezidentské volby.“

Ten večer už skončili s malováním, seděli na podlaze a dělili se o láhev piva. Natalija měla na čele skvrnu od žluté barvy. Z nějakého důvodu se Dimkovi kvůli tomu zachtělo sexu. Přemýšlel, jestli to má udělat hned, nebo se nejdřív umýt a pak jít do postele, když promluvila. „Než se vezmeme…“

To znělo zlověstně. „Ano?“

„Měli bychom si promluvit o dětech.“

„To jsme měli nejspíš udělat dřív, než jsme strávili celé léto tím, že jsme souložili o sto šest.“ Nikdy neužívali žádnou ochranu před otěhotněním.

„Ano. Ale ty už dítě máš.“

„My máme dítě. Je náš. Budeš jeho nevlastní matka.“

„A mám ho moc ráda. Je snadné milovat kloučka, který se ti tolik podobá. Ale jak by se ti líbilo mít další dítě?“

Dimka viděl, že ji to z nějakého důvodu trápí, a potřeboval ji uklidnit. Odložil pivo a objal ji. „Já tě zbožňuju,“ ujistil ji. „A rád bych měl s tebou rodinu.“

„Ach, díky Bohu,“ povzdechla si s úlevou. „Protože já jsem těhotná.“

Táňa zjistila, že má problém sehnat v Praze noviny. Byl to ironický důsledek toho, že Dubček zrušil cenzuru. Předtím se jen málo lidí obtěžovalo čtením mdlých a nepravdivých zpráv ve státem kontrolovaném tisku. Teď když noviny mohly psát pravdivě, nevydalo se nikdy dost výtisků pro uspokojení poptávky. Táňa musela vstávat časně ráno, aby si noviny koupila, než budou vyprodané.

I televize se uvolnila. V programech týkajících se současných událostí se studenti i dělníci vyptávali ministrů a kritizovali je. Propuštění političtí vězni směli konfrontovat tajné policisty, kteří je uvrhli do vězení. Kolem televizorů v hale každého velkého hotelu se často tvořily hloučky dychtivých diváků sledujících diskuse na obrazovce.

Podobné výměny názorů se odehrávaly v každé kavárně, závodní jídelně a na všech národních výborech. Lidé, kteří po dvacet let potlačovali své skutečné cítění, směli náhle říkat, co jim leží na srdci.

Atmosféra osvobození byla nakažlivá. Táně se chtělo věřit, že staré dny jsou tytam a že neexistuje žádné nebezpečí. Stále si musela připomínat, že Československo je pořád ještě komunistická země s tajnou policií a s mučírnami.

Měla s sebou strojopis Vasilijova prvního románu.

Dostal se k ní krátce před jejím odletem z Moskvy stejnou cestou jako ona první novela; předal jí ho na ulici před redakcí neznámý člověk, neochotný odpovídat na její otázky. Stejně jako předtím, i tento román byl psán drobným písmem – bezpochyby aby se ušetřil papír. Sardonický titul zněl Svobodný člověk.

Táňa text přepsala na letecký dopisní papír. Musela předpokládat, že jí otevřou zavazadlo. Ačkoli byla důvěryhodnou reportérkou TASS, i tak je možné, že každý hotelový pokoj, v němž se ubytuje, bude převrácen vzhůru nohama a přidělený byt ve staré části Prahy skrznaskrz prohledají. Vymyslela si však, jak se domnívala, chytrý úkryt. Přesto žila ve strachu. Jako by měla v držení jadernou bombu. Zoufale toužila, aby román mohla předat co nejdříve.

Spřátelila se s pražským dopisovatelem jednoho britského listu a při první příležitosti mu řekla: „V Londýně je jedna nakladatelská redaktorka, která se zaměřuje na překlady východoevropských románů – Anna Murrayová z Rowley Publishing. Hrozně ráda bych s ní udělala rozhovor o české literatuře. Myslíte, že byste jí to mohl nějak sdělit?“

Bylo to nebezpečné, protože takto se dalo prokázat spojení mezi Táňou a Annou; Táňa však nějaké riziko podstoupit musela a zdálo se jí, že tohle je minimální.

Dva týdny nato jí britský novinář oznámil: „Anna Murrayová přiletí do Prahy příští úterý. Nemohl jsem jí dát vaše telefonní číslo, protože ho nemám, ale ubytuje se v hotelu Palace.“

V úterý Táňa zavolala do hotelu a nechala vzkaz pro Annu: „Schůzka s Jakubem u pomníku Jana Husa ve čtyři.“ Jan Hus byl středověký kněz a náboženský myslitel upálený z rozhodnutí kostnického koncilu na hranici, protože kázal česky proti nepravostem katolické církve a odmítl své učení odvolat. Stal se symbolem českého odporu proti cizí nadvládě. Jeho pomník stojí na Staroměstském náměstí.

Agenti tajné policie ve všech hotelech jevili zvláštní zájem o hosty ze Západu a Táňa musela předpokládat, že jim ukážou všechny vzkazy, tudíž je možné, že nechají hlídat pomník, aby zjistili, s kým má Anna schůzku. Táňa tedy na ni nešla. Místo toho odchytila Annu na ulici a vtiskla jí do ruky kartičku s adresou restaurace ve staré části města a vzkazem: „V osm dnes večer. Stůl rezervován na jméno Jakub.“

Pořád ještě existovala možnost, že Annu bude někdo z hotelu do restaurace sledovat. Nebylo to pravděpodobné: tajná policie nemá dost mužů, aby se pověsili na každého cizince a měli ho neustále na očích. Táňa byla přesto dál opatrná. Ačkoli bylo ten večer teplo, oblékla si volné kožené sako a vydala se do restaurace dříve. Usadila se k jinému stolu, než který předtím rezervovala. Když Anna vešla dovnitř, nezvedla Táňa ani hlavu a jen pozorovala Annu, jak si sedá.

Anna byla nezaměnitelně cizinka. Nikdo ve východní Evropě se neoblékal tak pěkně. Měla tmavočervený kalhotový kostým, ušitý na zakázku na její vnadnou postavu. Vzala si k němu překrásný pestrobarevný šátek, musel být určitě z Francie. Anna měla tmavé oči, které nejspíš podědila po své německé matce židovského původu. Určitě jí bude ke třiceti, odhadovala Táňa, jenže Anna patřila k těm ženám, které s lety krásní.

Nikdo Annu do restaurace nesledoval. Táňa zůstala ještě patnáct minut na místě a pozorovala každého, kdo vešel dovnitř. Anna si mezitím objednala láhev maďarského ryzlinku a pomalu usrkávala ze sklenice. Vešli čtyři lidé, postarší manželský pár a mladá zamilovaná dvojice: nikdo ani vzdáleně nepřipomínal policistu. Nakonec Táňa vstala, přisedla si k Anně u rezervovaného stolu a sako přehodila přes opěradlo židle.

„Díky, že jste přišla,“ řekla Táňa.

„Neděkujte mi. Přišla jsem ráda.“

„Máte to daleko.“

„Přijela bych z desetkrát větší dálky, abych se setkala se ženou, která mi dodala Když přichází mráz.“

„Napsal román.“

Anna se pohodlně usadila a spokojeně si povzdechla. „Doufala jsem, že mi tohle řeknete.“ Nalila víno do Tániny skleničky. „Kde to máte?“

„Ukryté. Předám vám to před odchodem.“

„Tak fajn.“ Anna byla zmatená, protože řádný strojopis nikde neviděla, ale Tánina slova přijala. „Udělala jste mi obrovskou radost.“

„Vždycky jsem věděla, že novela Když přichází mráz je skvělá,“ pronesla Táňa zamyšleně. „Ale ani já jsem neočekávala, že bude mít takový mezinárodní úspěch. V Kremlu kvůli tomu zuřili, zvlášť když pořád nemůžou přijít na to, kdo je autor.“

„Měla byste vědět, že dostává velké částky jako autorský honorář.“

Táňa zavrtěla hlavou. „Kdyby mu přišly z ciziny nějaké peníze, prozradilo by se to.“

„No, možná jednoho dne. Požádala jsem největší londýnskou literární agenturu, aby ho zastupovali.“

„Kdo je literární agent?“

„Člověk, který hájí autorovy zájmy, vyjednává smlouvy a zajišťuje, aby vydavatel platil včas.“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšela.“

„Otevřeli bankovní účet na jméno Ivan Kuzněcov. Ale měli byste si promyslet, jestli by ty peníze nebylo dobré nějak investovat.“

„Kolik to dělá?“

„Přes milion liber.“

Táňu to šokovalo. Kdyby se Vasilij k těm penězům mohl dostat, byl by nejbohatším mužem v Rusku.

Objednaly si večeři. Pražské restaurace se v posledních měsících zlepšily, ale jídlo bylo stále tradiční. Jejich hovězí pečeně s plátky knedlíků plavala v husté omáčce ozdobené šlehačkou a lžičkou brusinkového džemu.

„Co se bude dít tady v Praze?“ zeptala se Anna.

„Dubček je upřímný komunista. Přeje si, aby země zůstala součástí Varšavské smlouvy, takže nepředstavuje pro Moskvu žádnou zásadní hrozbu; ovšem dinosauři z Kremlu to takhle nevidí. Nikdo neví, co se bude dít.“

„Máte děti?“

Táňa se usmála. „Klíčová otázka. Možná se můžeme rozhodnout, že budeme tolerovat sovětský systém, kvůli klidnému životu; máme ale právo odkázat takovou bídu a útisk příští generaci? Ne, nemám děti. Mám synovce Gríšu, kterého miluju, je to syn mého bratra-dvojčete. A dnes ráno mi v dopise bratr sdělil, že žena, která se brzy stane jeho druhou manželkou, je těhotná, takže budu mít dalšího synovce nebo neteř. Kvůli nim doufám, že Dubček uspěje a že další komunistické země budou následovat český příklad. Jenomže sovětský systém je svou podstatou konzervativní, mnohem odolnější vůči změnám než kapitalismus. To může být v dlouhodobém výhledu jeho nejzásadnější nedostatek.“

Když dojedly, Anna se zeptala: „Nemůžeme-li našeho autora zaplatit, šlo by dát vám pro něj dárek? Není na Západě něco, co by měl rád?“

Potřeboval by psací stroj, jenže tím by se odhalila jeho totožnost. „Svetr,“ napadlo ji. „Opravdu silný teplý svetr. Pořád je mu zima. A nějaké spodní prádlo, takové s dlouhými rukávy a nohavicemi.“

Anna při tomto letmém pohledu do života Ivana Kuzněcova vypadala zděšeně. „Zítra zajedu do Vídně a koupím mu to nejkvalitnější.“

Anna potěšeně přikývla. „Sejdeme se tady znovu v pátek?“

„Ano.“

Táňa se zvedla. „Měly bychom odejít každá zvlášť.“

Přes Anninu tvář přeběhl náznak paniky. „A co ten strojopis?“

„Oblečte si moje sako,“ vyzvala ji Táňa. Anně bude asi trochu těsné, protože je silnější než Táňa, ale oblékne ho. „Až budete ve Vídni, odpárejte podšívku.“ Podala Anně ruku. „Neztraťte to,“ nabádala ji. „Nemám žádnou kopii.“

Uprostřed noci Táňu probudilo otřásání postele. Polekaně se posadila s myšlenkou, že ji přišla zatknout tajná policie. Když rozsvítila, zjistila, že je sama, ale ty otřesy, to nebyl sen. Zarámovaná fotografie Gríši na nočním stolku jako by tancovala a Táňa slyšela cinkot kelímků s kosmetikou na skleněném povrchu toaletního stolku.

Vyskočila z postele a běžela k otevřenému oknu. Právě svítalo. Z nedaleké hlavní ulice sem doléhalo hlasité dunění, ale Táňa neviděla, co ho působí. Naplnila ji nejasná hrůza.

Poohlížela se po koženém sáčku a vzpomněla si, že ho dala Anně. Rychle si natáhla džíny a svetr, nazula boty a spěchala ven. Navzdory časné hodině byli na ulici lidé. Kráčela svižně za zdrojem hluku.

Jakmile dorazila k hlavní ulici, pochopila, co se stalo.

Ten hluk působily tanky. Valily se ulicí pomalu, avšak nezadržitelně, a jejich pásy působily obludný kravál. Na tancích seděli vojáci v sovětských uniformách, většinou mladí, pouzí chlapci. Táňa se rozhlížela po ulici ve slabém světle rozbřesku a viděla, že jsou tu desítky, možná stovky tanků tvořící narůstající řadu, která se táhla až k mostu přes Vltavu a za něj. Na chodnících postávali čeští muži a ženy, mnozí v nočních úborech, a konsternovaně a v úžasu sledovali, jak cizí vojáci obsazují jejich město.

Táňa si uvědomila, že konzervativci v Kremlu vyhráli. Sovětský svaz vpadl do Československa. Krátké období reformy a naděje skončilo.

Táňa zachytila pohled ženy středního věku, která stála vedle ní. Žena měla na vlasech staromódní síťku, podobnou té, jakou si každou noc nasazovala Tánina matka. Po ženiných tvářích se řinuly slzy.

Vtom Táňa ucítila vlhko na vlastních tvářích a uvědomila si, že i ona pláče.

Týden poté, co do Prahy vjely tanky, seděl George Jakes na gauči ve Washingtonu jen ve spodním prádle a sledoval televizní zpravodajství z nominačního kongresu demokratické strany v Chicagu, jenž má určit jméno kandidáta strany do závěrečné fáze prezidentských voleb.

K obědu si ohřál konzervu rajské polévky a snědl ji přímo z kastrůlku, který nyní stál na konferenčním stolku i se zbytky tuhnoucí červené, lepkavé tekutiny.

Věděl, co by měl udělat. Měl by si vzít oblek, vyrazit ven a najít si novou práci, novou dívku a začít nový život.

Jenže nějak nevěděl, proč by to měl dělat.

O depresi už dřív slyšel, a teď pochopil, že tohle je ona.

Pohled na chicagskou policii, která se chová jako posedlá, ho nijak mimořádně nezaujal. Na silnici před budovou, kde se kongres konal, sedělo poklidně několik stovek demonstrantů. Policisté se mezi ně vrhali s obušky a zuřivě každého mlátili, jako by si neuvědomovali, že páchají trestný čin v přímém přenosu. Pravděpodobnější bylo, že to vědí, ale je jim to jedno.

Někdo, podle všeho starosta Richard Daley, pustil psy ze řetězu.

George jen tak přemítal o politických důsledcích. Soudil, že tohle je konec nenásilí jako politické strategie. Jak Martin Luther King, tak Bobby Kennedy se mýlili, a teď jsou oba mrtví. Pravdu mají Černí panteři.

Starosta Daley, guvernér Ronald Reagan, prezidentský kandidát George Wallace a všichni jejich rasističtí policejní šéfové použijí násilí proti každému, jehož myšlenky se jim budou zdát odpudivé. Černoši potřebují zbraně, aby se mohli bránit. A totéž platí i pro každého, kdo se chce postavit těm sloním samcům americké společnosti. Právě teď v Chicagu policie zachází s bílými dětmi ze střední třídy tak, jak vždycky zacházela s černochy. To si žádá změnu postoje.

Ozval se domovní zvonek. Překvapilo ho to a zamračil se. Nikoho nečeká a s nikým se nechce bavit. Nereagoval na zvonění a doufal, že návštěva odejde. Zvonek se ozval znovu. Mohl bych být někde mimo, pomyslel si, jak vědí, že jsem doma? Zvonek zazvonil potřetí, zvonil dlouho a nepřetržitě. George si uvědomil, že to ten člověk nevzdá.

Šel ke dveřím. Byla to matka. Nesla v zakrytém hrnci teplý oběd.

Jacky si ho prohlédla od hlavy k patě. „Myslela jsem si to,“ řekla a bez vyzvání vešla dovnitř.

Strčila jídlo do trouby a zapnula ji. „Vysprchuj se,“ nařídila mu. „Ohol si ten žalostný obličej a vem si na sebe něco slušného.“

Napadlo ho, že bude protestovat, ale neměl na to energii. Snazší bude udělat, co matka chce.

Začala uklízet pokoj, strčila kastrůlek do výlevky, složila noviny a zotvírala okna.

George se uchýlil do ložnice. Svlékl si prádlo, vysprchoval se a oholil. Stejně na tom nesejde. Zítra se zase bude válet.

Oblékl si plátěné kalhoty a modrou košili s límečkem na knoflíčky a vrátil se do obýváku. Dušené maso vonělo krásně, to nemohl popřít. Jacky prostřela na jídelní stůl. „Posaď se,“ nařídila mu. „Večeře je hotová.“

Připravila mu kuře King Ranch ve smetanové rajské omáčce se zelenými papričkami a sýrovou krustou. George nedokázal odolat a naložil si dvakrát plný talíř. Potom matka umyla nádobí a on ho utřel.

Sedla si vedle něj a společně se dívali na zpravodajství z demokratického kongresu. Mluvil senátor Abraham Ribicoff, který navrhoval George McGoverna jako alternativního mírového kandidáta na poslední chvíli. Vyvolal rozruch slovy: „S Georgem McGovernem jako prezidentem Spojených států nebudeme muset používat v ulicích Chicaga gestapácké způsoby.“

„Panejo, ten jim to dal,“ pronesla Jacky.

Hala plná delegátů ztichla. Režisér udělal střih na starostu Daleye. Připomínal obrovskou žábu s vypoulenýma očima, tlustými povislými tvářemi a krkem plným tukových záhybů. Daley na chvíli zapomněl, že ho zabírá kamera – stejně jako jeho policajti – a zařval záštiplně na Ribicoffa.

Mikrofony slova nezachytily. „Co to asi řekl?“ zamumlal George.

„To ti můžu prozradit,“ řekla Jacky. „Umím odečítat ze rtů.“

„To jsem nevěděl.“

„Když mi bylo devět, ohluchla jsem. Trvalo dlouho, než přišli na to, co se mi stalo. Nakonec jsem podstoupila operaci a sluch se mi vrátil. Nikdy jsem už ale nezapomněla odečítat ze rtů.“

„Tak fajn, mami, dokaž to. Co řekl starosta Daley Abemu Ribicoffovi?“

„Řekl mu: Jdi do prdele, ty židovskej zkurvysynu,‘ to mu řekl.“

Walli a Beep se ubytovali v chicagském Hiltonu v patnáctém patře, kde sídlil hlavní stan McCarthyho kampaně. Když ve čtvrtek o půlnoci v poslední den nominačního kongresu zamířili do svého pokoje, byli unavení a sklíčení. Prohráli: jako kandidát demokratů byl vybrán Hubert Humphrey, Johnsonův viceprezident. V prezidentských volbách budou spolu bojovat dva muži, kteří podporují válku ve Vietnamu.

Neměli ani žádnou drogu, aby si zakouřili. Vzdali se jí, dočasně, ze strachu, že poskytnou novinářům možnost, aby očernili McCarthyho. Chvíli sledovali televizi a pak si šli lehnout; na to, aby se milovali, měli moc mizernou náladu.

„Sakra, za pár týdnů budu zase ve škole,“ povzdechla si Beep. „Nevím, jestli to vůbec snesu.“

„Asi natočím desku,“ poznamenal Walli. „Mám nějaké nové písničky.“

Beep vyjádřila pochybnosti. „Ty si myslíš, že to dáš zase dohromady s Davem?“

„Nemyslím, já bych rád, ale on ne. Když mi volal, aby mi oznámil, že viděl mou rodinu ve východním Berlíně, mluvil opravdu chladně, ačkoli to, co udělal, bylo hezké.“

„Ach Bože, my jsme ho vážně ranili,“ povzdechla si Beep smutně.

„Kromě toho si vede dobře i samostatně, s tou televizní show a vůbec.“

„Jak tedy uděláte album?“

„Zaletím do Londýna. Vím, že Lew se ujme bubnů a Buzz bude hrát na basu; oba jsou naštvaný na Davea, že skupinu rozbil. Nahraju s nima základní záznam, pak udělám sám vokály a nějaký čas mi bude trvat přidat nahrávku v overdub módu, kytarový sóla a druhý hlas a možná i smyčce a trubky.“

„Páni, ty to máš ale promyšlený.“

„Měl jsem na to čas. V žádným studiu už jsem nebyl půl roku.“

Ozvala se rána, něco třesklo a pokoj zaplavilo světlo z chodby. Walli si nevěřícně a v hrůze uvědomil, že někdo vyrazil dveře. Odhodil přikrývky a vyskočil z postele s výkřikem: „Co je, do prdele?“

Světla v pokoji se rozsvítila a on spatřil dva uniformované chicagské policisty, jak vstupují přes rozmlácené dveře dovnitř. „Co se ksakru děje?“ zeptal se.

Místo odpovědi ho jeden z nich udeřil obuškem.

Wallimu se podařilo uhnout, ale obušek místo hlavy zasáhl plnou silou rameno. Vykřikl bolestí a Beep zaječela.

Walli se držel za zraněné rameno a couval k posteli. Policista znovu máchl obuškem. Walli uskočil nazpátek, spadl na postel a obušek ho udeřil do nohy. Zavyl bolestí.

Oba policisti se rozmáchli. Walli se překulil, aby zakryl Beep. Jeden obušek mu dopadl na záda, druhý na bok. Beep ječela. „Nechte toho, prosím, přestaňte, nic jsme neudělali, přestaňte ho bít!“

Walli ucítil další dvě nesnesitelné rány a měl pocit, že omdlí. Pak vše náhle ustalo, a dva páry těžkých bot oddusaly z pokoje a byly pryč.

Walli se odvalil z Beep. „Doprčic, to bolí,“ zahekal.

Beep si klekla a snažila se obhlédnout jeho zranění. „Proč to udělali?“ divila se.

Walli zaslechl, že v chodbě praskají další dveře, a slyšel křik dalších lidí, které vytáhli z postele a teď je mlátí. „Chicagská policie si může dělat, co se jí zlíbí,“ naříkal. „Je to horší než ve východním Berlíně.“

V říjnu v letadle do Nashvillu seděl Dave Williams vedle Nixonova podporovatele.

Dave letěl do Nashvillu natočit desku. Jeho vlastní studio na Daisy Farm v Napě nebylo ještě dostavěné. A kromě toho někteří z nejlepších muzikantů z jeho branže byli v Nashvillu. Dave měl pocit, že rocková hudba začala být příliš rozumová, obsahovala psychedelické zvuky a dvacetiminutová kytarová sóla, a tak měl v úmyslu udělat album s klasickými dvouminutovými popovými písničkami, jako je „The Girl of My Best Friend“ a „I Heard it Through the Grapevine“ a „Woolly Bully“. Navíc věděl, že Walli připravuje v Londýně sólové album, a nechtěl zůstat pozadu.

A měl ještě jeden důvod. Malá Lulu, která s ním koketovala při turné All-Star Beat Review, žila teď v Nashvillu a dělala doprovodnou zpěvačku. Potřeboval někoho, kdo by mu pomohl zapomenout na Beep.

Na titulní stránce novin, kterými právě listoval, byla fotografie z olympijských her v Mexiku, ze slavnostního udílení medailí za běh na dvě stě metrů. Zlatou medaili vyhrál černý Američan Tommie Smith, který překonal světový rekord. Bílý Australan získal stříbro a další černý Američan bronz. Všichni tři muži měli na olympijských sakách připíchnutý odznak hnutí za lidská práva. Když hráli americkou hymnu, dva američtí atleti sklonili hlavu a zvedli pěsti jako pozdrav hnutí Black Power; tato fotografie se objevila ve všech novinách.

„To je skandální,“ ulevil si muž sedící vedle Davea v první třídě.

Vypadal na čtyřicet, na sobě měl vycházkový oblek s bílou košilí a kravatou. Z aktovky vytáhl tlustý spis psaný na stroji a něco si v něm poznamenával propisovací tužkou.

Dave se obvykle vyhýbal hovorům s lidmi v letadle. Řeč se obyčejně zvrhla v otázky, jaké to vlastně je být popovou hvězdou, a to ho nudilo. Ale tenhle chlapík zřejmě nevěděl, kdo Dave je. A Davea zajímalo, co probíhá hlavou takového člověka.

Jeho soused pokračoval. „Chápu, že je předseda Mezinárodního olympijského výboru vyhodil z her. Dobře udělal.“

„Ten předseda se jmenuje Avery Brundage,“ promluvil Dave. „Tady v novinách se píše, že v roce 1936, kdy se hry konaly v Berlíně, hájil právo Němců zdravit nacistickým pozdravem.“

„S tím taky nesouhlasím,“ řekl byznysman. „Hry jsou nepolitické. Naši atleti závodí jako Američani.“

„Jsou to Američani, pokud vyhrávají na závodech a pokud jde o odvod do armády,“ upozornil Dave. „Ale pokud si chtějí koupit dům vedle vašeho, jsou to černoši.“

„No, já jsem pro rovnoprávnost, ale pomalá změna je obvykle lepší než rychlá.“

„Možná bychom měli mít ve Vietnamu armádu složenou jen z bělochů, dokud si nebudeme jistí, že americká společnost je připravená na úplnou rovnoprávnost.“

„Já jsem taky proti válce,“ přikývl muž. „Pokud jsou Vietnamci tak hloupí, že chtějí být komunisti, tak ať jsou. My bychom si měli dělat obavy s komunisty v Americe.“

Daveovi se zdálo, že ten člověk přilétl z nějaké vzdálené planety. „V jakém oboru pracujete?“

„Prodávám reklamy na rádiové stanice.“ Napřáhl ruku: „Ron Jones.“

„Dave Williams. Já jsem z hudební branže. Jestli vám to nevadí, rád bych se zeptal, koho budete v listopadu volit?“

„Nixona,“ odpověděl Jones bez zaváhání.

„Ale vždyť jste proti válce a pro občanská práva černochů, i když ne hned; v těchhle ohledech se tedy shodujete s Humphreyem.“

„Do háje s ohledama. Mám manželku a tři děti, hypotéku a půjčku na auto; to jsou moje ohledy. Vypracoval jsem se na oblastního obchodního ředitele a za pár let to zkusím na celostátního obchodního ředitele. Tvrdě jsem kvůli tomu makal a nikdo mě o to nepřipraví: ani bouřící se černoši, ani zdrogovaní hipíci, ani komunisti, co pracujou pro Moskvu, a určitě ne nějakej měkkosrdcatej liberál jako Hubert Humphrey. Je mi fuk, co říkáte o Nixonovi, ten hájí lidi, jako jsem já.“

V tom okamžiku se Davea zmocnil drtivý pocit hrozící zkázy: Nixon vyhraje.

George Jakes si poprvé po měsících vzal oblek, bílou košili a kravatu a šel na oběd s Marií Summersovou do Jockey Clubu. Pozvala ho.

Mohl si domyslet, co se stane. Maria mluvila s jeho matkou. Jacky Marii řekla, že George strávil celý den jako tělo bez duše ve svém bytě a nic nedělal. Maria mu hodlá říct, aby se sebral.

Neviděl důvod. Jeho život se ocitl v troskách. Bobby je mrtvý a příští prezident bude buď Humphrey, nebo Nixon. Teď se nedá nic dělat pro ukončení války nebo získání rovnoprávnosti pro černé, dokonce se ani nedá zabránit tomu, aby policie nemlátila každého, kdo se jí znelíbí.

Přesto souhlasil, že půjde s Marií na oběd. Znali se hrozně dlouho.

Maria vypadala přitažlivě a dospěle. Měla černé šaty s ladícím sáčkem a řadou perel. Vyzařovala z ní sebedůvěra a autorita. Vypadala na to, čím byla: úspěšná ministerská pracovnice na středním stupni řízení. Odmítla koktejl a objednali si oběd.

Když číšník odešel, obrátila se k Georgeovi. „Nikdy ses přes to nepřenesl.“

Pochopil, že srovnává jeho zármutek kvůli Bobbymu s vlastní ztrátou Jacka.

„Člověk má v srdci díru a ta nemizí,“ dodala.

George přikývl. Vystihla to tak, že bylo těžké neplakat.

„Nejlepší lék je práce,“ ujistila ho. „To a čas.“

Ona to přežila, uvědomil si George. Její ztráta byla o to větší, že Jack Kennedy byl její milenec, ne jenom přítel.

„Pomohls mi,“ pokračovala. „Našel jsi mi práci na ministerstvu spravedlnosti. To byla moje spása: nové prostředí, nové výzvy.“

„Ale ne nový přítel.“

„Ne“

„Pořád žiješ sama?“

„Mám dvě kočky,“ odpověděla. „Julia a Loopy.“

George přikývl. To, že žije sama, jí na ministerstvu spravedlnosti pomohlo. Váhali by s přijetím vdané ženy, která by mohla otěhotnět a odejít z práce, ale zapřisáhlá stará panna měla větší šance.

Přinesli jim jídlo a oni chvíli mlčky jedli. Pak Maria odložila vidličku. „Chci, aby ses vrátil do práce, Georgi.“

George její láskyplná starost dojala a také obdivoval pevné odhodlání, s nímž znovu vybudovala svůj život. V něm se však žádné nadšení neprobouzelo. Bezmocně pokrčil rameny. „Bobby je pryč, McCarthy přišel o nominaci. Pro koho bych měl pracovat?“

„Pro Fawcett Renshaw,“ překvapila ho Maria.

„Pro ty grázly?“ Fawcett Renshaw byla washingtonská právnická firma, která Georgeovi po ukončení studia nabídla místo, ale protože se zúčastnil Jízdy svobody, nabídku zase stáhli.

„Byl bys jejich expert na občanská práva,“ dodala.

George si tu ironii vychutnával. Před sedmi lety ho jeho angažovanost v oblasti občanských práv zbavila možnosti pracovat u Fawcett Renshaw; teď mu to dávalo oprávnění. Nějakého vítězství jsme přece dosáhli, pomyslel si; přes to všechno. Začal se cítit líp.

„Pracoval jsi na ministerstvu spravedlnosti a na Kapitolu, máš tedy znalosti zákulisí, které jsou k nezaplacení,“ pokračovala. „A víš co ještě? Mezi washingtonskými advokátními kancelářemi zničehonic přišlo do módy mít v týmu jednoho černošského právníka.“

„Jak víš, co u Fawcett Renshaw chtějí?“ zeptal se.

„Na ministerstvu spravedlnosti s nimi přicházíme často do styku. Obyčejně se snažíme přimět jejich klienty, aby dodržovali státní legislativu.“

„Takže já skončím tím, že budu hájit velké organizace, které porušují zákony v oblasti občanských práv.“

„Ber to jako zkušenost, ze které se něco naučíš. Získáš znalosti z první ruky, jak v praxi funguje rovnost před zákonem. Mohlo by to být cenné, pokud se ještě někdy vrátíš do politiky. Mezitím si vyděláš slušné peníze.“

George přemýšlel, jestli se ještě někdy do politiky vrátí.

Vzhlédl a spatřil svého otce, jak prochází restaurací k jejich stolu. „Právě jsem poobědval,“ řekl Greg, „Smím si s vámi dát kávu?“

George napadlo, zda tohle zdánlivě náhodné setkání Maria ve skutečnosti nenaplánovala. Také si vzpomněl, že starý Renshaw, hlavní partner právnické firmy, je Gregův přítel z dětství.

„Zrovna jsme mluvili o tom, že se George vrátí do práce,“ sdělila Maria Gregovi. „Chtějí ho Fawcett Renshaw.“

„Renshaw se mi o tom zmínil. Budeš pro ně nedocenitelný. Tvoje kontakty jsou jedinečné.“

„Vypadá to, že Nixon vyhraje,“ pronesl George pochybovačně. „Většinu kontaktů mám s demokraty.“

„I tak jsou důležité. A stejně čekám, že Nixon dlouho nevydrží. Narazí a shoří.“

George zvedl obočí. Greg byl liberální republikán, který by preferoval jako prezidentského kandidáta někoho, jako je Nelson Rockefeller. Nicméně byl překvapivě neloajálník vlastní straně. „Ty si myslíš, že Nixona zničí mírové hnutí?“ zeptal se George.

„Leda ve snu. Spíš právě naopak. Nixon není Lyndon Johnson. Nixon rozumí zahraniční politice – pravděpodobně líp než většina lidí ve Washingtonu. Nenech se zmást jeho pitomým žvaněním o komouších, to je tak dobré leda pro jeho stoupence, co bydlí v karavanech na parkovištích.“ Greg byl snob. „Nixon nás vytáhne z války ve Vietnamu a pak řekne, že jsme válku prohráli, protože mírové hnutí rozložilo armádu.“

„Co ho tedy dostane na kolena?“

„Dick Nixon lže,“ odpověděl Greg. „Lže skoro pokaždé, kdy otevře svou zpropadenou hubu. Když v roce 1952 začali vládnout republikáni, Nixon prohlásil, že jsme ve vládních institucích odkryli tisíce podvratných živlů.“

„Kolik jste jich našli?“

„Žádné. Ani jediného. Ano, byl jsem mladý kongresman. Pak namluvil novinářům, že jsme v dokumentech odstupující vlády demokratů přišli na detailní plán, jak zestátnit Ameriku. Novináři požádali, aby se na to směli podívat.“

„A on neměl ani kopii.“

„Přesně tak. Taky tvrdil, že má tajné komunistické interní materiály o tom, jak chtějí působit prostřednictvím demokratické strany. Ani tohle nikdy nikdo nezahlédl. Mám dojem, že Dickovi jeho matka neřekla, že lhát je hřích.“

„V politice je spousta nečestnosti,“ posteskl si George.

„A stejně tak i v dalších profesích. Jenže jen málokdo lže tolik a tak bezostyšně jako Nixon. Je to podvodník a křivák. Až dosud mu to procházelo. To se stává. Když je ovšem někdo prezident, je to jiné. Novináři vědí, že se jim lhalo o Vietnamu, a teď všechno, co řekne vláda, prošetřují mnohem důkladněji. Jednou Dicka načapají a on padne. A víš co ještě? Nikdy nepochopí důvod. Bude říkat, že celou dobu po něm šel tisk.“

„Moc doufám, že máš pravdu.“

„Vezmi tu práci, Georgi,“ žádal ho naléhavě Greg. „Hodně věcí se musí ještě udělat.“

George přikývl. „Asi to vezmu.“

Claus Krohn byl zrzek. Vlasy měl tmavě červenohnědé, ale chlupy na zbytku těla byly ryšavé. Rebece se líbil zejména trojúhelník, který mu sahal od slabin až téměř k pupíku. Na něj se dívala, když mu prováděla orální sex; těšilo ji to skoro stejně jako jeho.

Nyní ležela s hlavou na jeho břiše a prsty se jen tak probírala těmi kudrnami. Byl pondělní večer a oni ho trávili v jeho bytě. Rebeka žádnou schůzi v pondělí večer nemívala, ale předstírala, že ji má, a její manžel předstíral, že jí věří.

Pokud jde o fyzickou stránku věci, bylo to snadné. Hůř zvládala tu citovou. Bylo tak obtížné udržovat tyto dva muže v oddělených přihrádkách hlavy, že to často chtěla vzdát. Trápily ji pocity viny, že je Berndovi nevěrná. Ale odměnou jí byl vášnivý a uspokojující sex se šarmantním mužem, který ji zbožňoval. A Bernd jí dal svolení. Znovu a znovu si to připomínala.

Tento rok se tak chovali všichni. „All You Need Is Love.“ Nepotřebovali nic než lásku. Rebeka nebyla žádná hippie – byla učitelka a respektovaná městská politička –, ale i tak ji ovlivnila atmosféra promiskuity, skoro jako by bezděčně vdechovala marihuanu ze vzduchu. Proč ne? ptala se sama sebe. Komu to ublíží?

Když se ohlédla po uplynulých třiceti sedmi letech svého dosavadního života, veškerá lítost se týkala toho, co neudělala: nebyla nevěrná svému bídáckému prvnímu manželovi, neotěhotněla s Berndem, dokud to ještě bylo možné, neutekla z tyranie východního Německa o několik let dřív.

Aspoň že se nikdy nebude ohlížet s lítostí nad tím, že nespala s Clausem.

„Jsi šťastná?“ zeptal se Claus.

Jsem, pomyslela si, když na chvíli zapomenu na Bernda. „Samozřejmě,“ odpověděla. „Jinak bych si nehrála tady s těmi tvými chloupky.“

„Já tyhle naše společné chvilky miluju, až na to, že jsou hrozně krátké.“

„Já vím. Přála bych si mít nějaký druhý život, abych ho celý mohla strávit s tebou.“

„Spokojil bych se s víkendem.“

Rebeka si až příliš pozdě uvědomila, kam ten hovor směřuje. Na chvíli zatajila dech.

Toho se obávala. Pondělní večery už nestačily. Možná ve skutečnosti nikdy neexistovala možnost, že by se s tím Claus spokojil jednou týdně. „Kéž bys to nevyslovil,“ povzdechla si.

„Mohla bys obstarat nějakou pečovatelku, aby na Bernda dohlédla.“

„Vím, že bych mohla.“

„Mohli bychom odjet do Dánska, kde nás nikdo nezná. Ubytovat se v nějakém hotýlku u moře. Procházet se po těch nekonečných plážích a dýchat slaný vzduch.“

„Věděla jsem, že k tomuhle dojde.“ Rebeka vstala. Jako duchem nepřítomná se rozhlížela po svém spodním prádle. „Byla to jen otázka času.“

„Prosím tě, klid! Já tě nenutím.“

„Vím, že mě nenutíš, ty milý, laskavý člověče.“

„Jestli se cítíš nesvá, že bys měla na víkend odjet, nikam nepojedeme.“

„Nikam nepojedeme.“ Našla kalhotky a natáhla si je, pak sáhla po podprsence.

„Proč se tedy oblíkáš? Ještě máme aspoň půl hodiny.“

„Když jsme si spolu začali, přísahala jsem si, že toho nechám, než to začne být vážné.“

„Poslouchej mě! Mrzí mě, že jsem s tebou chtěl odjet na víkend. Už o tom nepadne ani slovo, slibuju.“

„V tom problém není.“

„Tak v čem?“

„Já s tebou jet chci. To mě trápí. Chci to víc než ty.“

Vypadal, že mu to nejde na rozum. „Takže…?“

„Takže se musím rozhodnout. Už vás dál nemůžu milovat oba.“ Zatáhla zip na šatech a vklouzla do bot.

„Vyber si mě,“ žadonil. „Berndovi jsi věnovala šest dlouhých let. Copak to nestačí? Jak by mohl být nespokojený?“

„Dala jsem mu slib.“

„Poruš ho.“

„Člověk, který poruší slib, ztrácí sám sebe. Jako když přijdeš o prst. Je to horší než ochrnout, to je jen tělesná záležitost. Člověk, jehož sliby jsou bezcenné, má pochroumanou duši.“

Tvářil se zahanbeně. „Máš pravdu.“

„Díky, žes mě miloval, Clausi. Nezapomenu nikdy ani na jedinou vteřinu našich pondělních večerů.“

„Nemůžu uvěřit, že tě ztrácím.“ Odvrátil se.

Chtěla ho ještě jednou políbit, ale rozhodla se jinak.

„Sbohem,“ rozloučila se a odešla.

Výsledek voleb byl nakonec o vlásek.

Cam byl v září u vytržení, protože věřil, že Richard Nixon zvítězí. Podle průzkumů měl velký náskok. Výtržnosti policistů v demokratickém Chicagu, které měli televizní diváci stále ještě jako před očima, poskvrnily jeho oponenta Huberta Humphreye. Pak ovšem v průběhu září a října Cam zaznamenal, že paměť voličů je strašlivě krátká. K jeho hrůze začal Humphrey snižovat náskok. V pátek před volbami vedl Nixon podle Harrisova průzkumu veřejného mínění poměrem 40-37; v pondělí Gallup hlásil stav 42-40; v den voleb posunul Harris Humphreye kupředu „o délku nosu“.

Večer v den voleb se Nixon zaregistroval v apartmá hotelu Waldorf Towers v New Yorku. Klíčoví dobrovolníci včetně Cama se shromáždili ve skromnější místnosti s televizí a lednicí plnou piv. Cam se rozhlédl kolem sebe a vzrušeně přemítal, kolik z přítomných dostane práci v Bílém domě, pokud Nixon dnes večer zvítězí.

Nedávno se Cam seznámil s jednou obyčejnou, vážnou dívkou jménem Stephanie Mapleová a doufal, že s ním možná dnes půjde do postele, ať už proto, že Nixon vyhraje, nebo pro útěchu z porážky.

V půl dvanácté spatřili na obrazovce dlouholetého Nixonova tiskového asistenta Herba Kleina, který mluvil z velké a prázdné místnosti pro novináře, nacházející se několik pater pod nimi. „Stále si myslíme, že můžeme zvítězit o tři až pět milionů hlasů, ale v tuto chvíli to vypadá spíš na ty tři.“ Cam zachytil Stephaniin pohled a zvedl obočí. Věděli, že Herb žvaní. Do půlnoci Humphrey vedl podle hlasů dosud sečtených o šest set tisíc. Potom, deset minut po půlnoci, přišla zpráva, která srazila Camovy naděje: stanice CBS hlásila, že Humphrey zvítězil v New Yorku – ne o fous, ale o půl milionu hlasů.

Všechny zraky se obrátily ke Kalifornii, kde bude hlasování pokračovat ještě další tři hodiny poté, co skončí na východě. Ale Kalifornie připadla Nixonovi a všechno teď bude záležet na Illinois.

Výsledky v Illinois nedokázal předvídat nikdo. Mašinerie demokratické strany starosty Daleye odjakživa bezostyšně podváděla. Neoslabilo ale Daleyovu moc, když televize živě vysílala, jak policisti mlátí obušky děti? Je jeho podpora Humphreye ještě spolehlivá? Humphrey pronesl na adresu Daleye nejmírnější zastřenou kritiku, když řekl: „V srpnu naplnila Chicago bolest,“ jenže neurvalci bývají nedůtkliví a proslýchalo se, že Daleye to tak roztrpčilo, že jeho podpora Humphreye byla teď jen vlažná.

Ať už byl důvod jakýkoli, Daley nakonec Humphreyovi Illinois nezajistil.

Když v televizi oznámili, že Nixon ve státě vyhrál rozdílem sto čtyřicet tisíc hlasů, vypukli Nixonovi dobrovolníci v jásot. Je po všem a oni zvítězili.

Chvíli si vzájemně gratulovali a pak se společnost rozešla a všichni zamířili do svých pokojů, aby se pár hodin prospali, než Nixon ráno pronese vítěznou řeč. Cam navrhl tiše Stephanii: „Co takhle dát si ještě drink? Mám v pokoji lahvinku.“

„Ach ne, dík,“ odbyla ho. „Jsem mrtvá.“

Skryl zklamání. „Možná tedy někdy příště.“

„Jistě.“

Cestou do svého pokoje narazil Cam na Johna Ehrlichmana. „Gratuluju, pane.“

„Vám taky, Came.“

„Díky.“

„Kdy skončíte studium?“

„V červnu.“

„Přijďte potom za mnou. Možná vám budu moct nabídnout zaměstnání.“

O tomhle Cam snil. „Děkuju vám!“

Vešel do svého pokoje v úžasné náladě, přestože ho Stephanie odmítla. Nařídil si budík a padl do postele, vyčerpaný, ale vítězoslavný. Nixon vyhrál. Dekadentní, liberální šedesátá léta se chýlí ke konci. Odteď budou lidé muset pro to, co chtějí, pracovat a ne že to budou vyžadovat na demonstracích. Amerika se znovu stane silnou, ukázněnou, konzervativní a bohatou zemí. Ve Washingtonu nastoupí nový režim.

A Cam bude jeho součástí.

ČÁST SEDMÁ

NAHRÁVKA

1972-1974

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Jacky Jakesová připravila pečené kuře, sladké brambory, kapustu a kukuřičný chléb. „K čertu s dietou,“ prohlásila Maria Summersová a pustila se do toho. Takové jídlo přímo milovala. Všimla si, že George jí střídmě, jen kousíček kuřete a trochu zeleniny, bez chleba. Odjakživa měl vytříbenou chuť.

Byla neděle. Maria chodila k Jakesovým domů, málem jako by patřila do rodiny. Začalo to před čtyřmi lety, poté co Maria pomohla Georgeovi získat práci v advokátní kanceláři Fawcett Renshaw. George tehdy o Dni díkůvzdání pozval Marii k matce domů na tradiční večeři s krocanem – pokoušel se je rozveselit, poté co Nixonovo volební vítězství zmařilo všechny jejich naděje. Marii se stýskalo po její rodině, která žila daleko v Chicagu, a pozvání vděčně přijala. Milovala Jackyinu vřelost a houževnatost a zdálo se, že Jacky zase našla zalíbení v Marii. Od té doby přicházela Maria na návštěvu každých pár měsíců.

Po večeři se posadili v obývacím pokoji. „Něco tě sžírá, dítě,“ prohodila Jacky, když se George vzdálil z pokoje. „Copak tě trápí?“

Maria si povzdechla. Jacky je všímavá. „Musím udělat těžké rozhodnutí,“ odpověděla.

„V lásce, nebo v práci?“

„V práci. Víte, nejdřív se zdálo, že prezident Nixon nebude tak špatný, jak jsme se všichni obávali. Udělal pro černochy víc, než kdokoli očekával.“ Vypočítávala na prstech. „Zaprvé: přinutil stavební odbory, aby do práce ve stavebnictví přijímaly víc černých. Odbory s ním tvrdě bojovaly, ale on neustoupil. Zadruhé: pomohl podnikání minorit. Za tři roky stoupl podíl etnických menšin na vládních zakázkách z osmi na 242 milionů dolarů. Zatřetí: odstranil segregaci ze škol. Zákony jsme už měli, ale Nixon je prosadil. V době, kdy Nixonovi končí první volební období, klesl podíl dětí, které chodí na jihu do čistě černošských škol, z 68 na méně než deset procent.“

„Dobrá, přesvědčila jsi mě. V čem je problém?“

„Administrativa dělá také věci, které jsou prostě špatné – tím myslím trestné. Prezident jedná, jako by se na něj zákony nevztahovaly!“

„Věř mi, zlato, tohle si myslí všichni pachatelé trestných činů.“

„Jenže my státní zaměstnanci máme být diskrétní. Mlčenlivost je součástí našeho kodexu. Na politiky nedonášíme, i když nesouhlasíme s tím, co dělají.“

„Hmmm. Konflikt dvou morálních zásad. Tvoje povinnost vůči šéfovi je v rozporu s tvou povinností vůči zemi.“

„Mohla bych prostě na svou funkci rezignovat. V soukromé sféře bych si stejně nejspíš vydělala víc. Ale Nixon a jeho lidé v tom budou pokračovat jako mafiáni. A já nechci pracovat v soukromém sektoru. Chci pomáhat, aby se z Ameriky stala lepší společnost, zejména pro černé. Tomu jsem zasvětila život. Proč bych to měla vzdávat jen kvůli tomu, že je Nixon darebák?“

„Spousta státních zaměstnanců mluví s novináři. Pořád čtu články o tom, co ‚zdroje‘ sdělují žurnalistům.“

„Jsme tak šokovaní, protože Nixon a Agnew byli zvoleni díky svým slibům, že budou prosazovat zákony a pořádek. Nehorázná licoměrnost toho všeho nás přivádí k zuřivosti.“

„Musíš se tedy rozhodnout, jestli nenecháš něco ‚uniknout‘ do médií.“

„Mám dojem, že přemýšlím právě o tomhle.“

„Jestli to uděláš,“ nabádala ji Jacky úzkostně, „buď prosím opatrná.“

Maria a George zašli s Jacky na večerní bohoslužbu do evangelického kostela a pak George odvezl Marii domů. Stále ještě měl onen tmavomodrý kabriolet Mercedes-Benz 220Š, který si koupil, když se přestěhoval do Washingtonu. „Skoro každý díl toho vozu je už vyměněný,“ konstatoval. „Stálo mě to majlant.“

„V tom případě je dobře, že ve firmě Fawcett Renshaw taky majlant vyděláváš.“

„Nestěžuju si.“

Maria si uvědomila, že drží ramena tak křečovitě, až ji z toho bolí v zádech. Pokusila se svaly uvolnit. „Georgi, potřebuju si s tebou promluvit o něčem závažném.“

„Do toho.“

Zaváhala. Teď, nebo nikdy. „Na přímý příkaz z Bílého domu bylo v uplynulém měsíci na ministerstvu spravedlnosti zastaveno antimonopolní vyšetřování tří velkých společností.“

„Nějaké důvody?“

„Žádné neuvedli. Ale všechny tři patřily k hlavním sponzorům Nixonovy kampaně v roce 1968 a očekává se, že budou financovat i jeho letošní kampaň ke znovuzvolení.“

„Ale to je přímé bránění výkonu spravedlnosti! To je trestný čin!“

„Přesně tak.“

„Věděl jsem, že je Nixon lhář, ale nemyslel jsem si, že je skutečný darebák.“

„Vím, těžko tomu uvěřit.“

„Proč mi to říkáš?“

„Chci tu informaci poskytnout tisku.“

„Panejo, Marie, to je trošku nebezpečné.“

„Jsem připravená to riziko podstoupit. Ale budu moc, moc opatrná.“

„To je dobře.“

„Znáš nějaké novináře?“

„Samozřejmě. Především je tu Lee Montgomery.“

Maria se usmála. „Párkrát jsem s ním šla na rande.“

„Já vím – dal jsem vás dohromady.“

„Jenže to znamená, že ví o spojení mezi tebou a mnou. Kdybys mu tu informaci předal a on přemýšlel o zdroji, byla bych první, o kom by uvažoval.“

„Máš pravdu, to není dobrý nápad. Co takhle Jasper Murray?“

„Šéf washingtonské redakce This Day? Ten by byl ideální. Jak dobře ho znáš?“

„Setkal jsem se s ním před několika lety, když ještě studoval – pracoval pro nějaké studentské noviny – a obtěžoval Verenu, aby mu zařídila interview s Martinem Lutherem Kingem. Pak za mnou přišel před šesti měsíci na tiskové konferenci, kterou pořádal jeden z mých klientů. Ukázalo se, že byl v tom motelu v Memphisu, povídal si s Verenou a oba viděli, jak byl zastřelen doktor King. Ptal se mě, co se s Verenou stalo. Musel jsem mu říct, že nemám ponětí. Myslím, že do ní byl celý pryč.“

„To je případ většiny mužů.“

„Včetně mě.“

„Zajdeš za Murrayem?“ Maria byla napjatá, obávala se, že George odmítne – s tím, že se do toho nechce zaplést. „Povíš mu, co jsem ti řekla?“

„Stal bych se tak jakousi tvou vypínací pojistkou. Mezi tebou a Jasperem by nebylo žádné přímé spojení.“

„Přesně.“

„Je to jako nějaká bondovka.“

„Ale uděláš to?“ Zatajila dech.

Usmál se. „Samozřejmě.“

Prezident Nixon šílel jako smyslů zbavený.

Stál v oválné pracovně za svým obrovským psacím stolem se dvěma sloupky zásuvek a jeho postavu rámovaly zlaté závěsy v oknech. Záda měl nahrbená, hlavu skloněnou a husté obočí zamračeně stažené. Obličej s povislými tvářemi byl jako vždy tmavý od vousů, které si nikdy nedokázal úplně oholit. Spodní ret měl vystrčený ve svém nejcharakterističtějším výrazu: vzdor, který se může každým okamžikem změnit v sebelítost.

Hlas měl hluboký, pronikavý, chraplavý. „Kašlu na to, kdo to má na svědomí,“ zuřil. „Udělejte, co je zapotřebí, aby se tohle zarazilo a aby se zabránilo dalším nedovoleným únikům informací.“

Cam Dewar a jeho šéf John Ehrlichman stáli a poslouchali. Cam byl vysoký jako jeho otec a dědeček, ale Ehrlichman, Nixonův asistent pro vnitřní záležitosti, byl ještě vyšší. Jeho skromné pracovní označení bylo zavádějící: patřil k Nixonovým nejbližším poradcům.

Cam věděl, proč prezident zuří. Všichni předchozího dne večer v televizi sledovali This Day. Jasper Murray obrátil svou slídící kameru na Nixonovy finanční sponzory. Prohlásil, že Nixon zarazil antimonopolní vyšetřování tří velkých společností, jež poskytly značné částky na jeho kampaň.

Byla to pravda.

Co hůř, Murray naznačil, že každé společnosti, která potřebuje v tomto roce prezidentských voleb odvést pozornost od svých financí, stačí poskytnout dostatečně velký příspěvek Výboru pro znovuzvolení prezidenta, známému pod zkratkou CREEP.

Cam tušil, že i tohle je patrně pravda.

Nixon využíval moci prezidentského úřadu, aby pomáhal přátelům. Útočil také na své nepřátele a zaměřoval daňové audity a další vyšetřování na společnosti, které sponzorovaly demokraty.

Camovi připadala Murrayova reportáž nesmírně pokrytecká. Všichni vědí, že takhle to v politice chodí. Odkud odjinud si myslíte, že pocházejí prostředky na volební kampaně? Bratři Kennedyovi by dělali totéž, kdyby sami neměli peněz jako slupek.

Úniky informací do tisku byly pohromou Nixonova působení ve funkci prezidenta. List New York Times odhalil Nixonovo přísně utajované letecké bombardování Kambodže v sousedství Vietnamu a citoval při tom anonymní zdroje z Bílého domu. Reportér Seymour Hersh spolupracující s řadou listů zveřejnil informaci, že američtí vojáci zavraždili stovky nevinných lidí ve vietnamské vesnici My Lai – zvěrstvo, které se Pentagon zoufale snažil utajit. Nyní, v lednu 1972, klesla Nixonova oblíbenost na dosud nejnižší úroveň.

Dick Nixon to bral osobně. Všechno bral osobně. Dnes ráno vypadal ublíženě, zrazeně, rozhořčeně. Byl přesvědčený, že svět je plný lidí, kteří po něm jdou, a úniky informací jeho paranoiu jen potvrzovaly.

Cam zuřil také. Když získal práci v Bílém domě, doufal, že se stane součástí skupiny, která změní Ameriku. Jenže všechno, co se Nixonova administrativa pokoušela udělat, podrývali liberálové v médiích a jejich zrádné „zdroje“ z vládních kruhů. Bylo to bolestné a frustrující.

„Tenhle Jasper Murray,“ zavrčel Nixon.

Cam se na Jaspera pamatoval. Ten člověk bydlel před deseti lety v Londýně u Williamsových, když tam přijela rodina Dewarových na návštěvu. Tam tedy bylo hnízdo kryptokomunistů.

„Není to Žid?“ pokračoval Nixon.

Cam byl netrpělivý, ale tvářil se naprosto bezvýrazně. Nixon měl pár praštěných představ a jednou z nich bylo, že Židé jsou rození špioni.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Ehrlichman.

„Setkal jsem se s Murrayem před lety v Londýně,“ dodal Cam. „Jeho matka je poloviční Židovka, otec je britský důstojník.“

„Murray je Brit?“

„Ano, ale to proti němu použít nemůžeme, protože sloužil v americké armádě ve Vietnamu. Účastnil se bojových akcí, má medaile, které to prokazují.“

„Dobrá, najděte nějaký způsob, jak tyhle úniky zastavit. Nechci slyšet, proč to nelze udělat. Nechci žádné výmluvy. Chci výsledky. Chci, aby se to udělalo za každou cenu.“

Tohle byla bojovná řeč, jakou Cam rád slýchal. Měl pocit, že na něm spočívá odpovědnost.

„Děkuju vám, pane prezidente,“ přikývl Ehrlichman a oba odešli.

„Tohle je naprosto jasné!“ radoval se Cam, sotva vyšli z oválné pracovny.

„Potřebujeme Murraye sledovat,“ prohlásil Ehrlichman rázně.

„Postarám se o to,“ přikývl Cam.

Ehrlichman zamířil do své kanceláře. Cam vyšel z Bílého domu a vydal se po Pennsylvania Avenue k ministerstvu spravedlnosti.

„Sledování“ byl široký pojem. Umístění skrytého nahrávacího zařízení – „štěnice“ – do nějakého pokoje nebylo proti zákonu. Ovšem dostat se do té místnosti, aby se tam mohla štěnice instalovat, zahrnovalo trestné činy násilného vniknutí či vloupání. A odposlouchávání či nahrávání telefonických hovorů nezákonné bylo – ovšem existovaly výjimky. Nixonova administrativa byla přesvědčená, že odposlechy jsou legální, jestliže k nim dá souhlas ministr spravedlnosti. V posledních dvou letech Bílý dům umístil celkem sedmnáct odposlouchávacích zařízení; všechna odsouhlasil ministr spravedlnosti z důvodů národní bezpečnosti a instalovala je FBI. Cam byl na cestě pro povolení číslo osmnáct.

Vzpomínka na Jaspera Murraye jako mladíka byla matná, ale živě si připamatoval krásnou Evii Williamsovou, která nemilosrdně odmítla milostné návrhy patnáctiletého Cama. Když jí řekl, že ji miluje, odbyla ho: „Nebuď směšnej!“ A pak, když naléhal, aby uvedla důvod, odpověděla: „Miluju Jaspera, ty pitomče.“

Řekl si, že tohle byla hloupá puberťácká dramata. Evie je nyní filmová hvězda a podporuje každou komunistickou kauzu od občanských práv po sexuální výchovu. Při proslulém incidentu v televizní show svého bratra políbila Percyho Marquanda a šokovala obecenstvo, které není zvyklé vídat, že by se bílí byť jen dotýkali černých. A Jaspera už určitě nemiluje. Dlouho chodila s popovou hvězdou Hankem Remingtonem a ani s ním už není.

Jenže vzpomínka na její pohrdavé odmítnutí Cama stále bolestně trýznila. A ženy ho odmítají i nadále. Dokonce i Stephanie Mapleová, která vůbec není hezká, ho odmítla – té noci, kdy Nixon zvítězil. Když později oba přišli pracovat do Washingtonu, souhlasila nakonec, že půjde s Camem do postele; milostný vztah však ukončila po jediné noci, což bylo svým způsobem ještě horší.

Cam věděl, že je vysoký a neohrabaný, ale takový byl i jeho otec, kterému zřejmě nikdy nedělalo potíže přitahovat ženy. Cam se na to kdysi nepřímo vyptával matky. „Jak to, že ses zamilovala do táty?“ zeptal se jí. „Není přece nějak zvlášť pohledný.“

„Jenže on byl tak milý,“ odpověděla.

Cam neměl ponětí, o čem matka mluví.

Dorazil na ministerstvo spravedlnosti a vešel do velké haly s hliníkovými osvětlovacími tělesy ve stylu art deco. Se získáním povolení žádné problémy neočekával: ministr spravedlnosti John Mitchell byl Nixonův kumpán a v roce 1968 řídil jeho volební kampaň.

Hliníkové dveře výtahu se otevřely. Cam nastoupil a stiskl tlačítko do pátého patra.

Deset let strávených uprostřed washingtonské byrokracie naučilo Marii ostražitosti. Její kancelář se nacházela na chodbě vedoucí k místnostem ministra spravedlnosti a Maria nechávala dveře otevřené, aby viděla, kdo přichází a odchází. Zejména ve střehu byla den po odvysílání programu This Day založeného na její informaci. Věděla, že z Bílého domu přijde výbušná reakce; teď chtěla zjistit, jakou bude mít tato reakce formu.

Sotva zahlédla procházet kolem jednoho z asistentů Johna Ehrlichmana, vyskočila ze židle.

„Ministr spravedlnosti má poradu a nelze ho vyrušovat,“ sdělila asistentovi. Už ho viděla dřív. Byl to neohrabaný bílý čahoun, vytáhlý a hubený, a jeho ramena vypadala jako drátěné ramínko na jeho oblek. Znala ten typ: může být chytrý a naivní zároveň. Nasadila svůj nejpřátelštější úsměv. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Tuhle záležitost nemůžu projednávat se sekretářkou,“ odmítl podrážděně.

Mariina tykadla se zachvěla. Vycítila nebezpečí. Horlivě však předstírala, že mu chce pomoci. „V tom případě je dobře, že nejsem sekretářka,“ usmála se znovu. „Jsem advokátka. Jmenuji se Maria Summersová.“

Očividně měl problém s představou černošské právničky. „Kde jste studovala?“ zeptal se skepticky.

Patrně očekával, že uvede nějakou obskurní černošskou školu, a tak mu s potěšením poskytla ležérní odpověď: „Na právech v Chicagu.“ Nedokázala však odolat, aby se nezeptala: „A co vy?“

„Já nejsem právník,“ připustil. „Vystudoval jsem ruštinu na Berkeley. Cam Dewar.“

„Slyšela jsem o vás. Pracujete u Johna Ehrlichmana. Co kdybychom si promluvili u mě v kanceláři?“

„Počkám na ministra.“

„Není to kvůli včerejší televizní show?“

Cam se kradmo rozhlédl kolem sebe. Nikdo nenaslouchal.

„S tím musíme něco udělat,“ řekla Maria důrazně. „Není možné, aby z vlády takhle pořád unikaly nepovolené informace,“ pokračovala s předstíraným pobouřením. „To prostě není možné!“

Mladíkův postoj se změnil. „Tohle si myslí prezident.“

„Jenže co s tím budeme dělat?“

„Potřebujeme povolit odposlechy Jaspera Murraye.“

Maria polkla. Díkybohu, že jsem to zjistila, pomyslela si. „Skvělé – konečně nějaká tvrdá akce.“

„Novinář, který přizná, že získává důvěrné informace z vlády, představuje jasné nebezpečí pro národní bezpečnost.“

„To je bez diskuse. Nemusíte si dělat starosti s papírováním. Ještě dneska položím Mitchellovi na stůl autorizační formulář. Vím, že ho s radostí podepíše.“

„Děkuju vám.“

Přistihla ho, jak se jí dívá na prsa. Nejdřív v ní viděl sekretářku, pak černošku a teď dva prsy. Mladí muži jsou tak předvídatelní. „Tohle bude to, čemu říkají špinavá práce,“ dodala. Znamenalo to nezákonné vloupání. „V FBI to má na starosti Joe Hugo.“

„Hned za ním zajdu.“ Centrála FBI byla v téže budově. „Děkuju vám za pomoc, Marie.“

„Rádo se stalo, pane Deware.“

Pozorovala, jak odchází chodbou, pak zavřela dveře kanceláře. Zvedla sluchátko a vytočila advokátní kancelář Fawcett Renshaw. „Ráda bych zanechala vzkaz pro George Jakese.“

Joe Hugo byl asi pětatřicetiletý bledý muž s vypouklýma modrýma očima. Oblékal se, tak jako všichni agenti FBI, příšerně konzervativně: obyčejný šedý oblek, bílá košile, tuctová vázanka, černé polobotky.

Cam sám měl konvenční vkus, ale jeho obyčejné hnědé sako s bílým proužkem a širokými klopami a kalhoty do zvonu teď náhle vypadaly převratně.

Cam sdělil Hugovi, že pracuje u Ehrlichmana, a rovnou vyklopil: „Potřebuju zařídit odposlechy televizního redaktora Jaspera Murraye.“

Joe se zamračil. „Namontovat štěnici do redakce This Day? Kdyby tohle uniklo ven…“

„Ne do jeho redakce, k němu domů. Informátoři, o kterých se bavíme, se nejspíš pozdě večer přikradou k nějaké telefonní budce a volají mu domů.“

„Problém to bude tak i tak. FBI už špinavou práci nedělá.“

„Cože? Proč?“

„Pan Hoover má pocit, že FBI hrozí nebezpečí, že si to odskáče za některé jiné lidi ve vládě.“

Tohle Cam nemohl vyloučit. Kdyby byla FBI přistižena, jak se vloupala do bytu novináře, prezident by přirozeně popřel, že o tom cokoli ví. Takhle to chodí. J. Edgar Hoover porušoval zákony celá léta, ale nyní kvůli tomu z nějakého důvodu začíná vyšilovat. Vyznat se v Hooverovi je nemožné; je mu sedmasedmdesát a není o nic příčetnější než kdykoli dříve.

Cam zvýšil hlas. „Prezident žádá tyto odposlechy a ministr spravedlnosti je s radostí povolí. Hodláte odmítnout?“

„Jen klid,“ odpověděl Hugo. „Vždycky existuje způsob, jak prezidentovi dát, co potřebuje.“

„Chcete říct, že to uděláte?“

„Chci říct, že existuje způsob.“ Hugo napsal cosi do bloku a papír vytrhl. „Zavolejte tomuhle chlápkovi. Je už v důchodu, což znamená jen tolik, že to provádí neoficiálně.“

Camovi se nelíbila představa, že se něco provádí neoficiálně. Přemýšlel, co tím měl Hugo na mysli. Vycítil však, že teď není vhodná chvíle, aby se hádal kvůli maličkostem.

Pohlédl na papír. Bylo na něm jméno „Tim Tedder“ a telefonní číslo. „Ještě dneska mu zavolám,“ přikývl Cam.

„Z telefonní budky,“ připomněl mu Hugo.

V pracovně George Jakese v advokátní kanceláři Fawcett Renshaw seděl starosta městečka Roath ze státu Mississippi. Jmenoval se Robert Denny, ale George vyzval: „Říkejte mi Denny. Všichni mi říkají Denny. I moje ženuška mi říká Denny.“ Byl to typ muže, s jakým George bojoval už deset roků: ošklivý, tlustý, sprostý a hloupý bílý rasista.

Jeho město budovalo letiště s pomocí vlády. Ovšem recipienti federálních finančních prostředků museli být zaměstnavatelé, kteří poskytují rovnou pracovní příležitost bez ohledu na barvu pleti. A Maria se na ministerstvu spravedlnosti dozvěděla, že nové letiště kromě nosičů zavazadel jiné černošské zaměstnance nemá.

Tohle byl typický druh práce, jakou George dostával.

Denny byl tak povýšeně shovívavý, že to dál nešlo. „My na jihu to děláme maličko jinak, Georgi,“ vysvětloval mu.

Jako bych to doprčic nevěděl, pomyslel si George; vy grázlové jste mi před jedenácti lety přerazili paži, a za chladného dne mě ještě pořád bolí jako čert.

„Lidi v Roath by nedůvěřovali letišti, který spravujou barevný,“ pokračoval Denny. „Báli by se, že třeba všechno není, jak má bejt, rozumíte, z hlediska bezpečnosti. Určitě mi rozumíte.“

To si piš, ty rasistický troubo.

„Starej Renshaw je můj dobrej kámoš.“

George věděl, že Renshaw není Dennyho přítel. Vedoucí partner ve firmě se s tímto klientem setkal jen dvakrát. Denny však doufal, že George znervózní. Jestli to zbabráš, šéf si to s tebou vyřídí.

„Říkal mi, že jste nejlepší člověk ve Washingtonu, kterej mě může zbavit ministerstva spravedlnosti, co mám furt za zadkem,“ pokračoval Denny.

„Pan Renshaw má pravdu. Je to tak,“ přisvědčil George.

S Dennym se dostavili dva radní a tři asistenti, všichni bílí; teď si s úlevou oddechli. George je uklidnil, že jejich problém lze vyřešit.

„Jsou dva způsoby, jak toho dosáhnout,“ pokračoval George. „Můžeme jít k soudu a postavit se proti rozhodnutí ministerstva spravedlnosti. Nejsou tak úžasně chytří a my můžeme najít nedostatky v jejich metodologii, chyby v jejich hlášeních a předpojatost. Soudní spor je dobrý pro naši firmu, protože naše honoráře by byly vysoké.“

„Zaplatíme,“ ujistil ho Denny. Letiště byl zřejmě lukrativní projekt.

„Soudní spor má dva háčky,“ pokračoval George. „Zaprvé, vždycky se protáhne – a vy chcete letiště postavit a uvést do provozu co nejdříve. Zadruhé, žádný právník vám nemůže s jistotou říct, jaké bude rozhodnutí soudu. To nikdy nevíte.“

„Tady ve Washingtonu tedy ne,“ souhlasil Denny.

Soudy v Roath jsou patrně přístupnější Dennyho přáním.

„Alternativou je vyjednávání,“ řekl George.

„Co by to zahrnovalo?“

„Fázované zavedení více černošských zaměstnanců na všech úrovních.“

„Naslibujte jim cokoli!“ vyhrkl Denny.

„Nejsou úplně hloupí a platby budou vázány na dodržování požadavků.“

„Co myslíte, že budou chtít?“

„Ministerstvu spravedlnosti je to dost jedno, pokud můžou prohlásit, že dosáhli zlepšení. Ale budou to konzultovat s černošskými organizacemi ve vašem městě.“ George letmo pohlédl na složku na psacím stole. „Tuto kauzu předložila ministerstvu spravedlnosti organizace Křesťané pro rovná práva, která působí v Roath.“

„Zasraný komunisti,“ odfrkl si Denny.

„Ministerstvo spravedlnosti nejspíš přijme jakýkoli kompromis, s nímž vysloví souhlas tato skupina. Vy i ta organizace tím totiž přestanete ministerstvo obtěžovat.“

Denny zbrunátněl. „To mi radši ani neříkejte, že musím vyjednávat s těma zatracenejma křesťanama.“

„Je to chytrý způsob, jak rychle vyřešit váš problém.“

Denny se naježil.

„Ale nemusíte se s nimi setkat osobně,“ dodal George. „Dokonce bych vám doporučoval, abyste s nimi vůbec nemluvil.“

„Tak kdo s nima bude potom vyjednávat?“

„Já,“ odpověděl George. „Zítra tam odletím.“

Starosta se zakřenil. „A vzhledem k vaší, rozumíte, barvě, je přemluvíte, aby ustoupili.“

George měl chuť toho pitomce uškrtit. „Chci, abyste mi dobře rozuměl, pane starosto – Denny, chtěl jsem říct. Budete muset udělat nějaké skutečné změny. Mým úkolem je zajistit, aby byly co nejméně bolestné. Ale vy jste zkušený politický lídr a víte, jak důležité jsou vztahy s veřejností.“

„To je pravda.“

„Kdyby se mluvilo o tom, že organizace křesťanů v Roath musí ustoupit, mohlo by to celou záležitost sabotovat. Lepší bude, když zaujmete postoj, že navzdory svému přesvědčení laskavě děláte jisté malé ústupky, aby se mohlo vybudovat letiště ve prospěch města.“

„Jasný,“ přikývl Denny a zamrkal na George.

Aniž si to Denny uvědomil, souhlasil s tím, že změní desítky let starou praxi a zaměstná na letišti více černochů. Bylo to malé vítězství, ale George potěšilo. Ovšem Denny by nebyl spokojený, pokud by nemohl říct sobě i ostatním, že protivníka přechytračil. Nejlepší asi bude ponechat ho v té mylné představě.

George na něj zamrkal také.

Když delegace vycházela ze dveří, sekretářka na George vrhla podivný pohled a podala mu útržek papíru.

Byl to telefonický vzkaz přepsaný na stroji. „Zítra v šest večer bude v kostele pentekostální církve ve čtvrti Barney Circle modlitební shromáždění.“

Výraz sekretářky vyjadřoval, že tohle je pro významného washingtonského právníka podivný způsob, jak trávit koktejlovou hodinu.

George věděl, že vzkaz je od Marie.

*

Camovi se Tim Tedder nelíbil. Byl v safari obleku a vlasy měl krátce sestřižené jako voják. V době, kdy si skoro každý muž nechával narůst kotlety, on žádné neměl. Cam měl pocit, že Tedder je celý nažhavený. Očividně ho těší vše nelegální. Cam přemýšlel, co by Tedder řekl, kdyby ho požádal, aby Jaspera Murraye místo odposlouchávání zabil.

Tedder neměl žádné skrupule, pokud jde o porušování zákona, ale byl zvyklý pracovat pro vládu, a tak se do čtyřiadvaceti hodin objevil v Camově kanceláři se sepsaným plánem a rozpočtem.

Plán počítal se třemi muži, kteří budou po dva dny pozorovat byt Jaspera Murraye, aby si ověřili jeho obvyklé odchody a příchody domů. Pak do bytu vniknou v době, kdy budou vědět, že je to bezpečné, a namontují mu do telefonu přenašeč signálu. Někde poblíž, patrně na střeše domu, umístí kazetový magnetofon v pouzdře označeném 50 000 VOLTŮ – NEDOTÝKAT ŠE!, aby to odradilo zvědavce. Po dobu jednoho měsíce budou každých čtyřiadvacet hodin vyměňovat pásky a Tedder zajistí přepisy všech hovorů.

Cena za to vše byla pět tisíc dolarů. Cam dostane peníze z tajného fondu zřízeného Výborem pro znovuzvolení prezidenta.

Cam odnesl návrh k Ehrlichmanovi a plně si uvědomoval, že překračuje únosnou mez. V životě se žádného trestného činu nedopustil. Teď se má stát spolupachatelem vloupání. Je to však nutné: úniky musí být zastaveny a prezident řekl: „Kašlu na to, jak se to udělá.“ Přesto z toho Cameron neměl dobrý pocit. Vrhá se ze skokanského prkna do tmy a vodu dole nevidí.

John Ehrlichman vepsal své iniciály do kolonky souhlasu.

Pak dopsal úzkostlivou drobnou poznámku. „Za předpokladu vaší záruky, že je to nezjistitelné.“

Cam věděl, co to znamená.

Jestli to špatně skončí, vina padne na něj.

George odešel z kanceláře v půl šesté a odjel do Barney Circle, rezidenční čtvrti s levným nájemným, která se nachází východně od Kapitolu. Kostel byla chatrč na pozemku oploceném drátěným pletivem. Řady tvrdých židlí se už zpoloviny zaplnily. Věřící byli všichni černí a většinu tvořily ženy. Bylo to dobré místo pro tajnou schůzku: agent FBI by tu působil jako pěst na oko.

Jedna z žen se otočila a George poznal Marii Summersovou. Přisedl si k ní.

„Co se děje?“ zašeptal. „Co je tak naléhavého?“

Přiložila si prst ke rtům. „Potom,“ odpověděla.

Kysele se usmál. Bude tu muset prosedět hodinu modlení. Ale co, nejspíš to jeho duši prospěje.

George byl rád, že je součástí této intrikánské záležitosti s Marií.

Práce v advokátní kanceláři Fawcett Renshaw jeho touhu po spravedlnosti plně neuspokojovala. Napomáhal v záležitostech rovnosti pro černé, ale jen kousek po kousku a pomalu. Bylo mu už třicet šest, dost na to, aby věděl, že sny z mládí o lepším světě se zřídka naplňují, ale přesto si myslel, že by měl dokázat víc, než jen získat zaměstnání pro dalších pár černochů na letišti v Roath.

Vešel kněz oblečený v rouchu a začal improvizovanou modlitbu, která trvala deset či patnáct minut. Pak vyzval shromážděné věřící, aby mlčky seděli a vedli své vlastní rozhovory s Bohem. „Rádi uslyšíme hlas kohokoli, kdo se cítí pohnut Duchem svatým k tomu, aby své modlitby sdílel s námi ostatními. V souladu s učením apoštola Pavla ženy nechť ve shromáždění mlčí.“

George šťouchl do Marie, věděl, že se při tomto posvěceném sexismu bude ježit.

Georgeova matka Marii zbožňovala. George měl podezření, že si Jacky myslí, že kdyby se narodila o generaci později, mohla být jako Maria. Mohla by mít dobré vzdělání, významné postavení a černé šaty se šňůrou perel.

Při modlitbách se Georgeovy myšlenky zatoulaly k Vereně. Zmizela mezi Černými pantery. Rád by věřil, že má na starosti humánnější stránku jejich poslání, jako je vaření snídaní zdarma pro děti z chudých městských čtvrtí, jejichž matky odcházejí časně ráno uklízet kanceláře bílých. Ovšem jak Verenu zná, může stejně tak snadno loupit v bankách.

Kněz ukončil shromáždění další dlouhou modlitbou. Sotva pronesl amen, věřící se obrátili jeden ke druhému a začali si povídat. Šum jejich rozhovorů byl hlasitý a George měl pocit, že může s Marií hovořit bez obav, že je někdo zaslechne.

„Budou odposlouchávat domácí telefon Jaspera Murraye,“ oznámila mu okamžitě. „Přišel za mnou z Bílého domu jeden z Ehrlichmanových lidí.“

„Spouštěčem bylo zřejmě Jasperovo včerejší televizní vystoupení.“

„Na to můžeš vzít jed.“

„A ve skutečnosti nejdou po Jasperovi.“

„Já vím. Jde o osobu, která mu dodává informace. To jsem já.“

„Uvidím Jaspera dneska večer a budu ho varovat, aby si dával pozor na to, co říká doma do telefonu.“

„Díky.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Nejsme tak nenápadní, jak jsem doufala.“

„Proč ne?“

„Jsme moc dobře oblečení. Očividně sem nepatříme.“

„A moje sekretářka si myslí, že jsem prošel duchovním znovuzrozením. Zmizíme odtud.“

„Nemůžeme odejít spolu. Jdi napřed.“

George vyšel z kostelíka a odjel zpátky k Bílému domu.

Uvědomoval si, že Maria není jediná ze zasvěcenců, kteří pouštějí informace tisku: je jich mnoho. George si domyslel, že prezidentovo lhostejné nedbání zákonů šokuje některé státní zaměstnance natolik, že porušují celoživotní diskrétnost. Prezidentovo kriminální chování je obzvlášť děsivé u Nixona, který vedl volební kampaň s důrazem na dodržování zákonů a pořádku. George měl pocit, jako by se Američané stali oběťmi obrovského podvodu.

George přemýšlel, kde by se mohl s Jasperem nejlépe setkat. Naposledy prostě zašel do redakce This Day. Udělat to jednou nemusí být nebezpečné, ale opakovaným návštěvám by se měl vyhnout. Nechtěl, aby ho lidé z okruhu Bílého domu viděli s Jasperem příliš často. Na druhou stranu, pro případ, že by je někdo zahlédl, musí jejich schůzka vypadat náhodně, nikoli utajovaně.

Zajel na kryté parkoviště nedaleko Jasperova pracoviště. Ve třetím podlaží se nacházela vyhrazená místa pro zaměstnance This Day. George zaparkoval nedaleko a zamířil k telefonnímu automatu.

Jasper seděl u svého stolu.

George neudal své jméno. „Je pátek večer,“ řekl bez dlouhých okolků. „V kolik myslíš, že odejdeš z redakce?“

„Brzy.“

„Fajn by bylo hned.“

„Oukej.“

George zavěsil.

Několik minut poté vyšel z výtahu Jasper: velký muž s hřívou plavých vlasů a v plášti do deště. Zamířil ke svému vozu, bronzovému lincolnu Continental s černou textilní střechou.

George nasedl k němu do lincolnu a informoval ho o odposlouchávacím zařízení.

„Budu muset telefon rozebrat na kousky a tu štěnici odstranit,“ odpověděl Jasper.

George zavrtěl hlavou. „Jestli to uděláš, poznají to, protože nebudou dostávat žádné vysílání.“

„A co má být?“

„Najdou tedy jiný způsob, jak tě odposlouchávat, a příště už třeba nebudeme mít takové štěstí a vůbec se o tom nedozvíme.“

„Do hajzlu! Nejdůležitější telefonáty vyřizuju doma. Co mám dělat?“

„Když ti zavolá důležitý zdroj, řekni, že máš moc práce a že mu zavoláš později; pak jdi ven a použij veřejný telefon.“

„Něco určitě vymyslím. Díky za upozornění. Pochází to od obvyklého zdroje?“

„Ano.“

„Ten chlap je dobře informovaný.“

„Ano,“ přisvědčil George. „To on je.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Beep Dewarová přišla navštívit Davea Williamse do Daisy Farm, JJ jeho nahrávacího studia v Napa Valley.

Místnosti byly zařízeny prostě, třebaže pohodlně, ale na studiu, nic prostého nebylo – mělo nejmodernější vybavení. Natočilo se zde už několik hitových alb a z pronajímání studia cizím kapelám se stal sice malý, ale výnosný obchod. Někdy tyto skupiny žádaly Davea, aby je produkoval, a on zjistil, že k tomu má možná vlohy a dokáže jim pomoct, aby jejich hudba vyzněla tak, jak si přejí.

To bylo dobře, protože Dave už nevydělával tolik jako kdysi. Od rozpadu Plum Nellie vydal album největších hitů, jedno živé album a album vystřižených pasáží a alternativních verzí. Každého nového alba se prodalo méně než toho předchozího. Sólová alba bývalých členů si vedla poměrně dobře. Dave neměl finanční problémy, ale už si každý rok nekupoval nové ferrari. A celkový trend směřoval dolů.

Když zavolala Beep a zeptala se, jestli by za ním příští den nemohla přijet, překvapilo ho to natolik, že se ani nezeptal, jestli má k návštěvě nějaký zvláštní důvod.

Ráno si ve sprše umyl šamponem vousy, oblékl si čisté džíny a zářivě modrou košili. Pak si položil otázku, proč kolem toho dělá tolik cavyků. S Beep už se nemilují. Proč mu záleží na tom, co si pomyslí o jeho zevnějšku? Uvědomil si, že chce, aby se na něj podívala a litovala, že mu dala kopačky. „Pitomče,“ napomenul se nahlas a oblékl si staré tričko s krátkým rukávem.

Přesto přemítal, co může Beep chtít.

Pracoval právě ve studiu s mladým zpěvákem a textařem na jeho prvním albu, když začal nehlučně blikat telefon od brány. Nechal mladíka pilovat třetí kontrastní osmitakt a vyšel ven. Beep dojela k domu v červeném kabrioletu Mercury Cougar se staženou střechou.

Očekával, že se změnila, a byl zvědavý, jak vypadá; ve skutečnosti byla úplně stejná: drobná a hezká s šelmovským pohledem. Vypadala skoro stejně, jako když se s ní před deseti lety setkal poprvé, kdy to byla znepokojivě sexy třináctiletá dívenka. Dnes měla na sobě přiléhavé modré toreadorské kalhoty a proužkované tílko a vlasy měla zastřižené do krátkého mikáda.

Nejprve ji vzal do zadní části domu a ukázal jí výhled přes údolí. Vinná réva byla v zimním období holá, ale slunce zářilo a řady hnědých rostlin vrhaly modré stíny a vytvářely křivolaké čáry jako namalované štětcem.

„Jakou odrůdu tady pěstuješ?“ zeptala se.

„Cabernet sauvignon, klasický červený. Je to odolná réva a tahle kamenitá půda jí vyhovuje.“

„Děláš víno?“

„Dělám. Není to žádná bomba, ale zlepšuje se. Pojď dovnitř ochutnat.“

Líbila se jí kuchyň zařízená pouze dřevěným nábytkem – vypadala tradičně, i když tu měl nejmodernější kuchyňské přístroje. Skříňky byly z lehce přibarvené přírodní borovice a měly zlatavý odstín. Dave zde nechal odstranit strop, takže se místnost zvedala až k šikmé střeše. Návrhu této místnosti věnoval hodně času, protože chtěl, aby se podobala kuchyni domu na Great Peter Street, kde všichni rádi pobývali, jedli, pili a povídali si.

Posadili se ke starožitnému borovicovému stolu a Dave otevřel láhev červeného Daisy Farm 1969, prvního vína, které vyrobili on a Danny Medina jako partneři. Bylo stále ještě hodně trpké a Beep se zašklebila. „Ale musíš uznat, že má sílu,“ zasmál se Dave.

„V tomhle ohledu ti budu věřit.“

Vytáhla krabičku chesterfieldek. „Chesterfieldky jsi kouřila, už když ti bylo třináct,“ poznamenal Dave.

„Měla jsem s tím přestat.“

„V životě jsem tak dlouhý cigarety neviděl.“

„V tom věku jsi byl rozkošnej.“

„A pohled na tvoje rty, jak žmoulají chesterfieldku, mě podivně vzrušoval, i když bych nedokázal říct proč.“

Zasmála se. „Mohla jsem ti to vysvětlit.“

Upil znovu vína. Za pár let by mohlo být lepší. „Jak se daří Wallimu?“ zeptal se.

„Prima. Fetuje víc, než by měl, ale co ti mám povídat. Je rocková hvězda.“

Dave se usmál. „Sám si skoro každej večer ubalím jointa.“

„Chodíš s někým?“

„Se Sally Dasilva.“

„To je ta herečka. Viděla jsem fotku, jak spolu přicházíte na nějakou premiéru, ale nevěděla jsem, jestli je to vážný.“

Nebylo to moc vážné. „Ona je v Los Angeles a oba máme spoustu práce. Ale sem tam spolu strávíme víkend.“

„Mimochodem, musím ti říct, že moc obdivuju tvoji sestru.“

„Evie je dobrá herečka.“

„V tom filmu, co hraje toho poldu-začátečníka, mě tak rozesmála, že jsem se málem počurala. Ale opravdovou hrdinku z ní dělá ta její angažovanost. Proti válce je spousta lidí, ale aby se sebrali a odjeli do Severního Vietnamu, takovou kuráž jich moc nemá.“

„Byla podělaná strachy.“

„To věřím.“

Dave odložil sklenici a zadíval se Beep přímo do očí. Svou zvědavost už nedokázal ovládat. „Beep, co máš na srdci?“

„Zaprvé, díky, že jsi mi dovolil přijet. Tos udělat nemusel a já si toho cením.“

„Rádo se stalo.“ Málem ji odmítl, ale zvědavost zvítězila nad zatrpklostí.

„Zadruhý se chci omluvit za to, co jsem udělala v osmašedesátým. Je mi líto, že jsem ti ublížila. Bylo to krutý a já se nikdy nepřestanu stydět.“

Dave přikývl. Rozmlouvat jí to nehodlal. Nechat se svým snoubencem přistihnout v posteli s jeho nejlepším kamarádem, to je snad to nejhorší, co může dívka udělat, a skutečnost, že jí v té době bylo sotva dvacet, není žádná omluva.

„Zatřetí, Wallimu je to líto taky. Pořád se milujeme, abys mě dobře chápal, ale uvědomujeme si, co jsme provedli. Walli ti to poví sám, jestli mu dáš někdy šanci.“

„Oukej.“ Začínala jitřit Daveovy emoce. Pocítil ozvěny dávno zapomenutých vášní: hněv, zášť, vědomí ztráty. Netrpělivě čekal, k čemu to povede.

„Mohl bys nám někdy odpustit?“ zeptala se Beep.

Na tuhle otázku nebyl připravený. „Nevím, nepřemýšlel jsem o tom,“ odpověděl chabě. Před dneškem by patrně řekl, že mu to je už jedno, jenže Beepiny otázky v něm teď nějak probouzely dřímající smutek. „Co by to odpuštění mělo zahrnovat?“

Beep se nadechla. „Walli by chtěl dát skupinu znovu dohromady.“

„Cože!“ Tohle Dave nečekal.

„Stýská se mu po spolupráci s tebou.“

Tohle Davea – poněkud škodolibě – potěšilo.

„Sólový alba nemají takový úspěch,“ dodala Beep.

„Jeho se prodávají líp než moje.“

„Ale jemu nejde ani tak o prodeje. Na peníze kašle, neutratí ani polovinu toho, co vydělá. Jde mu o to, že ta muzika byla lepší, když jste ji vy dva dělali spolu.“

„S tím můžu jen souhlasit,“ přitakal Dave.

„Má pár písniček, který by chtěl dělat s tebou. Ty můžeš přitáhnout z Londýna Lewa a Buzze. Mohli bysme všichni bydlet tady na Daisy Farm. A pak, až vyjde album, mohli byste třeba vystoupit na společným koncertu, nebo dokonce udělat turné.“

Dave cítil, že ho to proti jeho vůli vzrušuje. V životě nepoznal nic báječnějšího než společné roky Plum Nellie od Hamburku až po Haight-Ashbury. Skupinu vykořisťovali, podváděli a brali na hůl, a oni přesto milovali každou minutu toho života. Teď se z něj stala uznávaná a slušně placená televizní osobnost, rodinný bavič a šoubyznysový podnikatel. Nebyla to však ani z poloviny taková zábava.

„Vrátit se do starejch kolejí?“ přemítal Dave. „Nevím.“

„Nech si to projít hlavou,“ prosila Beep. „Teď nic neříkej.“

„Oukej,“ přikývl Dave. „Nechám si to projít hlavou.“

Odpověď však už znal.

Doprovodil ji k autu. Na sedadle spolujezdce ležely noviny. Beep je zvedla a podala mu je. „Viděl jsi to?“ zeptala se. „Je to fotka tvojí sestry.“

Na snímku byla Evie Williamsová v maskáčích.

Cama Dewara okamžitě udeřilo do očí, jak svůdně vypadá. Neforemné oblečení mu jen připomnělo, že pod ním je dokonalé tělo, které všichni viděli ve filmu Malířova modelka. Těžké boty a jednoduchá čapka jí jen přidávaly na líbeznosti.

Seděla na tanku. Cam toho o vojenské výzbroji moc nevěděl, ale podtitulek mu sdělil, že je to sovětský T-54 se stomilimetrovým kanonem.

Obklopovali ji vojáci v uniformách severovietnamské armády. Zdálo se, že jim povídá cosi zábavného, a obličej jí zářil nadšením a dobrou náladou. Vojáci se usmívali a smáli, jak to v přítomnosti hollywoodské celebrity dělají lidé na celém světě.

Podle doprovodného článku byla na mírové misi. Dozvěděla se, že Vietnamci nechtějí se Spojenými státy válčit. „To je do prdele překvapení,“ ušklíbl se Cam. Podle Evie si nepřejí nic jiného, než aby je všichni nechali na pokoji.

Snímek byl triumfem propagandy protiválečného hnutí. Polovina dívek v Americe chtěla být Evií Williamsovou, polovina chlapců se s ní chtěla oženit a všichni obdivovali její odvahu, že se vydala do Severního Vietnamu. A co hůř, komunisti jí nijak neublížili. Povídali si s ní a říkali jí, že se chtějí s americkým lidem přátelit.

Jak může ten zlotřilý prezident házet bomby na tyto hodné lidi?

Camovi se chtělo zvracet.

Bílý dům však tyhle lži nebere.

Cam seděl u telefonu, volal sympatizujícím novinářům. Mnoho jich nebylo: liberální média Nixona nenáviděla a části konzervativních médií připadal příliš umírněný. Na zahájení ostrého protiúderu však jejich počet stačí, hlavně aby spolupracovali.

Cam měl před sebou seznam bodů, které je třeba zdůraznit, a on si z něj vybíral podle toho, s kým právě mluvil. „Kolik myslíte, že tenhle tank zabil amerických chlapců?“ zeptal se moderátora televizní talk show.

„Nevím, povězte mi to,“ odpověděl muž.

Správná odpověď byla patrně žádného, protože severovietnamské tanky se v zásadě nestřetávaly s americkými vojsky, nýbrž s jihovietnamskou armádou. O to však nešlo. „Tohle je otázka, kterou byste měli klást liberálům ve vašem pořadu,“ řekl Cam.

„Máte pravdu, to je dobrá otázka.“

V rozhovoru s redaktorem pravicového bulvárního plátku se zeptal: „Jestlipak víte, že Evie Williamsová je Britka?“

„Její matka je Američanka,“ upozornil novinář.

„Její matka Ameriku tolik nenávidí, že odtud odešla v roce 1936 a od té doby tu nikdy nežila.“

„Dobrá připomínka!“

V rozhovoru s liberálním novinářem, který často napadal Nixona, poukázal opět na něco jiného. „I vy musíte připustit, že je naivní, když se nechá takhle využívat Severním Vietnamem k protiamerické propagandě. Nebo snad berete její mírovou misi vážně?“

Výsledky byly zřetelné. Příštího dne se proti Evii Williamsové vzedmul odpor, který byl rozsáhlejší než její původní triumf. Stala se veřejným nepřítelem číslo jedna a nahradila Eldridge Cleavera, sériového násilníka a vůdce Černých panterů. Do Bílého domu proudily dopisy, které ji očerňovaly – a nebyly všechny narychlo připraveny místními organizacemi republikánské strany po celé zemi. Stala se nenáviděnou postavou pro lidi, kteří hlasovali pro Nixona, lidi, kteří lpěli na prosté víře, že buď jste pro Ameriku, nebo proti ní.

Celá záležitost navodila Camovi hřejivý pocit. Pokaždé když si přečetl další plátek přinášející výpad proti Evii, připomněl si, jak označila jeho lásku za směšnou.

On s ní však ještě neskoncoval.

Když ostré útoky proti ní dosáhly vrcholu, zatelefonoval Meltonu Faulknerovi, pronixonovskému podnikateli a členu správní rady jedné z televizních sítí. Nechal se spojit přes místní centrálu, takže Faulknerovi jeho sekretářka ohlásila: „Volá vás Bílý dům!“

Když měl Faulknera na telefonu, představil se a řekl: „Prezident mě požádal, abych vám zavolal ohledně speciálního programu, který vaše síť připravuje o Jane Addamsové.“

Jane Addamsová, která zemřela v roce 1935, byla pokroková aktivistka, sufražetka a nositelka Nobelovy ceny míru.

„Ano, připravujeme to,“ přisvědčil Faulkner. „Pan prezident patří k jejím obdivovatelům?“

To určitě, pomyslel si Cam; Jane Addamsová byla typem přesně těch pomatených liberálů, které Nixon nenávidí. „Ano, patří,“ zalhal. „Jenže The Hollywood Reporter říká, že uvažujete o obsazení Evie Williamsové jako Jane.“

„To souhlasí.“

„Patrně jste viděl nejnovější zprávy o Evii Williamsové a o tom, jak se nechala využít k propagandě nepřáteli Ameriky.“

„Jistě, četl jsem to.“

„Jste si jistý, že tato protiamerická britská herečka se socialistickými názory je správnou osobou pro ztvárnění americké hrdinky?“

„Jako člen správní rady nemám při obsazování žádné slovo…“

„Prezident nemá žádné oprávnění jakkoli do toho zasahovat, Bože chraň, ale myslel si, že by vás mohl zajímat jeho názor.“

„To rozhodně.“

„Rád jsem si s vámi popovídal, pane Faulknere.“ Cam zavěsil.

Slýchal, jak lidé říkají, že pomsta je sladká. Ale nikdo mu neřekl jak moc sladká.

Dave a Walli seděli na vysokých stoličkách v nahrávacím studiu s kytarami v rukou. Složili píseň nazvanou „Back Together Again“. Byla rozdělená na dvě části, každá část v jiné tónině, a pro přechod potřebovali nějaký spojovací akord. Zpívali píseň znovu a znovu a zkoušeli různé věci.

Dave byl šťastný. Pořád to v sobě měli. Walli byl originální, přicházel s melodiemi a harmonickými postupy, jaké nikdo nepoužíval. Posuzovali si navzájem nápady a výsledek byl lepší než cokoli, co dělal každý z nich sám. Bude to triumfální návrat.

Beep se nezměnila, Walli ano. Byl vychrtlý. Jeho hubenost zvýrazňovala vysoké lícní kosti a mandlové oči; vypadal jako pohledný upír.

Buzz a Lew seděli poblíž, kouřili, poslouchali, čekali. Byli trpěliví. Jakmile dali Dave a Walli píseň dohromady, chopili se Buzz a Lew nástrojů a dotvořili části pro bicí a basu.

Bylo deset večer a oni už pracovali tři hodiny. Protáhnou to do tří nebo čtyř ráno a pak budou do oběda spát. To jsou rokenrolové hodiny.

Tohle byl jejich třetí den ve studiu. První strávili jamováním, hráli staré hity a těšili se z toho, jak si na sebe zase zvykají. Walli hrál nádherné melodické kytarové linky. Druhý den se Wallimu bohužel udělalo špatně od žaludku a musel předčasně skončit. Tohle byl tedy první den vážné práce.

Na zesilovači vedle Walliho stála láhev Jacka Danielse a vysoká sklenice s kostkami ledu. Za starých časů při společném hraní často pili alkohol a kouřili jointy. Patřilo to k věci. Nyní Dave dával přednost seriózní práci, ale Walli své zvyky nezměnil.

Vešla Beep se čtyřmi pivy na tácu. Dave tušil, že chce, aby Walli pil pivo místo whisky. Často přinášela do studia jídlo: borůvky se zmrzlinou, čokoládový dort, misky buráků, banány. Chtěla, aby Walli nežil jen o alkoholu. Vzal si lžíci zmrzliny nebo hrst buráků a pak se vrátil k Jacku Danielsovi.

Naštěstí byl stále brilantní, jak prokazovala nová píseň. Dráždila ho však vlastní neschopnost přijít na správný přechodový akord. „Doprčic,“ vztekal se. „Mám to v hlavě, chápeš? Ale ven to nevyleze.“

„Hudební zácpa, brácho,“ poznamenal Buzz. „Potřebuješ rockový projímadlo. Co by odpovídalo misce sušenejch švestek?“

„Opera od Schoenberga,“ soudil Dave.

„Sólo na bicí od Davea Clarka,“ navrhl Lew.

„Album Demise Roussose,“ přihodil Walli.

Telefon zablikal a Beep ho zvedla. „Pojď dál,“ řekla a zavěsila. Pak se obrátila k Wallimu. „To je Hilton.“

„Fajn.“ Walli se zvedl ze stoličky, odložil kytaru na stojan a vyšel ven.

Dave pohlédl tázavě na Beep. „Dealer,“ vysvětlila mu.

Dave hrál píseň dál. Nebylo nic neobvyklého, že drogový dealer navštíví nahrávací studio. Dave nevěděl, proč hudebníci užívají drogy mnohem víc než běžná populace, ale vždycky tomu tak bylo: Charles Parker byl závislý na heroinu, a přitom patřil k předminulé generaci.

Zatímco Dave drnkal na kytaru, Buzz se chopil basy a Lew usedl k bicím, začal tiše bubnovat a chytal rytmus. Asi patnáct nebo dvacet minut improvizovali, než to Dave zarazil. „Co je sakra s Wallim?“ zvolal.

Vyšel ze studia a zamířil do hlavního domu, následován ostatními.

Walliho našli v kuchyni. Ležel natažený na podlaze, úplně sjetý, s injekční stříkačkou ještě zabodnutou v paži. Šlehnul si, hned jak mu dorazila dávka.

Beep se nad ním sklonila a vytáhla jehlu. „Teď bude až do rána zpajcnutej,“ konstatovala. „Je mi to líto.“

Dave zaklel. To byl konec pracovního dne.

„Nezajdem do cantiny?“ navrhl Buzz Lewovi.

Dole pod kopcem byla hospoda, kam většinou docházeli mexičtí zemědělští dělníci – proto cantina.

„Proč ne?“ souhlasil Lew.

Rytmická sekce odešla.

„Pomoz mi ho odnést do postele,“ požádala Beep.

Dave zvedl Walliho pod rameny, Beep ho vzala za nohy a přenesli ho do ložnice. Pak se vrátili do kuchyně. Beep se opřela o kuchyňský pult a sledovala Davea, který začal připravovat kávu.

„On je závislák, co?“ zeptal se Dave a pohrával si s papírovým filtrem.

Beep přikývla.

„Myslíš, že to album vůbec můžeme udělat?“

„Ano!“ zvolala. „Prosím, nevzdávej to s ním. Bojím se…“

„Tak jo, jen klídek.“ Zapnul kávovar.

„Já ho dokážu zvládnout,“ ujišťovala ho zoufale. „Večer se vždycky drží, když pracuje, stačí mu malý dávky. Pak k ránu si šlehne a je v limbu. Dneska to nebylo obvyklý. Takhle se nezbourá často. Normálně mu fet splaším a přiděluju mu ho po dávkách.“

Davea to šokovalo. Pohlédl na ni. „Z tebe se stala chůva feťáka.“

„Tyhle rozhodnutí děláme, když jsme ještě moc mladý a moc hloupý, a pak s nima musíme žít,“ odpověděla a rozplakala se.

Dave ji objal a Beep mu plakala na hrudi. Dal jí čas; mezitím mu zvlhla přední část košile a kuchyně se naplnila vůní kávy. Pak se od ní jemně odtrhl a nalil dva šálky.

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ji. „Když teď ten problém známe, můžeme podle toho pracovat. V době, kdy bude Walli v nejlepší formě, se budeme vždycky věnovat tomu, co je těžký: psaní textů, kytarovejm sólům, vokální harmonii. Když s ním nic nebude, můžeme dělat předtáčky doprovodu a hrubou mixáž. Můžeme to zvládnout.“

„Jak já ti děkuju. Zachránils mu život. Ani ti nedokážu říct, jak se mi ulevilo. Jsi strašně hodnej.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na rty.

Dave měl divný pocit. Děkuje mu, že zachránil život jejího kluka, a zároveň ho líbá.

„Byla jsem pitomá, že jsem tě nechala,“ řekla pak.

To bylo k muži v ložnici neloajální. Jenže loajálnost nikdy nebyla její silnou stránkou.

Objala ho kolem pasu a celým tělem se k němu přitiskla.

Chvíli držel ruce ve vzduchu, daleko od ní; pak se vzdal a znovu ji objal. Možná loajálnost není ani jeho silnou stránkou.

„Feťáci nemají moc sexu,“ prohodila. „Už je to doba.“

Dave cítil, že je rozechvělý. Uvědomil si, že nějak podvědomě věděl, že se tohle stane – od chvíle, kdy přijela v tom červeném kabrioletu.

Třásl se, protože po ní tak strašně toužil.

Pořád nic neříkal.

„Vezmi mě do postele, Dave,“ vybídla ho. „Pojď si to rozdat, jako jsme to dělávali, jen jednou, jako zastara.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Ale udělal to.

Album dokončili v den, kdy zemřel ředitel FBI J. Edgar Hoover.

„Dědeček je senátor a říkal, že J. Edgar rád kouřil péra,“ prohodila Beep při snídani v poledne příštího dne v kuchyni na Daisy Farm.

Všechny ohromila.

Dave se zakřenil. Byl si velice jistý, že starý Gus Dewar v životě neřekl vnučce slova „kouřil péra“. Jenže Beep před kluky takhle ráda mluvila. Věděla, že je to vzruší. Provokovala. Patřilo to k její přitažlivosti.

„Děda mi povídal, že Hoover žil se svým zástupcem, jmenoval se Tolson,“ pokračovala. „Všude chodili spolu jako manželé.“

„Právě lidi jako Hoover dělají nám teploušům špatnou pověst,“ ušklíbl se Lew.

„Poslyšte, až album vyjde, uspořádáme po letech zase koncert, že jo?“ vmísil se Walli, který byl nezvykle časně vzhůru.

„Jo,“ přikývl Dave. „Co máš na mysli?“

„Pojďme ho věnovat na sbírku pro George McGoverna.“

Začal se rozmáhat nápad, že by rockové kapely mohly získávat peníze pro liberální politiky, a McGovern byl hlavní kandidát na demokratickou nominaci v letošních prezidentských volbách: ucházel se o funkci jako mírový kandidát.

„Skvělej nápad,“ souhlasil Dave. „Zdvojnásobí to naši publicitu a zároveň pomůže ukončit válku.“

„Jsem pro,“ přidal se Lew.

„Přehlasovali jste mě, uznávám porážku,“ řekl Buzz.

Lew s Buzzem krátce poté odjeli na letiště, aby stihli spoj do Londýna. Walli se vrátil do studia uložit kytary do pouzder – tuhle práci nerad nechával bedňákům.

„Nemůžeš jen tak odejít,“ naléhal Dave na Beep.

„Proč ne?“

„Protože posledních šest tejdnů jsme se málem ušoustali k smrti pokaždý, když byl Walli sjetej.“

Usmála se. „To snad bylo skvělý, ne?“

„A protože se milujeme.“ Dave vyčkával, jestli mu to Beep potvrdí, nebo to popře.

Neudělala ani jedno.

„Nemůžeš jen tak odejít,“ opakoval.

„Co jinýho mám udělat?“

„Promluvit si s Wallim. Říct mu, aby si opatřil novou chůvu. Přistěhovat se sem a žít se mnou.“

Beep zavrtěla hlavou.

„Poznal jsem tě před deseti lety,“ pokračoval Dave. „Milovali jsme se. Byli jsme zasnoubený a měli jsme se brát. Myslím, že tě znám.“

„Takže?“

„Ty máš Walliho ráda, staráš se o něj, chceš, aby byl v pořádku. Ale sex s ním máš zřídka a – což je ještě výmluvnější – je ti to u paty. To mi naznačuje, že ho nemiluješ.“

Opět jeho slova nepotvrdila ani nepopřela.

„Myslím, že miluješ mě,“ dodal Dave.

Pohlédla do prázdného šálku od kávy, jako by mohla najít odpověď v kávové sedlině.

„Vezmeme se?“ zeptal se Dave. „Proto váháš – chceš, abych tě požádal o ruku? Tak já to udělám. Vezmi si mě, Beep. Miluju tě. Miloval jsem tě, když nám bylo třináct, a myslím, že jsem nikdy nepřestal.“

„No ne, ani když jsi byl v posteli s Mandy Love?“

Posmutněle se usmál. „Možná jsem na tebe tu a tam na chviličku zapomněl.“

„Teď ti věřím,“ přikývla s úsměvem.

„A co děti? Nechtěla bys mít děti? Já jo.“

Nic neřekla.

„Já ti tady vylejvám srdce,“ postěžoval si Dave, „a nic se mi nevrací. Co ti jde hlavou?“

Zvedla oči a Dave viděl, že pláče. „Jestli Walliho opustím, umře,“ vzlykla.

„Tomu nevěřím,“ nesouhlasil Dave.

Beep zvedla ruku a umlčela ho. „Ptal ses, co mi jde hlavou. Jestli to opravdu chceš vědět, nezpochybňuj, co říkám.“

Dave zmlknul.

„Nadělala jsem v životě spoustu sobeckejch, špatnejch věcí. Některý znáš, ale je toho víc.“

Tomu Dave věřil. Ale chtěl jí říct, že přinesla i radost a pohodu do života mnoha lidí, včetně něj samotného. Žádala ho však, aby jen poslouchal, a tak poslouchal.

„Mám v rukou Walliho život.“

Dave spolkl ostrou odpověď, ale Beep sama vyslovila to, co měl na jazyku. „Dobrá, nemůžu za to, že je feťák, nejsem jeho matka, nemusím ho zachraňovat.“

Dave si myslel, že Walli je možná houževnatější, než si Beep představuje. Na druhou stranu Jimi Hendrix zemřel, Janis Joplin zemřela, Jim Morrison zemřel…

„Chci se změnit,“ pokračovala Beep. „Co víc, chci odčinit svý chyby. Je načase, abych dělala něco jinýho než jen to, co mě právě popadne. Je načase, abych dělala něco dobrýho. Proto zůstanu s Wallim.“

„To je tvoje poslední slovo?“

„Ano.“

„Tak sbohem,“ zasípal Dave a rychle vyšel z kuchyně, aby neviděla, že pláče.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

„V Kremlu vypukla panika kvůli Nixonově návštěvě v Číně,“ informoval Dimka Táňu.

Byli v Dimkově bytě. Jeho tříletá dcerka Káťa seděla Táně na kolenou a prohlížely si spolu knížku s obrázky hospodářských zvířat.

Dimka s Natalijí se přestěhovali zpátky do vládního domu. Klan rodin Peškovových a Dvorkinových nyní zabíral v téže budově tři byty. Dědeček Grigorij bydlel stále ve svém původním bytě, nyní se svou dcerou Aňou a vnučkou Táňou. Dimkova bývalá manželka Nina tu bydlela s Gríšou, osmiletým školákem. A nyní se sem přistěhoval Dimka s Natalijí a malou Káťou. Táňa svého synovce a neteř zbožňovala a vždycky se ráda ujímala jejich hlídání. Někdy ji napadalo, že vládní dům je téměř jako malá ves, kde se o děti stará rozšířená rodina.

Lidé se Táni často ptali, jestli nechce mít vlastní děti. „Na to je spousta času,“ odpovídala vždycky. Bylo jí teprve dvaatřicet. Neměla však pocit, že se může jen tak vdát. Vasilij nebyl její milenec, ona však zasvětila život práci, kterou spolu dělali v utajení. Nejprve vydávání Disentu, později pašování Vasilijových knih na Západ. Občas se jí dvořil některý ze stále se ztenčujícího počtu vhodných svobodných mužů jejího věku, sem tam šla s někým na rande a s jedním z nich dokonce i do postele. Nemohla si je však vpustit do svého tajného života.

A Vasilijův život byl nyní důležitější než její vlastní. Po vydání Svobodného člověka se stal jedním z nejvýznamnějších světových spisovatelů. Vysvětloval Sovětský svaz zbytku planety. Po jeho třetí knize Věk stagnace se mluvilo o Nobelově ceně – až na to, že ji zřejmě nemohli udělit pseudonymu. Táňa fungovala jako kanál, jehož prostřednictvím se jeho díla dostávala na Západ, a udržet tak velké, strašlivé tajemství před případným manželem by bylo nemožné.

Komunisti „Ivana Kuzněcova“ nenáviděli. Celý svět věděl, že autor nemůže odkrýt své skutečné jméno z obavy, že by jeho dílo bylo propříště světu utajeno, a kremelští vůdci tak vypadali jako omezenci, což také byli. Kdykoli bylo jeho dílo zmíněno v západních médiích, poukazovalo se zároveň na skutečnost, že kvůli sovětské cenzuře nikdy nevyšlo v ruštině, jazyce, jímž bylo napsáno. Kreml to přivádělo k šílenství.

„Nixonova cesta byl velký úspěch,“ přisvědčila Táňa. „V TAŠŠ dostáváme zpravodajské souhrny západních tiskových agentur. Lidi nepřestávají gratulovat Nixonovi k návštěvě. Prý je to obrovský krok ke stabilitě světa. Také vyskočily jeho volební preference a letos je ve Spojených státech volební rok.“

Představa, že kapitalističtí imperialisté by se mohli spolčit s nekonformními čínskými komunisty proti Sovětskému svazu, byla pro sovětské vedení děsivá. Ve snaze vyrovnat rovnováhu okamžitě pozvali Nixona do Moskvy.

„Teď se zoufale snaží zajistit, aby Nixonova zdejší návštěva byla úspěšná,“ podotkl Dimka. „Udělají cokoli, jen aby se Spojené státy nepostavily na čínskou stranu.“

Táňu náhle něco napadlo. „Cokoli?“

„Přeháním. Ale co máš na mysli?“

Táně se prudce rozbušilo srdce. „Pustili by disidenty?“

„Aha.“ Dimka věděl, že Táňa myslí na Vasilije, ale neřekl to. Dimka patřil k velice málo lidem, kteří věděli o Tánině spojení s disidentem. Byl příliš opatrný, než aby se o tom jen tak zmínil. „KGB navrhuje přesný opak – důrazný zátah. Chtějí preventivně uvěznit každého, kdo by mohl zamávat protestní cedulí na kolemjedoucí limuzínu amerického prezidenta.“

„To je ale pitomost,“ rozčílila se Táňa. „Když najednou strčíme do vězení stovky lidí, Američani to zjistí – mají taky špiony – a líbit se jim to nebude.“

Dimka přikývl. „Nixon nechce, aby jeho kritici řekli, že sem přijel a ignoroval celou záležitost lidských práv – rozhodně ne ve volebním roce.“

„Přesně tak.“

Dimka vypadal zamyšleně. „Musíme z téhle příležitosti vytěžit co nejvíc. Zítra mám schůzku s lidmi z amerického velvyslanectví. Přemýšlím, jestli bych tohle nemohl využít…“

Dimka se změnil. Mohla za to invaze do Československa. Do té chvíle tvrdohlavě lpěl na přesvědčení, že komunismus lze reformovat. V roce 1968 však pochopil, že jakmile pár lidí začalo postupně měnit povahu komunistického režimu, rozdrtili je ti, kdo měli bytostný zájem na udržení věcí tak, jak jsou. Muži jako Brežněv a Andropov si užívali moci, statusu a privilegií: proč by to všechno riskovali? Dimka nyní souhlasil se sestrou: největším problémem komunismu je, že všepostihující autorita strany vždy zadusí každou změnu. Sovětský režim bezmocně zamrzl ve vyděšeném konzervatismu stejně jako carský režim před šedesáti lety, kdy byl Dimkův dědeček předákem v Putilovském strojírenském závodu v Sankt Petěrburgu.

Jaká je to ironie, přemítal Dimka, když první filozof, který vysvětlil jev společenské změny, byl Karel Marx.

Příštího dne Dimka předsedal další z řady diskusí předcházejících Nixonově návštěvě v Moskvě. Byla tam Natalija, ale bohužel i Jevgenij Filipov. Americký tým vedl kariérní diplomat středního věku Ed Markham. Všichni mluvili prostřednictvím tlumočníků.

Nixon a Brežněv podepíšou dvě smlouvy o omezení zbrojení a dohodu o ochraně životního prostředí. „Životní prostředí“ nebylo tématem sovětské politiky, ale Nixonovi na tom zřejmě velmi záleželo a byl průkopníkem příslušné americké legislativy. Tyto tři dokumenty tvoří dostatečnou záruku, že se návštěva bude vychvalovat jako historické vítězství a velice napomůže ochraně před čínsko-americkou aliancí. Paní Nixonová navštíví školy a nemocnice. Nixon trval na schůzce s disidentským básníkem Jevgenijem Jevtušenkem, s nímž se už dříve setkal ve Washingtonu.

Při dnešní schůzce Sověti a Američané jednali jako vždy o bezpečnostních opatřeních a protokolu. Uprostřed jednání pronesla Natalija slova, která si předem dohodla s Dimkou. „Pečlivě zvažujeme vaši žádost,“ řekla Američanům, „abychom propustili velký počet tak zvaných politických vězňů, jako symbolické gesto v souvislosti s tím, co nazýváte lidskými právy.“

Ed Markham vrhl poplašený pohled na Dimku, který schůzce předsedal. Markham o tom nic nevěděl, Američané žádnou takovou žádost nevznesli. Dimka udělal rychlé, nenápadné gesto naznačující, že Markham má zůstat zticha. Američan, jako zkušený vyjednavač, neřekl nic.

Stejně překvapený byl Filipov. „Mně není známa žádná taková –“

Dimka zvýšil hlas. „Prosím, Jevgeniji Davidoviči, nepřerušujte soudružku Smotrovovou! Trvám na tom, že vždycky mluví jen jeden z přítomných.“

Filipov vypadal rozzuřeně, ale jeho stranická výchova ho přinutila dodržovat pravidla.

Natalija pokračovala. „V Sovětském svazu politické vězně nemáme a nevidíme žádnou logiku v tom, abychom propouštěli kriminálníky do ulic v době, kdy se koná návštěva cizí hlavy státu.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Dimka.

Markham byl očividně zmatený. Proč vznášet fiktivní požadavek a pak ho odmítnout? Mlčky však vyčkával, kam Natalija směřuje. Filipov mezitím frustrovaně bubnoval prsty na svůj poznámkový blok.

„Malému počtu osob je však odepřeno povolení k vnitrostátním cestám,“ řekla Natalija, „kvůli jejich spojení s protispolečenskými skupinami a provokatéry.“

Přesně tohle byla situace Tánina přítele Vasilije. Dimka se už dříve pokusil dosáhnout jeho propuštění ze Sibiře, ale neuspěl. Třeba bude mít tentokrát větší štěstí.

Dimka pozorně sledoval Markhama. Pochopí, co se tu děje, a sehraje svou roli? Dimka potřeboval, aby Američané předstírali, že požadovali propuštění disidentů. Pak by se mohl vrátit do Kremlu a tvrdit, že Spojené státy na tomhle trvaly jako na podmínce Nixonovy návštěvy. V tuto chvíli by jakékoli námitky KGB nebo jiné skupiny šly stranou, protože všichni v Kremlu zoufale toužili dostat sem Nixona a odlákat ho od nenáviděných Číňanů.

„Protože tito lidé nebyli vlastně odsouzeni žádnými soudy a vládě nebrání žádná právní překážka přijmout příslušná opatření,“ pokračovala Natalija, „nabízíme jako gesto dobré vůle, že uvolníme tato omezení a umožníme jim cestovat.“

„Uspokojilo by toto opatření z naší strany vašeho prezidenta?“ zeptal se Dimka.

Markhamova tvář se zjasnila: pochopil, jakou hru Natalija a Dimka hrají. S radostí se nechal využít a přisvědčil. „Ano, myslím, že by to bylo dostatečné.“

„Jsme tedy dohodnuti,“ konstatoval Dimka a opřel se zády o opěradlo s pocitem dobře vykonané práce.

Prezident Nixon přijel do Moskvy v květnu, kdy sníh tál a slunce zářilo.

Táňa doufala, že v souvislosti s návštěvou dojde k rozsáhlému propuštění politických vězňů, ale byla zklamaná. Teď se naskýtala nejlepší šance, jak vytáhnout Vasilije z té díry na Sibiři a dostat ho zpátky do Moskvy. Táňa věděla, že se o to bratr pokoušel, zřejmě však neuspěl. Bylo jí do breku.

„Táňo, dneska se prosím drž prezidentovy manželky,“ požádal ji její šéf Daniil Antonov.

„Trhni si nohou,“ odbyla ho. „To, že jsem žena, neznamená, že musím v jednom kuse psát o ženách.“

Celou svou pracovní kariéru Táňa bojovala proti tomu, aby dostávala „ženské“ úkoly. Někdy vyhrála, někdy prohrála.

Dnes prohrála.

Daniil byl dobrák, ale nikoli měkkota. „Nežádám tě, abys pořád psala o ženách, a nikdy jsem to nedělal, tak neplácej nesmysly. Dneska po tobě chci zpravodajské krytí Pat Nixonové. Tak se tomu koukej věnovat.“

Daniil byl skutečně skvělý šéf. Táňa se podvolila.

Dnes vzali Pat Nixonovou na Moskevskou státní univerzitu, což je dvaatřicetipodlažní žlutá kamenná budova s nespočetnými místnostmi. Zdálo se, že je skoro prázdná.

„Kde jsou všichni studenti?“ divila se paní Nixonová.

„Je zkouškové období,“ odpověděl prostřednictvím tlumočníka rektor univerzity, „všichni si opakují látku ke zkouškám.“

„Vůbec se nesetkávám s ruskými lidmi,“ stěžovala si paní Nixonová.

Táně se chtělo říct: To si pište, že se s lidmi nesetkáte – mohli by vám říct pravdu.

Paní Nixonová vypadala konzervativně i na moskevské poměry. Vlasy měla vysoko vyčesané a tak zpevněné tužidlem, že připomínaly vikinskou přílbu; účes byl také tak tvrdý. Měla na sobě šaty, jaké by se hodily pro mnohem mladší dívku a zároveň byly z módy. Utkvělý úsměv na její tváři zřídkakdy ochabl, i když novinářský doprovod byl nezvladatelný.

Zavedli ji do studovny, kde seděli u stolků tři studenti. Vypadali překvapeně, že ji vidí, a bylo zřejmé, že nevědí, kdo to je. Stejně evidentní bylo, že se s ní nechtějí setkat.

Chudák paní Nixonová patrně neměla tušení, že jakýkoli kontakt s lidmi ze Západu může být pro obyčejné sovětské občany nebezpečný. Mohli by je potom zatknout a vyslýchat kvůli tomu, co se říkalo a zda setkání nebylo předem domluvené. Vyměnit si pár slov s cizími návštěvníky byli ochotní jen ti nejlehkomyslnější Moskvané.

Táňa následovala návštěvnici a v hlavě si už formulovala text článku. Nová, moderní Moskevská státní univerzita na paní Nixonovou očividně silně zapůsobila. Ve Spojených státech není žádná univerzitní budova srovnatelné velikosti.

To hlavní se však odehrávalo v Kremlu, a proto byla Táňa na Daniila tak nabroušená. Nixon a Brežněv podepisovali smlouvy, které zvýší bezpečí ve světě. A Táňa chtěla psát o tomhle.

Ze zahraničního tisku věděla, že Nixonova návštěva Číny a tato cesta do Moskvy změnily jeho vyhlídky při listopadových prezidentských volbách. Od lednového propadu jeho preference strmě stouply. Nyní měl vysoké šance na znovuzvolení.

Paní Nixonová měla na sobě kostkovaný kostým s krátkým sáčkem a diskrétní sukní pod kolena. Bílé střevíčky byly na nízkém podpatku. Oblečení doplňovala šifonová šála kolem krku. Táňa nesnášela psaní o módě. Proboha, vždyť psala o kubánské raketové krizi – z Kuby!

Konečně První dámu rychle odvezli v limuzíně Chrysler LeBaron a smečka novinářů se rozprchla.

V jarním slunci na parkovišti Táňa zahlédla vysokého muže v dlouhém prošoupaném kabátě. Měl neupravené ocelově šedé vlasy a jeho vrásčitý obličej vypadal, že mohl být kdysi pohledný.

Byl to Vasilij.

Vrazila si pěst do pusy a kousla se do ruky, aby potlačila výkřik, který se jí dral do hrdla.

Viděl, že ho poznala, a usmál se; odhalil přitom mezery po ztracených zubech.

Pomalu došla k místu, kde stál s rukama v kapsách. Neměl žádnou pokrývku hlavy a mhouřil oči před sluncem.

„Oni tě pustili,“ vydechla Táňa.

„Aby potěšili amerického prezidenta,“ řekl. „Díky, Dicku Nixone.“

Měl poděkovat Dimkovi Dvorkinovi. Bylo však lépe tohle nikomu neprozrazovat, ani Vasilijovi.

Opatrně se rozhlédla kolem sebe, ale nikdo nebyl na dohled.

„Nedělej si obavy,“ uklidnil ji Vasilij. „Dva týdny se to tu hemžilo tajnými policisty, ale před pěti minutami všichni zmizeli.“

Už se nedokázala ovládat a vrhla se mu do náruče. Poplácal ji po zádech, jako by ji chtěl ukonejšit. Pevně ho objala.

„Panejo,“ řekl, „ty ale krásně voníš.“

Uvolnila se z objetí. Měla na jazyku tisíc otázek, proto musela své nadšení zkrotit a jednu z nich zvolit. „Kde bydlíš?“

„Přidělili mi stalinský byt – starý, ale pěkný.“

Byty ze Stalinovy doby měly větší pokoje a vyšší stropy než menší byty postavené koncem padesátých a šedesátých let.

Byla radostí bez sebe. „Mám tě tam navštívit?“

„Ještě ne. Musíme zjistit, jak důkladně mě sledují.“

„Máš práci?“ Oblíbeným trikem komunistů bylo zajistit, aby člověk nedostal zaměstnání, a pak ho obvinit, že je příživník.

„Jsem na ministerstvu zemědělství. Píšu příručky pro zemědělce, kde se jim vysvětlují nové zemědělské metody. Nemusíš mě litovat: je to důležitá práce a já ji dělám dobře.“

„Co tvoje zdraví?“

„Jsem tlusťoch!“ Rozevřel kabát, aby jí to dokázal.

Spokojeně se rozesmála. Nebyl tlustý, ale možná nebyl tak hubený, jako býval. „Máš na sobě svetr, co jsem ti poslala. Divím se, že k tobě dorazil.“ Tenhle svetr koupila Anna Murrayová ve Vídni. Táňa mu teď bude muset všechno vysvětlit. Nevěděla, kde začít.

„Čtyři roky jsem ho ze sebe skoro nesundal. V květnu v Moskvě ho nepotřebuju, ale těžko si zvykám na to, že pořád nemrzne.“

„Seženu ti jiný svetr.“

„Musíš vydělávat velký prachy!“

„Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou a široce se usmála. „Ale vyděláváš je ty.“

Zmateně svraštil čelo. „Jak to?“

„Pojď do hospody,“ vyzvala ho a vzala ho za paži. „Mám toho spoustu, co ti musím říct.“

*

Titulní strana Washington Post přinesla v neděli 18. června podivnou zprávu. Většině čtenářů nešla na rozum. Pro hrstku byla naprosto skličující.

POKUS O ODPOSLECHY DEMOKRATŮ – PĚT ZATČENÝCH

(Zpravodaj Washington Post Alfred E. Lewis)

Při rafinovaném pokusu umístit do kanceláří v centrále demokratické strany odposlouchávací zařízení bylo podle sdělení policie včera v půl druhé ráno zadrženo pět mužů, z nichž jeden uvedl, že je bývalým pracovníkem CIA.

Tři ze zadržených jsou Kubánci a další z nich po invazi v Zátoce sviní v roce 1961 údajně vedl výcvik kubánských emigrantů v guerillovém boji.

Tři tajní příslušníci metropolitní policie je s namířenými pistolemi překvapili v kanceláři na šestém podlaží luxusního komplexu Watergate, 2600 Virginia Ave., NW; celé toto patro zabírají prostory demokratické strany.

Žádné bezprostřední vysvětlení, proč těchto pět podezřelých chtělo odposlouchávat kanceláře demokratické strany nebo zda nepracovali pro jiné osoby či organizace, nebylo poskytnuto.

Cameron Dewar dočetl zprávu. „Do hajzlu!“

Odstrčil kukuřičné lupínky, byl příliš nervózní, než aby teď mohl jíst. Věděl přesně, oč jde; představovalo to strašlivou hrozbu pro prezidenta Nixona. Kdyby lidé věděli nebo si mysleli, že prezident prosazující řád a pořádek nařídil vloupání, mohlo by to dokonce zhatit jeho znovuzvolení.

Cam rychle přelétl odstavce, až došel ke jménům zadržených mužů. Bál se, že mezi nimi bude Tim Tedder. Ke Camově úlevě se tu Tedderovo jméno neobjevilo.

Většina jmenovaných mužů však byli Tedderovi přátelé a kolegové. Tedder a skupina bývalých agentů FBI a CIA vytvořili speciální vyšetřovací útvar Bílého domu. Měli přísně střeženou místnost v přízemí kancelářské budovy naproti Bílému domu. Na dveřích byl nalepený kus papíru s nápisem „Instalatéři“. Byl to žert: jejich úkolem bylo zamezit prosakování a úniku informací.

Cam nevěděl, že plánovali odposlechy kanceláří demokratů. Nepřekvapilo ho to však: byl to docela dobrý nápad a mohl vést k informacím o zdrojích úniků.

Jenže ti zatracení pitomci se neměli nechat zadržet zatracenou washingtonskou policií.

Prezident je na Bahamách, vrátit se má zítra.

Cam zatelefonoval do kanceláře Instalatérů. Ozval se Tim Tedder. „Co děláte?“ zeptal se Cam.

„Likvidujeme písemnosti.“

Z pozadí doléhalo cvakání skartovačky. „Dobře,“ řekl.

Pak se oblékl a šel do Bílého domu.

Zpočátku se zdálo, že žádný z pachatelů vloupání nemá přímou spojitost s prezidentem, a v neděli získal Cam pocit, že by se skandál dal zvládnout. Pak se ukázalo, že jeden z mužů udal falešné jméno. „Edward Martin“ byl ve skutečnosti James McCord, agent CIA v důchodu, zaměstnaný na plný úvazek Výborem pro znovuzvolení prezidenta Nixona.

„A je to tady,“ uvědomil si Cam. Cítil se zdrcený, zničený. Tohle bylo strašné.

Pondělní Wasington Post přinesl informaci o McCordovi, kterou napsali Bob Woodward a Carl Bernstein.

Cam přesto doufal, že prezidentovu účast lze nějak utajit.

Pak do toho vstoupila FBI. Začali těch pět pachatelů vloupání vyšetřovat. Za starých časů, přemítal lítostivě Cam, by J. Edgar Hoover nic takového neudělal; jenže Hoover je mrtvý. Nixon do funkce zastupujícího ředitele instaloval kamaráda, Patricka Graye, Gray ovšem úřad neznal a s velkým úsilím se ho pokoušel dostat pod kontrolu. Výsledkem bylo, že FBI začínala jednat jako instituce dbající na prosazování zákonů.

U pachatelů se našly velké částky v hotovosti, nové bankovky s posloupným číslováním. To znamenalo, že dříve nebo později FBI dokáže peníze vystopovat a zjistit, kdo jim je dal.

Tohle Cam už věděl. Tyto peníze, podobně jako platby za všechny utajené projekty administrativy, pocházejí z tajného fondu Výboru pro znovuzvolení prezidenta.

Vyšetřování FBI bylo zapotřebí zarazit.

Když Cam Dewar vešel do kanceláře Marie Summersové na ministerstvu spravedlnosti, zažila Maria okamžik strachu. Neodhalili ji? Nezjistil Bílý dům nějakým způsobem, že právě ona je Murrayovým zdrojem vnitřních informací? Stála u své kartotékové skříně a na chvíli jí nohy tak zeslábly, že málem upadla.

Cam se však choval přátelsky a Maria se uklidnila. Usmál se, usedl a prohlédl si ji jako puberťák od hlavy až k patě, což znamenalo, že ji považuje za přitažlivou.

Jen sni dál, bělásku, pomyslela si.

Co má za lubem nyní? Posadila se k psacímu stolu, odložila brýle a vřele se na něj usmála. „Dobrý den, pane Deware,“ přivítala ho. „Jak to vyšlo s tím odposlechem?“

„Nakonec nám to moc informací nepřineslo,“ přiznal Cam. „Myslíme si, že Murray má asi někde jinde bezpečný telefon, který používá pro důvěrné hovory.“

Díkybohu, pomyslela si. „To je moc zlé,“ zachmuřila se.

„Vaší pomoci si přesto ceníme.“

„Jste velmi laskavý. Můžu pro vás udělat ještě něco?“

„Ano. Prezident chce, aby ministr spravedlnosti přikázal FBI zastavit vyšetřování případu Watergate.“

Maria se snažila zakrýt svůj šok, jak se jí v mysli vynořily logické závěry. Takže to byla eskapáda Bílého domu. Ohromilo ji to. Žádný jiný prezident než Nixon by nebyl tak arogantní a hloupý.

I tentokrát bude nejlepší, když bude předstírat podporu. „Dobrá,“ přikývla, „přemýšlejme o tom. Víte, Kleindienst není Mitchell.“ John Mitchell rezignoval na úřad ministra spravedlnosti, aby se věnoval řízení Výboru pro znovuzvolení prezidenta. Jeho nástupce Richard Kleindienst byl další Nixonův kamarád, ale ne tak povolný. „Kleindienst bude chtít nějaký důvod,“ upozornila Maria.

„Můžeme mu jeden dát. Vyšetřování FBI by mohlo vést k důvěrným záležitostem z oblasti zahraniční politiky. Zejména by to mohlo odhalit negativní informace o účasti CIA na Kennedyho invazi v Zátoce sviní.“

Tohle je pro Tricky Dicka typické, pomyslela si Maria znechuceně. Všichni budou předstírat, že chrání americké zájmy, zatímco ve skutečnosti zachraňují prezidenta topícího se v hnoji. „Takže je to věc národní bezpečnosti.“

„Ano.“

„Dobrá. To oprávní ministra spravedlnosti přikázat FBI, aby se stáhli.“ Maria však nechtěla, aby to Bílý dům měl tak snadné. „Kleindienst k tomu ovšem může chtít konkrétní podklad.“

„To můžeme zajistit. CIA je připravená podat oficiální žádost. Walters to udělá.“ Generál Vernon Walters byl zástupcem ředitele CIA.

„Jestliže ta žádost bude oficiální, myslím, že se do toho můžeme pustit a udělat přesně to, co prezident chce.“

„Děkuju vám, Marie.“ Mladík se postavil. „Opět jste nám velmi pomohla.“

„Bylo mi potěšením, pane Deware.“

Cam odešel.

Maria upírala zamyšlený pohled na židli, ze které se zvedl. Prezident musel tohle vloupání schválit, nebo nad ním aspoň přivřel oči. To je jediný možný důvod, proč se to Cam Dewar pokouší tak usilovně ututlat. Kdyby někdo z administrativy vloupání odsouhlasil navzdory Nixonovu přání, byl by teď označen, zostuzen a vyhozen. Nixon není žádná citlivka, pokud je třeba zbavit se kolegů, kteří působí potíže. Jediný, na jehož ochraně mu záleží, je on sám.

Nechá ho Maria, aby mu to prošlo? Ani náhodou.

Zvedla telefon. „Spojte mě prosím s advokátní kanceláří Fawcett Renshaw,“ požádala.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Dave Williams byl nervózní. Už uplynulo skoro pět let, co Plum Nellie hráli naposledy na veřejném vystoupení. Teď se měli za chvíli postavit před šedesát tisíc fanoušků v sanfranciském Candlestick Parku.

Hrát ve studiu vůbec není totéž. Magnetofon člověku leccos odpustí: když zahrajete mizerný tón nebo vám přeskočí hlas či zapomenete slova, prostě chybu vymažete a zkusíte to znovu.

Vše, co by tady dneska večer zaznělo špatně, uslyší každý na stadionu a nikdy se to už nedá napravit.

Dave se v duchu napomenul, ať neblázní. Tohle už dělal stokrát. Připomněl si, jak hrál s Guardsmen po hospodách v londýnském East Endu, kdy znal jen pár akordů. Při zpětném pohledu žasl nad svou tehdejší mladickou troufalostí. Vzpomínal na večer v hamburském klubu Doupě, kdy sebou namol opilý Geoffrey seknul a Walli vyšel na scénu a bez jediné zkoušky hrál hlavní kytaru. Vysmáté časy.

Nyní měl Dave už devět let zkušeností. To byla delší doba než celá kariéra mnoha popových hvězd. Přesto – zatímco fanoušci proudili dovnitř a kupovali si pivo, trička a párky a věřili, že jim Dave zajistí báječný večer – se cítil rozechvělý.

Do jeho šatny vešla mladá žena z hudební společnosti, která rozšiřuje jejich nahrávky, a zeptala se, jestli něco nepotřebuje. Měla na sobě balonové kalhoty a zkrácené tričko zvýrazňující dokonalou postavu. „Ne, díky, zlato,“ zavrtěl hlavou. Ve všech šatnách byl malý bar s pivem, alkoholem, nealkoholickými nápoji a ledem a karton cigaret.

„Jestli chcete něco malýho na uvolnění, můžu opatřit,“ pokračovala.

Znovu zavrtěl hlavou. Teď o žádné drogy nestál. Možná si vykouří joint potom.

Naléhala dál. „Nebo jestli můžu, rozumíte, udělat cokoli…“

Nabízela mu sex. Byla nádherná, jak jen štíhlá kalifornská blondýnka může být, což byla vskutku krása, jenže on neměl náladu.

Neměl náladu od chvíle, kdy naposledy viděl Beep.

„Možná po představení,“ odpověděl. Jestli se dost namažu, pomyslel si. „Nabídky si cením, ale teď chci, abyste zmizela,“ dodal pevně.

Neurazila se. „Dejte mi vědět, jestli si to rozmyslíte!“ rozloučila se vesele a odešla.

Dnešní vystoupení byla benefice pro George McGoverna. Jeho volební kampani se podařilo vrátit do politiky mladé lidi. Dave věděl, že v Evropě by patřil k umírněným středovým politikům, ale tady ho považovali za levičáka. Liberály těšila jeho tvrdá kritika vietnamské války – a McGovern měl autoritu vzhledem ke svým bojovým zkušenostem z druhé světové války.

Popřát Daveovi štěstí přišla do šatny také jeho sestra Evie. Byla oblečená, aby ji nikdo nepoznal, vlasy měla vyčesané a upevněné sponkami pod tvídovou čapkou, na očích sluneční brýle a přes ramena motorkářskou bundu. „Vracím se do Anglie,“ oznámila.

To ho překvapilo. „Vím, že od tý fotky z Hanoje se objevujou v tisku kecy, ale…“

Zavrtěla hlavou. „Je to horší než kecy v tisku. Lidi mě teď nenávidí stejně silně, jako mě před rokem milovali. Toho jevu si všiml už Oscar Wilde: jedno se mění v druhý neuvěřitelně náhle.“

„Myslel jsem, že bys to mohla ustát.“

„Já si to nějakou dobu myslela taky. Ale už šest měsíců mi nenabídli slušnou roli. Mohla bych hrát kurážnou holku v jednom spaghetti westernu, striptérku v nějaký offbroadwayový improvizaci nebo kteroukoli roli chci v Jesus Christ Superstar – ovšem na turné po nějakých dírách v Austrálii.“

„To je mi líto – neměl jsem tušení.“

„Nebylo to tak úplně spontánní.“

„Co tím chceš říct?“

„Několik novinářů mi řeklo, že jim volali z Bílýho domu.“

„Někdo to teda organizoval?“

„Myslím si to. Koukej, byla jsem populární celebrita, která na Nixona útočila při každý příležitosti. Není žádný překvapení, že do mě vrazil kudlu, když jsem byla tak pošetilá, že jsem mu tu šanci poskytla. Dokonce to ani není nefér: dělám, co můžu, abych já připravila o džob jeho.“

„Za to tě chválím.“

„A možná v tom Nixon ani nemá prsty. O kom víme, že pracuje v Bílým domě?“

„Beepin bratr?“ Daveův hlas zněl nevěřícně. „Tohle ti udělal Cam?“

„Zabouchnul se do mě tenkrát dávno v Londýně a já s ním bez servítků vymetla.“

„A on má na tebe od tý doby vztek?“

„Nikdy bych to neprokázala.“

„Ten parchant!“

„Tak jsem svůj hogofogo kvartýr v Hollywoodu nabídla realitce, kabriolet jsem prodala a sbírku moderních obrazů sbalila do kufrů.“

„Co budeš dělat?“

„Nejdřív ze všeho lady Macbeth.“

„Budeš fantastická. Kde?“

„Ve Stratfordu-upon-Avon. Nastupuju do Královský shakespearovský společnosti.“

„Jedny dveře se zavírají a druhý otevírají.“

„Strašně se těším, že budu zase dělat Shakespeara. Už je to deset roků, co jsem hrála ve škole Ofélii.“

„Nahatou.“

Evie se posmutněle usmála. „Byla jsem malej vejtaha.“

„Bylas taky dobrá herečka, už tenkrát.“

Zvedla se. „Nechám tě, aby ses mohl připravit. Užij si to dneska, bratříčku. Budu poskakovat v publiku.“

„Kdy odjíždíš do Anglie?“

„Letím zítra.“

„Dej mi vědět, až bude premiéra Macbetha. Přijdu se na tebe podívat.“

„To by bylo prima.“

Dave vyšel s Evií ven. Scéna byla postavená na provizorním lešení na konci hřiště. Na trávníku za scénou se hemžili bedňáci, zvukaři, lidé z gramofonové společnosti a privilegovaní novináři. Šatny byly ve stanech postavených v prostoru odděleném nataženými provazy.

Buzz a Lew dorazili, ale po Wallim nebylo zatím ani potuchy. Dave spoléhal na Beep, že ho sem dostane včas. Nervózně přemýšlel, kde mohou být.

Krátce po odchodu Evie přišli do zákulisí Beepini rodiče. Dave navázal s Bellou a Woodym zase dobré vztahy. Rozhodl se, že jim nepoví, co mu řekla Evie o tom, jak Cam proti ní poštval novináře. Jako celoživotní demokrati byli už dost otrávení skutečností, že jejich syn pracuje pro Nixona.

Dave chtěl vědět, co si Woody myslí o McGovernových šancích. „George McGovern má problém,“ odpověděl Woody. „Aby porazil Huberta Humphreyho a získal nominaci, musel zlomit moc starých hlavounů demokratické strany, starostů velkých měst, guvernérů států a odborových předáků.“

Dave tohle moc neznal. „Jak to dokázal?“

„Po pouličních nepokojích v Chicagu v roce 1968 přepsali demokrati pravidla vnitrostranického řízení a McGovern předsedal komisi, která to udělala.“

„Proč to má být problém?“

„Protože bývalé vlivné osoby pro něj nechtějí pracovat. Někteří k němu cítí tak silný odpor, že dokonce založili hnutí nazvané Demokrati pro Nixona.“

„Mladí ho mají rádi.“

„Musíme doufat, že to bude stačit.“

Konečně dorazila Beep s Wallim. Rodiče Dewarovi odešli do Walliho šatny. Dave se převlékl na vystoupení do červené kombinézy a obul si motorkářské boty. Trochu si rozcvičil hlas. Zpíval právě stupnice, když vešla Beep.

Vesele se na něj usmála a políbila ho na tvář. Jako vždy už jen svým příchodem rozzářila celou místnost. Nikdy jsem ji neměl nechat odejít, pomyslel si Dave. Co jsem to jen za pitomce?

„Jak je na tom Walli?“ zeptal se s obavou.

„Maličko si zobnul, tolik, aby vydržel vystoupení. Až odejde z pódia, tak se sjede. Na vystoupení bude ale v pořádku.“

„Díkybohu.“

Měla na sobě saténové minišortky a flitrový podprsenkový top. Od doby nahrávání trochu přibrala, všiml si Dave: poprsí vypadalo větší a dokonce měla roztomilé bříško. Nabídl jí drink. Požádala o kolu. „Vem si cigaretu,“ vybídl ji.

„Přestala jsem kouřit.“

„Proto jsi přibrala.“

„Ne, proto ne.“

„Nechtěl jsem tě naštvat. Vypadáš báječně.“

„Odcházím od Walliho.“

To ho šokovalo. Otočil se od baru a vytřeštil na ni oči. „Panejo.“ Nechápal. „Už to ví?“

„Řeknu mu to po vystoupení.“

„To jsem si oddechl. Ale co to všechno, cos mi povídala – že nejsi takovej sobec a že chceš Wallimu zachránit život?“

„Musím zachránit důležitější život.“

„Svůj vlastní?“

„Svýho miminka.“

„Bože můj.“ Dave se posadil. „Ty jsi těhotná.“

„Ve třetím měsíci.“

„Proto se ti změnila postava.“

„A při kouření zvracím. Už nehulím ani trávu.“

Z reproduktoru Tannoy se ozvalo zapraskání. „Začátek za pět minut,“ oznámil ženský hlas. „Všichni jevištní technici na svá místa.“

„Proč odcházíš od Walliho, když jsi těhotná?“

„Nebudu vychovávat dítě v takovým prostředí. Obětovat se sama je jedna věc, udělat to dítěti je něco jinýho. Tohle dítě bude mít normální život.“

„Kam půjdeš?“

„Vrátím se k mámě a tátovi.“ Obdivně zakroutila hlavou. „Je to neuvěřitelný. Deset roků dělám, co můžu, abych je vytáčela, ale když potřebuju jejich pomoc, řeknou jen ano. To mi hlava nebere.“

„Všichni pozor: jedna minuta,“ ozvalo se z reproduktoru. „Jakmile bude kapela připravená, může se přesunout za portál.“

Davea náhle něco napadlo. „Tři měsíce…“

„Nevím, čí to mimčo je,“ skočila mu do řeči Beep. „Počala jsem, když jste připravovali album. Brala jsem antikoncepci, ale někdy jsem zapomněla, zvlášť když jsem byla zhulená.“

„Ale říkalas mi, že s Wallim máte sex jen zřídka.“

„Zřídka neznamená nikdy. Řekla bych, že je desetiprocentní možnost, že je to miminko Walliho.“

„Takže na devadesát procent je moje.“

Lew nahlédl do Daveova stanu. „Jdeme na to,“ zavolal.

„Hned jsem tam,“ odpověděl Dave.

Lew odešel. „Pojď žít se mnou,“ požádal Dave Beep.

Upřeně se na něj zadívala. „Myslíš to vážně?“

„Ano.“

„I když to třeba není tvoje dítě?“

„Nepochybuju, že budu tvoje dítě milovat. Miluju tebe. Miluju sakra i Walliho. Pojď žít se mnou, prosím.“

„Ach bože,“ rozplakala se. „Doufala jsem, že tohle řekneš, a modlila jsem se za to.“

„Znamená to, že chceš?“

„Jistě. Toužím po tom.“

Dave měl pocit, jako když vyjde slunce. „V tom případě to tedy uděláme.“

„Co si ale počneme s Wallim? Nechci, aby umřel.“

„Něco mě napadá,“ řekl Dave. „Povím ti to po vystoupení.“

„Běž na jeviště, čekají na tebe.“

„Já vím.“ Políbil ji jemně na ústa. Objala ho a přitiskla se k němu. „Miluju tě,“ zašeptal.

„Já tebe taky a byla jsem blázen, že jsem tě někdy mohla pustit k vodě.“

„Už to nedělej.“

„Nikdy.“

Dave vyšel ven. Přeběhl po trávě a pak po schůdkách nahoru do bočních kulis, kde už na něj zbytek kapely čekal. Pak ho náhle napadlo ještě něco. „Zapomněl jsem…,“ vyhrkl.

„Co?“ zavrčel podrážděně Buzz. „Kytary jsou na pódiu.“

Dave neodpověděl. Běžel zpátky do šatny. Beep tam ještě byla, seděla a otírala si oči.

„Vezmeme se?“ zeptal se Dave.

„Oukej,“ odpověděla.

„Tak fajn.“

Utíkal zpátky do zákulisí.

„Všichni oukej?“ zeptal se.

Všichni byli oukej.

Dave odvedl kapelu na jeviště.

Po schůzi hamburského parlamentu pozval Claus Krohn Rebeku na drink.

Zarazilo ji to. Jejich milostný poměr ukončila před čtyřmi lety. Věděla, že se Claus už rok schází s jednou atraktivní ženou, která má na starosti členskou základnu velkého odborového svazu. Mezitím se Claus stával stále mocnější postavou Svobodné demokratické strany, jejíž členkou byla i Rebeka. Claus se svou přítelkyní tvořili dobrý pár. Rebeka dokonce slyšela, že plánují svatbu.

Upřela na něj proto odrazující pohled.

„Ne v Yacht Baru,“ dodal spěšně Claus. „Někde, kde to bude nenápadnější.“

Uklidněná se rozesmála.

Zašli do baru v centru, nedaleko od radnice. Jako připomínku starých časů požádala Rebeka o sklenku sektu. „Půjdu rovnou k věci,“ řekl Claus, jakmile je obsloužili. „Chceme, abys kandidovala ve volbách do národního parlamentu.“

„Uf!“ vydechla. „Tohle mě překvapilo víc, než kdyby ses mě pokoušel sbalit.“

Usmál se. „Nebuď překvapená. Jsi inteligentní a atraktivní, dobře mluvíš a lidi tě mají rádi. Tady v Hamburku tě respektují muži ze všech partají. Máš skoro deset roků zkušeností v politice. Byla bys přínosem.“

„Ale je to tak náhlé.“

Kancléř Willy Brandt připravil mimořádné volby, které se budou konat za osm týdnů. Kdyby Rebeka souhlasila, mohla by se stát členkou parlamentu už do Vánoc.

Poté co Rebeka překonala překvapení, zmocnila se jí dychtivost. Vášnivě toužila po znovusjednocení Německa, aby se ona i tisíce dalších Němců mohly opět spojit se svými rodinami. Toho by nikdy nedokázala dosáhnout v místní politice – ale jako členka národního parlamentu by jistý vliv mít mohla.

Její strana FDP byla v koaliční vládě se sociálními demokraty vedenými Willym Brandtem. Rebeka souhlasila s Brandtovou „Ostpolitik“ usilující o kontakty s Východem navzdory berlínské zdi. Byla přesvědčená, že tohle je nejrychlejší způsob, jak rozložit východoněmecký režim.

„Budu si muset promluvit s manželem,“ odpověděla.

„Věděl jsem, že to řekneš. To dělají ženy vždycky.“

„Znamenalo by to, že ho budu nechávat hodně času samotného.“

„To se děje všem partnerům členů parlamentu.“

„Jenže můj manžel je na tom jinak.“

„To ano.“

„Promluvím si s ním hned dneska večer.“ Rebeka se zvedla.

Claus se zvedl také. „Měl bych osobní poznámku…“

„Jakou?“

„Známe se navzájem dost dobře.“

„Ano…“

„Tohle je tvůj osud.“ Mluvil vážně. „Jsi předurčená, abys byla političkou na celonárodní úrovni. Cokoli méně by bylo mrhání tvými schopnostmi. Trestuhodným mrháním. Myslím to vážně.“

Naléhavost jeho slov ji překvapila. „Děkuju ti.“

Cestou v autě domů se cítila radostí bez sebe a zároveň jako ve snách. Náhle se před ní otevřela nová budoucnost. O politice na národní úrovni už přemýšlela, ale bála se, že by to pro ni – jako ženu a manželku invalidního muže – bylo příliš obtížné. Když však nyní ta vyhlídka nebyla pouhá fantazie, začala po tom toužit.

Jenomže co tomu řekne Bernd?

Zaparkovala auto a spěchala do bytu. Bernd seděl na invalidním vozíku u kuchyňského stolu a ostrou červenou tužkou opravoval školní písemné práce. Byl svlečený a na sobě měl župan, který si dokázal obléknout sám. Největší problém pro něj při oblékání představovaly kalhoty.

Okamžitě mu pověděla o Clausově návrhu. „Dřív než začneš mluvit, dovol mi ještě pár slov,“ dodala. „Jestli nechceš, abych to dělala, tak to nepřijmu. Žádné hádky, žádné lítosti, žádné výčitky. Jsme partneři a to znamená, že nikdo z nás nemá právo jednostranně měnit náš život.“

„Děkuju ti,“ přikývl. „Ale promluvme si o podrobnostech.“

„Bundestag zasedá od pondělka do pátku asi dvacet týdnů v roce a účast je povinná.“

„Takže bys průměrně trávila asi osmdesát nocí ročně mimo domov. S tím se vyrovnám, zvlášť když seženeme nějakou pečovatelku, která by docházela a pomáhala mi ráno.“

„Nevadilo by ti to?“

„Ovšemže ne. Ale tvoje noci doma by bezpochyby byly o to sladší.“

„Bernde, ty jsi tak hodný.“

„Musíš to udělat,“ řekl. „Je to tvůj osud.“

Maličko se zasmála. „Tohle říkal Claus.“

„To mě nepřekvapuje.“

Manžel i bývalý milenec si myslí, že tohle je nejlepší, co může udělat. Ona si to myslí také. Pocítila úzkost: věří, že by to dokázala, ale byla by to výzva. Celonárodní politika je tvrdší a nepříjemnější než místní. Tisk umí být krutý.

Máma by byla hrdá, pomyslela si. Carla měla být politickým lídrem a patrně by se jím stala, kdyby nezůstala uvězněná ve východním Německu. Byla by nadšená, že dcera naplňuje její zmařené aspirace.

Povídali si o tom tři následující večery a pak, čtvrtého večera, dorazil Dave Williams.

Neočekávali ho. Rebeku udivilo, když ho spatřila ve dveřích v hnědém semišovém plášti a s příručním zavazadlem opatřeným visačkou hamburského letiště. „Měl jsi zavolat!“ řekla mu anglicky.

„Ztratil jsem vaše číslo,“ odpověděl německy.

Políbila ho na tvář. „To je ale báječné překvapení!“ Oblíbila si Davea už v době, kdy Plum Nellie hráli na Reeperbahn a kdy chlapci přišli do tohoto bytu na jediné pořádné jídlo za týden. Dave byl pro Walliho velký přínos – jeho talent ve spolupráci s Davem rozkvetl.

Dave vešel do kuchyně, odložil zavazadlo a potřásl si rukou s Berndem. „Právě jsi přiletěl z Londýna?“ zeptal se Bernd.

„Ze San Franciska. Jsem na cestě čtyřiadvacet hodin.“ Mluvili spolu obvyklou směsicí angličtiny a němčiny.

Rebeka postavila na kávu. Když opadlo překvapení, Rebeku napadlo, že Dave musí mít pro tuto návštěvu nějaký zvláštní důvod, a znervózněla. Dave vysvětloval Berndovi cosi o nahrávacím studiu, ale Rebeka ho přerušila. „Proč jsi tady, Dave? Nestalo se něco?“

„Stalo,“ přisvědčil Dave. „Jde o Walliho.“

Rebece se sevřelo srdce. „Co se děje? Pověz mi to! Není mrtvý…“

„Ne, žije. Ale je závislý na heroinu.“

„Ne…“ Rebeka těžce usedla. „Ne, ne.“ Zabořila si obličej do dlaní.

„A to není všechno,“ pokračoval Dave. „Beep od něj odchází. Je těhotná a nechce, aby její dítě vyrůstalo na drogové scéně.“

„Chudák bratříček.“

„Co bude dělat Beep?“ zeptal se Bernd.

„Stěhuje se ke mně na Daisy Farm.“

„Aha.“ Rebeka viděla, že Dave se tváří rozpačitě. Vytušila, že obnovil vztah s Beep. To mohlo bratrovu situaci ještě víc zhoršit. „Co můžeme udělat pro Walliho?“

„Naprosto evidentně potřebuje skoncovat s heroinem.“

„Myslíš, že to dokáže?“

„S náležitou pomocí. Ve Státech i tady v Evropě existují léčebné programy, které kombinují terapii s chemickou náhražkou, obvykle metadonem. Jenže Walli žije v Haight-Ashbury. Tam je dealer na každém rohu, a jestliže Walli nevyjde z domu, aby si drogu obstaral, některý z nich mu zaklepe na dveře. Sklouznout do toho znovu je pro něj prostě příliš snadné.“

„Musí se tedy přestěhovat?“

„Myslím, že se musí přestěhovat sem.“

„Bože můj.“

„Myslím, že když bude žít s vámi, může se toho návyku zbavit.“

Rebeka pohlédla na Bernda.

„Mám starost o tebe,“ řekl jí Bernd. „Máš zaměstnání a politickou kariéru. Mám rád Walliho – nejen proto, že ho miluješ. Ale nechci, abys mu obětovala život.“

„Není to navždy,“ vmísil se rychle Dave. „Ale kdybyste ho udrželi čistého a střízlivého rok…“

Rebeka nespouštěla pohled z Bernda. „Neobětuju svůj život. Ale mohla bych ho na rok pozastavit.“

„Jestli teď křeslo v Bundestagu odmítneš, nemusí se ta nabídka už nikdy obnovit.“

„Já vím.“

Dave se obrátil k Rebece. „Chtěl bych, abyste se se mnou vrátila do San Franciska a Walliho přesvědčila.“

„Kdy?“

„Zítra by to bylo fajn. Už jsem rezervoval letenky.“

„Zítra!“

Jenže já nemám na vybranou, pomyslela si Rebeka. Walliho život je v sázce. S tím se nedá nic srovnávat. Ona ho staví na první místo; samozřejmě. Nemusela o tom skoro přemýšlet.

Zároveň pocítila smutek, že odmítá vzrušující vyhlídku, která se jí tak krátce nabízela.

„Co jste to říkali před chvílí o Bundestagu?“ zeptal se Dave.

„Nic,“ zavrtěla hlavou Rebeka. „To bylo jen něco, o čem jsem uvažovala, že budu dělat. Ale poletím s tebou do San Franciska. Samozřejmě.“

„Zítra?“

„Ano.“

„Děkuju vám.“

Rebeka se zvedla. „Jdu si sbalit věci na cestu.“

KAPITOLA PADESÁTÁ

Jasper Murray byl sklíčený. Prezident Nixon – lhář, podvodník a darebák – byl znovu zvolen obrovskou většinou hlasů. Zvítězil ve čtyřiceti devíti státech. George McGovern, jeden z nejméně úspěšných kandidátů v americké historii, získal jen Massachussetts a District of Columbia.

Ještě horší bylo, že zatímco nová odhalení pobuřovala liberální inteligenci, Nixon byl stále velice oblíbený. Pět měsíců po volbách, v dubnu 1973, stál vysoko na žebříčku popularity; poměr činil 60:33.

„Co máme dělat?“ tázal se Jasper otráveně každého, kdo byl ochotný ho poslouchat. Zatímco se Nixon zoufale pokoušel utajit svou angažovanost v případu vloupání, média v čele s Washington Post odhalovala jeden prezidentský zločin za druhým. Jeden z pachatelů vloupání z případu Watergate napsal dopis, který soudce přečetl v soudní síni. Stěžoval si v něm, že je na obžalované vyvíjen politický tlak, aby doznali vinu a mlčeli. Jestliže to je pravda, pak to znamená, že se prezident pokouší bránit výkonu spravedlnosti. Voličům to však zřejmě bylo jedno.

Jasper byl na briefingu v Bílém domě v úterý 17. dubna, když se trend změnil.

Na jednom konci místnosti se zvedalo mírně vyvýšené pódium. Před závěsem v pozadí, který byl v modrošedém odstínu vhodném pro televizi, stál řečnický pultík. Nikdy tu neměli dost židlí, a tak někteří reportéři seděli na světle hnědém koberci; kameramani do sebe vzájemně strkali ve snaze získat trochu prostoru.

Bílý dům oznámil, že prezident učiní krátké prohlášení, ale na žádné otázky odpovídat nebude. Novináři se tu shromáždili ve tři hodiny. Teď bylo půl páté a nic se nedělo.

Nixon se objevil ve čtyři čtyřicet dva. Jasper si všiml, že se mu zřejmě třesou ruce. Nixon oznámil vyřešení sporu mezi Bílým domem a Samem Ervinem, předsedou senátního výboru vyšetřujícího Watergate. Pracovníci Bílého domu nyní budou smět svědčit u Ervinova výboru, třebaže mohou odmítnout odpovědět na kteroukoli otázku. Tohle velký ústupek není, pomyslel si Jasper. Ovšem nevinný prezident by přece takový spor vůbec nevedl.

„Žádná osoba zastávající v minulosti či současnosti významné postavení v administrativě,“ řekl pak Nixon, „by neměla dostat imunitu před trestním stíháním.“

Jasper se zamračil. Co tohle znamená? Někdo musí žádat o imunitu, někdo blízký Nixonovi. Nyní to Nixon veřejně odmítá. Nechává někoho na holičkách. Ale koho?

„Odsuzuji jakékoli pokusy něco ututlat, padni komu padni,“ prohlásil prezident, který se pokoušel zarazit vyšetřování FBI; pak odešel z místnosti.

Tiskový tajemník Ron Ziegler vystoupil na pódium, aby čelil záplavě otázek. Jasper žádnou nepoložil. Silně ho zaujal výrok o imunitě.

Ziegler teď řekl, že prohlášení, které prezident právě učinil, je „platné“. Jasper okamžitě poznal, že je to klička, záměrně vágní, která má pravdu spíš zamlžit než objasnit. Poznali to i jiní přítomní novináři.

A tak se Johnny Apple z New York Times zeptal, jestli to znamená, že všechna předchozí prohlášení jsou neplatná.

„Ano,“ odpověděl Ziegler.

Shromáždění reportéři zuřili. To znamená, že se jim lhalo. Celá léta věrně informovali o Nixonových prohlášeních a přikládali jim hodnověrnost náležející vůdci národa. Dělali si z nich blázny.

Už nikdy mu nebudou věřit.

Jasper se vrátil do redakce This Day a pořád přemítal, kdo byl skutečným terčem Nixonova výroku o imunitě.

Odpověď dostal dva dny nato. Zvedl telefon a uslyšel ženu, která mu roztřeseným hlasem sdělila, že je sekretářka poradce Bílého domu Johna Deana a že obvolává všechny významné redaktory ve Washingtonu, aby jim přečetla jeho prohlášení.

Tohle bylo samo o sobě podivné. Jestliže Nixonův právní poradce chce něco sdělit tisku, měl by to udělat prostřednictvím Rona Zieglera. Očividně došlo k roztržce.

„Někdo možná doufá nebo si myslí, že se stanu obětním beránkem v případu Watergate,“ četla sekretářka. „Ten, kdo si to myslí, mě nezná…“

Aha, pomyslel si Jasper, první krysa opouští potápějící se loď.

Marii Nixon udivoval. Neměl špetku důstojnosti. Stále víc a víc lidí si uvědomovalo, co je to za podvodníka, jenže on nerezignoval; zůstával dál v Bílém domě, vztekal se, mlžil, vyhrožoval a lhal, lhal, lhal.

Koncem dubna rezignovali zároveň John Ehrlichman a Bob Haldeman. Oba byli Nixonovi blízcí. Lidé, kteří se cítili těmito dvěma vyšachováni, jim kvůli jejich německým jménům přezdívali „berlínská zeď“. Zařizovali pro prezidenta trestné aktivity, jako jsou vloupání a křivopřísežnictví: mohl by někdo uvěřit, že to dělali proti jeho vůli a aniž mu to řekli? Tahle představa byla k smíchu.

Příštího dne senát jednomyslně odhlasoval jmenování zvláštního státního zástupce nezávislého na poskvrněném ministerstvu spravedlnosti, který měl prošetřit, zda nemá být prezident obviněn z trestných činů.

Deset dní poté Nixonova oblíbenost klesla na poměr 44:45; poprvé byl výsledek negativní.

Zvláštní státní zástupce se dal rychle do práce. Začal najímat tým právníků. Maria znala jednu členku týmu, bývalou pracovnici ministerstva spravedlnosti Antonii Capelovou. Antonia bydlela v Georgetownu, nedaleko Mariina bytu, a Maria jednou večer zazvonila u jejích dveří.

Antonia otevřela a neskrývala překvapení.

„Nevyslovuj moje jméno,“ varovala ji Maria.

Antonia byla zmatená, ale rychle jí to myslelo. „Dobře,“ přikývla.

„Můžeme si promluvit?“

„Jistě – pojď dál.“

„Nemohly bychom se sejít v kavárně na konci bloku?“

Antoniu to udivilo, ale přisvědčila. „Oukej. Požádám manžela, aby vykoupal děti… dáš mi patnáct minut?“

„Samozřejmě.“

Sotva Antonia dorazila do kavárny, vyhrkla: „Myslíš, že mi strčili do bytu štěnici?“

„Nevím, ale je to možné, když teď pracuješ pro zvláštního státního zástupce.“

„Panejo!“

„Jde o tohle,“ řekla Maria. „Já nepracuju pro Dicka Nixona. Jsem loajální ministerstvu spravedlnosti a americkému lidu.“

„Oukej…“

„Nemám nic konkrétního, co bych ti teď řekla, ale chci, abys věděla, že jestli můžu zvláštnímu státnímu zástupci jakkoli pomoct, udělám to.“

Antonia byl dost bystrá, aby pochopila, že se jí nabízí špion z nitra ministerstva spravedlnosti. „To by mohlo být opravdu důležité,“ odpověděla. „Ale jak budeme udržovat kontakt, aniž se to prozradí?“

„Volej mi z telefonního automatu. Řekni cokoli o šálku kávy. Setkáme se téhož dne tady. Je to dobrá hodina?“

„Bezvadná.“

„Jak vám to jde?“

„Teprve začínáme. Hledáme do týmu ty správné právníky.“

„K tomu bych jeden návrh měla: George Jakes.“

„Myslím, že jsem se s ním už setkala. Připomeň mi, kdo to je.“

„Pracoval sedm roků pro Bobbyho Kennedyho, nejdřív na ministerstvu spravedlnosti, když byl Bobby ministrem, pak v senátu. Poté co Bobbyho zavraždili, šel pracovat do advokátní kanceláře Fawcett Renshaw.“

„To zní ideálně. Zavolám mu.“

Maria se zvedla. „Odejdeme každá zvlášť. Sníží se tím šance, že nás někdo uvidí spolu.“

„Není to hrozné, že musíme jednat takhle potají, když děláme správnou věc?“

„Já vím.“

„Děkuju ti, že jsi za mnou přišla, Marie. Opravdu si toho cením.“

„Na shledanou,“ rozloučila se Maria. „Neříkej šéfovi, jak se jmenuju.“

Cameron Dewar měl televizi v kanceláři. Když se ze senátu přenášelo jednání Ervinova výboru, Camova televize zůstávala stále zapnutá – jako skoro každý televizní přijímač v centru Washingtonu.

V pondělí 17. července pracoval Cam na zprávě pro svého nového nadřízeného Alexandera Haiga, který nahradil Boba Haldemana ve funkci personálního šéfa Bílého domu. Televizní přenos svědectví Alexandera Butterfielda, pracovníka Bílého domu, který organizoval prezidentův denní program v době Nixonova prvního funkčního období a pak odešel do vedení státního úřadu pro dozor nad civilním letectvím, nesledoval Cam příliš pozorně.

Butterfieldův výslech prováděl právník z výboru jménem Fred Thompson. „Věděl jste o instalaci odposlouchávacích zařízení v prezidentově oválné pracovně?“

Cam zvedl oči. Tohle bylo neočekávané. Odposlouchávací zařízení – běžně nazývané štěnice – v oválné pracovně? To jistě ne.

Butterfield dlouho mlčel. Celá zasedací místnost výboru ztichla. „Ježíši,“ zašeptal Cam.

Nakonec Butterfield promluvil. „Ano, pane, o odposlouchávacích zařízeních jsem věděl.“

Cam se zvedl. „Do hajzlu, to ne!“ vykřikl.

„Kdy byla tato zařízení do oválné pracovny umístěna?“ zeptal se v televizi Thompson.

Butterfield zaváhal, povzdechl si a polkl. „Přibližně v létě devatenáct set sedmdesát,“ odpověděl.

„Bože všemohoucí!“ zařval Cam do své prázdné kanceláře. „Jak se to mohlo stát? Jak mohl být prezident takový hlupák?“

„Povězte nám něco o tom, jak tato zařízení fungovala,“ vyzval ho Thompson. „Například jak byla aktivována.“

„Drž hubu!“ křičel Cam. „Drž kurva hubu!“

Butterfield se pustil do obšírného výkladu systému a nakonec odhalil, že pracoval na základě hlasové aktivace.

Cam se znovu posadil. Tohle byla katastrofa. Nixon si tajně nahrával všechno, co se dělo v oválné pracovně. Mluvil o vloupáních, úplatcích a vydírání a celou dobu věděl, že jeho usvědčující slova se nahrávají. „Pitomec, pitomec, pitomec!“ opakoval hlasitě.

Camovi bylo jasné, kam tohle povede. Ervinův výbor a zvláštní státní zástupce budou chtít slyšet ty pásky. Téměř určitě se jim podaří donutit prezidenta, aby je vydal: jsou klíčovým svědectvím ve vyšetřování několika trestních kauz. Pak se všichni dozvědí pravdu.

Nixonovi se může podařit, že si pásky nechá, nebo je možná zničí; jenže to je skoro stejně zlé. Kdyby totiž byl nevinný, pásky by ho mohly očistit, tak proč by je skrýval? Jejich zničení by se považovalo za přiznání viny – a za další z prodlužujícího se seznamu zločinů, za něž může být soudně stíhán.

Nixonovo prezidentství skončilo.

Patrně se bude držet zuby nehty. Cam ho teď už dobře znal. Nixon nepochopí, že prohrál – nikdy to nepochopil. Kdysi to bývala výhoda. Nyní ho to může dovést k tomu, že bude celé týdny, možná měsíce, trpět stále menší důvěryhodností a stále větší potupou, než se konečně vzdá.

Na tomhle se Cam podílet nehodlá.

Zvedl telefon a zavolal Tima Teddera. Hodinu poté se sešli ve staromódní malé restauraci Electric Diner. „Vám nevadí, že vás může se mnou někdo vidět?“ podivil se Tedder.

„Teď už na tom nesejde. Odcházím z Bílého domu.“

„Proč?“

„Vy jste se nedíval na televizi?“

„Dneska ne.“

„V oválné pracovně je nahrávací systém, který se aktivuje hlasem. Nahrál všechno, co se v té místnosti v posledních třech letech řeklo. To je konec. Nixon je vyřízený.“

„Tak moment. Celou dobu, co domlouval tyhle věci, odposlouchával sebe?“

„Ano.“

„A usvědčoval se.“

„Ano.“

„Tohle může udělat jen idiot.“

„Myslel jsem, že je chytrý. Tuším, že nás všechny oklamal. Mě tedy určitě.“

„Co budete dělat?“

„Proto jsem vám volal. Rozhoduju se pro nový životní start. Chci nové zaměstnání.“

„Chcete pracovat pro moji bezpečnostní agenturu? Jsem jejím jediným zaměstnancem –“

„Ne, ne. Poslouchejte. Je mi sedmadvacet. Mám pět let praxe v Bílém domě. Mluvím rusky.“

„Chcete tedy pracovat pro…?“

„CIA. Mám dobrou kvalifikaci.“

„To máte. Musel byste projít jejich základním výcvikem.“

„To není problém, ale součást mého nového startu.“

„S radostí tam přátelům zavolám a utrousím příznivé slovo.“

„Cením si toho. A je tu ještě jedna věc.“

„A sice?“

„Nechci z toho dělat žádnou kovbojku, ale vím, ve kterých skříních jsou kostlivci. CIA v téhle celé aféře Watergate sem tam porušila ustálená pravidla. O účasti CIA vím všechno.“

„Rozumím.“

„Vydírat někoho je to poslední, co bych chtěl. Víte, komu a čemu jsem loajální. Ale svým přátelům v CIA byste mohl naznačit, že o tajemstvích svého zaměstnavatele bych přirozeně neutrousil ani slovo.“

„Rozumím.“

„Tak co si o tom myslíte?“

„Myslím, že jste jasný vítěz.“

George byl šťastný a hrdý, že je členem týmu zvláštního státního zástupce. Cítil se být součástí skupiny, která stojí v čele americké politiky, podobně jako v době, kdy pracoval pro Bobbyho Kennedyho. Měl jediný problém: nevěděl, jak by se mohl někdy vrátit k oněm drobným kauzám, na nichž pracoval pod hlavičkou Fawcett Renshaw.

Trvalo to pět měsíců, ale nakonec byl Nixon nucen předat zvláštnímu státnímu zástupci tři pásky z nahrávacího systému v oválné pracovně.

George Jakes seděl v kanceláři s ostatními členy týmu a všichni poslouchali nahrávku z 23. června 1972, tedy pořízenou necelý týden po vloupání ve Watergate.

Zaslechl hlas Boba Haldemana. „FBI není pod kontrolou, protože Gray neví přesně, jak ji řídit.“

Zvukový záznam nebyl moc kvalitní, ale Haldemanův kultivovaný baryton zněl dostatečně zřetelně.

„Proč by prezident potřeboval mít FBI pod kontrolou?“ zeptal se jakýsi hlas. To je řečnická otázka, pomyslel si George. Jediným důvodem byla snaha zabránit úřadu, aby vyšetřoval prezidentovy zločiny.

„Jejich vyšetřování,“ pokračoval na pásce Haldeman, „nyní vede do produktivních oblastí, protože můžou vystopovat tok peněz.“

George si připomněl, že pachatelé vloupání v případu Watergate měli velkou hotovost v nových bankovkách s posloupnými sériovými čísly. To znamená, že FBI bude dříve či později schopna zjistit, kdo jim ty peníze předal.

Všichni teď věděli, že peníze pocházejí z Výboru pro znovuzvolení prezidenta Nixona. Nixon však stále popírá, že by o tom cokoli věděl. A tady o tom teď mluví šest dní po vloupání!

Ozval se chraplavý Nixonův bas. „Ti, co darovali peníze, by mohli prostě říct, že je dali Kubáncům.“

„Já se snad…“ pronesl někdo nedaleko George.

Zvláštní státní zástupce zastavil pásku.

„Jestli se nemýlím,“ řekl George, „prezident navrhuje, že požádá své donátory, aby podali křivé svědectví.“

„Umíte si to představit?“ promluvil státní zástupce jako omráčený.

Stiskl tlačítko a Haldeman pokračoval. „Nebylo by dobré spoléhat se na příliš mnoho lidí. Tohle je třeba vyřídit tak, že Walters zavolá Petu Grayovi a prostě mu řekne: ‚Nemotejte se sakra do toho.‘“

Tohle se blížilo článku, který Jasper Murray napsal na základě informací uniklých Mariiným prostřednictvím. Generál Vernon Walters byl zástupcem ředitele CIA. Agentura měla dávnou dohodu s FBI: jestliže vyšetřování jedné instituce hrozí, že odhalí tajné operace té druhé, lze toto vyšetřování zastavit na základě prosté žádosti. Haldeman zřejmě chce, aby CIA předstírala, že vyšetřování FBI v případu Watergate představuje nějak hrozbu pro národní bezpečnost.

Což by bylo bránění výkonu spravedlnosti.

„Dobrá, fajn,“ pronesl na pásce prezident Nixon.

Státní zástupce pásku znovu zastavil.

„Slyšeli jste to?“ zvolal nevěřícně George. „Nixon řekl: ‚Dobrá, fajn.‘“

„Tohle by nejspíš odhalilo celou záležitost se Zátokou sviní,“ pokračoval Nixon, „což by bylo velice nešťastné pro CIA i pro celou zem a americkou zahraniční politiku.“ Zřejmě si vymýšlí, co by CIA mohla namluvit FBI, blesklo Georgeovi hlavou.

„Jo,“ přisvědčil Haldeman, „na tomhle základě to rozjedeme.“

Státní zástupce to nevydržel. „Prezident Spojených států sedí v pracovně a radí svému štábu, jak mají vědomě lhát!“ vybuchl.

Všichni v místnosti zůstali jako omráčení. Prezident je zločinec a oni mají důkaz v rukou.

„Prolhaný parchant, dostali jsme ho,“ řekl George.

Na pásce pokračoval Nixon. „Nechci, aby si mohli myslet, že to děláme, protože náš zájem je politický.“

„Správně,“ přisvědčil Haldeman.

Právníci shluknutí v místnosti kolem přehrávače vyprskli smíchy.

Když George zatelefonoval, Maria seděla u svého psacího stolu na ministerstvu spravedlnosti. „Právě se mi ozval náš přítel,“ oznámil. Věděla, že má na mysli Jaspera. Mluvil takhle pro případ, že by telefony byly odposlouchávané. „Tiskový odbor Bílého domu obtelefonoval televizní a rozhlasové společnosti a rezervoval vysílací čas pro prezidenta: devět hodin dneska večer.“

Byl čtvrtek 8. srpna 1974.

Marii poskočilo srdce. Nemohl by to být konec? Konečně? „Třeba rezignuje,“ nadhodila.

„Možná.“

„Bože můj, doufám, že ano.“

„Buď udělá tohle, nebo bude jen znovu ujišťovat o své nevině.“

Maria nechtěla být sama, až se to stane. „Nechceš ke mně zajít?“ zeptala se. „Podíváme se na to spolu.“

„Tak jo, dobrá.“

„Udělám večeři.“

„Nic tučného.“

„Georgi Jakesi, jsi marnivý.“

„Udělej salát.“

„Přijď v půl osmé.“

„Přinesu víno.“

Maria vyšla do rozpálených ulic srpnového Washingtonu nakupovat na večeři. Na práci jí už moc nezáleželo. Ministerstvo spravedlnosti pozbylo v jejích očích důvěryhodnosti. Jestli Nixon dnes rezignuje, ona si začne hledat nové zaměstnání. Stále chtěla být ve vládních službách: jenom vláda má sílu udělat ze světa lepší místo pro život. Měla však už po krk zločinů a výmluv pachatelů. Chtěla změnu. Myslela si, že by to mohla zkusit na ministerstvu zahraničí.

Koupila salát, ale také těstoviny, parmezán a olivy. George měl vytříbenou chuť, a jak přecházel do středního věku, byl čím dál horší. Rozhodně ale není tlustý. Maria sama tlustá nebyla, ale na druhou stranu nebyla ani hubená. Jak se blížila čtyřicítce, začínala přibírat – jako její matka – zejména kolem boků.

Z kanceláře odešla pár minut před pátou. Před Bílým domem se shromáždil dav lidí. Skandovali „prezident do basy.“

Maria chytila autobus do Georgetownu.

Její plat se v průběhu let zvyšoval a Maria se stěhovala do nových bytů: vždycky do většího v téže čtvrti. Při posledním stěhování se zbavila všech fotografií prezidenta Kennedyho až na jednu. Její současný byt působil útulně. Zatímco George měl rád moderní přímé linie nábytku a celkově jednoduchou výzdobu bytu, Maria dávala přednost vzorovaným látkám, zakřiveným liniím a spoustě polštářů.

Její šedivá kočka Loopy ji přišla jako vždy pozdravit a třela se hlavou o Mariinu nohu. Kocour Julius byl odměřenější: ukázal se později.

Prostřela, omyla salát a nastrouhala parmezán. Pak se osprchovala a oblékla si bavlněné šaty své oblíbené barvy – tyrkysové. Zapřemýšlela o rtěnce, ale rozhodla se proti.

Večerní zprávy v televizi obsahovaly většinou spekulace. Nixon měl schůzku s viceprezidentem Geraldem Fordem, který se už zítra může stát prezidentem. Tiskový mluvčí Ziegler oznámil novinářům v Bílém domě, že prezident v devět hodin promluví k národu, a odešel, aniž odpověděl na otázku, o čem bude prezident hovořit.

George dorazil v půl osmé v pohodlných kalhotách, mokasínech a lehké modré košili s rozhalenkou. Maria promíchala salát, vsypala těstoviny do vařící vody a George otevřel láhev chianti.

Dveře do ložnice byly otevřené a George tam nakoukl. „Žádná svatyně,“ poznamenal.

„Většinu fotografií jsem vyhodila.“

Usedli k malému jídelnímu stolu.

Byli přáteli už třináct let a navzájem se viděli v hlubinách zoufalství. Oba měli velikou lásku a ztratili ji: Verena Marquandová odešla k Černým panterům, prezident Kennedy na věčnost. George i Maria byli – každý svým způsobem – opuštění. Měli tolik společného, že jim spolu bylo dobře.

„Srdce je mapa světa, víš to?“ zeptala se Maria.

„Nevím ani, co to znamená,“ odpověděl.

„Viděla jsem kdysi jednu středověkou mapu. Ukazovala zemi jako placatý kotouč s Jeruzalémem uprostřed. Řím byl větší než Afrika a po Americe samozřejmě ještě ani památky. Srdce je taková mapa. Naše vlastní já je uprostřed a všechno ostatní je disproporční. Kamarády z mládí namaluješ velké, a když později potřebuješ doplnit důležitější lidi, je nemožné to původní měřítko změnit. Každý, kdo ti ublížil, je znázorněný jako příliš velký, stejně jako každý, koho jsi miloval.“

„Dobře, rozumím, ale…“

„Vyhodila jsem fotky Jacka Kennedyho. Ale na mapě mého srdce zůstane navždy namalovaný jako příliš velký. Myslím tím jen tohle.“

Po večeři umyli nádobí a se zbytkem vína se posadili na velký měkký gauč před televizí. Kočky se uložily ke spaní na koberci.

V devět hodin vystoupil Nixon.

Prosím, pomyslela si Maria, ať už to trápení skončí.

Nixon seděl v oválné pracovně s modrým závěsem za zády, státní vlajkou po pravici a prezidentskou standartou po levici. Hluboký drsný hlas se ozval okamžitě. „Promlouvám k vám po sedmatřicáté z této pracovny, kde bylo učiněno mnoho rozhodnutí, která utvářela dějiny naší země.“

Kamera začala pomalu najíždět na detail. Prezident měl na sobě dobře známý modrý oblek a kravatu. „V průběhu dlouhého a obtížného případu Watergate jsem měl pocit, že je mou povinností vydržet a vynaložit veškeré úsilí, abych dokončil své období ve funkci, do které jste mě zvolili. V několika posledních dnech se však ukázalo, že už nemám v Kongresu dostatečně silnou základnu, která by mě opravňovala v tomto úsilí pokračovat.“

„A je to tady!“ zvolal George vzrušeně. „Rezignuje!“

Maria mu rozčileně sevřela paži.

Kamery najely na velký detail. „Nikdy jsem nic hned nevzdával,“ řekl Nixon.

„Do hajzlu,“ zachmuřil se George, „on zase couvá?“

„Ale jako prezident musím klást na první místo zájmy Ameriky.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Maria. „Necouvá.“

„Proto s platností od zítřejšího poledne rezignuji na úřad prezidenta. V tuto hodinu složí v této místnosti prezidentský slib viceprezident Ford.“

„Ano!“ George vymrštil pěst do vzduchu. „Udělal to! Skončil!“

To, co teď Maria pocítila, nebyl ani tak triumf jako spíš úleva. Probudila se z hrozného snu. Nejvyšší státní úředníci v tom snu byli darebáci a nikdo je nedokázal zarazit.

Ve skutečném životě však byli odhaleni, zostuzeni a zbaveni funkcí. Měla pocit bezpečí a uvědomila si, že dva roky nepovažovala Ameriku za bezpečnou zem.

Nixon žádné chyby nepřipustil. Neřekl, že páchal zločiny, lhal a pokoušel se svalovat vinu na jiné. Na stránkách projevu poukazoval na své úspěchy: Čínu, rozhovory o omezení zbrojení, středovýchodní diplomacii. Skončil vzdorovitě a pyšně.

„Je to za námi,“ pronesla Maria nevěřícně.

„Vyhráli jsme,“ přitakal George a objal ji.

Pak, aniž o tom přemýšleli, se políbili.

Bylo to jako ta nejpřirozenější věc na světě.

Žádný náhlý výbuch vášně. Líbali se hravě, zkoumali si navzájem rty i jazyk. Georgeův chutnal po víně. Jako by objevili úchvatné téma rozhovoru, které předtím přehlédli. Maria se usmívala a líbala ho zároveň.

Jejich objetí se však rychle změnilo ve vášnivé. Mariina rozkoš byla tak silná, že začala těžce dýchat. Rozepnula Georgeovu modrou košili, aby se mu dostala na hruď. Už málem zapomněla, jaké to je mít v náručí kostnaté mužské tělo. Moc se jí líbilo, jak se intimních míst jejího těla dotýkají jeho velké ruce, tak odlišné od jejích malých jemných prstů.

Koutkem oka zahlédla, jak obě kočky odcházejí z pokoje.

George se s ní překvapivě dlouho mazlil. Do té doby měla jen jednoho milence a ten nebyl tak trpělivý: touto dobou by už na ní ležel. Byla rozpolcená mezi rozkoší z toho, co George dělá, a téměř panickou potřebou cítit ho v sobě.

Pak se to konečně stalo. Už zapomněla, jak je to příjemné. Přitiskla si jeho hruď ke své a zvedla nohy, aby ho vtáhla víc dovnitř. Znovu a znovu opakovala jeho jméno, dokud ji nepřemohly křeče rozkoše a nevykřikla. Okamžik poté pocítila, jak do ní ejakuluje, a to ji přivedlo k opětovnému stažení jako v křeči.

Leželi navzájem spojení a těžce dýchali. Maria se nemohla nasytit jeho doteků. Jednu ruku mu tiskla do zad, druhou si přitahovala jeho hlavu; vnímala celé jeho tělo a málem se bála, že to třeba není skutečnost, že by to mohl být sen. Políbila ho na deformované ucho. Jeho sípavý dech ji žhnul do krku.

Pomalu začala opět dýchat normálně. Svět kolem ní se stal opět skutečným. Televize byla stále zapnutá a vysílala reakce na rezignaci. Maria zaslechla, jak komentátor říká: „Tohle byl opravdu historický den.“

„To tedy byl,“ povzdechla si Maria.

George si myslel, že exprezident by měl jít do vězení. Myslelo si to mnoho lidí. Nixon spáchal zločinů víc než dost, aby to odůvodnilo nepodmíněný trest odnětí svobody. Tohle nebyla středověká Evropa, kde králové stáli nad zákonem: tohle je Amerika a spravedlnost platí pro všechny stejně. Soudní výbor sněmovny rozhodl, že prezident má být obžalován, a Kongres zprávu výboru schválil pozoruhodnou většinou čtyř set dvanácti hlasů proti třem. Veřejné mínění se vyslovovalo pro obžalování prezidenta v poměru 66 procent k 27. John Ehrlichman byl za své trestné činy už odsouzen na dvacet měsíců: bylo by nespravedlivé, aby muž, který mu dával příkazy, unikl trestu.

Měsíc po rezignaci prezident Ford udělil Nixonovi milost.

George byl pobouřený, stejně jako skoro všichni ostatní. Fordův tiskový mluvčí rezignoval. List New York Times napsal, že udělení milosti byl „hluboce nemoudrý, kontroverzní a nespravedlivý akt“, který rázem zničil důvěryhodnost nového prezidenta. Všichni soudili, že Nixon se před předáním úřadu s Fordem dohodl.

„Já už to takhle moc dlouho nevydržím,“ postěžoval si George Marii u sebe doma v kuchyni. Míchal olivový olej s vinným octem jako zálivku na salát. „Sedět u stolu v advokátní kanceláři, zatímco celá země směřuje do pekel.“

„Co s tím hodláš udělat?“

„Hodně o tom přemýšlím. Chci se vrátit do politiky.“

Otočila se k němu a on v jejím obličeji spatřil nesouhlas; zmátlo ho to. „Co máš na mysli?“ zeptala se.

„Za dva roky odchází do důchodu kongresman za matčin volební obvod v Marylandu. Myslím, že můžu získat nominaci na tohle křeslo. Vlastně to vím.“

„Takže ty jsi už mluvil s tamější organizací demokratické strany.“

Maria se na něj určitě hněvá, ale neměl tušení proč. „Ano, byly to jen předběžné rozhovory,“ přisvědčil.

„Dřív, než jsi to probral se mnou.“

George se poplašil. Jejich milostný vztah je teprve měsíc starý. To si už musí všechno vyjasňovat napřed s Marií? Málem to vyslovil, ale spolkl to a zkusil to mírněji. „Možná jsem měl nejdřív mluvit s tebou, ale nenapadlo mě to.“ Nalil zálivku na salát a začal ho míchat.

„Víš, že jsem si právě zažádala o skutečně dobrou práci na ministerstvu zahraničí.“

„Ovšem.“

„Myslím, že víš, že se chci dostat až nahoru.“

„A vsadím se, že to dokážeš.“

„S tebou ne.“

„O čem to mluvíš?“

„Vysocí pracovníci ministerstva zahraničí musejí být nepolitičtí. Musejí stejně svědomitě sloužit demokratickým i republikánským kongresmanům. Jestliže se dozvědí, že s nějakým kongresmanem žiju, nikdy mě nepovýší. Vždycky budou říkat: ‚Marii Summersové se nedá skutečně věřit, ona spí s kongresmanem Jakesem.‘ Budou soudit, že jsem loajální tobě, nikoli jim.“

Na tohle George nepomyslel. „To je mi opravdu líto,“ řekl. „Ale co můžu dělat?“

„Jak moc ti záleží na našem vztahu?“ zeptala se.

George si pomyslel, že její vyzývavá slova maskují úpěnlivou prosbu. „Mluvit o manželství je tedy trochu brzo –“ začal.

„Brzo?“ zopakovala rozhněvaně. „Je mi osmatřicet a ty jsi můj druhý milenec. Myslíš si, že hledám nějakou náhodnou známost?“

„Chystal jsem se říct,“ pokračoval trpělivě, „že když se vezmeme, budeme mít asi děti a ty zůstaneš doma a budeš se o ně starat.“

Obličej jí zrudl vzteky. „Tak tohle si myslíš? Nejenže uvažuješ, že mi zabráníš získat jakékoli další povýšení, ale ty dokonce očekáváš, že se úplně vzdám kariéry!“

„To ženy obvykle dělají, když se vdají.“

„Sakra! Probuď se, Georgi. Jsem si vědomá toho, že tvoje matka se od svých šestnácti let zasvětila výlučně péči o tebe, ale prokrista, ty ses narodil v roce 1936. Teď žijeme v sedmdesátých letech. Je tu feminismus. Práce už není něco, co žena dělá, jen aby nějak zabila čas, než se nějaký muž uvolí udělat z ní domácí otrokyni.“

George to zmátlo. Přišlo to zničehonic. Udělal něco normálního a rozumného a ona zuří. „Nevím, proč jsi tak zatraceně naštvaná,“ nechápal. „Nezničil jsem tvoji kariéru, ani jsem z tebe neudělal domácí otrokyni, a dokonce jsem tě ani nepožádal, aby sis mě vzala.“

Ztišila hlas. „Ty pitomče,“ řekla. „Ty zatracený pitomče.“

Odešla z kuchyně.

„Neodcházej,“ zavolal za ní.

Zaslechl prásknutí dveří od bytu.

„Sakra,“ zabručel.

Ucítil kouř. Steaky se pálily. Vypnul plyn pod pánví. Maso zčernalo na uhel, bylo nepoživatelné. Vyhodil steaky do nádoby na odpadky. „Sakra,“ opakoval.

ČÁST OSMÁ

DVŮR

1976-1983

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Grigorij Peškov umíral. Starému bojovníkovi bylo sedmaosmdesát a selhávalo mu srdce.

Táňa zařídila, aby jeho bratr dostal vzkaz. Lvu Peškovovi bylo dvaaosmdesát, ale oznámil, že přiletí do Moskvy soukromým letadlem. Táňa přemýšlela, jestli vůbec dostane povolení k návštěvě, ale podařilo se mu to. Dorazil včera a dnes měl Grigorije navštívit.

Grigorij ležel v posteli ve svém bytě, bledý a nehybný. Byl citlivý na jakýkoli tlak a nesnesl ani tíži ložního prádla na nohou, a tak Tánina matka Aňa položila do postele dvě krabice a přikrývku přes ně přehodila jako stan: teď hřála, aniž se ho dotýkala.

Třebaže byl slabý, Táňa stále pociťovala jeho sílu. I při tomto poklidném spočinutí měl bojovně vystrčenou bradu. Když otevřel své modré oči, hned se objevil ten pronikavý pohled, který tak často vháněl strach do srdcí nepřátel dělnické třídy.

Byla neděle a rodina a přátelé přišli na návštěvu. Loučili se s ním, i když přirozeně předstírali něco jiného. Tánino dvojče Dimka a jeho manželka Natalija přivedli svou hezounkou sedmiletou Káťu. Dimkova bývalá manželka Nina se dostavila s třináctiletým Gríšou, který navzdory svému mládí začínal projevovat pradědečkovu až hrozivou prudkost. Grigorij se na všechny vlídně usmál. „Bojoval jsem ve dvou revolucích a dvou světových válkách,“ řekl. „Je zázrak, že jsem vydržel tak dlouho.“

Upadl do spánku a většina rodiny z pokoje odešla; u postele zůstala sedět Táňa s Dimkou. Dimka povýšil: byl nyní vedoucím pracovníkem Státní plánovací komise a kandidátem politbyra. Stále byl blízkým spolupracovníkem Kosygina, ale všechny jejich pokusy reformovat sovětské hospodářství pokaždé znemožnili kremelští konzervativci. Dimkova manželka Natalija byla ředitelkou analytického odboru ministerstva zahraničí.

Táňa začala bratrovi vyprávět o svém posledním článku, který napsala pro TAŠŠ. Na doporučení Vasilije, nyní pracovníka ministerstva zemědělství, odletěla do Stavropolu, úrodné jižní oblasti, kde kolchozy experimentovaly se systémem prémií založeným na výsledcích. „Sklizně jsou vysoké,“ řekla Dimkovi. „Reforma má velký úspěch.“

„Kremlu se nebudou líbit ty prémie,“ zachmuřil se Dimka. „Budou tvrdit, že to zavání revizionismem.“

„Tenhle systém funguje už roky,“ dodala. „Tamější první tajemník oblastního výboru je člověk nabitý energií. Jmenuje se Michail Gorbačov.“

„Musí mít kamarády hodně vysoko.“

„Zná Andropova – ten jezdí do jejich oblasti do lázní.“ Šéf KGB trpěl ledvinovými kameny, což je mučivě bolestné onemocnění. Jestli si někdo takovou bolest zaslouží, pomyslela si Táňa, pak je to Jurij Andropov.

Dimku to velmi zaujalo. „Tenhle Gorbačov je tedy reformátor, který se přátelí s Andropovem?“ podivil se. „To je neobyčejný muž. Musím si na něj dát větší pozor.“

„Připadá mi, že má zdravý rozum.“

„Nové myšlenky rozhodně potřebujeme. Pamatuješ, jak Chruščov v roce 1961 předpovídal, že do dvaceti let Sovětský svaz předstihne Spojené státy ve výrobě i vojenské síle?“

Táňa přikývla. „V té době se to považovalo za pesimistický odhad.“

„Uplynulo už patnáct let a my jsme ještě víc pozadu než kdykoli dřív. A Natalija mi říkala, že východoevropské země za svými sousedy zaostávají taky. Klid se v nich udržuje jen obrovskými dotacemi od nás.“

Táňa opět přikývla. „Ještě že máme tak velký export ropy a dalších surovin, jinak bychom to neutáhli.“

„Jenže ono to nestačí. Podívej se na východní Německo. Musíme mít tu zatracenou zeď, aby se zabránilo lidem utíkat na Západ.“

Grigorij se pohnul. Táni se zmocnil pocit viny. Šedí u dědečkova smrtelného lože a zpochybňuje jeho zásadní názory.

Dveře se otevřely a vešel neznámý člověk. Byl to stařec, hubený a shrbený, ale bezvadně oblečený. Měl na sobě tmavošedý oblek, který jeho postavu přesně obepínal, jako něco, co nosí hrdina ve filmu. Jeho bílá košile se blyštěla, červená kravata zářila. Takové oblečení může pocházet pouze ze Západu. Táňa se s ním nikdy nesetkala, ale přesto na něm bylo cosi důvěrně známého. Tohle musí být Lev.

Starý pán si Táni a Dimky nevšímal a upřel pohled na muže v posteli.

Dědeček Grigorij návštěvníka zřejmě znal, ale nedokázal ho přesně zařadit.

„Grigoriji,“ promluvil příchozí. „Bratře. Jak se to stalo, že jsme takhle zestárli?“ Mluvil podivnou zastaralou ruštinou s chraplavým přízvukem petrohradského továrního dělníka.

„Lve,“ odpověděl Grigorij. „Jsi to skutečně ty? Býval jsi tak hezký!“

Lev se naklonil a políbil bratra na obě tváře; pak se objali.

„Dorazil jsi akorát včas,“ pokračoval Grigorij. „Co nevidět natáhnu bačkory.“

Do pokoje Lva následovala asi osmdesátiletá žena. Táňa si pomyslela, že vypadá jako prostitutka: měla elegantní černé šaty, vysoké podpatky, mejkap a šperky. Nechtělo se jí věřit, že je v Americe normální, aby se takhle oblékaly stařeny.

„Vedle v pokoji jsem zahlédl některá tvoje vnoučata,“ poznamenal Lev. „Moc se mi líbí.“

Grigorij se usmál. „Je to radost mého života. Jak je to s tebou?“

„Mám dceru od Olgy, manželky, kterou jsem nikdy neměl moc rád, a syna tady od Margy, kterou jsem měl radši. Žádnému svému dítěti jsem nebyl moc otcem. Nikdy jsem neměl tvůj smysl pro zodpovědnost.“

„Nějaká vnoučata?“

„Tři,“ odpověděl Lev. „Jediná vnučka je filmová hvězda, jeden kluk je popový zpěvák a druhý je černoch.“

„Černoch?“ nechápal Grigorij. „Jak se to stalo?“

„Stalo se to úplně normálně, ty troubo. Můj syn Greg – mimochodem pojmenovaný po svém strejdovi – přefiknul černou holku.“

„Tak to je víc, než kdy udělal jeho strejda,“ uznal Grigorij a oba staří muži se zahihňali.

„Jaký já jsem měl život, Lve,“ pochlubil se Grigorij. „Dobýval jsem Zimní palác. Svrhli jsme cary a vybudovali první komunistickou zemi. Bránil jsem Moskvu před nacisty. Jsem generál a Voloďa je generál. Mám vůči tobě tak velký pocit viny.“

„Pocit viny vůči mně?“

„Odešel jsi do Ameriky a o tohle všechno jsi přišel,“ odpověděl Grigorij.

„Já si nestěžuju,“ pokrčil rameny Lev.

„Dokonce jsem dostal Katěrinu, i když dávala přednost tobě.“

Lev se usmál. „A já dostal jen sto milionů dolarů.“

„Ano,“ přisvědčil Grigorij. „Na tebe připadla nejhorší část toho všeho. Je mi to líto, Lve.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Lev. „Já ti to prominu.“ Táňa si pomyslela, že je ironický, ale Grigorij to zřejmě nevnímal.

Do pokoje vešel strýček Voloďa. Byl na cestě na jakousi vojenskou slavnost a měl na sobě generálskou uniformu. Táňa si s náhlým ohromením uvědomila, že takto starý muž poprvé vidí svého skutečného otce. Lev vytřeštil oči na syna, se kterým se ještě nikdy nesetkal. „Bože můj,“ řekl Lev. „Vypadá jako ty, Grigoriji.“

„Ale přesto je tvůj,“ odvětil Grigorij.

Otec a syn si potřásli rukou.

Voloďa nic neříkal, zdálo se, že se ho zmocnily tak silné emoce, že nedokázal promluvit.

„Když jsi mě ztratil jako otce, Voloďo, neztratil jsi moc,“ řekl Lev. Držel synovu ruku a prohlížel si ho od hlavy k patě: nablýskané vysoké boty, uniforma Rudé armády, bojové medaile, pronikavé modré oči, ocelově šedé vlasy. „Já ale ano,“ pokračoval Lev. „Tuším, že jsem ztratil moc.“

Když Táňa odcházela z bytu, přemýšlela, kde udělali bolševici chybu, kde se idealismus a energie dědečka Grigorije zvrhly v tyranii. Vydala se k zastávce autobusů, směřovala na schůzku s Vasilijem. V autobuse dál přemítala o raných letech ruské revoluce a napadlo ji, jestli klíčovým omylem nebylo Leninovo rozhodnutí zakázat všechny noviny kromě bolševických. Znamenalo to, že od samého začátku se nedostaly do oběhu alternativní myšlenky; konvenční názory nemohly být nikdy zpochybněny. Gorbačov v Stavropolu byl výjimečný v tom, že se směl pokusit o něco odlišného. Takové lidi obvykle umlčovali. Táňa podezírala samu sebe, že jako novinářka egocentricky zveličuje význam svobodného tisku, ale připadalo jí, že nedostatek kritických listů velice napomáhá rozkvětu dalších forem útlaku.

Od Vasilijova propuštění už uplynuly čtyři roky. V té době se chytře rehabilitoval. Na ministerstvu zemědělství vymyslel výchovný rozhlasový seriál zasazený do prostředí kolchozu. Vedle dramatických situací vyvolaných nevěrnými manželkami a neposlušnými dětmi tu byly i diskuse hlavních postav o technologických postupech v zemědělství. Zemědělci, kteří opomíjeli rady z Moskvy, byli pochopitelně líní budižkničemové, a vzdorovité pubertální dívky zpochybňující autoritu komunistické strany propadaly u zkoušek ve škole a jejich chlapci jim dávali kopačky. Seriál měl obrovský úspěch. Vasilij se vrátil do Rádia Moskva a získal byt v domě, kde bydleli spisovatelé schválení režimem.

Scházeli se tajně, ale Táňa na něj také příležitostně narážela na odborářských akcích nebo soukromých večírcích. Vasilij už nebyl ona chodící kostra, která se vrátila ze Sibiře v roce 1972. Přibral na váze a opět nabyl něčeho ze své dřívější podoby. Nyní, kdy mu je kolem pětačtyřiceti, z něj už znovu takový krasavec jako filmová hvězda nikdy nebude; vrásky v obličeji však nějak přispívaly k jeho přitažlivosti. A stále oplýval šarmem. Kdykoli ho Táňa zahlédla, byl s jinou ženou. Nebyly to ty sexy dospívající dívky, které ho zbožňovaly, když mu bylo kolem třiceti, ačkoli to možná jsou ony, jenom se z nich staly ženy středního věku: elegantní, stylově oblečené a zřejmě vždycky schopné opatřit si nedostatkový lak na nehty, barvu na vlasy a punčochy.

Táňa se s ním tajně scházela jednou měsíčně.

Pokaždé jí přinesl nejnovější část rozpracované knihy napsanou tím drobným úhledným písmem, které se naučil používat na Sibiři, aby šetřil papír. Ona mu rukopis přepsala na stroji, případně opravila pravopisné chyby a interpunkci. Při příští schůzce mu přepsaný text předala k dalším korekturám a probrala ho s ním.

Vasilijovy knihy si kupovali lidé na celém světě, ale on se nikdy s nikým z nich nesetkal. Dokonce si ani nemohl přečíst recenze napsané cizími jazyky a uveřejněné v západních novinách a časopisech. Táňa byla tudíž jediný člověk, s nímž mohl o své práci diskutovat, a hladově naslouchal všemu, co mu říkala. Byla jeho redaktorkou.

Každý rok v březnu jezdila Táňa do Lipska a zajišťovala pro TASS zpravodajství z tamějšího mezinárodního knižního veletrhu; pokaždé se tam setkala s Annou Murrayovou. V roce 1973 předala Anně strojopis Věku stagnace. Vždycky se vracela s dárkem pro Vasilije od Anny – s elektrickým psacím strojem či kašmírovým pláštěm – a zprávami o dalších penězích hromadících se na jeho londýnském bankovním účtu. Nikdy nebude mít patrně možnost, aby z nich cokoli utratil.

Když se s ním scházela, stále dbala na krajní opatrnost. Dnes vystoupila více než kilometr od místa schůzky a cestou pěšky do restaurace U Josefa se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Vasilij tam už čekal, seděl u stolku se sklenkou vodky před sebou. Na židli vedle něj ležela velká žlutohnědá obálka. Táňa zamávala, jako by náhodou zahlédla známého. U výčepu si vzala pivo a pak usedla naproti Vasilijovi.

Byla moc ráda, že Vasilij vypadá tak dobře. Jeho obličej vyzařoval důstojnost, jakou by v něm před patnácti lety hledala marně. Stále měl něžné hnědé oči, ale nyní v nich svítily ohýnky a zároveň se v nich zračila dychtivá pozornost. Táňa si uvědomila, že kromě své rodiny nikoho na světě nezná lépe. Znala jeho silné stránky: představivost, inteligenci, osobní kouzlo a statečné odhodlání, které mu pomohlo přežít a psát deset let na Sibiři. Znala také jeho slabosti, z nichž největší bylo neodolatelné nutkání svádět.

„Díky za ten tip na Stavropol,“ řekla. „Udělala jsem o tom pěkný článek.“

„To je fajn. Doufejme, že celý experiment neutnou.“

Podala Vasilijovi poslední část přepsanou na stroji a ukázala hlavou na obálku. „Další kapitola?“

„Poslední.“ Podal jí to.

„Anna Murrayová bude mít velkou radost.“ Vasilijův román se nazýval První dáma. Manželka amerického prezidenta – mohla by to být Pat Nixonová – se v něm na čtyřiadvacet hodin ztratí v Moskvě. Táňa obdivovala Vasilijovu invenci. Nahlížet na život v Sovětském svazu očima konzervativní Američanky, která to myslí dobře, byl nesmírně komický způsob kritiky sovětské společnosti. Strčila obálku do tašky přes rameno.

„Kdy to budeš moct odevzdat nakladatelce?“

„Hned jak se dostanu na zahraniční cestu. Nejpozději v březnu v Lipsku.“

„V březnu?“ Vasilij byl zklamaný. „To je za šest měsíců,“ poznamenal vyčítavě.

„Budu se snažit, aby mě vyslali někam, kde se s ní můžu sejít.“

„Prosím, udělej to.“

Táni se to dotklo. „Vasiliji, když tohle pro tebe dělám, riskuju vlastní kůži. Jestli můžeš, sežeň si někoho jiného nebo si to udělej sám. Mně to kruci vůbec vadit nebude.“

„Samozřejmě.“ Okamžitě vypadal zkroušeně. „Omlouvám se. Dal jsem do toho tolik – tři roky úsilí, všechny večery po návratu z práce. Ale nemám právo být vůči tobě netrpělivý.“ Natáhl se přes stůl a stiskl jí obě ruce. „Byla jsi moje záchranné lano, nejednou.“

Přikývla. Měl pravdu.

Přesto se cítila dopálená, i když už odcházela z restaurace se závěrem jeho románu v tašce. Co ji štve? Usoudila, že jsou to ty ženy na vysokých podpatcích. Cítila, že Vasilij by už měl z této fáze vyrůst. Promiskuita je pubertální. Teď se Vasilij ponižuje, když se na každém literárním večírku ukazuje s jinou. Nyní by se už měl usadit v seriózním vztahu se ženou sobě rovnou. Třeba by mohla být mladší, ale měla by se mu vyrovnat inteligencí, oceňovat jeho práci a možná mu s ní dokonce pomáhat. Potřebuje partnerku, nikoli sérii trofejí.

Odebrala se na své pracoviště v budově TAŠŠ. Než došla ke stolu, zastavil ji Pjotr Opotkin, šéfredaktor článkové redakce, který tu měl zároveň politický dohled. V koutku úst mu jako vždy visela cigareta. „Volali mi z ministerstva zemědělství. Tvůj článek o Stavropolu nemůže vyjít,“ oznámil.

„Cože? Proč ne? Ministerstvo ten systém prémií schválilo. A on funguje.“

„Mýlíš se.“ Opotkin rád lidem říkal, že se mýlí. „Zrušili ho. Je tu nový přístup – ipatovská metoda. Posílají spousty kombajnů sklízet celou oblast.“

„Znovu centrální řízení místo osobní odpovědnosti.“

„Přesně tak.“ Vyndal cigaretu z úst. „Budeš muset napsat úplně nový článek o ipatovské metodě.“

„Co tomu říká první tajemník oblastního výboru?“

„Mladý Gorbačov? Realizuje nový systém.“

Ovšemže ho realizuje, pomyslela si Táňa. Je to inteligentní člověk. Ví, kdy má sklapnout a dělat, co se mu přikáže. Jinak by se nestal prvním tajemníkem.

„Dobře,“ ušklíbla se a potlačila hněv. „Napíšu nový článek.“

Opotkin přikývl a odešel.

Bylo to příliš dobré, než aby to mohla být pravda, pomyslela si Táňa: nový nápad, prémie vyplácené za dobré výsledky, v důsledku toho lepší sklizně, žádné požadavky na financování z Moskvy. Byl zázrak, že ten systém nechali pár let fungovat. Dlouhodobě však něco takového nepřicházelo v úvahu.

Ovšemže ne.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

George Jakes měl na sobě nový smoking. Vypadám v něm docela dobře, pomyslel si. Ve dvaačtyřiceti už neměl postavu zápasníka, kterou se tak pyšnil v mládí, ale stále byl štíhlý a držel se zpříma a černobílý svatební oblek mu slušel.

Stál v evangelickém kostele, který jeho matka navštěvuje už celá desetiletí, na washingtonském předměstí, jež nyní zastupuje jako kongresman. Byla to nízká cihlová stavba, malá a obyčejná, a obvykle ji zdobilo jen několik zarámovaných citátů z Bible: „Bůh je můj pastýř“ a „Na počátku bylo Slovo“. Dnes však byla slavnostně vyšňořená pentlemi, fábory a spoustou bílých květin. Sbor zpíval na celé kolo „Už přichází“, zatímco George čekal na nevěstu.

V první řadě seděla jeho matka v nových tmavomodrých šatech a ladícím klobouku toka se závojíčkem. „Tak to jsem ráda,“ řekla, když jí George oznámil, že se bude ženit. „Je mi osmapadesát a mrzí mě, že jsi čekal tak zatraceně dlouho, ale jsem šťastná, že jsi k tomu nakonec dospěl.“ Vždycky měla ostrý jazyk, ale dnes nedokázala utajit pyšný úsměv. Syn se žení v jejím kostele, přede všemi jejími přáteli a sousedy, a k tomu všemu je kongresmanem.

Vedle ní seděl Georgeův otec, senátor Greg Peškov. Nějak dokázal, že na něm i smoking vypadal jako zmačkané pyžamo. Zapomněl si připnout manžetové knoflíčky na rukávy košile a jeho motýlek připomínal mrtvou můru. Nikomu to nevadilo.

V přední řadě seděli také Georgeovi ruští prarodiče Lev a Marga, nyní už více než osmdesátiletí. Oba se zdáli křehcí, ale na svatbu vnuka přiletěli až z Buffala.

Tím, že se Georgeův bílý otec a bílí prarodiče ukázali na svatbě a usedli v první řadě, přiznali veřejně pravdu; jenže každému to bylo jedno. Tohle byl rok 1978 a na tom, co kdysi bývalo utajovanou ostudou, sotva záleželo.

Sbor začal zpívat „Jsi tak krásná“ a všichni se otočili dozadu ke dveřím do kostela.

Verena vešla opřená o rámě svého otce Percyho Marquanda. Když ji George spatřil, zalapal po dechu, stejně jako několik dalších přítomných náboženskému obřadu. Verena měla na sobě odvážné bílé šaty se spadlými rameny, které byly do půli stehen přiléhavé a pak se rozšiřovaly do vlečky. Karamelová pleť holých ramen byla jemná a hladká jako satén jejích šatů. Vypadala tak nádherně, až to bolelo. George pocítil, že ho pálí slzy v očích.

Obřad absolvoval se zamženým zrakem. Podařilo se mu dát správné odpovědi, nedokázal však myslet na nic jiného, než že Verena je jeho, nyní a navždy.

Samotný obřad byl prostý, ale na následující svatební hostině, kterou uspořádal nevěstin otec, nic skromného nebylo. Percy pronajal georgetownský noční klub Pisces, který měl u vchodu šestimetrový vodopád ústící do obrovského jezírka se zlatými rybkami o patro níž a akvárium uprostřed tanečního parketu.

Georgeův a Verenin první tanec doprovázela skladba „Stayin‘ Alive“ britské skupiny Bee Gees. George nebyl velký tanečník, ale na tom nezáleželo: všichni upírali zrak na Verenu tančící disco s vlečkou v ruce. George byl tak šťastný, že se mu chtělo každého objímat.

Druhým Vereniným tanečníkem byl Ted Kennedy, který se dostavil bez manželky Joan: proslýchalo se, že se rozešli. Jacky popadla pohledného Percyho Marquanda. Verenina matka Babe Lee tančila s Gregem.

Dostavil se i Georgeův bratranec, popová hvězda Dave Williams, se svou sexy manželkou Beep a jejich pětiletým synem Johnem Lee, pojmenovaným po bluesovém zpěváku Johnu Lee Hookerovi. Chlapeček tančil s matkou a počínal si přitom tak zkušeně, že všechny rozesmál: určitě viděl Horečku sobotní noci.

Elizabeth Taylorová tančila se svým nejnovějším manželem – milionářem aspirujícím na křeslo senátora – Johnem Warnerem. Blýskla se svým proslulým diamantem Krupp o váze třiatřiceti karátů zasazeným do prstenu, který nosila na prsteníku pravé ruky. George tohle vše sledoval v euforickém oparu a omámeně si uvědomil, že jeho svatba se proměnila v jednu z nejvýznamnějších společenských událostí roku.

George pozval Marii Summersovou, ta však odmítla. Poté co jejich krátký milostný poměr skončil hádkou, rok spolu nepromluvili. George byl zmatený a cítil se ublížený. Nevěděl, jak má žít: pravidla se změnila. Byl také naštvaný. Ženy chtěly něco nového a očekávaly, že bude bez vysvětlení vědět, co chtějí, a že s tím bude bez diskuse souhlasit.

Pak se po sedmi letech vynořila ze zapomnění Verena. Rozběhla ve Washingtonu svou vlastní lobbistickou firmu zaměřenou na občanská práva a další záležitosti týkající se rovného postavení. Jejími prvními klienty byly malé nátlakové skupiny, které si nemohou dovolit zaměstnávat vlastního lobbistu na plný úvazek. Zvěsti, že Verena patřívala k Černým panterům, jí zřejmě jen přidávaly na důvěryhodnosti. Zakrátko ona a George zase patřili k sobě.

Zdálo se, že se Verena změnila. „Dramatická gesta mají v politice svoje místo,“ prohlásila jednou večer, „ale pokroku se nakonec dosáhne trpělivou každodenní prací: navrhováním zákonů, hovory s tiskem a získáváním hlasů.“ Dospěla jsi, pomyslel si George, a jen taktak se zarazil, aby to nevyslovil nahlas.

Nová Verena toužila po manželství a dětech a byla si jistá, že může mít obojí i kariéru. George se už jednou spálil a nestrkal znovu ruku do ohně: jestli si to Verena myslí, on jí to rozmlouvat nebude.

George napsal ohleduplný dopis Marii. „Nechci, aby ses tohle dozvěděla od někoho jiného,“ začal. Sdělil jí, že on a Verena jsou opět spolu a uvažují o manželství. Maria odpověděla vřele a přátelsky a jejich obnovený vztah byl opět takový jako v dobách před Nixonovou rezignací. Zůstávala však svobodná a na svatbu nepřišla.

George si udělal přestávku v tanci a přisedl k otci a dědečkovi. Lev do sebe s chutí lil šampaňské a vyprávěl vtipy. Polský kardinál se stal papežem a Lev o něm znal spoustu nevkusných anekdot. „Udělal zázrak – slepého proměnil v hluchého!“

„Myslím, že tohle je vysoce bojovný politický tah Vatikánu,“ poznamenal Greg.

George to překvapilo, ale Greg měl obvykle pro svá slova důvody. „Jak to?“ podivil se.

„Katolictví je v Polsku populárnější než kdekoli jinde ve východní Evropě a komunisti tam nejsou dost silní, aby náboženství potlačili stejně, jako to dělají ve všech ostatních zemích. Existuje polský náboženský tisk, katolická univerzita a různé charitativní instituce, kterým prochází, že poskytují útočiště disidentům a upozorňují na porušování lidských práv.“

„Co tím tedy Vatikán sleduje?“ zeptal se George.

„Vyvolání potíží. Myslím, že Vatikán považuje Polsko za slabinu Sovětského svazu. Tenhle polský papež bude dělat víc, než jen mávat turistům z balkonu – uvidíš.“

George se chystal zeptat, co by mohl papež dělat, ale sál se náhle utišil a George zjistil, že dorazil prezident Carter.

Všichni se roztleskali, dokonce i republikáni. Prezident políbil nevěstu, potřásl si rukou s Georgem a přijal sklenici růžového šampaňského, třebaže upil jen jeden doušek.

Zatímco si Carter povídal s Percym a Babe, dlouholetými organizátory benefičních akcí pro demokratickou stranu, přistoupil ke Georgeovi jeden z prezidentových asistentů. Prohodil pár zdvořilostních frází a pak se zeptal: „Nezajímala by vás práce ve stálém výboru sněmovny pro zpravodajské služby?“

Georgeovi to zalichotilo. Kongresové výbory jsou důležité. Členství ve výboru představuje zdroj moci. „Jsem v Kongresu teprve dva roky,“ odpověděl.

Asistent přikývl. „Prezident velice podporuje černé kongresmany a Tip O’Neill s tím souhlasí.“ Tip O’Neill byl vůdce většinové strany ve sněmovně a měl zvláštní pravomoc při rozdělování křesel ve výborech.

„S radostí budu sloužit prezidentovi, jak jen budu moct – ale zpravodajské služby?“

CIA a další zpravodajské agentury podléhaly prezidentovi a Pentagonu, ale autorizoval je, financoval a teoreticky řídil Kongres. Z bezpečnostních důvodů byla tato kontrola rozdělena do dvou výborů, jednoho ve sněmovně a druhého v senátu.

„Vím, co máte na mysli,“ odpověděl asistent. „Výbory pro zpravodajské služby jsou obvykle plné konzervativních přátel armády. Vy jste liberál, který kritizuje Pentagon kvůli Vietnamu a CIA kvůli Watergate. Ale právě proto vás chceme. V současné době ty výbory nekontrolují, pouze tleskají. A zpravodajské agentury, které si myslí, že jim projdou vraždy, budou vraždy páchat. Proto tam potřebujeme někoho, kdo bude klást tvrdé otázky.“

„Zpravodajská komunita z toho bude v šoku.“

„To bude jen dobře,“ přikývl asistent. „Po tom, jak se ty instituce chovaly za Nixona, potřebují, aby s nimi někdo pořádně zatřepal.“ Letmo pohlédl přes taneční parket. George se zadíval tímtéž směrem a viděl, že prezident Carter odchází. „Musím jít,“ řekl asistent. „Potřebujete čas na rozmyšlenou?“

„K čertu, ne,“ zavrtěl hlavou George. „Půjdu do toho.“

„Kmotra? Já?“ nechtěla uvěřit Maria. „Myslíš to vážně?“

George Jakes se usmál. „Vím, že nejsi moc nábožensky založená. My vlastně taky ne. Já chodím do kostela, abych udělal radost mámě. Verena tam za posledních deset let byla jednou, a to na naší svatbě. Ale nápad s kmotry se nám líbí.“

Obědvali v jídelně Sněmovny reprezentantů v přízemí budovy Kapitolu a seděli před proslulou freskou Cornwallis naléhavě žádá o příměří. Maria jedla sekanou, George si dal salát.

„Kdy se má miminko narodit?“ zeptala se Maria.

„Asi tak za měsíc – začátkem dubna.“

„Jak se Verena cítí?“

„Hrozně. Je otupělá a netrpělivá zároveň. A unavená, pořád unavená.“

„Brzy to bude mít za sebou.“

George zopakoval svou otázku. „Půjdeš mu za kmotru?“

Opět uhnula. „Proč se obracíš na mě?“

Chvíli přemýšlel. „Nejspíš proto, že ti důvěřuju. Důvěřuju ti asi víc než komukoli mimo rodinu. Kdybychom s Verenou zahynuli při pádu letadla a naši rodiče byli příliš staří nebo mrtví, pevně věřím, že by ses o naše děti postarala.“

Marii to očividně dojalo. „Je báječné slyšet taková slova.“

George si pomyslel, i když to nahlas nevyslovil, že teď už není pravděpodobné, že Maria bude mít vlastní děti – spočítal si, že jí letos bude čtyřiačtyřicet –, a to znamená, že má spoustu volné mateřské lásky, kterou může věnovat potomkům svých přátel.

Už jako by patřila do rodiny. Jeho přátelství sní trvá téměř dvacet let. Několikrát ročně přicházela navštívit Jacky. Marii měl rád Greg, stejně jako Lev a Marga. Bylo těžké nemít ji rád.

Nic z těchto úvah George nepronesl nahlas. „Pro Verenu a pro mě by to moc znamenalo, kdybys to udělala,“ řekl místo toho.

„Opravdu si to Verena přeje?“

George se usmál. „Ano. Ona ví, že jsme spolu chodili, ale není žárlivá. Ve skutečnosti tě obdivuje za to, čeho jsi ve své kariéře dosáhla.“

Maria pohlédla na muže na fresce v jejich pláštích a jezdeckých botách z osmnáctého století a pak odpověděla. „Asi se zachovám jako generál Cornwallis a budu kapitulovat.“

„Děkuju ti!“ zvolal George. „Mám velikou radost. Objednal bych šampaňské, ale vím, že uprostřed pracovního dne bys nepila.“

„Možná až se miminko narodí.“

Servírka jim odebrala prázdné talíře a zeptala se, jestli si přejí kávu. „Co nového na ministerstvu zahraničí?“ zeptal se George. Maria tam teď zastávala významné postavení. Její funkce se nazývala zástupkyně náměstka státního tajemníka a tato pozice byla vlivnější, než jak to znělo.

„Snažíme se přijít na to, co se děje v Polsku,“ odpověděla. „Není to snadné. Myslíme, že tam zaznívá silná kritika vlády přímo z řad Polské sjednocené dělnické strany. Dělníci jsou příliš chudí, elity příliš privilegované a ‚propaganda úspěchů‘ jenom přitahuje pozornost k neúspěšné realitě. Národní důchod loni dokonce klesl.“

„Víš, že jsem ve sněmovním výboru pro zpravodajské služby.“

„Samozřejmě.“

„Dostáváte od těch agentur dobré informace?“

„Pokud víme, dobré jsou, ale není jich dost.“

„Nechtěla bys, abych se na to ve výboru zeptal?“

„Ano, prosím.“

„Možná potřebujeme zvýšit počet zpravodajců ve Varšavě.“

„To asi ano. Polsko může být důležité.“

George přikývl. „Tohle říkal Greg, když ve Vatikánu zvolili polského papeže. A Greg se obvykle nemýlí.“

Táňa začínala být ve svých čtyřiceti letech nespokojená s vlastním životem.

Tázala se sama sebe, jak chce naložit s těmi dalšími čtyřiceti lety, a uvědomila si, že je nechce strávit jako nohsled Vasilije Jenkova. Riskovala svobodu, aby seznámila svět s jeho géniem, ale jí osobně to nic nepřinášelo. Usoudila, že je načase, aby se soustředila na své vlastní potřeby. Co to znamená, nevěděla.

Její nespokojenost vyvrcholila na oslavě udělení Leninovy ceny za literaturu pamětem Leonida Brežněva. Udělení ceny bylo k smíchu: tři svazky autobiografie sovětského vůdce nebyly dobře napsané, nebyly pravdivé a dokonce je ani nenapsal Brežněv, ale nějaký skrytý pisatel. Jenže svaz spisovatelů pojal cenu jako vhodnou záminku pro uspořádání bujarého večírku.

Táňa si před odchodem na oslavu vyčesala koňský ohon jako Olivia-Newton John ve filmu Pomáda, který zhlédla na pokoutním videu. Nový účes jí náladu oproti očekávání příliš nezvedl.

Když odcházela z domu, narazila v hale na bratra a řekla mu, kam jde. „Koukám, že tvůj protežé Gorbačov přednesl pochlebovačný chvalozpěv na literárního génia soudruha Brežněva.“

„Michail ví, kdy má komu lézt do zadku,“ odpověděl Dimka.

„Udělal jsi dobře, že jsi ho dostal do ústředního výboru.“

„Už měl podporu Andropova, ten ho má rád,“ vysvětlil jí Dimka. „Mně stačilo přesvědčit Kosygina, že Gorbačov je upřímný reformátor.“ Šéf KGB Andropov měl stále silnější pozici jako vůdce konzervativní frakce v Kremlu; Kosygina podporovali reformátoři.

„Získat souhlas obou stran je neobyčejné,“ poznamenala Táňa.

„On je také neobyčejný člověk. Dobře se tam pobav.“

Večírek se konal v pracovních prostorách svazu spisovatelů, ale organizátorům se podařilo opatřit několik krabic gruzínského šampaňského Bagrationi. Pod jeho vlivem se Táňa dostala do hádky s Pjotrem Opotkinem z TASS. Opotkin nebyl novinář, vykonával politický dohled a nikdo ho neměl rád; na společenské podniky ho však zvát museli, protože měl příliš velkou moc a urazit ho bylo nebezpečné. Odchytil Táňu a vyčetl jí: „Papežova návštěva ve Varšavě je katastrofa!“

V tom měl Opotkin pravdu. Nikdo si neuměl představit, jak to dopadne. Ukázalo se, že papež Jan Pavel II. je talentovaný propagandista. Když vystoupil z letadla na vojenském letišti Okęcie, padl na kolena a políbil polskou zem. Příští den ráno se fotografie objevila na titulních stranách západního tisku a Táňa věděla – stejně jako to musel vědět papež –, že se tento obrázek dostane podzemními cestami zpátky do Polska. Táňa se v skrytu radovala.

Tánin nadřízený Daniil, který jejich hovoru naslouchal, se teď do něj vmísil. „Když jel papež otevřeným autem do Varšavy, zdravily ho cestou dva miliony lidí.“

„Dva miliony?“ podivila se Táňa. Tento údaj neznala. „Je to možné? To musí být něco kolem pěti procent veškerého obyvatelstva – každý dvacátý Polák!“

„Jaký má smysl, že strana má pod palcem televizní krytí, když si lidi můžou prohlížet papeže na vlastní oči?“ soptil Opotkin.

Pro lidi jako Opotkin je kontrola vším.

Ještě neskončil. „Celebroval bohoslužbu na Vítězném náměstí za přítomnosti dvě stě padesáti tisíc lidí!“

Tohle Táňa věděla. Byl to šokující počet i pro ni, protože tvrdě odhaloval, do jaké míry si komunismus nedokázal získat srdce Poláků. Třicet pět let života v sovětském systému nenadchlo kromě privilegované elity nikoho. Táňa na to poukázala náležitým komunistickým žargonem. „Polská dělnická třída při první příležitost opět jasně prokázala svou starou reakcionářskou oddanost.“

Opotkin namířil na Táňu prstem tak prudce, až ji šťouchl do ramena. „Na tom, aby se papežovi dovolilo tam jet, trvali reformisti, jako jsi ty.“

„Nesmysl,“ odbyla ho Táňa pohrdavě. Kremelšt íliberálové jako Dimka naléhali, aby se tam papež pustil, ale svůj názor neprosadili a Moskva přikázala Varšavě, aby papežovu návštěvu nepovolili – jenže polští komunisté neuposlechli. Polský vůdce Edward Gierek prokázal nezávislost, pro sovětský satelit neobvyklou, a Brežněvovi se vzepřel. „Rozhodlo o tom polské vedení,“ připomněla mu Táňa. „Báli se, že když zakážou papežovu cestu, dojde k povstání.“

„S povstáními si umíme poradit,“ namítl Opotkin.

Táňa věděla, že jen škodí své kariéře, když odporuje Opotkinovi, ale je jí čtyřicet a hrbit se před idioty jí už leze krkem. „S ohledem na finanční tlaky bylo polské rozhodnutí nevyhnutelné,“ konstatovala. „Polsko od nás dostává obrovskou peněžní podporu, ale potřebuje i půjčky od Západu. Prezident Carter byl ve Varšavě velmi tvrdý. Jasně dal najevo, že finanční pomoc je spojena s tím, co nazývají lidská práva. Jestli chceš klást někomu vinu za papežův triumf, tak viníkem je Carter.“

Opotkin musel vědět, že Táňa má pravdu, ale připustit to nehodlal. „Vždycky jsem říkal, že je chyba dovolit komunistickým zemím, aby si půjčovaly od západních bank.“

Táňa to měla takhle nechat a umožnit Opotkinovi, aby si zachoval tvář, jenže se neovládla. „Pak před tebou ovšem stojí dilema, že?“ nadhodila. „Alternativou západního financování je liberalizace polského zemědělství, aby dokázalo produkovat dostatek domácích potravin.“

„Víc reforem!“ vyštěkl Opotkin zuřivě. „Jiné řešení nikdy neznáš!“

„Poláci měli vždycky levné potraviny: to je udržuje v klidu. Kdykoli vláda zvýší ceny, vypuknou pouliční nepokoje.“

„S pouličními nepokoji si umíme poradit,“ prohlásil Opotkin a odešel.

Daniil vypadal jako omámený. „Výborně!“ pochválil Táňu. „I když ti to možná ještě spočítá.“

„Dám si ještě trochu toho šampaňského,“ rozhodla se Táňa.

U baru narazila na Vasilije. Byl sám. Táňa si uvědomila, že poslední dobou se na podobných společenských událostech objevuje, aniž ho doprovází nějaká flundra, a přemýšlela proč. Jenže dnes večer se soustředila na sebe. „Moc dlouho už to dělat nemůžu,“ řekla.

Vasilij jí podal sklenici. „Dělat co?“

„Ty víš.“

„Nejspíš to tuším.“

„Je mi čtyřicet. Musím žít vlastní život.“

„Co chceš dělat?“

„Nevím, v tom je ta potíž.“

„Mně je čtyřicet osm,“ řekl. „A pociťuju něco podobného.“

„Co?“

„Už neběhám za děvčaty. Ani za ženami.“

Měla cynickou náladu. „Protože nechceš? Nebo protože nestačíš s dechem?“

„V tomhle cítím náznak nedůvěry.“

„Jsi všímavý.“

„Poslyš,“ změnil tón. „Hodně přemýšlím. Nejsem si jistý, jestli potřebujeme pořád předstírat, že se skoro neznáme.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

Naklonil se k ní blíž a přitlumil hlas, takže musela nastražit sluch, aby mu v okolním hluku vůbec rozuměla. „Všichni vědí, že nakladatelkou Ivana Kuzněcova je Anna Murrayová, a přesto ji s tebou nikdy nikdo nespojoval.“

„Protože jsme krajně opatrné. Nikdy nedovolíme, aby nás někdo spolu viděl.“

„V tom případě není nic nebezpečného na tom, když se bude vědět, že my dva jsme přátelé.“

Nebyla si tím tak jistá. „Možná. A co tedy?“

Vasilij se pokusil o nezbedný úsměv. „Kdysi jsi mi řekla, že když se vzdám zbytku harému, půjdeš se mnou do postele.“

„Myslím, že tohle jsem nikdy neřekla.“

„Možná jsi to naznačila.“

„A každopádně to muselo být před osmnácti lety.“

„Teď je na přijetí té nabídky už moc pozdě?“

Vytřeštila na něj oči, neschopná slova.

Vyplnil mlčení. „Jsi jediná žena, na které mi kdy skutečně záleželo. Každá jiná představovala jen další úlovek. Některé jsem ani neměl rád. Jestliže jsem s nějakou ještě nespal, byl to pro mě dostatečný důvod, abych ji svedl.“

„Tohle tě má v mých očích udělat přitažlivějším?“

„Když jsem se dostal ze Sibiře, pokoušel jsem se v tom životě pokračovat. Trvalo mi to dlouho, ale nakonec jsem si uvědomil pravdu: nejsem takhle šťastný.“

„Skutečně?“ Táňa začínala být naštvanější.

Vasilij to nepostřehl. „My dva jsme už dlouho přáteli. Jsme spřízněné duše. Patříme k sobě. Když spolu budeme spát, bude to jen přirozený vývoj.“

„Aha, rozumím.“

Neuvědomoval si její sarkasmus. „Ty jsi svobodná, já jsem svobodný. Proč jsme každý sám? Měli bychom být spolu. Měli bychom se vzít.“

„Tak abychom si to shrnuli,“ řekla Táňa. „Ty jsi strávil život sváděním žen, o které jsi ve skutečnosti nestál. Teď ti táhne na padesátku a ony tě už opravdu nepřitahují – nebo možná ty nepřitahuješ je –, a tak se v tuto chvíli uvoluješ nabídnout mi manželství.“

„Možná jsem se nevyjádřil moc dobře. Psaní mi jde líp.“

„To si piš, že jsi to nevyjádřil dobře. Jsem poslední naděje vadnoucího Casanovy!“

„Sakra, já jsem tě naštval, co?“

„Naštval je hodně slabý výraz.“

„To je přesně opak toho, co jsem zamýšlel.“

Přes jeho rameno zahlédla Daniila. Z náhlého popudu opustila Vasilije a přešla přes místnost. „Daniile,“ oslovila ho. „Ráda bych zase vyjela ven. Není nějaká šance, že bych se mohla dostat někam jako zahraniční zpravodaj?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Jsi moje nejlepší redaktorka. Udělám všechno, co bude v mých silách – a v rámci možností –, abys byla spokojená.“

„Děkuju ti.“

„A shodou okolností právě uvažuju, že bychom potřebovali posílit naši pobočku v jedné konkrétní zemi.“

„Ve které?“

„V Polsku.“

„Poslal bys mě do Varšavy?“

„Teď se všechno odehrává právě tam.“

„Dobrá,“ přikývla. „Bude to tedy Polsko.“

*

Cam Dewar měl Jimmyho Cartera už plné zuby. Carterovu administrativu považoval za bázlivou, zejména v jednáních se Sovětským svazem. Cam pracoval na oddělení, které se zabývalo sovětskou problematikou, v centrále CIA v Langley, asi pětadvacet kilometrů od Bílého domu. Poradce pro národní bezpečnost Zbigniew Brzezinski byl tvrdý antikomunista, ale Carter zůstával opatrný.

Byl však volební rok a Cam doufal, že vyhraje Ronald Reagan. Reagan vystupoval v zahraniční politice průbojně a sliboval, že osvobodí zpravodajské agentury od Carterových nemastných neslaných etických omezení. Cam očekával, že bude víc jako Nixon.

Začátkem roku 1980 Cama překvapilo předvolání k zástupkyni ředitele východoevropského odboru Florence Gearyové. Byla to atraktivní žena o několik let starší než Cam: Camovi bylo třicet tři, jí mohlo být tak třicet osm. Její příběh znal. Nastoupila jako stážistka a celé roky ji využívali coby sekretářku; odborný výcvik jí poskytli, teprve když ztropila skandál. Nyní byla vysoce kompetentní zpravodajskou pracovnicí, ale mnozí muži ji stále ještě neměli rádi kvůli potížím, které způsobila.

Dnes měla na sobě kostkovanou sukni a zelený svetr. Vypadá jako učitelka, pomyslel si Cam; sexy učitelka s pěknými prsy.

„Posaďte se,“ vyzvala ho. „Sněmovní výbor pro zpravodajské služby si myslí, že naše informace z Polska jsou slabé.“

Cameron se posadil. Zadíval se z okna, aby ho to nenutilo civět jí na prsa. „Takže vědí, kdo za to může,“ odpověděl.

„Kdo?“

„Ředitel CIA admirál Turner a muž, který ho jmenoval do funkce – prezident Carter.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože Turner nevěří na HUMINT.“ HUMan INTelligence neboli HUMINT je to, co získáváte od špionů. Turner dával přednost SIGINT – SIGnals INTelligence, tedy informacím získávaným pomocí monitorování datové komunikace, odposlechy telefonických hovorů a podobně.

„Vy věříte na HUMINT?“

Má pěkná ústa, pomyslel si; růžové rty, pravidelné zuby. Přinutil se soustředit na odpověď. „Tyto informace jsou svou povahou nespolehlivé, protože všichni zrádci jsou lháři, to je dané. Pokud nám říkají pravdu, musejí lhát své vlastní straně. To ovšem neznamená, že HUMINT je něco bezcenného, zejména jestliže se porovná s údaji z jiných zdrojů.“

„Jsem ráda, že si to myslíte. Potřebujeme posílit naše HUMINT. Co byste řekl práci v zámoří?“

Cameronovi zasvitla naděje. „Od chvíle, kdy jsem před šesti lety nastoupil, žádám o vyslání na práci v zahraničí.“

„Výborně.“

„Mluvím plynně rusky. Velice rád bych šel do Moskvy.“

„Život je divná věc. Půjdete do Varšavy.“

„Bez legrace.“

„Nežertuju.“

„Nemluvím polsky.“

„Hodí se vám ruština. Polské děti se učí rusky už pětatřicet let. Ale trochu polsky byste se měl naučit taky.“

„Oukej.“

„To je všechno.“

Cameron se zvedl. „Díky.“ Šel ke dveřím. „Nemohli bychom to probrat trochu víc, Florence?“ zeptal se. „Třeba při večeři?“

„Ne,“ odpověděla pevně. Pak pro případ, že by mu to nedošlo, dodala. „Rozhodně ne.“

Vyšel ven a zavřel dveře. Varšava! Po zralé úvaze ho to potěšilo. Je to práce v zahraničí. Pocítil optimismus. Zklamalo ho, že odmítla jeho pozvání na večeři, ale s tím si uměl poradit.

Vzal si kabát a vyšel z budovy ke svému autu, stříbrnému Mercury Capri. Jel do Washingtonu a propletl se v hustém provozu do čtvrti Adams Morgan. Zaparkoval o blok dál od masážního salonu Hedvábné ruce.

„Dobrý den, Christophere, jak se máte?“ pozdravila ho recepční.

„Fajn, díky. Je Suzy volná?“

„Máte kliku, je. Na trojce.“

„Skvělé.“ Cam jí podal bankovku a šel dál.

Roztáhl závěs a vstoupil do kabiny s úzkým lůžkem. Na plastové židli vedle lůžka seděla statná asi pětadvacetiletá žena a četla si časopis. Na sobě měla bikini. „Zdravím, Chrisi,“ přivítala ho, odložila časopis a zvedla se. „Chceš to udělat růčo jako obvykle?“

Cam nikdy neměl úplný pohlavní styk s prostitutkami. „Ano, prosím, Suzy.“ Podal jí bankovku a začal se svlékat.

„Bude mi potěšením,“ zavrkala a uschovala peníze. Pomohla mu se svlékáním a pak ho vyzvala: „Jen si lehni na záda a uvolni se, zlato.“

Cam se natáhl na lůžko a zavřel oči, zatímco Suzy se dala do práce. Představil si Florence Gearyovou v její kanceláři. V jeho mysli si svlékla zelený svetr a rozepnula zip na kostkované sukni. „Ach Came, já ti prostě nemůžu odolat,“ pronesla v jeho představách. Už jen ve spodním prádle obešla psací stůl a objala ho. „Dělej si se mnou, co se ti líbí, Came,“ vybídla ho. „Ale prosím, jdi na to tvrdě.“

„Ano, zlato,“ řekl Cam nahlas v kabině masážního salonu.

Táňa pohlédla do zrcadla. V ruce držela malé pouzdro s modrými očními stíny a štětečkem. Ve Varšavě se mejkap sežene snadněji než v Moskvě. Táňa neměla moc zkušeností s očními stíny a všimla si, že některé ženy je používají špatně. Na toaletním stolku ležel časopis otevřený na fotografii Bianky Jaggerové. Táňa ještě jednou letmo pohlédla na obrázek a začala si nanášet barvu na oční víčka.

Vypadá to docela dobře, pomyslela si.

Stanislaw Pawlak seděl na její posteli v uniformě, s botami na novinách, aby nezašpinil přikrývky, kouřil a pozoroval ji. Byl vysoký, pohledný a inteligentní a ona do něj byla celá blázen.

Poznala ho krátce po svém příjezdu do Polska, během služební cesty po armádních velitelstvích. Patřil do skupiny zvané Zlatý fond, což byli schopní mladí důstojníci, které ministr obrany generál Jaruzelski vybral k rychlému povýšení. Často je převelovali na různá místa, aby získali nezbytnou šíři zkušeností pro vysoké velení, k němuž jsou předurčeni.

Staz, jak mu říkali, ji zaujal zčásti proto, že byl tak hezký, a zčásti proto, že se do ní očividně pobláznil. Mluvil plynně rusky. Nejprve jí vyprávěl o své jednotce, která udržuje styk s Rudou armádou, a pak ji doprovázel po zbytek jinak dost nudné cesty.

Příští den v šest večer se objevil u jejích dveří – adresu dostal od SB, polské tajné policie. Vzal ji na večeři do zbrusu nové restaurace U Kachny. Rychle zjistila, že je ohledně komunismu stejně skeptický jako ona. Týden poté už s ním spala.

Stále myslela na Vasilije, přemýšlela, jak asi pokračuje jeho psaní a jestli nepostrádá jejich každoměsíční setkání. V nitru se na něj hněvala, i když si nebyla jistá proč. Byl necitlivý, ale muži jsou necitliví, zejména ti pohlední. Ji ovšem hlavně štvaly ty roky před jeho nabídkou k sňatku. Nějak pociťovala, že to, co pro něj celou tu dlouhou dobu dělala, bylo potupeno. Myslel si snad, že jen čekala rok za rokem, dokud nebude připravený stát se jejím manželem? Tato myšlenka ji stále přiváděla k zuřivosti.

Staz nyní trávil dvě nebo tři noci týdně v jejím bytě. K němu nešli nikdy: říkal, že je to jen o málo lepší než kasárna. Zažívali však krásné časy. A ona celou dobu kdesi vzadu v hlavě přemítala, jestli jeho antikomunismus nemůže jednoho dne vést k akci.

Otočila se k němu. „Jak se ti líbí moje oči?“

„Zbožňuju je,“ odpověděl. „Úplně si mě zotročily. Tvoje oči jsou jako –“

„Myslím ten mejkap, trumbero.“

„Ty používáš mejkap?“

„Muži jsou slepí. Jak chceš bránit svoji zem, když máš tak ubohou pozorovací schopnost?“

Jeho nálada opět potemněla. „Pro obranu země neděláme nic,“ postěžoval si. „Polská armáda pouze posluhuje Sovětskému svazu. Veškeré naše plánování se soustřeďuje na podporu Rudé armády při invazi do západní Evropy.“

Takhle Staz mluvil často, stěžoval si na sovětskou dominanci nad polskými ozbrojenými silami. Bylo to znamení, jak velmi jí důvěřuje. Táňa už zjistila, že Poláci si neberou servítky, když mluví o nedostatcích komunistických režimů. Cítili oprávnění stěžovat si tak, jak to nikdo druhý v sovětském bloku nedělá. Většina lidí v těchto zemích přistupovala ke komunismu jako k náboženství, jehož zpochybňování je hřích. Poláci tolerovali komunismus, dokud jim sloužil, a protestovali, jakmile nesplňoval jejich očekávání.

Přesto teď Táňa zapnula rádio na nočním stolku. Nemyslela si, že její byt odposlouchávají – ŠB má plné ruce práce se špehováním západních novinářů, sovětské patrně nechává na pokoji –, ale opatrnost měla vrozenou.

„Všichni jsme zrádci,“ dodal Staz.

Táňa se zamračila. Nikdy se za zrádce nepovažovala. Tohle je vážné. „Co máš proboha na mysli?“ zeptala se.

„Sovětský svaz má alternativní plán, který počítá s napadením západní Evropy silami zvanými druhý strategický sled. Převážná část tanků a obrněných transportérů Rudé armády směřujících do západního Německa, Francie, Holandska a Belgie bude cestou procházet přes Polsko. Spojené státy použijí jaderné zbraně, aby se je pokusily zničit dřív, než dorazí na Západ – to znamená, zatímco procházejí přes Polsko. Odhadujeme, že v naší zemi vybuchne čtyři sta až šest set jaderných bomb. Nezůstane tu kámen na kameni, jen jaderná pustina. Polsko zmizí. Jestliže spolupracujeme při plánování něčeho takového, jak bychom mohli nebýt zrádci?“

Táňa se otřásla. Byl to příšerný scénář – ale také příšerně logický.

„Amerika není nepřítelem Poláků,“ pokračoval Staz. „Pokud Sovětský svaz a Spojené státy půjdou do války v Evropě, měli bychom stát na straně Američanů a osvobodit se z tyranie Moskvy.“

Odreagovává se jenom, nebo je to něco víc? „Tohle si myslíš jenom ty, Stazi?“ zeptala se opatrně.

„Rozhodně ne. Většina důstojníků mého věku uvažuje stejně. Planými řečmi poskytují komunismu podporu, ale promluv s nimi, když se namažou, a uslyšíš něco jiného.“

„V tom případě máte problém,“ řekla. „Ve chvíli, kdy válka začne, bude pozdě získávat důvěru Američanů.“

„To je naše dilema.“

„Řešení je zřejmé. Musíte okamžitě otevřít nějaký komunikační kanál.“

Chladně na ni pohlédl. Hlavou se jí mihlo, že by mohl být agent provokatér, nasazený na ni, aby ji přiměl k podvratným poznámkám a ona mohla být zatčena. Nedokázala si však představit, že by nějaký podvodník mohl být tak dobrý milenec.

„Teď se jen tak bavíme, nebo vedeme vážný rozhovor?“ zeptal se Staz.

Táňa se zhluboka nadechla. „Myslím to smrtelně vážně.“

„Skutečně si myslíš, že se to dá udělat?“

„Vím to,“ odpověděla důrazně. Angažovala se v utajené podvratné činnosti už dvě desetiletí. „Je to nejsnadnější věc na světě – ale obtížnější je udržet to v tajnosti a vyváznout bez postihu. Musel bys být krajně opatrný.“

„Myslíš, že bych to měl udělat?“

„Ano!“ přisvědčila zaníceně. „Nechci, aby další generace sovětských dětí – nebo polských dětí – vyrůstala v téhle omezující tyranii.“

Přikývl. „Je mi jasné, že to myslíš vážně.“

„Naprosto.“

„Pomůžeš mi?“

„Ovšemže pomůžu.“

Cameron Dewar si nebyl jistý, jestli se z něj stane dobrý špion. Tajné aktivity, které prováděl pro prezidenta Nixona, byly amatérské a Cam měl štěstí, že nešel do vězení zároveň se svým šéfem Johnem Ehrlichmanem. Když nastoupil k CIA, vycvičili ho ve špionážních praktikách, jako jsou mrtvé schránky nebo technika letmého předání, ale on takové triky ve skutečnosti nikdy nepoužíval. Po šesti letech působení v centrále CIA v Langley ho konečně poslali pracovat do hlavního města cizí země, ačkoli stále ještě žádné zkušenosti s prací v utajení neměl.

Americké velvyslanectví ve Varšavě byla honosná budova v ulici Aleje Ujazdowskie. CIA měla k dispozici jednu kancelář poblíž velvyslancova apartmá. V sousedství kanceláře se nacházelo skladiště bez oken, které se používalo jako černá komora při vyvolávání filmů. Pracovali tu čtyři špioni a sekretářka. Bylo to malé pracoviště, protože měli málo informátorů.

Cam moc práce nedostal. Za pomoci slovníku pročítal varšavské deníky. Hlásil nápisy, které viděl načmárané na domech: „Ať žije papež!“ a „Chceme Boha“. Mluvil s muži, jako je on sám, kteří pracují pro zpravodajské služby jiných členských zemí NATO, zejména západoněmecké, francouzské a britské. Jezdil ojetým citronově zeleným vozem Polski Fiat, jehož baterie byla tak slabá, že se musela každou noc dobíjet, jinak by auto ráno nenastartoval. Pokoušel se najít si nějakou přítelkyni mezi sekretářkami na velvyslanectví a neuspěl.

Měl pocit, že je ztroskotanec. Na střední i na vysoké škole patřil k hvězdným studentům a první zaměstnání získal v Bílém domě. Pak šlo všechno šejdrem. Byl rozhodnutý, že nedopustí, aby mu Nixon zničil život. Jenže potřebuje nějaký úspěch. Chtěl se opět dostat na vrchol.

Místo toho chodil na večírky.

Pracovníci velvyslanectví, kteří měli manželky a děti, s radostí trávili večery doma a dívali se na americké filmy na videu, a tak svobodní muži museli obcházet všechny méně významné recepce. Dnes večer Cam mířil na egyptské velvyslanectví, kde se pořádal koktejl na uvítání nového zástupce velvyslance.

Když nastartoval fiata, zapnulo se rádio. Udržoval ho stále nastavené na vlnovou délku vysílání SB. Signál býval často slabý, ale někdy slyšel hovory příslušníků tajné policie při sledování osob ve městě.

Občas sledovali i jeho. Auta se měnila, ale obvykle v nich seděli titíž dva muži: snědý, kterému říkal Mario, a tlustý, jemuž přezdíval Ollie. Zdálo se, že sledování nemá žádný systém, takže předpokládal, že ho víceméně sledují neustále. Toho patrně chtěli docílit. Možná záměrně prováděli sledovačku náhodně proto, aby ho udržovali v trvalém napětí.

Jenže i on měl výcvik. Sledování se nesmíš nikdy očividně vyhýbat, učili ho, protože to je pro druhou stranu signál, že máš něco za lubem. Zaveď si pravidelné zvyky, říkali mu, choď do restaurace A každé pondělí, do baru B každou středu. Ukolébej je do falešného pocitu jistoty. Hledej však mezery v jejich ostražitosti, doby, kdy jim selhává pozornost. Tehdy můžeš dělat něco nepozorovaně.

Když odjížděl od amerického velvyslanectví, zahlédl, jak se o dvě auta za ním zařadila do proudu vozidel modrá Škoda 105.

Škodovka ho sledovala přes město. Viděl Maria za volantem a Ollieho na sedadle spolujezdce.

Cam zaparkoval v Alsaské ulici a zahlédl modrou škodovku zaparkovat o sto metrů dál.

Někdy býval v pokušení si s Mariem a Olliem popovídat, protože tvořili tak velkou součást jeho života, jenže při výcviku ho varovali, aby tohle nikdy nedělal, protože SB pak lidi vymění a jemu by mohlo trvat dlouho, než by poznal ty nové.

Vešel do budovy egyptského velvyslanectví a z tácu si vzal nabídnutý drink. Byl tak naředěný, že gin skoro necítil. Popovídal si s jedním rakouským diplomatem o tom, jak je těžké sehnat ve Varšavě pohodlné pánské spodní prádlo. Když RakuSan odplul dál, Cam se rozhlédl a spatřil asi pětadvacetiletou blondýnu stojící o samotě. Zachytila jeho pohled a usmála se, a tak s ní šel prohodit pár slov.

Rychle zjistil, že je Polka, jmenuje se Lidka a pracuje jako sekretářka na kanadském velvyslanectví. Na sobě měla přiléhavý růžový svetřík a krátkou černou sukni, která odhalovala její dlouhé nohy. Mluvila dobře anglicky a naslouchala Camovi tak soustředěně, že mu to lichotilo.

Pak ji k sobě rázně povolal jakýsi muž v obleku s jemným proužkem – Cama napadlo, že to musí být její šéf – a jejich rozhovor vmžiku skončil. Téměř vzápětí oslovila Cama jiná přitažlivá žena a on si začal myslet, že má šťastný den. Tato byla starší, kolem čtyřicítky, ale hezčí, s krátkými světle plavými vlasy a jasnýma modrýma očima, zvýrazněnýma modrými očními stíny. Promluvila na něj rusky. „My jsme se už setkali,“ řekla. „Vy jste Cameron Dewar. Já jsem Táňa Dvorkinová.“

„Pamatuju se,“ přisvědčil s radostí, že se mu naskýtá možnost pochlubit se plynnou ruštinou. „Jste zpravodajka TASS.“

„A vy jste agent CIA.“

Tohle jí určitě neřekl, tudíž to musela uhodnout. Rutinně to popřel. „Nic tak atraktivního,“ zavrtěl hlavou. „Jsem pouhý kulturní atašé.“

„Kulturní?“ opakovala. „V tom případě mi můžete pomoct. Jaký malíř je Jan Matejko?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl. „Myslím, že impresionista. Proč?“

„Výtvarné umění není vaše parketa?“

„Jsem spíš na hudbu,“ odpověděl s pocitem, že ho zahání do kouta.

„Asi budete mít rád polského houslistu Szpilmana.“

„Samozřejmě. Taková smyčcová technika!“

„Co si myslíte o básnické tvorbě takového člověka, jako je Wislawa Szymborska?“

„Bohužel jsem moc jeho díla nečetl. Tohle má být nějaký test?“

„Ano, a vy jste propadl. Szymborska je žena. Szpilman je klavírista, nikoli houslista. Matejko byl tradiční malíř, maloval monumentální obrazy s historickou tematikou a bitevní scény, žádný impresionista. A vy nejste kulturní atašé.“

Cam se cítil zahanbený, že se nechal tak snadno odhalit. Jako tajný agent je naprosto neschopný! Pokusil se to zahladit humorem. „Možná jsem jen moc špatný kulturní atašé.“

Ztlumila hlas. „Kdyby některý polský důstojník chtěl mluvit s oficiálním představitelem Spojených států, tuším, že byste to uměl zařídit.“

Rozhovor náhle nabral vážný tón. Cam znervózněl. Tohle by mohla být nějaká léčka.

Nebo je to možná upřímné – v tom případě by to pro něj mohla být skvělá příležitost.

Odpověděl opatrně. „Rozhovor s představitelem americké vlády dokážu samozřejmě zařídit pro kohokoli.“

„Utajený?“

Co je k čertu tohle? „Ano.“

„Dobrá,“ přikývla a odešla.

Cam si dal další drink. Oč tu vlastně jde? Myslela to vážně, nebo se mu vysmívá?

Společenské setkání pomalu končilo. Přemýšlel, co udělá se zbytkem večera. Uvažoval, že půjde do baru na australském velvyslanectví, kde občas hraje šipky se spřátelenými špiony ze země klokanů. Pak zahlédl nedaleko stát Lidku, opět samotnou. Skutečně byla velmi sexy. „Máte nějaké plány na večeři?“ zeptal se.

Vypadala zmateně. „Myslíte recepty?“

Usmál se. Ještě nenarazila na výraz „plány na večeři“. „Mám na mysli, jestli byste nechtěla jít se mnou na večeři.“

„To ano,“ vyhrkla okamžitě. „Nemohli bychom jít ke Kachně?“

„Samozřejmě.“ Byla to drahá restaurace, ovšem ne pro ty, kdo platí americkými dolary. Pohlédl na hodinky. „Půjdeme hned?“

Lidka se pozorně rozhlédla po místnosti. Po muži v obleku s jemným proužkem nebylo ani vidu. „Mám volno,“ přisvědčila.

Zamířili k východu. Když se ocitli ve dveřích, objevila se znovu sovětská novinářka Táňa a špatnou polštinou oslovila Lidku. „Upadlo vám to,“ řekla a podala jí červenou šálu.

„To není moje,“ zavrtěla hlavou Lidka.

„Viděla jsem, jak vám vyklouzla z ruky.“

Někdo se dotkl Camova lokte. Odvrátil se od toho nepřehledného rozhovoru a spatřil vysokého, dobře vypadajícího čtyřicátníka v uniformě plukovníka Polské lidové armády. „Chci s vámi mluvit,“ sdělil mu muž plynně rusky.

Cam odpověděl tímtéž jazykem. „Dobrá.“

„Najdu bezpečné místo.“

Cam nemohl dělat nic jiného než přikývnout. „Oukej.“

„Táňa vám řekne kde a kdy.“

„Dobře.“

Muž se odvrátil.

Cameron znovu obrátil pozornost k Lidce. „Omlouvám se,“ říkala právě Táňa, „zmýlila jsem se.“ Rychle odešla. Zřejmě chtěla Lidku rozptýlit ve chvíli, kdy voják mluvil s Camem.

Lidka byla zmatená. „To bylo trochu divné,“ poznamenala, když vycházeli z domu.

Cam byl vzrušený, ale předstíral, že je to i pro něj záhada. „Zvláštní,“ souhlasil.

Lidce to nešlo z hlavy. „Kdo byl ten polský důstojník, co s vámi mluvil?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Cam. „Parkuju tamhle.“

„Jů!“ zvolala. „Vy máte auto?“

„Ano.“

„Prima,“ zaradovala se.

Týden nato se Cam probudil v posteli v Lidčině bytě.

Byla to spíš garsonka: pokoj s postelí, televizí a kuchyňským koutem. Sprchu a záchod, které se nacházely na konci chodby, měla společné s třemi dalšími lidmi.

Pro Cama to byl ráj.

Posadil se zpříma. Lidka stála u pultu a připravovala kávu – ze sáčku, který přinesl: sama si pravou kávu nemohla dovolit. Byla nahá. Otočila se a zamířila k posteli se šálkem v ruce. Měla nepoddajné, hnědé pubické ochlupení a malá špičatá prsa s temně fialovými bradavkami.

Zpočátku byl v rozpacích, když chodila nahá, protože se mu na ni chtělo civět, což je neslušné. „Koukej se, jak chceš, mně se to líbí,“ řekla, když se jí s tím svěřil. Přesto se ostýchal dál, ale už ne tolik jako předtím.

Týden se s Lidkou vídal noc co noc.

Měl s ní sedmkrát sex, což bylo víc, než se mu podařilo do této doby za celý život, když nepočítal „ruční práce“ v masážních salonech.

Jednoho dne se ho zeptala, jestli si to nechce zopakovat znovu ráno.

„Co ty jsi zač, sexuální maniak?“ odpověděl.

Urazilo ji to, ale nakonec se udobřili.

Zatímco se česala, upíjel kávu a přemýšlel, co všechno ho ten den čeká. Táňa Dvorkinová se mu ještě neozvala. O rozhovoru na egyptském velvyslanectví informoval svého šéfa Keithe Dorseta a dohodli se, že se nedá dělat nic jiného než čekat; pak se uvidí.

Měl na paměti důležitější věc. Znal výraz „medová past“. Jen hlupáka by nenapadlo, jestli Lidka nemá nějaký skrytý motiv k tomu, že s ním spí. Musel vzít v úvahu možnost, že to Lidka dělá na příkaz SB. „Musím o tobě říct šéfovi,“ povzdechl si.

„Musíš?“ Nezdálo se, že by se polekala. „Proč?“

„Američtí diplomati mají randit jen s občankami zemí NATO. Říkáme tomu směrnice ‚šoustej NATO‘. Není zájem, abychom se zamilovali do komunistek.“ Neřekl jí, že je spíš špion než diplomat.

Se smutným obličejem se posadila na postel vedle něj. „Ty se se mnou rozcházíš?“

„Ne, ne!“ Při téhle představě málem zpanikařil. „Ale musím jim to říct a oni tě prověří.“

Teď vypadala znepokojeně. „Co to znamená?“

„Budou zjišťovat, jestli nejsi agentka polské tajné policie nebo něco takového.“

Pokrčila rameny. „Tak to je v pořádku. Brzy poznají, že nic takového nejsem.“

Zdálo se, že se jí ulevilo. „Je mi to líto, ale udělat se to musí,“ řekl Cam. „Na jednorázových záležitostech nesejde, ale musíme hlásit, když se z toho stává něco víc, rozumíš, skutečný milostný vztah.“

„Dobře.“

„To přeci máme, ne?“ zeptal se Cam nervózně. „Skutečný milostný vztah?“

Lidka se usmála. „To ano,“ přisvědčila. „Máme.“

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Rodina Franckova cestovala do Maďarska ve dvou trabantech. Jeli na dovolenou. Pro východní Němce, kteří si mohli dovolit zaplatit benzin, bylo Maďarsko oblíbenou letní destinací. Pokud mohli soudit, nikdo je nesledoval.

Pobyt si rezervovali prostřednictvím východoněmecké státní cestovní kanceláře. Napůl očekávali, že jim vycestovat nepovolí, třebaže Maďarsko patřilo k zemím sovětského bloku; byli však příjemně překvapeni. Hans Hoffmann propásl příležitost, jak jim ztrpčit život: možná měl moc práce.

Potřebovali dvě auta, protože s sebou brali Karolin a její rodinu. Werner a Carla svou vnučku Alici – nyní už šestnáctiletou – k zbláznění milovali. Lili milovala Karolin, ale Karolinina manžela Oda ne. Odo byl dobrý člověk a zařídil Lili její současné zaměstnání – správcovství jednoho církevního sirotčince –, ale na jeho lásce ke Karolin a Alici bylo cosi násilného, jako by milovat je byl dobrý skutek. Lili si myslela, že mužova láska by měla být bezmocná vášeň, nikoli morální povinnost.

Karolin to pociťovala stejně. Byly si s Lili natolik blízké, že si navzájem sdělovaly svá tajemství, a Karolin se svěřila, že její manželství byl omyl. Nebyla s Odem nešťastná, ale ani ho nemilovala. Byl laskavý a vlídný, ale ne sexy: milovali se sotva jednou měsíčně.

Jejich prázdninovou skupinu tedy tvořilo šest osob. Werner, Carla a Lili jeli žlutohnědým autem a Karolin, Odo a Alice bílým.

Byla to dlouhá cesta, zvlášť když se jede trabantem s dvoutaktním motorem o výkonu dvacet šest koní: téměř tisíc kilometrů skoro přes celé Československo. První den dojeli do Prahy, kde přenocovali. Když druhý den ráno odjížděli z hotelu, Werner poznamenal: „Jsem si dost jistý, že nás nikdo nesleduje. Zdá se, že nám to prošlo.“

Pokračovali k osmdesát kilometrů dlouhému Balatonskému jezeru, největšímu jezeru ve střední Evropě. Nacházelo se trýznivě blízko Rakouska, svobodné země. Celá hranice však byla obehnaná dvě stě padesáti kilometry elektrického oplocení, které bránilo lidem uprchnout z ráje pracujících.

V kempu na jižním břehu si postavili dva stany vedle sebe.

Měli tajný záměr: hodlali se sejít s Rebekou.

Byl to Rebečin nápad. Rebeka strávila rok života péčí o Walliho a podařilo se jí ho přimět, aby skoncoval s drogami. Nyní měl v Hamburku svůj vlastní byt nedaleko Rebečina. Aby se mohla starat o Walliho, odmítla Rebeka možnost kandidovat do Bundestagu – Německého spolkového sněmu; když se pak Walliho stav zásadně zlepšil, nabídku dostala znovu. Nyní byla zvolenou členkou a zaměřovala se na zahraniční politiku. Do Maďarska už jednou přijela na oficiální návštěvu a viděla, že tato země promyšleně láká západní turisty a rekreanty: cestovní ruch a laciný ryzlink představovaly pro Maďarsko jediné prostředky, jak získat zahraniční devizy a snížit obrovský obchodní deficit. Obyvatelé západních zemí jezdili do zvláštních oddělených kempů, ale za plotem těchto kempů nic nebránilo vzájemnému přátelení s kýmkoli.

Na tom, co Franckovi dělali, nebylo tudíž nic nezákonného. Cestu měli povolenou a Rebeka také. Stejně jako oni, i Rebeka přijížděla do Maďarska na finančně výhodnou dovolenou. Setkají se jakoby náhodou.

Jenže zákony v komunistických zemích byly jen kosmetické. Franckovi věděli, že kdyby tajná policie zjistila, co mají v plánu, dostali by se do strašných nepříjemností. Rebeka proto všechno zařídila potají prostřednictvím dánského účetního Enoka Andersena, který stále ještě často přecházel západoberlínskou hranici a navštěvoval Wernera. Nic si nepsali, nic nesdělovali telefonicky. Nejvíc se obávali, že by Rebeku mohli z nějakého důvodu zatknout – nebo by ji Stasi mohla prostě jen unést – a strčit do vězení ve východním Německu. Byl by z toho diplomatický incident, ale Stasi by to přesto mohla udělat.

Rebečin manžel Bernd na výlet nejel. Jeho zdravotní stav se zhoršil a špatně mu fungovaly ledviny. Pracoval jen na částečný úvazek a nemohl nikam daleko odcestovat.

Werner se napřímil od zatloukaného stanového kolíku. „Poohlídni se trochu kolem,“ vyzval tiše Lili. „Cestou nás nesledovali, ale třeba měli pocit, že to není zapotřebí, protože své lidi poslali napřed.“

Lili se prošla po kempu, jako by chtěla prozkoumat, co všechno se tu dá dělat. Lidé, kteří u Balatonu tábořili, byli veselí a přátelští. Lili byla atraktivní mladá žena, a tak ji zdravili a nabízeli kávu nebo pivo či zákusky. Stanovaly tu většinou rodiny, ale narazila i na několik skupin mužů a pár dívek. Svobodní se tu bezpochyby v příštích několika dnech spárují.

Lili byla svobodná. Sex měla ráda a prošla už několika milostnými vztahy – včetně jednoho se ženou, o čemž rodina nevěděla. Lili předpokládala, že má stejné mateřské instinkty jako jiné ženy a zbožňovala Walliho dítě Alici. Od myšlenky na vlastní děti ji však odrazovala tristní vyhlídka, že by vyrůstaly ve východním Německu.

Kvůli politickým názorům její rodiny jí odmítli dát práci na univerzitě, a tak se vyškolila jako vychovatelka v mateřské školce. Úřady by jí nikdy nepovolily postoupit výš, ale Odo jí pomohl sehnat zaměstnání v církevní oblasti, kde přijímání do práce nepodléhalo kontrole komunistické strany.

Její skutečnou prací však byla hudba. Spolu s Karolin zpívaly a hrály na kytaru v malých barech a klubech mládeže, často i v církevních prostorách. Jejich písně protestovaly proti průmyslovému znečišťování, ničení historických budov a pamětihodností, mýcení přirozených lesů a proti šeredným stavbám. Režim je nenáviděl, obě byly zatčeny a varovány, že šíří nepřátelskou propagandu. Komunisté však ve skutečnosti nemohou být pro zamořování řek jedovatými odpady z továren, takže je pro ně obtížné podnikat drastické akce proti ekologům: obvykle se je dokonce pokoušejí kooptovat do bezzubé Společnosti na ochranu přírody a životního prostředí.

Lilin otec říkal, že ve Spojených státech konzervativci obviňují bojovníky za ochranu životního prostředí, že vystupují údajně proti svobodnému podnikání. Pro konzervativce v sovětském bloku bylo ještě obtížnější označovat je za antikomunisty. Koneckonců smyslem komunismu bylo zajistit, aby průmysl pracoval pro lidi, nikoli pro jejich šéfy.

Jedné noci se Lili s Karolin tajně dostaly do nahrávacího studia a udělaly album. Oficiálně nevyšlo, ale nahrané kazety v neoznačených obalech se prodávaly po tisících.

Lili obešla celý kemp, obsazený téměř výlučně východními Němci: kemp pro návštěvníky ze Západu se nacházel o dva kilometry dál. Když se vracela k rodině, před jedním stanem nedaleko od nich si povšimla dvou mužů asi tak jejího věku, kteří popíjeli pivo. Jeden měl ustupující plavé vlasy, druhý byl tmavý s beatlesovským účesem, který byl už patnáct let z módy. Plavovlasý zachytil její pohled a rychle odvrátil oči, což vzbudilo její podezření: mladí muži obvykle jejím očím neuhýbají. Tihle dva jí nenabídli sklenku, ani ji nepozvali, aby si přisedla. „Tak přece,“ zamumlala.

Poznat příslušníky Stasi nebylo těžké. Byli hrubí, nikoli uhlazení. Ideální kariéra pro lidi, kteří touží po prestiži a moci, ale mají málo inteligence a vůbec žádný talent. Rebečin první manžel Hans byl takovým typickým příkladem. Nebyl o moc víc než nestoudný gauner, ale stále stoupal a teď se stal zřejmě jedním z jejich vrcholných šéfů, jezdil v přepychové limuzíně a bydlel ve velké vile za vysokou zdí.

Lili se nechtělo poutat na sebe pozornost, ale došla k rozhodnutí, že si své podezření potřebuje ověřit, a proto musí být drzá. „Ahoj!“ zavolala přívětivě.

Muži ledabyle zabručeli na pozdrav.

Lili je nehodlala nechat být tak snadno. „Jste tu s manželkami?“ zeptala se. I oni museli poznat, že tohle je vyzývavý návrh.

Plavovlasý zavrtěl hlavou a druhý řekl jen: „Ne.“ Nebyli ani natolik chytří, aby něco předstírali.

„Fakticky?“ Pomyslela si, že tohle je už skoro dostatečné potvrzení. Co jiného by dělali dva svobodní muži v kempu, než lovili dívky? A na to, aby byli homosexuálové, byli příliš mizerně oblečení. „Povězte mi,“ přinutila se Lili promluvit vesele, „kam se tady chodíte večer bavit? Dá se tu někde tancovat?“

„Nevím.“

To stačilo. Jestli tu tihle dva jsou na dovolené, pak já jsem paní Brežněvová, pomyslela si. Odešla.

Tohle je problém. Jak se mají Franckovi setkat s Rebekou, aniž to pracovníci Stasi zjistí?

Lili se vrátila k rodině. Oba stany už stály. „Špatné zprávy,“ oznámila otci. „Dva chlapi od Stasi. Jedna řada na jih a tři stany na východ od nás.“

„Toho jsem se obával,“ zachmuřil se Werner.

Dva dny poté se měli s Rebekou sejít v jedné restauraci, kterou navštívila při své první cestě do Maďarska. Dřív než tam Franckovi půjdou, budou muset setřást tajnou policii. Lili to znepokojovalo, ale rodiče se zdáli nerozumně klidní.

Prvního dne Werner a Carla odjeli časně ráno světle hnědým trabantem se slovy, že jedou obhlédnout terén. Oba muži je sledovali v zelené škodovce. Werner s Carlou byli venku celý den a vrátili se s přesvědčením, že všechno dobře dopadne.

Další den ráno oznámil Werner Lili, že ji vezme na pěší výlet. Vyšli před stan s batohy a navzájem si je pomáhali dát na záda. Obuli si důkladné boty a nasadili si klobouky se širokou krempou. Každému přihlížejícímu bylo jasné, že se vydávají na dlouhou túru.

Carla se ve stejnou dobu připravovala odjet s nákupními taškami; sepisovala si seznam a hlasitě vyjmenovávala: „Šunka, sýr, chleba… ještě něco?“

Lili se strachovala, že jsou příliš nápadní.

Tajní policisté seděli před stanem, kouřili a pozorovali je.

Vydali se na opačné strany, Carla zamířila k parkovišti, Lili s Wernerem k pláži. Agent Stasi s beatlesovským účesem se vydal za Carlou, blonďák sledoval Wernera a Lili.

„Zatím fajn,“ usmál se Werner. „Rozdělili jsme je.“

Když Werner s Lili dorazili k jezeru, Werner se stočil podle břehu na západ. Předchozího dne si to tu zřejmě prozkoumal. Terén byl jen s občasnými přestávkami dosti drsný. Plavovlasý agent Stasi je zpovzdálí sledoval, nikoli bez obtíží: nebyl na túru oblečený. Občas se zastavili a předstírali, že si potřebují odpočinout, ale šlo jim o to, aby je muž dohnal.

Po dvou hodinách chůze se před nimi vynořila dlouhá opuštěná pláž. Opodál u značky nejvyšší hladiny na ní končila nezpevněná cesta vycházející z lesa.

Tam parkoval světle hnědý trabant s Carlou za volantem.

Nikdo jiný na dohled nebyl.

Werner s Lili nastoupili do auta a Carla odjela; agent Stasi tam zůstal jako uvězněný.

Lili odolala pokušení zamávat mu na rozloučenou.

„Toho druhého jsi setřásla,“ řekl Werner Carle.

„Ano,“ přisvědčila. „Před obchodem s potravinami jsem odvedla jeho pozornost – zapálila jsem odpadkový koš.“

Werner se zakřenil. „Tenhle trik ses před mnoha lety naučila ode mě.“

„Je to tak. Přirozeně vystoupil z auta a šel se podívat, co se děje.“

„A pak…“

„Když nedával pozor, vrazila jsem mu hřebík do pneumatiky. Nechala jsem ho vyměňovat kolo.“

„Dobře.“

„Tohle jste vy dva dělali za války, že?“ vmísila se Lili.

Nastala odmlka. O válce nikdy moc nemluvili. „Ano, něco málo, nic, co by stálo za řeč,“ odpověděla nakonec Carla.

Nic víc nikdy neřekli.

Dojeli do vesnice a zpomalili u malého domku s anglickým poutačem BAR. Muž před vchodem je nasměroval, aby zaparkovali na poli za domem, mimo dohled.

Vešli do baru, příliš útulného, než aby to mohl být státní podnik. Lili okamžitě spatřila sestru Rebeku a objala ji. Neviděly se osmnáct let. Lili se snažila dívat Rebece do obličeje, ale pro slzy nic neviděla. Pak Rebeku objali Carla a Werner.

Když se Lili konečně vyjasnil zrak, viděla, že Rebeka vypadá jako žena středních let, což nebylo žádné překvapení: o příštích narozeninách jí bude padesát. Byla silnější, než si Lili pamatovala.

Nejvíc však bilo do očí, jak elegantně vypadá. Měla na sobě modré letní šaty s drobnými puntíky a ladící sáčko. Na krku jí visel stříbrný řetízek s jedinou velkou perlou a paži obepínal široký stříbrný náramek. Na nohou měla elegantní střevíčky s korkovým podpatkem. Přes rameno jí visela tmavomodrá kožená kabelka. Pokud bylo Lili známo, práce politika není nijak zvlášť lukrativně placená. Je možné, že v západním Německu se takhle dobře oblékají všichni?

Rebeka je odvedla do soukromého salonku za barem, kde byl už prostřený dlouhý stůl s tácy studeného masa, mísami salátu a láhvemi vína. U stolu stál hubený, hezký – třebaže sešlý – muž v bílém tričku s krátkým rukávem a přiléhavých černých džínách. Mohlo mu být přes čtyřicet, možná méně, pokud prodělal nějakou chorobu. Lili usoudila, že to musí být zaměstnanec baru.

Carla zalapala po dechu a Werner zasípal. „Bože můj.“

Lili viděla, že ten hubený muž na ni s nadějí upírá zrak. Náhle si povšimla mandlových očí a uvědomila si, že se dívá na vlastního bratra, Walliho. Úděsem maličko vykřikla: vypadá tak starý!

Carla sevřela Walliho do náruče. „Chlapečku! Můj ubohý chlapečku!“

Lili ho objala a políbila a znovu se rozplakala. „Vypadáš tak jinak,“ vzlykala. „Co se ti stalo?“

„Za to může rokenrol,“ odpověděl se smíchem. „Ale dostávám se z toho.“ Pohlédl na starší sestru. „Rebeka obětovala rok života – a velkou šanci na kariéru –, aby mě zachránila.“

„Ovšemže jsem to udělala,“ řekla Rebeka. „Jsem tvoje sestra.“

Lili si byla jistá, že Rebeka neváhala. Pro ni rodina stála nade vším. Podle Lili to vnímala tak silně proto, že byla adoptovaná.

Werner dlouho svíral Walliho v náručí. „Nevěděli jsme,“ vyrážel hlasem plným emocí. „Nevěděli jsme, že tu budeš.“

„Rozhodla jsem se udržet to v naprosté tajnosti,“ vysvětlila mu Rebeka.

„Není to nebezpečné?“ strachovala se Carla.

„Určitě je,“ přisvědčila Rebeka. „Ale Walli to chtěl risknout.“

Pak do salonku vešla Karolin s rodinou. I jí chvíli trvalo, než Walliho poznala, pak leknutím vykřikla.

„Ahoj, Karolin,“ pozdravil ji. Vzal ji za ruce a políbil na obě tváře. „Tak rád tě zase vidím.“

„Já jsem Odo, Karolinin manžel,“ představil se Odo. „Moc mě těší, že tě konečně poznávám.“

Wallimu se v tváři cosi mihlo. Zmizelo to ve zlomku vteřiny, ale Lili poznala, že na Odovi zahlédl a pochopil něco, co jím otřáslo, a svůj otřes pak okamžitě skryl. Oba muži si přívětivě potřásli rukou.

„A tohle je Alice,“ řekla Karolin.

„Alice?“ opakoval Walli. Omámeně hleděl na vysokou šestnáctiletou dívku s dlouhými světlými vlasy, které jí rámovaly obličej jako záclonky. „Napsal jsem o tobě píseň,“ řekl. „Když jsi byla malá.“

„Já vím,“ odpověděla a políbila ho na tvář.

„Alice zná svou minulost,“ řekl Odo. „Všechno jsme jí pověděli, hned jak byla dost velká, aby to pochopila.“

Lili přemýšlela, jestli si Walli povšiml tónu počestnosti v Odově hlase. Nebo je přecitlivělá?

„Já tě miluju, ale Odo tě vychoval,“ řekl Walli Alici. „Nikdy na to nezapomenu a jsem si jistý, že ty taky ne.“

Na chvíli se mu stáhlo hrdlo. Pak se opět ovládl. „Pojďme se posadit a něco si sníst. Tohle je šťastný den.“ Lili si uvědomila, že patrně všechno platí Walli.

Všichni usedli ke stolu. Chvíli se chovali jako neznámí lidé, cítili se hloupě a snažili se vymyslet něco, co by řekli. Pak jich promluvilo několik najednou, každý se Walliho na něco ptal. Rozesmáli se. „Jeden po druhém!“ vyzval je Walli a všichni se uvolnili.

Walli jim pověděl, že má v Hamburku ateliérový byt. Ženatý není, ale má přítelkyni. Vždy po půldruhém roce až po dvou letech odjíždí do Kalifornie, kde se na čtyři měsíce nastěhuje na statek Davea Williamse a vytvoří s Plum Nellie nové album. „Jsem drogově závislý,“ informoval je. „Ale už sedm let jsem čistý – v září to bude osm let. Když s kapelou koncertujeme, mám za dveřmi šatny osobního strážce, který každého prohledá, jestli u sebe nemá drogy.“ Pokrčil rameny. „Vypadá to přehnaně, já vím, ale tak to je.“

Walli měl také otázky, hlavně na Alici. Zatímco na ně odpovídala, Lili se rozhlédla kolem stolu. Tohle je její rodina: rodiče, sestra, bratr, neteř a její nejstarší kamarádka a pěvecká partnerka. Jak je šťastná, že je má všechny pohromadě v jedné místnosti, kde jedí, povídají si a popíjejí víno.

Napadlo ji, že některé rodiny tohle dělají každý týden a považují to za samozřejmé.

Karolin seděla vedle Walliho a Lili je pozorovala spolu. Dobře se bavili. Všimla si, že stále dokážou jeden druhého rozesmát. Kdyby byla jiná situace – kdyby padla berlínská zeď –, nemohl by se jejich milostný vztah obnovit? Jsou ještě mladí: Wallimu je třiatřicet, Karolin pětatřicet. Lili tu myšlenku zahnala: byla to marná spekulace, pošetilé fantazírování.

Walli kvůli Alici znovu vyprávěl o svém útěku z Berlína. Když dospěl k tomu, jak celou noc čekal na Karolin, a ta se neobjevila, Karolin ho přerušila. „Byla jsem vyděšená,“ přiznala. „Vyděšená kvůli sobě a kvůli miminku, které jsem čekala.“

„Nemám ti to za zlé,“ ujistil ji Walli. „Ty jsi nic špatného neudělala. Já jsem nic špatného neudělal. Špatná byla jedině zeď.“

Popsal, jak projel kontrolním stanovištěm a prorazil závory. „Nikdy nezapomenu na toho člověka, kterého jsem zabil,“ dodal.

„Nebyla to tvoje chyba – on na tebe střílel!“

„Já vím,“ přikývl Walli a Lili podle tónu hlasu poznala, že se s tím konečně vyrovnal. „Je mi to líto, ale vinu necítím. Nedělal jsem nic špatného, že jsem utíkal, on nedělal nic špatného, že na mě střílel.“

„Jak jsi říkal,“ vmísila se Lili, „špatná je jenom ta zeď.“

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

Camův šéf Keith Dorset byl podsaditý muž s nazrzlými vlasy. ‚Podobně jako spousta agentů CIA i on chodil špatně oblečený. Dnes měl na sobě hnědé tvídové sako, šedé flanelové kalhoty, bílou košili s úzkými hnědými proužky a nevýraznou zelenou kravatu. Když ho někdo vidí jít po ulici, oko mu po něm sklouzne a mozek ho vyhodnotí jako bezvýznamnou osobu. Možná právě o to Keithovi jde, pomyslel si Cam. Nebo má možná jen špatný vkus.

„Pokud jde o tvou přítelkyni Lidku,“ pronesl Keith, rozvalený za velkým psacím stolem na americkém velvyslanectví.

Cam si byl velice jistý, že Lidka neudržuje žádné zlověstné styky, ale těšil se, že se mu to potvrdí.

„Tvoje žádost se zamítá,“ oznámil Keith.

Cam zkoprněl. „O čem to mluvíš?“

„Tvoje žádost se zamítá. Které z těch čtyř slov máš problém pochopit?“

Pracovníci CIA se někdy chovají, jako by byli v armádě, a na kohokoli s nižším postavením štěkají rozkazy. Cam se nenechal tak lehce zastrašit. Pracoval předtím v Bílém domě. „Zamítá z jakého důvodu?“ zeptal se.

„Žádné důvody uvádět nemusím.“

Ve čtyřiatřiceti letech měl Cam svou první dívku. Po dvaceti letech odmítání spal se ženou, která zřejmě nechtěla nic jiného než ho učinit šťastným. Panika, která se ho zmocnila při představě, že ji ztratí, ho doháněla k neuváženosti. „Nemusíš se ale ani chovat jako pitomec,“ vybuchl.

„Neodvažuj se mluvit se mnou tímhle tónem. Ještě jedna taková chytrácká poznámka a sedíš v letadle domů.“

Cam nechtěl, aby ho poslali domů. Vycouval. „Omlouvám se. Přesto bych rád znal důvody odmítnutí, jestli smím.“

„Ty s ní udržuješ to, čemu říkáme ‚blízké a trvající styky‘, je to tak?“

„Samozřejmě. Sám jsem ti to řekl. Proč je to problém?“

„Statistika. Ukazuje se, že většina zrádců, které chytíme při špionáži proti Spojeným státům, má příbuzné nebo blízké přátele, kteří jsou cizinci.“

Něco takového Cam očekával. „Nehodlám se jí vzdát kvůli statistickým důvodům. Máš proti ní něco konkrétního?“

„Proč si myslíš, že máš právo mě vyslýchat?“

„Beru to jako ne.“

„Varoval jsem tě, aby sis nehrál na chytrolína.“

Vyrušil je další agent Tony Savino, který přišel s listem papíru v ruce. „Právě se dívám na seznam novinářů, co potvrdili účast na dopolední tiskovce,“ řekl. „Z TASS přijde Táňa Dvorkinová.“ Pohlédl na Cama. „To je ta žena, se kterou jsi mluvil na egyptském velvyslanectví, je to tak?“

„Ovšem,“ přikývl Cam.

„Co je tématem té tiskovky?“ zeptal se Keith.

„Podpis nového zjednodušeného protokolu o vzájemných výpůjčkách uměleckých děl mezi polskými a americkými muzei, uvádí se tady.“ Tony zvedl oči od papíru. „To není zrovna něco, co by mělo lákat pozornost špičkové redaktorky TASS, co?“

„Určitě tam jde, aby se setkala se mnou,“ usoudil Cam.

Táňa zahlédla Cama Dewara, sotva vešla do místnosti, kde se na americkém velvyslanectví konají tiskové konference. Jeho vysoká hubená postava čněla vzadu jako kandelábr. Kdyby tu nebyl, vyhledala by ho po tiskovce, ale tohle je lepší, méně nápadné.

Nechtěla však, aby to vypadalo příliš cíleně, až ho osloví, a proto se rozhodla napřed vyslechnout ohlášené informace. Posadila se vedle polské novinářky, kterou měla ráda. Danuta Gorski, energická brunetka se širokým úsměvem plným zubů, byla členkou poloilegálního hnutí zvaného Výbor na obranu, který vydával tiskoviny o porušování lidských práv a křivdách páchaných na dělnících. Tyto ilegální publikace se nazývaly bibuta. Danuta bydlela v tomtéž domě jako Táňa.

Zatímco tiskový mluvčí amerického velvyslanectví četl informaci, kterou jim už rozdali v písemné formě, Danuta naklonila hlavu k Táně. „Možná by sis měla udělat výlet do Gdaňska,“ pošeptala jí.

„Proč?“

„V Leninových loděnicích bude stávka.“

„Stávky jsou všude.“ Dělníci požadovali zvýšení mezd jako kompenzaci rozsáhlého nárůstu cen potravin. Táňa o nich psala jako o „přerušeních práce“, protože stávky se konají jenom v kapitalistických státech.

„Věř mi,“ ujišťovala ji Danuta, „tahle může být jiná.“

Polská vláda každou stávku rychle vyřídila, zvýšila stávkujícím mzdy a udělala další ústupky na lokální úrovni, aby zarazila protesty dřív, než se rozšíří jako skvrny na ubruse. Noční můrou vládnoucí elity – a snem disidentů – bylo, že se tyto skvrny budou na ubruse spojovat tak dlouho, až se úplně změní jeho barva.

„Jak jiná?“

„Vyhodili z práce jeřábnici, která je členkou našeho výboru – ale tentokrát si k pronásledování vybrali špatnou osobu. Anna Walentynowiczová je jednapadesátiletá vdova.“

„Takže na sebe poutá sympatie galantních polských mužů.“

„A je to populární postava. Říkají jí paní Ania.“

„Možná se tam podívám.“ Dimka chtěl vědět o každém protestu, který by vypadal vážně – pro případ, že by potřeboval odradit Kreml od tvrdého zákroku.

Když tisková konference končila, prošla Táňa kolem Cama Dewara a tiše na něj rusky promluvila. „V pátek ve dvě hodiny jděte do katedrály svatého Jana a podívejte se na Baryczkowski krucifix.“

„To není dobré místo,“ sykl mladý muž.

„Berte, nebo nechte být,“ odpověděla Táňa.

„Musíte mi říct, oč jde,“ požádal Cam pevně.

Táňa si uvědomila, že musí riskovat a mluvit s ním ještě minutu. „O vytvoření komunikačního kanálu pro případ, že by Sovětský svaz vpadl do západní Evropy,“ vysvětlila mu. „O možnost, že se zformuje skupina polských důstojníků, kteří přejdou na druhou stranu.“

Američanovi klesla čelist. „Aha… aha…“ zakoktal. „Dobrá, ano.“

Usmála se na něj. „Spokojený?“

„Jak se jmenuje?“

Táňa zaváhala.

„On moje jméno zná,“ řekl Cam.

Táňa usoudila, že musí tomuto muži věřit. Svůj život už do jeho rukou svěřila. „Stanislaw Pawlak,“ odpověděla. „Říká se mu Staz.“

„Povězte Stazovi, že z bezpečnostních důvodů by tady na velvyslanectví neměl mluvit s nikým jiným než se mnou.“

„Dobře,“ přisvědčila Táňa a rychle odešla z budovy.

Vzkaz předala Stazovi téhož večera. Příští den ho políbila na rozloučenou a vydala se autem na tři sta kilometrů dlouhou cestu k Baltskému moři. Měla starý, ale spolehlivý Mercedes-Benz 280S s vertikálně srovnanými dvojitými předními světlomety. Pozdě odpoledne se ubytovala v hotelu ve starém Gdaňsku, na opačné straně řeky přímo naproti přístavním molům a suchým dokům loděnic, které se nacházely na ostrově.

Následujícího dne uplyne přesně týden od vyhození Anny Walentynowiczové z práce.

Táňa vstala časně, oblékla si plátěnou kombinézu, přešla přes most na ostrov, dorazila k bráně loděnic před svítáním a se skupinou mladých dělníků prošla dovnitř. Měla šťastný den.

Loděnice byly polepené novými plakáty požadujícími, aby paní Ania dostala zpátky svou práci. Kolem plakátů se shromažďovaly skupinky. Několik lidí rozdávalo letáky. Táňa si jeden vzala a luštila polštinu.

Anna Walentynowiczová se stala obtížnou, protože její příklad motivoval ostatní. Stala se obtížnou, protože se brala za ostatní a dokázala spolupracovníky organizovat. Úřady se vždy snaží izolovat ty, kdo mají schopnost lidi vést. Jestliže proti tomu nebudeme bojovat, pak nebudeme mít nikoho, kdo se za nás postaví, až budou zvyšovat pracovní normy, až se budou porušovat zdravotní a bezpečnostní předpisy a až nás budou nutit pracovat přes čas.

Táňu tohle ohromilo. Tady už nešlo o zvýšení mezd či zkrácení pracovní doby: šlo o právo polských dělníků organizovat se nezávisle na komunistické hierarchii. Měla pocit, že to je významný vývoj. V nitru se jí rozzářila jiskřička naděje.

V přibývajícím denním světle obešla dvůr. Pouhá velikost loďařského průmyslu byla až děsivá: tisíce dělníků, tisíce tun oceli, miliony nýtů. Vysoko nad hlavu se zvedaly boky rozestavěných lodí, jejichž obrovskou hmotnost udržovaly v riskantní rovnováze pavučiny lešení. Nad každou lodí skláněly hlavu obrovité jeřáby jako klanící se králové nad gigantickými jesličkami.

Všude, kudy procházela, odkládali dělníci nářadí, četli letáky a diskutovali.

Několik mužů zahájilo průvod a Táňa je následovala. Obcházeli kolem dvora s improvizovanými transparenty a cedulemi, rozdávali letáky a vyzývali ostatní, aby se připojili; bylo jich stále víc. Nakonec došli k hlavní bráně, kde začali informovat přicházející dělníky, že stávkují.

Zavřeli bránu, spustili sirénu a na nejbližší budově vyvěsili polskou státní vlajku.

Pak začali volit stávkový výbor.

V tuto chvíli byli vyrušeni. Jakýsi muž v obleku vylezl na bagr a rozkřikl se na dav. Táňa nerozuměla všemu, co říkal, ale zdálo se, že vystupuje proti vytvoření stávkového výboru – a dělníci mu naslouchali. Táňa se zeptala nejbližšího muže, kdo to je. „Klemens Gniech, ředitel loděnic,“ odpověděl jí. „Není to špatný člověk.“

Táňa zůstala jako opařená. Jak jsou ti lidé slabí!

Gniech nabízel jednání, pokud se stávkující napřed vrátí do práce.

Táně to připadalo jako průhledný trik. Mnoho lidí na Gniecha bučelo a posmívalo se mu, ale jiní souhlasně přikyvovali a pár se jich vytratilo, zřejmě zamířili zpátky na svá pracoviště. Přece se to nemůže rozpadnout tak rychle?

Pak na bagr někdo vyskočil a poklepal řediteli na rameno. Nově příchozí byl malý ramenatý muž s hustým knírem. Přestože Táně nepřipadal jako působivá osobnost, dav ho poznal a jásal. Očividně věděli, kdo to je. „Pamatujete se na mě?“ zakřičel na ředitele tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Pracoval jsem tu deset let – a pak jste mě vyhodili!“

„Kdo je tohle?“ zeptala se Táňa souseda.

„Lech Wałęsa. Je to jen elektrikář, ale všichni ho znají.“

Ředitel se pokusil s Wałęsou před celým davem přít, ale pomenší muž s velkým knírem mu k tomu nedal možnost. „Vyhlašuju okupační stávku!“ vykřikl a dav zaburácel na souhlas.

Ředitel i Wałęsa sestoupili z bagru. Wałęsa převzal vedení a zdálo se, že to všichni přijímají bez nejmenších pochybností. Přikázal ředitelovu šoférovi, aby odjel svou limuzínou pro Annu Walentynowiczovou, ten uposlechl, a – což bylo ještě překvapivější – ředitel nic nenamítal.

Wałęsa zorganizoval volbu stávkového výboru. Limuzína se vrátila s Annou, přivítal ji bouřlivý potlesk. Byla to malá žena s vlasy ostříhanými nakrátko, jako to nosí muži. Měla kulaté brýle a na sobě blůzu s výraznými horizontálními proužky.

Stávkový výbor a ředitel se odebrali k jednání do zdravotního střediska. Táňa byla v pokušení vetřít se tam s nimi, ale rozhodla se, že nebude pokoušet štěstí: stačí, že se dostala za bránu. Dělníci vítali zahraniční sdělovací prostředky, ale Tánin novinářský průkaz prozrazoval, že je redaktorkou TASS, a kdyby to stávkující zjistili, vyhodili by ji.

Účastníci jednání však museli mít na stolech mikrofony, protože celou diskusi přenášely ampliony davu postávajícímu venku – což Táňu ohromilo jako vrcholně demokratické. Stávkující mohli okamžitě vyjádřit své pocity z toho, co se uvnitř řeklo, bučením nebo jásotem.

Domyslela si, že stávkující mají kromě požadavku, aby se Anna vrátila do práce, i několik dalších, včetně záruky bezpečnosti před represáliemi. Požadavek, který ředitel kupodivu nemohl přijmout, se týkal pomníku před branami závodu; ten měl připomínat policejní masakr při protestu dělníků zdejších loděnic proti zvýšení cen potravin v roce 1970.

Táňu napadlo, jestli tato stávka také neskončí masakrem. Pokud ano, uvědomila si, že ona sama se nachází přímo v první linii.

Gniech vysvětloval, že oblast před branami je určena pro stavbu nemocnice.

Stávkující prohlásili, že dávají přednost památníku.

Ředitel nabídl umístění pamětní desky někde jinde v loděnicích.

Odmítli.

„Handrkujeme se nad mrtvými hrdiny jako žebráci pod kandelábrem!“ řekl znechuceně do mikrofonu jeden z dělníků.

Lidé venku zatleskali.

Další účastník jednání se obrátil přímo k davu: chtějí památník?

Zaburáceli na souhlas.

Ředitel opustil jednání, aby se poradil s nadřízenými.

Před branami se shromáždily tisíce podporovatelů. Lidé začali sbírat potravinové dary pro stávkující. Málo polských rodin si mohlo dovolit rozdávat jídlo, ale teď procházely branami desítky pytlů se zásobami pro muže a ženy uvnitř, takže stávkující se mohli naobědvat.

Ředitel se vrátil odpoledne a oznámil, že nejvyšší místa památník v zásadě odsouhlasila.

Wałęsa vyhlásil, že stávka potrvá, dokud nebudou splněny všechny požadavky.

A pak, téměř jako by ho to právě napadlo, dodal, že stávkující chtějí také jednat o vytvoření svobodných, nezávislých odborových svazů.

Teď, pomyslela si Táňa, to začíná být skutečně zajímavé.

V pátek po obědě odjel Cam Dewar do staré části Varšavy. Mario a Ollie ho tam následovali.

Většina Varšavy byla za války srovnaná se zemí. Město znovu postavili s přímými ulicemi a chodníky a moderními budovami. Takové město není vhodné pro tajné schůzky a kradmé rozhovory. Architekti se však také snažili znovu vytvořit původní staré město s jeho dlážděnými ulicemi a úzkými průchody mezi nepravidelnými domy. Udělali to trochu moc dobře: rovné úhly, pravidelné vzory a svěží barvy vypadaly příliš nově – jako filmové kulisy. Staré město přesto poskytovalo tajným agentům vhodnější prostředí než zbytek Varšavy.

Cam zaparkoval a došel k vysokému domu. V prvním patře se nacházela varšavská obdoba Hedvábných rukou. Dokud se Cam neseznámil s Lidkou, býval tu pravidelným návštěvníkem.

V hlavním pokoji apartmánu seděly dívky v luxusním prádle, sledovaly televizi a kouřily. Okamžitě se zvedla kyprá blondýna a krátce naplno odhalila své vnady tak, aby letmo zahlédl i zaoblená stehna a krajkové kalhotky. „Dobrý den, Kristku, už jsme vás neviděly pár týdnů!“

„Zdravím, Pelo.“ Cam přistoupil k oknu a podíval se dolů na ulici. Mario a Ollie jako obvykle seděli před protějším barem, popíjeli pivo a pozorovali kolemjdoucí dívky v letních šatech. Předpokládali, že Cam zůstane uvnitř nejméně půl hodiny, možná hodinu.

Zatím dobré.

„Co se děje?“ zeptala se Pela. „Sleduje vás manželka?“

Ostatní dívky se rozesmály.

Cam vytáhl peníze a dal Pele obvyklý honorář za „ruční práci“. „Dneska potřebuju, abyste mi udělala laskavost,“ požádal ji. „Nebude vadit, když vypadnu zadními dveřmi?“

„Přijde sem snad dělat dusno vaše manželka?“

„Manželka ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale manžel mojí přítelkyně. Kdyby moc vyváděl, nabídněte mu kuřbu. Já to zaplatím.“

Pela pokrčila rameny.

Cam se vydal dolů po zadním schodišti a vyšel přes dvůr. Cítil se dobře. Setřásl své sledovatele – a oni o tom nevědí. Za necelou hodinu bude zpátky a vyjde opět dveřmi do ulice. Vůbec nebudou mít tušení, že z domu mezitím odešel.

Spěšně zamířil přes náměstí Starego Miasta a po Swietojanské ulici do katedrály svatého Jana, za války zničené a poté znovu vybudované. Agenti ŠB ho už nesledovali – ale třeba sledují Stanislawa Pawlaka.

Na rezidentuře CIA ve Varšavě se konala dlouhá porada, jak při tomto kontaktu postupovat. Každý krok byl naplánován.

Před kostelem Cam spatřil svého šéfa Keithe Dorseta. Dnes měl na sobě šedý oblek čtvercového střihu zakoupený v polském obchodě, něco, co nosil pouze na sledovačky. V kapse saka měl zastrčenou čepici. Tohle znamenalo, že vzduch je čistý. Kdyby měl čepici na hlavě, znamenalo by to, že v kostele jsou lidé od ŠB a schůzku je nutné zrušit.

Cam vstoupil dovnitř gotickým hlavním vchodem v západním průčelí. Bázeň budící architektura a posvátnost prostředí zesilovaly Camovo neblahé tušení. Za chvíli má navázat kontakt s nepřátelským informátorem. Byl to klíčový okamžik.

Jestliže tohle proběhne dobře, Cam pevně zakotví v kariéře agenta CIA. Jestliže ne, octne se co nevidět zpátky u psacího stolu v Langley.

Cam předstíral, že Staz se nesetká s nikým jiným než s ním. Záměrem této lži bylo znesnadnit Keithovi, aby poslal Cama domů. Keith mu dělal problémy s Lidkou, třebaže prověřováním se zjistilo, že nemá žádné vazby na ŠB a dokonce ani není členkou komunistické strany. Pokud se však Camovi podaří získat polského plukovníka za špiona pro CIA, dostane ho to do silné pozice, ze které by mohl Keithovi vzdorovat.

Rozhlédl se kolem sebe a pátral po tajných policistech, ale viděl jen turisty, věřící a kněze. Prošel severní postranní lodí ke kapli s proslulým křížem ze šestnáctého století. Pohledný polský důstojník stál před ním a upíral zrak na výraz v Kristově tváři. Cam se postavil vedle něj. Byli sami.

Cam promluvil rusky. „Tohle je naposledy, kdy spolu mluvíme.“

Stanislaw odpověděl tímtéž jazykem. „Proč?“

„Je to příliš nebezpečné.“

„Pro vás?“

„Ne, pro vás.“

„Jak budeme komunikovat? Prostřednictvím Táni?“

„Ne. Odteď jí dokonce neříkejte prosím nic o svém styku se mnou. Vyřaďte ji z okruhu zasvěcených. Spát s ní můžete dál, pokud to děláte.“

„Děkuju,“ řekl Stanislaw ironicky.

Cam to ignoroval. „Jaké máte auto?“

„Zelený Saab 99 z roku 1975.“ Odříkal číslo poznávací značky.

Cameron se ho naučil nazpaměť. „Kde ho necháváte v noci?“

„V ulici Jana Olbrachta, nedaleko domu, kde bydlím.“

„Když ho budete parkovat, nechávejte maličko pootevřené okno. Vždycky do něj vhodíme obálku.“

„To je nebezpečné. Co když si ten vzkaz někdo přečte?“

„Nemějte obavy. V obálce bude na stroji napsaný inzerát někoho, kdo vám bude nabízet mytí auta za nízkou cenu. Když ale přes papír přejedete nahřátou žehličkou, objeví se vzkaz. Tak se dozvíte, kdy a kde se s námi sejdete. Jestliže se na schůzku nebudete moct z jakéhokoli důvodu dostavit, nic se neděje: prostě vám pošleme další obálku.“

„Co se bude dít na těch schůzkách?“

„K tomu se dostanu.“ Cam měl seznam toho, co má říct – jak si to dohodl na plánovací schůzce s kolegy –, a potřeboval tím projít co nejrychleji. „Pokud jde o vaši skupinu přátel.“

„Ano?“

„Neorganizujte žádný komplot.“

„Proč ne?“

„Najdou vás. Spiklence vždycky odhalí. Musíte čekat do poslední minuty.“

„Tak co můžeme dělat?“

„Dvě věci. Zaprvé, připravit se. Sestavte si v hlavě seznam lidí, kterým důvěřujete. Přesně určete, jak se každý z nich obrátí proti Sovětům, jestliže vypukne válka. Dejte o sobě vědět disidentským vůdcům, jako je Lech Wałęsa, ale ani náznakem neprozrazujte, co chystáte. Proveďte průzkum televizní stanice a naplánujte její převzetí. Všechno si však ponechávejte pouze v hlavě.“

„A ta druhá věc?“

„Poskytovat nám informace.“ Cam se snažil nedat najevo, jak je nervózní. Tohle byl velký požadavek a Stanislaw by ho mohl odmítnout. „Bojové sestavy sovětské armády a dalších armád Varšavské smlouvy: počty mužů, tanků, letadel –“

„Vím, co znamená bojová sestava.“

„A jejich válečné plány pro případ krize.“

Nastala dlouhá odmlka. „Můžu je získat,“ přisvědčil Stanislaw nakonec.

„Dobrá,“ přikývl Cam vzrušeně.

„A co dostanu já?“

„Dám vám telefonní číslo a heslo. Smíte ho použít pouze v případě sovětské invaze do západní Evropy. Když na to číslo zavoláte, ozve se vám vysoký důstojník v Pentagonu, který mluví polsky. Bude s vámi jednat jako s představitelem polského hnutí odporu proti sovětské invazi. Budete v každém praktickém slova smyslu vůdcem svobodného Polska.“

Stanislaw zamyšleně přikývl, ale Camovi bylo jasné, že ho nabídka láká. Promluvil až po chvíli. „Jestliže s tím budu souhlasit, vložím svůj život do vašich rukou.“

„To jste už udělal,“ řekl Cam.

Stávkující v gdaňských loděnicích dbali na to, aby byla mezinárodní média plně informována o jejich činnosti. Je ironické, že takto mohli nejlépe komunikovat s lidmi v Polsku. Polské sdělovací prostředky podléhaly cenzuře, ale zprávy západního tisku přebírala Američany financovaná rozhlasová stanice Svobodná Evropa a vysílala je zpátky do Polska. O tom, co se v jejich zemi děje, se Poláci dozvídali hlavně touto cestou.

Lili Francková sledovala události v Polsku v západoněmeckém televizním zpravodajství, na které se mohl ve východním Berlíně dívat každý, kdo si správně natočil televizní anténu.

K Lilině radosti se stávka šířila navzdory veškerému úsilí vlády. Do stávky vstoupily gdaňské loděnice a vzápětí se k nim přidali pracovníci veřejné hromadné dopravy. Vytvořili mezipodnikový stávkový výbor MKS s hlavním štábem v Leninových loděnicích. Jejich požadavkem číslo jedna bylo právo zakládat svobodné odborové organizace.

Rodina Franckových seděla nahoře v obývacím pokoji domu ve čtvrti Berlin-Mitte a před televizním přijímačem firmy Franck o tom všem nadšeně diskutovala, stejně jako mnoho dalších lidí ve východním Německu. V železné oponě se objevovala trhlina a všichni dychtivě spekulovali o tom, kam to může vést. Mohou-li se bouřit Poláci, mohli by se třeba bouřit i Němci.

Polská vláda se pokoušela jednat postupně s jednotlivými závody a nabízela štědré zvýšení mezd stávkujícím, kteří se odtrhnou od MKS a vrátí se do práce. Tato taktika selhala.

Do týdne se k MKS připojilo tři sta stávkujících podniků.

Hroutící se polská ekonomika by tohle mnoho dní nevydržela. Vláda nakonec akceptovala realitu. Do Gdaňska vyslala náměstka svého předsedy.

Týden nato byla uzavřena dohoda. Stávkující dostali právo zakládat svobodné odborové organizace. Bylo to vítězství, které udivilo svět.

Mohou-li získat svobodu Poláci, nepřijdou příště na řadu Němci?

*

„Pořád se stýkáš s tou polskou dívkou,“ vytkl Keith Camovi.

Cam nic neříkal. Ovšemže se s ní stýká. Byl šťastný jako blecha. Kdykoli chtěl sex, Lidka po něm byla celá dychtivá. Až do nynějška s ním chtělo mít sex jen pár dívek. „Líbí se ti tohle?“ ptávala se ho, když ho laskala; a poté co přiznal, že ano, chtěla vědět: „Ale líbí se ti to trošku, líbí se ti to moc, nebo se ti to líbí tak moc, že chceš umřít?“

„Řekl jsem ti, že tvoje žádost je zamítnutá,“ pokračoval Keith.

„Ale neřekl jsi proč.“

Keith vypadal rozzlobeně. „Rozhodl jsem se tak.“

„Ale je to rozhodnutí správné?“

„Napadáš moji autoritu?“

„Ne, ty napadáš moji přítelkyni.“

Keith začínal zuřit. „Ty si myslíš, že mě máš na háku, protože Stanislaw nebude s nikým jiným mluvit.“

Přesně tohle si Cam myslel, ale popřel to. „Tohle nemá se Stazem nic společného. Nehodlám se jí bezdůvodně vzdát.“

„Asi tě budu muset vyhodit.“

„Přesto se jí nevzdám. Vlastně –“ Cam zaváhal. Hlavou mu proběhla slova, která neplánoval. Ale stejně je vyslovil. „Vlastně doufám, že se s ní ožením.“

Keith změnil tón. „Came,“ naléhal, „ona nemusí být agentkou SB, ale přesto může mít postranní úmysly, když s tebou spí.“

Cam se naježil. „Pokud to nemá nic společného s tajnou službou, nemá to nic společného s tebou.“

Keith vytrval a dál mluvil mírně, jako by se snažil nezranit Camovy city. „Spousta polských dívek by se ráda dostala do Ameriky, to dobře víš.“

Cam to věděl. Ta myšlenka ho napadla už dávno. Cítil se zahanbený a ponížený, že to Keith říká. Zachoval strnulou tvář. „Vím,“ přisvědčil.

„Odpusť mi, že to říkám, ale možná tě z toho důvodu klame,“ pokračoval Keith. „Uvažoval jsi o tom?“

„Ano, uvažoval,“ přikývl Cam. „A je mi to u paty.“

V Moskvě se řešila závažná otázka, zda se má vpadnout do Polska.

Den před jednáním politbyra se Dimka a Nataša na přípravné schůzce v sále Niny Onilovy střetli s Jevgenijem Filipovem. „Naši polští soudruzi naléhavě požadují vojenskou pomoc,“ prohlásil Filipov, „aby odolali útokům zrádců v žoldu kapitalisticko-imperialistických mocností.“

„Chceš invazi jako v případě Československa v roce 1968 a Maďarska v roce 1956,“ řekla Natalija.

Filipov to nepopřel. „Sovětský svaz má právo vstoupit do kterékoli země, když tam jsou zájmy komunismu v ohrožení. To je Brežněvova doktrína.“

„Já jsem proti vojenské akci,“ zdůraznil Dimka.

„To je ale překvapení,“ poznamenal sarkasticky Filipov.

Dimka to nebral na vědomí. „Kontrarevoluci v Maďarsku i Československu vedly revizionistické elementy z řad vedoucích kádrů komunistické strany,“ namítl. „Proto je bylo možné odstavit, jako když usekneš hlavu slepici. Měli nízkou podporu veřejnosti.“

„Proč by tahle krize měla být jiná?“

„Protože kontrarevolucionáři v Polsku jsou vůdci dělnické třídy a tato třída je podporuje. Lech Wałęsa je elektrikář. Anna Walentynowiczová je jeřábnice. A stávkují stovky továren. Tady jde o masové hnutí.“

„Přesto ho musíme potlačit. Ty vážně navrhuješ, abychom pustili komunismus v Polsku k vodě?“

„Je tu jiný problém,“ vmísila se Natalija. „Peníze. V roce 1968 neměl sovětský blok zahraniční dluhy ve výši miliard dolarů. Dneska jsme zcela závislí na půjčkách ze Západu. Slyšel jsi, co říkal prezident Carter ve Varšavě. Úvěry ze Západu jsou spojeny s lidskými právy.“

„Takže…?“

„Jestliže pošleme do Polska tanky, zastaví čerpání našich úvěrů. Takže, soudruhu Filipove, tvoje invaze zničí hospodářství celého sovětského bloku.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Má někdo jiné návrhy?“ zeptal se Dimka.

Camovi připadalo jako dobré znamení, že se polský důstojník staví proti Rudé armádě v době, kdy polští dělníci odmítají komunistickou tyranii. Obojí bylo znakem téže změny. Když mířil na schůzku se Stanislawem, měl pocit, že se možná podílí na historickém otřesu.

Vyšel z velvyslanectví a usedl do auta. Jak doufal, Mario a Ollie ho sledovali. Bylo důležité, aby ho měli pod dohledem, až se sejde se Stanislawem. Jestliže setkání proběhne podle plánu, Mario a Ollie budou svědomitě hlásit, že se nic podezřelého nestalo.

Cam doufal, že Stanislaw dostal jeho pokyny a že jim porozuměl.

Cam zaparkoval na náměstí Starego Miasta. S výtiskem oficiálního vládního listu Trybuna Ludu v ruce se vydal přes náměstí. Mario vystoupil z auta a šel za ním. O půl minuty později ho zpovzdálí následoval Ollie.

Cam zamířil do postranní uličky se dvěma tajnými policisty v patách.

Vešel do baru, usedl poblíž okna a požádal o pivo. Své stíny viděl postávat nedaleko. Pivo zaplatil hned, jak mu ho přinesli, aby mohl rychle odejít.

Zatímco popíjel pivo, často kontroloval na hodinkách čas.

Za minutu tři vyšel ven.

Ve výcvikovém centru CIA v Camp Peary u Williamsburgu ve Virginii cvičil tento manévr znovu a znovu. Tam ho dokázal provést dokonale. Teď ho však bude poprvé dělat „naostro“.

Jak se přibližoval ke konci bloku, zrychlil poněkud krok. Když zahýbal za roh, letmo se ohlédl a viděl, že Mario je asi třicet metrů za ním.

Hned za rohem byl obchod s cigaretami a tabákem. Stanislawa zahlédl Cam přesně tam, kde očekával, že bude: stál před obchodem a díval se do výlohy. Cam měl asi třicet vteřin, než Mario dojde na roh – spoustu času na provedení jednoduchého letmého předání.

Stačilo vyměnit svoje noviny za noviny ve Stanislawově ruce: ty jsou stejné až na to, že obsahují fotokopie dokumentů ze Stanislawova trezoru na štábu armády.

Byl tu jediný zádrhel.

Stanislaw neměl v ruce noviny.

Místo nich svíral velkou světle hnědou obálku.

Nedodržel jeho pokyny přesně. Buď špatně porozuměl, nebo si představoval, že na detailech nesejde.

Ať byl důvod jakýkoli, něco tu nevyšlo.

Camovi ztuhl mozek panikou. Jeho krok znejistěl. Nevěděl, co si má počít. Chtělo se mu Stazovi sprostě vynadat.

Pak se ovládl. Přinutil se zachovat klid. Ve zlomku vteřiny se rozhodl. Předání nezruší. Půjde do toho.

Kráčel přímo ke Stanislawovi.

Když se letmo míjeli, vyměnili si noviny a obálku.

Stanislaw s novinami okamžitě vešel do krámu a zmizel z dohledu.

Cam kráčel dál s tlustou obálkou naditou dokumenty.

Na dalším nároží se znovu letmo podíval za sebe a zahlédl Maria. Tajný policista byl asi dvacet metrů za ním, vypadal uvolněně a sebejistě. Neměl tušení, co se stalo. Stanislawa vůbec nespatřil.

Nevšimne si, že Cam už nemá v ruce noviny, ale obálku? Pokud ano, mohl by Cama zadržet a obálku zabavit. To by byl konec Camova triumfu – a konec Stanislawova života.

Bylo léto. Cam neměl žádný kabát, pod který by mohl obálku schovat. Kromě toho, kdyby ji ukrýval, všechno by ještě zhoršil: Mario by si tím spíš mohl povšimnout, že Cam má náhle prázdné ruce.

Prošel kolem pouličního stánku s novinami, ale uvědomil si, že na dohled od Maria se nemůže zastavit a kupovat noviny, protože by tím jen upozornil na to, že už ty původní nemá.

Bylo mu jasné, že udělal pošetilou chybu. Nacvičená technika letmého předání ho natolik hypnotizovala, že vůbec nepomyslel na nejjednodušší cestu z této šlamastyky. Měl si vzít obálku a nechat si noviny.

Na to bylo už teď příliš pozdě.

Cítil se v pasti. Bylo to tak frustrující, že se mu chtělo křičet. Všechno probíhalo bezvadně, až na jediný drobný detail!

Mohl vejít do krámu a koupit si další noviny. Vyhlížel nějakou trafiku. Jenže tohle je Polsko, nikoli Amerika, a takový obchod tu nestojí na každém rohu.

Zabočil kolem dalšího nároží a zahlédl odpadkový koš. Sláva! Zrychlil krok a nakoukl do koše. Štěstí mu nepřálo: žádné noviny tam neležely. Zahlédl nějaký časopis s barevnou obálkou. Popadl ho a šel dál. Za chůze časopis nenápadně složil tak, že obálka byla uvnitř a na vnější straně se ocitla stránka s černobílým tiskem. Pokrčil nos: v koši bylo cosi nechutného a na časopise ulpěl silný zápach. Cam vsunul obálku mezi stránky a snažil se dýchat jen mělce.

Cítil se lépe. Nyní vypadal skoro jako předtím.

Vrátil se k autu a vytáhl klíčky. Tohle by mohla být chvíle, kdy ho zastaví. Představil si, jak ho Mario oslovuje. „Okamžik, ukažte mi tu obálku, co se pokoušíte skrývat.“ Co nejrychleji odemkl dveře.

Maria spatřil o pár kroků dál.

Cam nasedl a časopis položil na kobereček před sedadlem spolujezdce.

Letmo zvedl hlavu a zahlédl, jak Mario a Ollie nastupují do svého auta.

Zdálo se, že mu to prošlo.

Na chvíli pocítil takovou slabost, že se nedokázal pohnout.

Pak nastartoval motor a zamířil zpátky na velvyslanectví.

Cam Dewar seděl v Lidčině obývací ložnici a čekal, až se Lidka vrátí domů.

Na toaletním stolku měla jeho fotografii. Cama to tak potěšilo, že se málem rozplakal. Dosud žádná dívka jeho fotku nechtěla, natož aby si ji zarámovala a postavila vedle zrcadla.

Pokoj vyjadřoval její osobnost. Lidka si oblíbila růžovou a to byl také odstín přikrývek, ubrusu a polštářů. V šatníku měla málo oblečení, ale všechno jí slušelo: krátké sukně, šaty s výstřihem, květinovými vzory a vkusnou bižutérií. V knihovničce spatřil kompletní Jane Austenovou v anglickém originálu a Tolstého Annu Kareninu v polském překladu. V krabici pod postelí ležela jako utajovaný štos pornografie spousta amerických časopisů o bytovém zařízení, plných fotografií zářivě barevných kuchyní zalitých sluncem.

Dnes Lidka zahájila únavný proces: CIA spustila její prověřování coby potenciální manželky. Tohle bylo mnohem důkladnější než prověřování pouhé přítelkyně. Musela napsat svůj životopis, podstoupit celé dny výslechů a rozsáhlý test na detektoru lži. Všechno probíhalo někde jinde na velvyslanectví, zatímco Cam se věnoval své normální každodenní práci. Nesměl se s ní setkat, dokud se Lidka nevrátí domů.

Pro Keithe nyní bylo obtížné Cama vyhodit. Informace, které Staz dodával, měly cenu zlata.

Cam předal Stazovi kompaktní fotoaparát Zorki, sovětskou kopii fotoaparátu Leica, takže mohl fotografovat dokumenty za zavřenými dveřmi ve své kanceláři a nemusel je prohánět kopírkou v místnosti plné sekretářek. Na hrstce filmových cívek mohl nyní Camovi předat stovky stran dokumentů.

Poslední otázka, kterou varšavská rezidentura CIA Stazovi položila, zněla: Co by spustilo útok druhého strategického sledu Rudé armády směrem na západ? Materiály, které opatřil jako odpověď, byly tak vyčerpávající, že Keith Dorset dostal z Langley mimořádnou písemnou pochvalu.

A Mario s Olliem ještě Staze ani nezahlédli.

Cam si byl tudíž jistý, že ho nevyhodí a sňatek mu nezakážou, ledaže by se ukázalo, že Lidka je skutečně agentkou KGB.

Polsko mezitím směřovalo ke svobodě. Deset milionů lidí vstoupilo do prvního svobodného odborového svazu nazvaného Solidarita. To byl každý třetí polský dělník. Největší problém Polska nyní nepředstavoval Sovětský svaz, nýbrž peníze. Stávky a následné ochromení komunistického vedení země těžce poškodily již tak slabé hospodářství. Důsledkem byl nedostatek všeho. Vláda zavedla přídělový systém na maso, máslo a mouku. Kurz dolaru na černém trhu stoupl na více než dvojnásobek ze 120 na 250 zlotých. První tajemník Gierek byl vystřídán Kaniou a toho pak nahradil generál Jaruzelski, ale vcelku se nic nezměnilo.

Lech Wałęsa a Solidarita dráždivě váhali na pokraji svržení komunismu. Byla připravena generální stávka, ale na poslední chvíli ji odvolali na radu papeže a nového amerického prezidenta Ronalda Reagana, kteří se obávali krveprolití. Reaganova bázlivost Cama zklamala.

Zvedl se z postele a prostřel příbory a talíře. Přinesl domů dva řízky. Nedostatek postihující Poláky se přirozeně diplomatů nijak nedotkl. Ti totiž platili zoufale potřebnými dolary: mohli mít, co chtěli. Lidka se možná stravovala dokonce lépe než komunistická stranická elita.

Cam přemýšlel, jestli se s ní má milovat před jídlem, nebo až po něm. Někdy bylo příjemné vychutnávat si dychtivé očekávání. Jindy příliš spěchal. Lidce nevadilo to ani ono.

Konečně dorazila domů. Políbila ho na tvář, odložila kabelku, svlékla si kabát a odskočila si na záchod.

Když se vrátila, ukázal jí řízky. „Pěkné,“ řekla. Pořád se na něj ještě ani nepodívala.

„Něco se stalo?“ zeptal se Cam. Nikdy ji neviděl špatně naladěnou. Tohle bylo výjimečné.

„Myslím, že podle CIA nemůžu být manželkou,“ odpověděla.

Cam potlačil paniku. „Pověz mi, co se stalo.“

„Zítra tam už nejdu. Já to nesnesu.“

„V čem je problém?“

„Cítím se jako zločinec.“

„Proč, co dělali?“

Konečně mu pohlédla do očí. „Ty si myslíš, že tě jen využívám, abych se dostala do Ameriky?“

„Ne, vůbec ne!“

„Tak proč se mě na to ptali?“

„Nevím.“

„Má ta otázka něco společného s bezpečností země?“

„Vůbec ne.“

„Obvinili mě, že lžu.“

„Lhala jsi?“

Pokrčila rameny. „Neřekla jsem jim všechno. Nejsem jeptiška, měla jsem milence. Pár jsem jich vynechala – ale ta tvoje příšerná CIA se to dozvěděla! Určitě šli do mé bývalé školy!“

„Vím, že jsi měla nějaké milence, já měl také dívky.“ I když ne tolik, pomyslel si Cam, ale neřekl to. „Mně to nevadí.“

„Jednali se mnou tak, že jsem se cítila jako prostitutka.“

„Je mi to líto. Ale nezáleží na tom, co si o nás myslí, hlavně když ti dají bezpečnostní prověrku.“

„Navykládají ti o mně spoustu hnusných řečí. To, co jim napovídali lidi, kteří mě nenávidí – žárlivé holky a kluci, se kterými jsem nechtěla spát.“

„Nebudu jim věřit.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Sedla si mu na klín. „Omlouvám se, že jsem byla tak mrzutá.“

„Já ti to promíjím.“

„Miluju tě, Came.“

„Já tě miluju taky.“

„Teď je mi líp.“

„To je dobře.“

„Jestli chceš, postarám se, aby bylo líp i tobě.“

Při takových slovech se Camovi zrychlil dech. „Ano, prosím.“

„Oukej.“ Zvedla se. „Jen si lehni na záda a uvolni se, zlato,“ vybídla ho.

Dave Williams odletěl do Varšavy s manželkou Beep a jejich synem Johnem Lee na svatbu svého švagra Cama Dewara.

Osmiletý John Lee neuměl číst, třebaže byl inteligentní a chodil do skvělé školy. Dave a Beep ho vzali do psychologické poradny a dozvěděli se, že chlapec trpí častou poruchou zvanou dyslexie. John Lee se číst naučí, ale bude potřebovat speciální pomoc a bude na tom muset obzvlášť usilovně pracovat. Dyslexie bývá dědičná a postihuje víc chlapce než dívky.

Tehdy si Dave uvědomil, jaký měl v mládí problém on sám.

„Celou školu jsem si myslel, že jsem hloupý,“ svěřil se toho večera Beep v borovicové kuchyni Daisy Farm poté, co uložili Johna Lee ke spaní. „Učitelé to říkali taky. Rodiče věděli, že hloupý nejsem, a tak usoudili, že musím být líný.“

„Ty nejsi líný,“ ujistila ho. „Neznám pracovitějšího člověka.“

„Něco se mnou nebylo v pořádku, ale nevěděli jsme co. Teď to víme.“

„A budeme se moct postarat, aby John Lee netrpěl tak jako ty.“

Daveův celoživotní boj s psaním a čtením se vysvětlil. Mnoho let ho to už netrápilo, rozhodně ne od doby, kdy se stal textařem písní, jejichž slova zněla z úst milionů lidí. Přesto pocítil nesmírnou úlevu. Záhada se vyjasnila, mohlo za ni kruté postižení. Nejdůležitější však bylo, že ví, jak zajistit, aby to netrápilo další generaci.

„A víš co ještě?“ prohodila Beep a nalila si sklenici Cabernetu Sauvignon z vinice Daisy Farm.

„Jo,“ přikývl Dave. „Je nejspíš můj.“

Beep si nebyla jistá, jestli otcem Johna Lee je Dave nebo Walli. Jak chlapec rostl, měnil se a stále víc se podobal Daveovi, ale oni nevěděli, jestli je ta podoba zděděná, nebo získaná: gesta rukou, slovní obraty a nadšení, to vše se chlapec, který zbožňuje tatínka, může naučit. Ovšem dyslexii se naučit nelze. „Není to nepochybný důkaz,“ řekla Beep, „ale je velmi silný.“

„Každopádně nám je to jedno,“ dodal Dave.

Zařekli se však, že o této pochybnosti nikdy s nikým nepromluví, ani se samotným Johnem Lee.

Camova svatba se konala v moderním katolickém kostele v městečku Otwock kousek od Varšavy. Cam přijal katolickou víru. Dave nepochyboval, že jeho konverze je naprosto cynická.

Nevěsta měla na sobě bílé šaty, ve kterých se vdávala její matka: lidé v Polsku často používali přešité oblečení.

Lidka se svýma dlouhýma nohama a pěkným poprsím připadala Daveovi štíhlá a přitažlivá, ale cosi kolem jejích úst mu naznačovalo tvrdost. Možná ji soudí přísně: pokud jde o dívky, patnáct let života rockové hvězdy z něj udělalo cynika. Podle jeho zkušenosti chodí s muži do postele kvůli nějaké výhodě častěji, než si většina lidí myslí.

Tři družičky si ušily krátké letní šaty ze zářivě růžové bavlněné látky. Na americkém velvyslanectví se pak konala recepce. Zaplatil ji Woody Dewar, ale velvyslanectví dokázalo zajistit spoustu jídla a k pití i něco jiného než vodku.

Lidčin otec vyprávěl vtip, napůl polsky a napůl anglicky. Do řeznictví vejde muž a žádá půl kila hovězího.

„Nie ma – nemáme.“

„Tak tedy vepřové.“

„Nie ma.“

„Telecí?“

„Nie ma.“

„Kuřecí.“

„Nie ma.“

Zákazník odejde. Řezníkova manželka zakroutí hlavou. „Ten chlap je blázen.“

„Jistě,“ přisvědčí řezník. „Ale ta paměť!“

Američanům to připadalo trapné, ale Poláci se srdečně chechtali.

Dave požádal Cama, aby nikomu neříkal, že jeho švagr je z kapely Plum Nellie, ale stejně se to jako obvykle neutajilo a Davea oblehly Lidčiny kamarádky. Družičky kolem něj tropily velký povyk a bylo jasné, že by Dave mohl jít do postele s kteroukoli z nich nebo dokonce – jak jedna naznačila – se všemi třemi najednou, pokud by k tomu inklinoval.

„Měly byste se seznámit s naším basistou,“ řekl jim Dave.

Zatímco Cam a Lidka tančili své první sólo, Beep si odtáhla Davea stranou. „Já vím, že je s ním svízel,“ prohodila tiše, „ale je to můj bratr a já jsem ráda, že konečně někoho našel.“

„Víš jistě, že Lidka není zlatokopka, která chce jen americký pas?“ zeptal se Dave.

„Právě toho se rodiče bojí. Ale Camovi je čtyřiatřicet, a byl pořád svobodný.“

„Nejspíš máš pravdu,“ přikývl Dave. „Nemá co ztratit.“

Když se Táňa v září 1981 účastnila prvního celostátního sjezdu Solidarity, měla velký strach.

Zahájení se uskutečnilo v katedrále v Oliwě na severním předměstí Gdaňsku. Dvě špičaté věže se výhružně tyčily po stranách nízkého barokního portálu, jímž delegáti do svatostánku vcházeli. Táňa seděla vedle své varšavské sousedky, novinářky a aktivistky Solidarity Danuty Gorské. Danuta podobně jako Táňa nevzrušeně psala ortodoxní zprávy pro oficiální tisk a soukromě se věnovala svým vlastním záležitostem.

Arcibiskup pronesl kázání o míru a lásce k vlasti varující před vyvoláváním nepokojů. Třebaže papež byl vývojem nadšený, polské duchovenstvo bylo ve vztahu k Solidaritě vnitřně rozpolcené. Kněží komunismus nenáviděli, ale byli přirození autoritáři, nepřátelští k demokracii. Někteří kněží prokazovali heroickou statečnost v odporu proti režimu, jenže církevní hierarchie chtěla bezbožnou tyranii nahradit tyranií křesťanskou.

Ovšem církev ani žádné další síly zaměřené na rozštěpení hnutí Táňu neznepokojovaly. Mnohem zlověstnější se zdály hrozící manévry sovětského námořnictva v Gdaňském zálivu spolu s „pozemním cvičením“ sta tisíc vojáků Rudé armády u východních hranic Polska. Podle Danutina článku v dnešní Trybuně Ludu je toto předvádění vojenské síly odpovědí na zvýšenou americkou agresivitu. Nikdo se nenechal ošálit. Sovětský svaz chtěl všem ukázat, že je připravený do země vtrhnout, jestliže bude Solidarita vydávat nepatřičné signály.

Po bohoslužbě se devět set delegátů přesunulo autobusy do areálu Gdaňské univerzity, kde se ve velké sportovní hale Olivia uskuteční jednání sjezdu.

Tohle všechno bylo vysoce provokativní. Kreml Solidaritu nenáviděl. Něco tak nebezpečného se v žádné zemi sovětského bloku nestalo už přes deset let. Demokraticky zvolení delegáti z celého Polska se shromažďovali k jednání a hlasování o usneseních; komunistická strana nad tím neměla vůbec žádnou kontrolu. Až na název to byl národní parlament se vším všudy. Mohlo by se mu říkat revoluční, kdyby tohle slovo bolševici nepošpinili. Žádný div, že Sověti byli celí bez sebe.

Sportovní hala byla vybavená světelným ukazatelem skóre. Když přistoupil k řečnickému pultu Lech Wałęsa, tabule se rozsvítila a objevil se na ní kříž a latinský nápis Polonia semperfidelis, Polsko vždy věrné.

Táňa vyšla ven ke svému autu a zapnula rádio. Na všech stanicích běžely normální programy. Sověti sem ještě nevpadli.

Po zbytek soboty panoval klid, žádné velké drama nenastalo. Teprve v úterý se Táni znovu začal zmocňovat strach.

Vláda zveřejnila návrh zákona o dělnické samosprávě, který zaměstnancům poskytoval právo konzultací při jmenování vedoucích pracovníků. Táňa si jízlivě pomyslela, že prezidenta Reagana by ani ve snu nenapadlo uvažovat o poskytnutí takových práv Američanům. Návrh přesto nebyl pro Solidaritu dost radikální, neboť neumožňoval pracujícím, aby rozhodovali o přijímání do práce i o propouštění; navrhli proto uspořádat k této záležitosti celostátní referendum.

Lenin se musí v mauzoleu obracet.

A co hůř, dodali klauzuli, že pokud vláda referendum odmítne, uspořádají ho odbory samy.

Táňa opět pocítila nepříjemné mrazení. Odbory začínají hrát vedoucí úlohu, normálně vyhrazenou komunistické straně. Ateisté přejímají do svých rukou církev. Tohle Sovětský svaz nikdy nepřijme.

Usnesení bylo schváleno všemi hlasy proti jednomu a delegáti povstali a zatleskali si.

To však ještě nebylo všechno.

Někdo navrhl poslat poselství pracujícím v Československu, Maďarsku a východním Německu a „všem národům Sovětského svazu“. Mimo jiné se v něm uvádělo: „Podporujeme ty z vás, kdo se rozhodli vydat na obtížnou cestu boje za svobodné odbory.“ Bylo schváleno zvednutím rukou.

Táňa si byla jistá, že zašli příliš daleko.

Sověti se nejvíc báli, že polské tažení za svobodu se rozšíří do dalších zemí za železnou oponou – a delegáti neuváženě právě tohle podporují! Nyní se zdálo, že invaze je nevyhnutelná.

Příštího dne byly noviny zaplavené zuřivými výpady ze strany Sovětského svazu. Solidarita se vměšuje do vnitřních záležitostí suverénních států, ječeli Sověti.

Ale stále ještě do Polska nevpadli.

Sovětský vůdce Leonid Brežněv invazi nechtěl. Nemohl si dovolit ztrátu úvěrů u západních bank. Měl jiný plán. Cam Dewar od Staze zjistil jaký.

Zpracovat materiály od Staze trvalo vždy několik dní. Převzetí jeho filmových cívek při nebezpečném letmém předání byl pouze začátek. Film se musel vyvolat v temné komoře na americkém velvyslanectví, dokumenty vytisknout a pořídit fotokopie. Pak k nim usedl překladatel s vysokou bezpečnostní prověrkou a převáděl texty z polštiny a ruštiny do angličtiny. Pokud šlo o sto a více stran – a to bývalo často –, trvalo přeložení řadu dní. Výsledek se musel přepsat na stroji a opět okopírovat. Teprve pak Cam mohl poznat, jakou rybu ulovil.

Zatímco ve Varšavě začínala mrazivá zima, Cam pečlivě studoval poslední várku a našel propracovaný a podrobný plán důrazného zákroku polské vlády. Bude vyhlášen výjimečný stav, občanská práva a svobody budou pozastaveny a všechny dohody se Solidaritou zrušeny.

Byl to jen alternativní plán. Jenže Cam se ke svému údivu dozvěděl, že Jaruzelski týden po nástupu do funkce provedl simulaci celé operace. Očividně měl tohle na mysli od samého začátku.

A Brežněv ho neúprosně tlačil, aby akci spustil.

Jaruzelski v průběhu roku jeho tlaku odolával. Solidarita byla v dobrém postavení a mohla vzdorovat, dělníci měli v rukou továrny po celé zemi a přípravy generální stávky pokročily.

Tehdy Solidarita vítězila a zdálo se, že komunisté ze svých pozic ustupují. Nyní však dělníci polevili v ostražitosti.

Byli také hladoví, unavení a zmrzlí. Všechno bylo nedostatkové, inflace se vymykala kontrole a komunističtí byrokrati, kteří toužili po návratu starých časů, sabotovali distribuci potravin. Jaruzelski počítal, že lidé snesou těžkosti jen do určité míry, a pak začnou pociťovat, že návrat autoritativní vlády by mohl být požehnáním.

Jaruzelski chtěl sovětskou invazi. Poslal do Kremlu vzkaz se strohým dotazem: „Můžeme se spolehnout na vojenskou pomoc z Moskvy?“

Odpověď, kterou dostal, byla stejně strohá. „Žádné vojáky nepošleme.“

To je pro Polsko dobrá zpráva, přemítal Cam. Sověti můžou strašit a vztekat se, ale učinit poslední krok ochotní nejsou. Ať se stane cokoli, udělají to Poláci sami.

Jaruzelski by však přesto mohl ostře zasáhnout i bez pomoci sovětských tanků. Jeho plán je tady na Stazově filmu. Staz sám se očividně obává, že se ten plán uskuteční, protože připsal rukou poznámku. Tohle bylo tak neobvyklé, že tomu Cam věnoval velkou pozornost. Staz napsal: „Reagan tomu může zabránit, jestliže pohrozí zastavením finanční pomoci.“

Cam to považoval za chytré. Půjčky západních vlád a západních bank držely Polsko nad vodou. Bankrot by byl horší než demokracie.

Cam volil Reagana, protože sliboval, že bude průbojnější v zahraniční politice. Teď má šanci. Jestliže bude Reagan jednat rychle, může zastavit Polsko, dřív než udělá obrovský krok zpátky.

George a Verena měli pěkný dům v Prince George’s County v Marylandu, hned za Washingtonem, na předměstí, které George zastupoval v Kongresu. Musel teď každý týden chodit do kostela a každou neděli se účastnil se svými voliči bohoslužby v jiném svatostánku – podle jejich náboženského vyznání. Jeho práce zahrnovala několik takových rutinních povinností, ale většinou byl velice zaneprázdněný konkrétními úkoly. Z Bílého domu odešel Jimmy Carter a nastoupil do něj Ronald Reagan a George nyní mohl bojovat za nejnuznější lidi v Americe, z nichž mnozí byli černí.

Jednou za měsíc či za dva přijížděla Maria Summersová navštívit svého kmotřence Jacka, kterému nyní bylo osmnáct měsíců a už projevoval něco z živosti své babičky Jacky. Obvykle mu přivezla nějakou knížku. Po obědě George myl nádobí a Maria ho utírala a povídali si o zpravodajských službách a zahraniční politice.

Maria pořád ještě pracovala na ministerstvu zahraničí a jejím šéfem teď byl ministr Alexander Haig. George se zeptal, jestli ministerstvo nedostává lepší informace o Polsku. „Mnohem lepší,“ odpověděla. „Nevím, co jsi udělal, ale CIA svou činnost skutečně pronikavě zlepšila.“

George jí podal mísu k utření. „Co se tedy děje ve Varšavě?“

„Sověti tam nevpadnou. To víme. Polští komunisti je o to žádali a Sověti jednoznačně odmítli. Jenže Brežněv nutí Jaruzelského, aby vyhlásil výjimečný stav a skoncoval se Solidaritou.“

„To by byla hanebnost.“

„Totéž si myslí ministerstvo zahraničí.“

George zaváhal. „Mám pocit, jako bys chtěla ještě dodat ‚ale‘…“

„Znáš mě až moc dobře.“ Usmála se. „Máme sílu, abychom ten plán na vyhlášení výjimečného stavu zarazili. Stačí, když prezident Reagan řekne, že budoucí hospodářská pomoc závisí na lidských právech.“

„Proč to neřekne?“

„Nevěří, stejně jako Al Haig, že si Poláci sami na sebe uvalí výjimečný stav.“

„Kdo ví? Každopádně by bylo vhodné vydat varování.“

„To si myslím i já.“

„Proč to tedy neudělají?“

„Nechtějí, aby druhá strana poznala, jak dobře pracuje naše zpravodajská služba.“

„Nemá smysl mít zpravodajské služby, když je nevyužiješ.“

„Možná to udělají,“ připustila Maria. „Momentálně ale váhají.“

Dva týdny před Vánocemi ve Varšavě sněžilo. Táňa strávila sobotní noc sama. Staz jí nikdy nevysvětloval, proč může nebo nemůže zůstat v jejím bytě. U něj doma nikdy nebyla, třebaže věděla, kde Staz bydlí. Od chvíle, kdy ho seznámila s Camem Dewarem, držel Staz jazyk za zuby ohledně všeho, co mělo něco společného s armádou. Táňa usoudila, že důvodem je skutečnost, že vyzrazuje tajemství Američanům. Byl jako vězeň, který se celý den dobře chová a v noci kope únikový tunel.

Tohle však byla už druhá sobota, kterou Táňa trávila bez něj. Nebyla si jistá proč. Nezačíná ho unavovat? Mužům se to stává. Jediný muž, který zůstal trvalou součástí jejího života, byl Vasilij, a s ním nikdy nespala.

Uvědomila si, že jí Vasilij chybí. Nikdy se do něj nezamilovala, protože si to kvůli jeho promiskuitě nedovolila, ale cítila, že ji k sobě přitahuje. Začínala si uvědomovat, že u mužů obdivuje odvahu. Třemi významnými muži jejího života byli Paz Oliva, Staz Pawlak a Vasilij. Shodou okolností byli všichni nesmírně pohlední. Byli však také stateční. Paz se stavěl proti síle Spojených států, Staz vyzrazoval tajemství Rudé armády a Vasilij vzdoroval moci Kremlu. Její představivost vzrušoval z těch tří nejvíce Vasilij, jelikož psal úžasné příběhy o Sovětském svazu, i když trpěl hlady a mrazem na Sibiři. Přemýšlela, jak se mu asi vede, a přála si vědět, co právě píše. Přemýšlela také, jestli se vrátil ke starým zvykům a chová se jako Casanova, nebo se opravdu usadil.

Lehla si a četla Doktora Živaga v němčině – rusky stále ještě nebyl vydán –, dokud na ni nepřišla ospalost a nezhasla.

Probudil ji nějaký rámus. Posadila se v posteli a rozsvítila. Bylo půl třetí ráno. Kdosi bušil do dveří, i když ne do jejích.

Vstala a vyhlédla z okna. Auta zaparkovaná po obou stranách ulice pokrývala vrstva čerstvého sněhu. Uprostřed vozovky stály dva policejní vozy a obrněný transportér BTR-60; vozidla byla bezohledně zaparkovaná tak, jak to dělají policisté, kteří vědí, že si mohou dovolit cokoli.

Místo bušení se teď zvenku ozval třesk. Znělo to, jako by se někdo pokoušel demolovat dům železnou palicí.

Táňa si oblékla župan a zamířila do předsíně. Tam si vzala novinářský průkaz TASS, který ležel na stolku spolu s klíčky od auta a několika mincemi. Otevřela dveře a nahlédla do chodby. Nedělo se tam nic, jen z vedlejších dveří nervózně vykukovali dva sousedé.

Zapřela dveře židlí, aby se nezabouchly, a vyšla ven. Hluk přicházel z chodby o patro níž. Vykoukla přes zábradlí a spatřila skupinu mužů ve vojenských maskáčích nechvalně známé bezpečnostní policie ZOMO. Pomocí páčidel a kladiv rozbíjeli dveře do bytu Tániny přítelkyně Danuty Gorské.

„Co to děláte?“ zakřičela Táňa. „Co se děje?“

Otázky vykřikovali i někteří další sousedé. Policie si jich nevšímala.

Dveře se otevřely zevnitř a v nich stál Danutin manžel, vyděšený muž v pyžamu a s brýlemi. „Co chcete?“ zeptal se. Z bytu bylo slyšet dětský pláč.

Policisté muže odstrčili a vtrhli dovnitř.

Táňa seběhla po schodech. „Tohle nemůžete dělat!“ křičela. „Musíte se identifikovat!“

Z bytu vyšli dva velcí policisté a vyvlekli Danutu: bujné vlasy měla rozcuchané, byla v noční košili a bílém županu s prošívaným vzorem.

Táňa se před ně postavila a zahradila jim cestu ke schodům. Ukázala jim novinářský průkaz. „Jsem sovětská reportérka!“ zvolala.

„Tak sakra nepřekážej,“ utrhl se na ni jeden z policistů. Ohnal se páčidlem, které držel v levé ruce. Nebyl to úmyslný úder, jen se druhou rukou snažil udržet vzpouzející se Danutu, ale železo zasáhlo Táňu do obličeje. Pocítila prudkou bolest a zavrávorala. Oba policisté se kolem ní protlačili a odtáhli Danutu po schodech dolů.

Táňa měla pravé oko zalité krví, ale na levé viděla. Z bytu se vynořil další policista a odnášel psací stroj a telefonní záznamník.

Znovu se objevil Danutin manžel s dítětem v náručí. „Kam ji odvádíte?“ volal. Policista neodpověděl.

„Okamžitě zatelefonuju někomu z velení armády a zjistím, co se děje,“ řekla mu Táňa. S rukou přitisknutou k poraněnému obličeji vyšla po schodech zpátky.

V předsíni letmo pohlédla do zrcadla. Na čele měla dlouhou ránu a zarudlá tvář už začínala otékat a modrat. Doufala však, že nemá po tom úderu zlomenou žádnou kost.

Zvedla sluchátko, aby zavolala Stazovi.

Telefon byl hluchý.

Zapnula televizi a rádio. Obrazovka byla temná a rádio mlčelo.

Nejde tedy jenom o Danutu.

Do bytu ji následovala jedna sousedka. „Počkejte, zavolám vám doktora,“ nabídla jí žena.

„Nemám čas.“ Táňa vešla do maličké koupelny, pod kohoutkem si namočila ručník a zlehka si otřela obličej. Pak se vrátila do ložnice a rychle si oblékla teplé spodní prádlo, džíny, tlustý svetr a dlouhý plášť s kožešinovou vložkou.

Seběhla po schodech a sedla do auta. Už opět sněžilo, ale sníh na hlavních ulicích byl uježděný a Táňa brzy poznala proč. Všude stály tanky a vojenské nákladní automobily. S rostoucím zlým tušením si uvědomila, že zatčení Danuty je jen malou součástí čehosi zlověstně obrovského.

Vojáci, kteří se hemžili v centru Varšavy, však nebyli Rusové. Tohle nebylo jako Praha v roce 1968. Vozidla měla značení polské armády a vojáci byli v polských uniformách. Poláci vpadli do své vlastní metropole.

Stavěli silniční zátarasy, ale teprve začínali a v tuto chvíli je bylo možné ještě objet. Táňa jela svým mercedesem rychle, ačkoli v kluzkých zatáčkách riskovala; mířila do ulice Jana Olbrachta v západní části města. Zaparkovala před Stazovým domem. Adresu znala, ale ještě nikdy tu nebyla: vždycky říkal, že to není o moc lepší než kasárna.

Vběhla dovnitř. Najít správný byt jí trvalo několik minut. Zabušila na dveře a modlila se, aby byl doma; bála se však, že s velkou pravděpodobností je někde v ulicích s ostatními vojáky.

Dveře otevřela žena.

Táňa v šoku nedokázala promluvit. Staz má ještě jinou dívku?

Žena byla blondýna, vypadala přívětivě a na sobě měla růžovou nylonovou noční košili. Zděšeně vytřeštila oči na Tánin obličej. „Jste zraněná!“ pronesla polsky.

Táňa si všimla, že v předsíni za ženou stojí malá červená tříkolka. Tato žena není jeho dívka, je to jeho manželka a mají dítě.

Táňou projel pocit viny jako výboj elektrického proudu. Odváděla Staze od rodiny. A on jí lhal.

S námahou vrátila myšlenky k současné naléhavé situaci. „Potřebuju mluvit s plukovníkem Pawlakem,“ vykoktala. „Je to naléhavé.“

Žena zaznamenala její ruský přízvuk a její postoj se rázem změnil. Probodla Táňu pohledem. „Tak ty jsi ta ruská děvka,“ zasyčela.

Staz očividně nedokázal svůj milostný románek před manželkou utajit. Táňa jí chtěla vysvětlit, že nevěděla, že je ženatý, jenže tohle nebyla ta správná chvíle. „Na to teď není čas!“ pronesla zoufale. „Oni obsazují město! Kde je?“

„Tady není.“

„Pomůžete mi ho najít?“

„Ne. A teď táhni pryč a chcípni!“ Žena práskla dveřmi.

„Do háje,“ ulevila si Táňa.

Zůstala stát za dveřmi. Přitiskla si ruku k bolavé tváři: zdálo se, že šeredně otéká. Nevěděla co dál.

Další člověk, který by mohl vědět, co se děje, byl Cam Dewar. Telefonovat mu patrně není možné: tušila, že všechny civilní telefony ve městě odpojili. Cam však mohl odjet na americké velvyslanectví.

Vyběhla ven, skočila znovu do auta a zamířila do jižní části města. Jela předměstími, aby se vyhnula městskému centru, kde budou zátarasy.

Takže Staz má manželku. Podváděl obě ženy. Je to prohnaný lhář, pomyslela si Táňa hořce: patrně bude dobrý špion. Táňa byla tak rozhněvaná, že měla chuť s muži navždy skoncovat. Všichni jsou tak zatraceně stejní.

Zahlédla skupinu vojáků, jak připevňují informační ceduli na stožár pouliční lampy. Zastavila, aby se podívala, ale vystoupit z auta neriskovala. Byl to dekret vydaný jakousi Vojenskou radou národní spásy. Žádná taková rada neexistovala: právě ji někdo vymyslel, nejspíš Jaruzelski. S hrůzou četla. Byl vyhlášen výjimečný stav. Pozastavena občanská práva, uzavřeny hranice, zakázáno cestování mezi městy, stejně jako všechna veřejná shromáždění. Platí zákaz vycházení od deseti hodin večer do šesti ráno a ozbrojené síly mají oprávnění použít donucovací prostředky k nastolení zákona a pořádku.

Tohle byl ten důrazný zákrok; a pečlivě naplánovaný – tento plakát si vytiskli už předem. A plán byl realizován nemilosrdně a efektivně. Zbývá nějaká naděje?

Znovu se rozjela. V jedné temné ulici jí do světel reflektorů vstoupili dva příslušníci ZOMO a jeden zvedl ruku, aby auto zastavil. V tu chvíli pocítila bodnutí bolesti ve tváři a ve zlomku vteřiny se rozhodla. Sešlápla pedál plynu až k podlaze. Děkovala nebesům za silný německý motor: auto vyrazilo vpřed, muži se lekli a uskočili stranou. Se skřípěním pneumatik objela nároží a zmizela jim z dohledu dřív, než stačili sáhnout po zbrani.

Několik minut poté zastavila před budovou z bílého mramoru, sídlem amerického velvyslanectví. Všechna světla svítila: i oni se snažili zjistit, co se děje. Vyskočila z auta a běžela k vojákovi americké námořní pěchoty u brány. „Mám důležitou zprávu pro Cama Dewara,“ vychrlila na něj anglicky.

Mariňák ukázal za ni. „Zdá se, že tohle bude on.“

Táňa se otočila a spatřila zastavující citronově zelený Polski Fiat. Za volantem seděl Cam. Táňa se k němu rozběhla a Cam stáhl okno. Oslovil ji jako vždy rusky. „Bože můj, co jste si to provedla s obličejem?“

„Měla jsem rozhovor se ZOMO,“ vysvětlila mu. „Nevíte, co se děje?“

„Vláda pozatýkala skoro všechny předáky a aktivisty Solidarity – jsou jich tisíce,“ odpověděl zachmuřeně Cam. „Všechny telefony jsou hluché. Na každé významné silnici v zemi stojí zátarasy.“

„Žádné Rusy jsem ale neviděla!“

„Ne. Poláci si tohle dělají sami.“

„Americká vláda věděla, že k tomu dojde? Staz vám to řekl?“

Cam neodpovídal.

Táňa to vzala jako přitakání. „Nemohl Reagan udělat něco, aby tomu zabránil?“

Cam vypadal stejně zmateně a zklamaně jako Táňa. „Myslel jsem, že může,“ přisvědčil.

Táňa slyšela, jak jí hlas stoupá do frustrovaného zaječení. „Tak proč to proboha neudělal?“

„Nevím,“ odpověděl Cam. „Prostě to nevím.“

Když se Táňa vrátila domů do Moskvy, čekala na ni v matčině bytě kytice čerstvých květů od Vasilije. Jak sehnal v lednu v Moskvě růže?

Ty květiny byly světlým místečkem v pustině. Táňa utrpěla dva otřesy: Staz ji podvedl a generál Jaruzelski zradil polský lid. Staz nebyl o nic lepší než Paz Oliva a Táňa nechápala, jak se mohla tolik mýlit. Možná se mýlí i ohledně komunismu. Vždy byla přesvědčená, že nemůže vydržet dlouho. Když byla potlačena revoluce maďarského lidu v roce 1956, chodila Táňa do základní školy. Dvanáct let nato se totéž stalo s Pražským jarem a po dalších třinácti letech dopadla stejně i Solidarita. Možná skutečně patří budoucnost komunismu, jak do smrti věřil dědeček Grigorij. Jestliže ano, pak jejího synovce a neteř – Dimkovy děti Gríšu a Káťu – čeká neradostný život.

Krátce po návratu domů ji Vasilij pozval na večeři.

Dohodli se, že se nyní mohou otevřeně přátelit. Vasilije rehabilitovali. Jeho rozhlasový pořad měl dlouhodobý úspěch a Vasilij se stal hvězdou svazu spisovatelů. Nikdo nevěděl, že právě on je také Ivan Kuzněcov, disidentský autor novely Když přišel mráz a dalších antikomunistických knih, které se na Západě staly bestsellery. Táňa považovala za pozoruhodné, že se jí a Vasilijovi daří utajovat to tak dlouho.

Chystala se právě odejít z redakce a vydat se k Vasilijovi domů, když ji zastavil Pjotr Opotkin; mhouřil oči před kouřem z cigarety v koutku úst. „Udělala jsi to zase,“ zavrčel. „Dostáváme stížnosti z nejvyšších míst na ten tvůj článek o kravách.“

Táňa navštívila Vladimirskou oblast. Místní pracovníci komunistické strany byli tak neschopní, že nechali ve velkém umírat krávy hlady, zatímco krmení hnilo ve stodolách. Napsala rozhněvaný článek a Daniil ho pustil ven. „Předpokládám, že si stěžují ti líní mizerové, co nechávají krávy chcípat,“ ušklíbla se.

„Na těch nesejde,“ mávl rukou Opotkin. „Mám dopis od ideologického tajemníka ústředního výboru!“

„On je specialista na krávy, že?“

Opotkin jí vrazil kus papíru. „Budeme to muset stáhnout.“

Táňa si to od něj vzala, ale na text se ani nepodívala. „Proč máš takovou péči o lidi, kteří ničí naši zem?“

„Nemůžeme podrývat kádry komunistické strany!“

Na Tánině stole zazvonil telefon a ona zvedla sluchátko. „Táňa Dvorkinová.“

Ozval se nejasně povědomý hlas. „Vy jste napsala ten článek o umírajících krávách ve Vladimiru.“

Táňa si povzdechla. „Ano, napsala a už jsem byla pokáraná. Kdo volá?“

„Jsem tajemník zodpovědný za zemědělství. Jmenuju se Michail Gorbačov. V roce 1976 jste se mnou dělala rozhovor.“

„Vzpomínám si.“ Předpokládala, že se Gorbačov zřejmě připojí k Opotkinovi s výtkou.

„Volám, abych vám pogratuloval ke skvělé analýze,“ pokračoval Gorbačov.

Táňa užasla. „Já… ehm, děkuju vám, soudruhu!“

„Je nesmírně důležité, abychom takovou neschopnost z našich kolchozů odstranili.“

„Ehm, soudruhu tajemníku, nevadilo by vám, kdybyste to řekl našemu šéfredaktorovi? Právě diskutujeme o tom článku a on soudí, že by se měl stáhnout.“

„Stáhnout? Nesmysl. Dejte mi ho k telefonu.“

Táňa se na Opotkina usmála. „Chce s tebou mluvit tajemník Gorbačov.“

Opotkin jí nejdřív nevěřil. Vzal si sluchátko. „Kdo prosím volá?“ zeptal se.

Od té chvíle už mlčel, pouze občas přitakal. „Ano, soudruhu.“

Nakonec zavěsil. Odešel beze slova a ani se na Táňu nepodíval.

S velkým uspokojením text o stažení článku zmačkala a hodila do koše.

Vydala se do Vasilijova bytu, aniž věděla, co může očekávat. Doufala, že ji nebude žádat, aby se připojila k jeho harému. Pro každý případ si oblékla nesexy seržové kalhoty a ošuntělý šedý svetr, aby ho odradila. Přesto si uvědomovala, že se na ten večer těší.

Dveře jí otevřel v modrém svetru a bílé košili, obojí vypadalo jako nové. Políbila ho na tvář a pak si ho pozorně prohlédla. Vlasy měl nyní šedivé, ale stále ještě bujné a vlnité. I v padesáti se držel zpříma a byl štíhlý.

Otevřel láhev gruzínského šampaňského a na stůl rozložil občerstvení: čtverečky opečeného chleba s vajíčkovým salátem a rajčaty a jikry na plátcích okurky. Táňa přemýšlela, kdo to připravil. Bylo by mu podobné přimět k tomu některou z těch svých dívek.

Byt byl útulný, plný knih a obrazů. Vasilij měl magnetofon, který přehrával kazety. Byl teď zámožný, i bez té spousty peněz ze zahraničních tantiém, které nemohl vybírat.

Chtěl se dozvědět všechno o Polsku. Jak mohl Kreml porazit Solidaritu, aniž tam vpadl? Proč Jaruzelski zradil vlastní lid? Nemyslel si, že mu odposlouchávají byt, ale pro každý případ pustil kazetu s Čajkovským.

Táňa mu pověděla, že Solidarita není mrtvá. Uchýlila se do ilegality. Mnoho mužů zadržených po vyhlášení výjimečného stavu je stále ve vězení, ale sexistická policie nedokázala vyhodnotit, jak významnou úlohu zde hrají ženy. Téměř všechny aktivistky jsou stále na svobodě, včetně Danuty, kterou zatkli a pak propustili. Opět pracuje v utajení, vydává ilegální noviny a pamflety, vytváří nové komunikační kanály.

Táňa přesto žádnou naději nechovala. Pokud se znovu vzepřou, budou znovu rozdrceni. Vasilij byl optimističtější. „Už to bylo skoro na spadnutí,“ připomněl jí. „Za půl století nikdo nedospěl tak blízko k porážce komunismu.“

Je to jako za starých časů, pomyslela si Táňa; šampaňské ji uvolnilo a cítila se příjemně. V šedesátých letech, než Vasilije uvěznili, sedávali takhle často, povídali si a hádali se o politice, literatuře a výtvarném umění.

Řekla mu o telefonátu od Michaila Gorbačova. „To je zvláštní člověk,“ poznamenal Vasilij. „My ho na ministerstvu zemědělství často vídáme. Je to oblíbenec Jurije Andropova a zdá se, že je skálopevný komunista. Jeho manželka je ještě horší. Gorbačov přesto podporuje reformistické názory, kdekoli to může udělat, aniž urazí své nadřízené.“

„Můj bratr o něm má vysoké mínění.“

„Až Brežněv zemře – což už proboha nemůže dlouho trvat –, Andropov se bude ucházet o vedení a Gorbačov ho bude podporovat. Jestli to nevyjde, budou oba vyřízení. Pošlou je někam do provincie. Ovšem pokud Andropov uspěje, čeká Gorbačova zářná budoucnost.“

„V kterékoli jiné zemi by Gorbačov ve svých padesáti byl přesně ve správném věku, aby se stal vůdcem. Tady je na to moc mladý.“

„Kreml je geriatrické oddělení.“

Vasilij jim naservíroval boršč s hovězím. „Moc dobrý,“ pochválila ho Táňa. Nedokázala se nezeptat: „Kdo ho vařil?“

„Přece já. Kdo jiný?“

„Nevím. Máš nějakou hospodyni?“

„Jen jedna bábuška mi sem chodí uklízet a žehlit košile.“

„Tedy jedna z tvých dívek?“

„Momentálně žádnou nemám.“

Táňu to zaujalo. Připomněla si poslední rozhovor, který spolu vedli, než odjela do Varšavy. Tvrdil, že se změnil a dospěl. Ona namítla, že je třeba, aby to dokázal, nejen říkal. Tehdy si byla jistá, že je to jen jiný způsob hovoru, který ji má dostat do jeho postele. Nemohla se mýlit? Pochybovala.

Když se najedli, zeptala se, co říká autorským honorářům, které se mu hromadí v Londýně.

„Ty peníze bys měla dostat ty,“ odpověděl.

„Nemluv hlouposti. Ty jsi napsal ty knihy.“

„Já jsem neměl dohromady co ztratit – už jsem byl na Sibiři. Mně už toho o moc víc udělat nemohli, leda mě zabít, a pro mě by smrt byla úlevou. Jenže ty jsi riskovala všechno – kariéru, svobodu, život. Zasloužíš si ty peníze víc než já.“

„Nevzala bych si je, i kdybys mi je mohl dát.“

„Tak tam nejspíš zůstanou, dokud nenatáhnu bačkory.“

„Nelákalo by tě utéct na Západ?“

„Ne.“

„Říkáš to tak jistě.“

„Jsem si jistý.“

„Proč? Měl bys tam svobodu psát, co chceš, a pořád. Už žádné rozhlasové seriály.“

„Neodešel bych… ledaže bys šla taky.“

„To nemyslíš vážně.“

Pokrčil rameny. „Nečekám, že mi budeš věřit. Proč bys měla? Ale ty jsi nejdůležitější člověk mého života. Přišla jsi mě vyhledat na Sibiř – to nikdo jiný neudělal. Pokoušela ses mě odtamtud dostat. Propašovala jsi moje dílo ven do svobodného světa. Už dvacet let jsi nejlepší přítel, jakého lze mít.“

Dojalo ji to. Nikdy se na to takhle nedívala. „Děkuju ti za to, co říkáš.“

„Říkám jen pravdu. Neodejdu.“ Pak dodal: „Samozřejmě ledaže bys šla se mnou.“

Zírala na něj. Má to být vážný návrh? Bála se zeptat. Podívala se z okna na sněhové vločky vířící ve světle pouliční lampy.

„Dvacet roků a my jsme si nikdy ani nedali pusu.“

„To je pravda.“

„Ty si přesto myslíš, že jsem bezcitný Casanova.“

Popravdě už nevěděla, co si má myslet. Změnil se? Můžou se lidé vůbec změnit? „Po takové době,“ řekla, „by byla škoda náš rekord pokazit.“

„A já si to přesto přeju, z celého srdce.“

Změnila téma. „Kdyby se ti naskytla šance, emigroval bys na Západ?“

„S tebou ano. Jinak ne.“

„Vždycky jsem chtěla ze Sovětského svazu udělat lepší místo pro život, ne z něj odejít. Ale po porážce Solidarity mi připadá obtížné věřit v lepší budoucnost. Komunismus by taky mohl trvat tisíc roků.“

„Přinejmenším by mohl trvat déle než já nebo ty.“

Táňa váhala, stála na pokraji. Překvapovalo ji, jak moc ho chce políbit. A co víc: chce tu zůstat, povídat si s ním, dlouho, dlouho – na tomhle gauči v tomhle teplém bytě, zatímco za oknem padají sněhové vločky. Co je to za podivný pocit, pomyslela si. Možná je to láska.

Tak ho políbila.

Po chvíli odešli do ložnice.

Natalija se jako obvykle dozvěděla tu novinku první. Přišla na Štědrý den do Dimkovy kanceláře v Kremlu plná obav. „Andropov nebude na schůzi politbyra,“ oznámila mu. „Je tak nemocný, že nemůže odejít ze špitálu.“

Nadcházející schůze politbyra byla naplánovaná hned po Štědrém dnu.

„Kruci,“ zachmuřil se Dimka. „To je nebezpečné.“

Jurij Andropov se kupodivu ukázal být dobrým sovětským vůdcem. Předchozích patnáct let byl zdatným šéfem kruté a brutální tajné služby KGB. A nyní jako generální tajemník Komunistické strany Sovětského svazu dál nemilosrdně potlačoval disidenty. Ovšem uvnitř strany byl překvapivě tolerantní k novým myšlenkám a reformám. Podobně jako nějaký středověký papež, který mučil kacíře, ale s kardinály diskutoval o argumentech svědčících proti existenci Boha, Andropov volně rozmlouval se svým úzkým okruhem – do kterého patřili Dimka i Natalija – o nedostatcích sovětského systému. A jejich hovory vedly ke konkrétním krokům. Gorbačovovo pověření bylo rozšířeno ze zemědělství na celou ekonomiku a Gorbačov vypracoval program decentralizace sovětského hospodářství, který odebíral některé rozhodovací pravomoci Moskvě a předával je vedoucím pracovníkům nacházejícím se blíže problémům.

Krátce před Vánocemi 1983 Andropov naneštěstí onemocněl; tou dobou nestál v čele Sovětského svazu ještě ani celý rok. Dimkovi a Nataliji to působilo starost. Andropovův konzervativní rival Konstantin Černěnko byl v hierarchii stále na druhém místě. Dimka se obával, že Černěnko využije Andropovovy nemoci, aby znovu získal převahu.

„Andropov napsal projev, který se má přečíst,“ řekla Natalija.

Dimka zavrtěl hlavou. „To nestačí. Za Andropovovy nepřítomnosti bude předsedat Černěnko, a jakmile se to stane, všichni ho přijmou jako příštího vůdce. A pak se celá země začne ubírat zpátky.“ Uvažovat o této vyhlídce bylo příliš depresivní.

„Potřebujeme, aby schůzi řídil Gorbačov.“

„Jenže Černěnko je číslo dvě. Kéž by šel do nemocnice on.“

„Brzy půjde – není zdravý.“

„Jenže nepůjde patrně dost brzy. Nemůžeme ho nějak obejít?“

Natalija se zamyslela. „Politbyro musíudělat, co mu Andropov řekne.“

„Takže by mohl jen dát příkaz, aby schůzi předsedal Gorbačov?“

„Ano, to by mohl. Pořád je šéf.“

„Mohl by přidat odstavec ke svému projevu.“

„Skvělé. Zavolám mu a navrhnu to.“

Později odpoledne dostal Dimka vzkaz, aby se dostavil do Natalijiny kanceláře. Když tam přišel, viděl, že jí oči září nadšením a triumfem. Byl u ní Arkadij Volskij, Andropovův osobní asistent. Andropov povolal Volského do nemocnice a předal mu rukou napsaný dodatek k projevu. Volskij ho teď podal Dimkovi.

Poslední odstavec zněl:

Z důvodů, které chápete, nebudu v nejbližší budoucnosti moci předsedat schůzím politbyra a sekretariátu. Chtěl bych proto požádat členy ústředního výboru, aby zvážili možnost předat vedení politbyra a sekretariátu Michailu Sergejeviči Gorbačovovi.

Bylo to formulováno jako návrh, ale v Kremlu znamenal návrh nejvyššího představitele totéž co přímý příkaz.

„Tohle je bomba,“ uznal Dimka. „To nemůžou neuposlechnout.“

„Co s tím mám udělat?“ zeptal se Volskij.

„Především udělej několik fotokopií,“ odpověděl Dimka, „aby nemělo smysl, kdyby to někdo chtěl roztrhat. Pak…“ Dimka zaváhal.

„Nikomu o tom neříkej,“ doporučila Natalija. „Jenom to dej Bogoljubovovi.“ Klavdij Bogoljubov měl na starosti přípravu podkladů pro schůze politbyra. „Chovej se nenápadně. Jen mu řekni, aby doplnil další materiál do červené složky s Andropovovým projevem.“

Shodli se, že takhle to bude nejlepší.

Štědrý den se nijak moc neslavil. Komunistům se nelíbila jeho náboženská povaha. Ježíška změnili v Dědu Mráze a Pannu Marii ve Sněhurku a oslavy přesunuli na Nový rok. Tehdy dostávaly děti dárky. Gríša, kterému teď bylo dvacet, dostane kazetový přehrávač a čtrnáctiletá Káťa nové šaty. Dimkovi a Nataliji, jako vysoce postaveným komunistickým politikům, se bez ohledu na jejich osobní názory ani nesnilo, že by Štědrý den slavili. Oba šli do práce jako obyčejně.

Den nato Dimka zamířil do zasedacího sálu prezidia na schůzi politbyra. U dveří na něj čekala Natalija, která přišla dřív. Vypadala silně rozrušeně. Držela rozevřenou červenou složku s Andropovovým projevem. „Vyhodili to!“ vyhrkla. „Poslední odstavec vyhodili!“

Dimka těžce usedl. „V životě bych si nepomyslel, že se to Černěnko odváží udělat.“

Uvědomoval si, že nemohou nic dělat. Andropov je v nemocnici.

Kdyby se vřítil do sálu a všechny seřval, znovu by upevnil svoji moc; jenže to udělat nemohl. Černěnko správně odhadl Andropovovu slabost.

„Zvítězili, co?“ povzdechla si Natalija.

„Ano,“ přisvědčil Dimka. „Znovu začíná věk stagnace.“

ČÁST DEVÁTÁ

BOMBA

1984-1987

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

George Jakes se vypravil na vernisáž výstavy afroamerického umění v centru Washingtonu. O umění se moc nezajímal, ale černošský kongresman musí takové věci podporovat. Většina jeho práce jako člena Kongresu byla důležitější.

Prezident Reagan nesmírně zvýšil výdaje na vojenské účely, ale kdo to zaplatí? Bohatí, kteří dostali velké slevy na daních, to nebudou.

Mezi lidmi koloval vtip, který George často opakoval. Novinář se ptá Reagana, jak hodlá snižovat daně a zároveň zvyšovat výdaje. „Povedu dvoje účetnictví,“ zněla odpověď.

Ve skutečnosti měl Reagan v plánu omezit sociální a zdravotní pojištění. Kdyby to prosadil, na financování vojenského průmyslu by doplatili nezaměstnaní a matky na sociální podpoře. Tento nápad přiváděl George k zuřivosti. George a další členové Kongresu se tomu však snažili zabránit a zatím se jim to dařilo.

Důsledkem byl vzrůst vládního zadlužení. Reagan zvýšil deficit státního rozpočtu. Všechny ty nablýskané nové zbraně pro Pentagon zaplatí příští generace.

George si vzal sklenici šampaňského z tácu, který mu přidržel číšník, rozhlédl se po exponátech a krátce si promluvil s jedním redaktorem. Neměl moc času. Verena potřebuje jít dnes na večeři s politiky do Georgetownu, a tak on bude mít na starosti nyní už čtyřletého syna Jacka. Najali si chůvu – museli to udělat, protože oba měli náročné povolání-, ale jeden z nich držel vždy „pohotovostní službu“ pro případ, že by se chůva nedostavila.

Sklenici odložil, aniž šampaňské ochutnal. Gratis podávaná vína nikdy nestála za nic. Oblékl si kabát a odešel. Mezitím se spustil studený liják, George se proto vydal rychlým krokem k zaparkovanému autu a přidržoval si nad hlavou výstavní katalog. Jeho elegantní starý mercedes byl už dávno pryč: politik musí jezdit americkým autem. Nyní měl stříbrný Lincoln Town Car.

Nastoupil, zapnul stěrače a vyrazil k Prince George’s County. Přejel přes most v ulici South Capitol a pokračoval po čtyřproudé Suitland Parkway na východ. Zjistil, že provoz houstne, a zaklel: přijede pozdě.

Když dorazil domů, Verenin červený jaguar stál na příjezdové cestě připravený vyjet. Auto dostala od otce ke svým čtyřicátým narozeninám. George zaparkoval vedle něj a s kufříkem plným papírů, svou večerní prací, vešel do domu.

Verena už byla v hale a v černých koktejlkách a otevřených lodičkách na vysokém podpatku vypadala nádherně. Vyváděla jak pominutá. „Jdeš pozdě!“ zaječela.

„Opravdu mě to mrzí,“ omluvil se George. „Na Suitland Parkway to dneska jede krokem.“

„Tahle večeře je pro mě fakt důležitá – budou tam tři členové Reaganova kabinetu a já přijdu pozdě!“

George její podrážděnost chápal. Šance setkat se s mocnými lidmi je pro lobbistu nedocenitelná. „Vždyť už jsem tady,“ chlácholil ji.

„Nejsem žádná služka! Když se na něčem dohodneme, musíš to dodržet!“

Tahle tiráda nebyla neobvyklá. Verena se často rozzlobí a řve na něj. Pokaždé se to snažil brát klidně. „Chůva Tiffany tu je?“

„Ne, právě že není, šla domů, je nemocná, a proto jsem tady musela trčet a čekat na tebe.“

„Kde je Jack?“

„Kouká se na televizi v pokojíčku.“

„Fajn, jdu si k němu sednout a budu se koukat s ním. Ty jeď.“

Zuřivě zavrčela a odkráčela.

Docela záviděl tomu, kdo bude vedle ní při večeři sedět. Stále byla ta nejvíc sexy žena, jakou kdy poznal. Teď už ale věděl, že být patnáct let jejím milencem na dálku bylo lepší než být jejím manželem. Za starých časů měli za víkend sex víckrát než nyní za měsíc. Od chvíle, kdy se vzali, narušovaly časté a zuřivé hádky – obvykle kvůli péči o dítě – jejich vzájemnou lásku jako pomalu odkapávající silný vitriol. Žili spolu, pečovali o syna a věnovali se svým kariérám. Milují se ještě? George už nevěděl.

Zamířil do pokojíčku. Jack ležel na gauči před televizí. Chlapec byl Georgeovi velkou útěchou. Posadil se vedle něj a objal ho kolem ramínek. Jack se přitulil.

Na obrazovce se odehrával jakýsi dobrodružný příběh skupiny středoškoláků. „Na co se to koukáš?“ zeptal se George.

„Na Zázračný děti. Je to bezva.“

„O čem to je?“

„Chytají darebáky svejma počítačema.“

George si všiml, že jeden z dětských géniů je černý, a pomyslel si: Jak se ten svět mění.

„Máme skutečně štěstí, že nás pozvali na tuhle večeři,“ usmál se Cam Dewar na manželku Lidku, když jejich taxi zastavilo před majestátním sídlem na R Street nedaleko georgetownské knihovny. „Chci, abychom na ně udělali dobrý dojem.“

Lidka se zatvářila pohrdavě. „Jsi významná osoba u tajné policie,“ poznamenala. „Myslím, že oni potřebují udělat dobrý dojem na tebe.“

Lidka nechápala, jak to v Americe chodí. „CIA není tajná policie,“ opravil ji Cam. „A podle měřítek těchto lidí já nejsem moc významný.“

Přesto se nedalo tvrdit, že Cam je úplná nula. Vzhledem ke svým dřívějším zkušenostem z Bílého domu měl nyní v CIA na starosti spojení s Reaganovou vládou. Byl nadšený, že dostal tuto práci.

Své zklamání z Reaganova selhání v Polsku už překonal. Připsal ho na vrub nezkušenosti. Reagan nezastával prezidentský úřad ještě ani rok, když byla Solidarita rozdrcena. Jakýsi ďáblův advokát mu kdesi v hlavě našeptával, že prezident by měl být dost chytrý a znalý věci, aby činil sebevědomá rozhodnutí už od chvíle, kdy se ujme funkce. Připomněl si Nixonova slova: „Reagan je fajn, ale o zahraniční politice nemá ani páru.“

Jenže Reagan má srdce na správném místě, a to je hlavní. Je vášnivý antikomunista.

„A tvůj dědeček byl senátor!“ připomněla Lidka.

Ani to se moc nepočítá. Gusu Dewarovi bylo přes devadesát. Po smrti babičky se přestěhoval z Buffala do San Franciska, aby byl blíž Woodymu, Beep a svému pravnukovi Johnu Lee. Z politiky se stáhl už dávno. Kromě toho byl demokrat a podle reaganovských norem také krajní liberál.

Cam a Lidka vyšli po krátkém schodišti k domu z červených cihel, který se svými vikýřovými okny v břidlicové střeše a bílým kamenným vchodem s malým řeckým frontonem připomínal francouzský zámeček. Byl to domov Franka a Marybell Lindemanových, významných donátorů Reaganovy volební kampaně a mnohamilionových beneficientů jeho daňových úlev. Marybell patřila k půltuctu žen, které dominovaly washingtonskému společenskému životu. Proto se Cam považoval za šťastného, že tu je.

Lindemanovi byli sice republikáni, ale Marybellini hosté představovali průřez politickým spektrem a Cam očekával, že se tu dnes večer setká s významnými představiteli obou stran.

Vrchní sluha jim odebral kabáty. Lidka se rozhlédla po impozantní hale. „Proč tu mají ty strašné obrazy?“ podivila se.

„Tomu se říká umění amerického Západu,“ vysvětlil jí Cam. „Tohle je Remington – velice cenný.“

„Kdybych měla všechny tyhle peníze, nekupovala bych obrazy kovbojů a indiánů.“

„Má to smysl. Impresionisti nebyli nutně nejlepší malíři všech dob. Američtí malíři jsou stejně dobří.“

„Ne, nejsou – to ví každý.“

„To je věc názoru.“

Lidka pokrčila rameny: další záhada amerického života.

Vrchní sluha je zavedl do prostorného salonu, který se svým čínským kobercem s dračím vzorem a křehkými křesílky se žlutým hedvábným čalouněním vypadal jako z osmnáctého století. Cam zjistil, že dorazili jako první. Chvíli poté se jinými dveřmi dostavila Marybell. Byla to sošná žena s bujnými rezavými vlasy, jejichž barva mohla, ale nemusela být přirozená. Na krku jí visel náhrdelník s čímsi, co Camovi připadalo jako neobvykle velké diamanty. „Jste hodní, že jdete tak brzy!“ zahlaholila.

Cam poznal, že je to výčitka, ale Lidka ji nevnímala. „Nemohla jsem se dočkat, až uvidím váš nádherný dům,“ rozplývala se.

„A jak se vám líbí v Americe?“ zeptala se jí Marybell. „Povězte mi, co je podle vašeho mínění na naší zemi nejlepší?“

Lidka chvíli přemýšlela. „Máte tu všechny tyhle černé,“ odpověděla.

Cam potlačil zaúpění. Co to k čertu plácá?

Marybell překvapením ztratila řeč.

Lidka mávla rukou a ukázala na číšníka s tácem štíhlých sklenic se šampaňským, servírku přinášející jednohubky a vrchního sluhu – všichni byli Afroameričani. „Dělají všechny ty práce jako otevírání dveří, podávání nápojů a vytírání podlah. V Polsku na to nikoho nemáme – všichni si to musejí dělat sami!“

Marybell se tvářila poněkud zoufale. Takové řeči byly nekorektní i v Reaganově Washingtonu. Pak pohlédla Lidce přes rameno a spatřila, jak tam postává další host. „Karime, drahoušku!“ vyvřískla. Objala pohledného muže tmavé pleti v bezvadném obleku s jemným proužkem. „Seznamte se – Cam Dewar a jeho manželka Lidka. Tohle je Karim Abdullah z velvyslanectví Saúdské Arábie.“

Podali si ruce. „Slyšel jsem o vás, Came,“ řekl. „Spolupracuji s některými vašimi kolegy v Langley.“

Karim tím dával Camovi na vědomí, že je ze saúdskoarabské zpravodajské služby.

Pak se Karim obrátil k Lidce. Vypadala vyjukaně. Cam věděl proč. Neočekávala, že mezi Marybellinými hosty uvidí někoho tak tmavého.

Ovšem Karim ji okouzlil. „Slyšel jsem, že polské ženy jsou nejkrásnější na světě,“ lichotil jí. „Ale nevěřil jsem tomu – až do této chvíle.“ Políbil jí ruku.

Lidka by takové kecy dokázala poslouchat donekonečna.

„Zaslechl jsem, co jste říkala o černých,“ pokračoval Karim. „Souhlasím s vámi. V Saúdské Arábii nemáme žádné – proto je musíme dovážet z Indie!“

Cam viděl, že jemné odlišnosti Karimova rasismu Lidku matou. Pro něj jsou Indové černí, Arabové nikoli. Naštěstí Lidka věděla, kdy má sklapnout a jen naslouchat.

Přicházeli další hosté. Karim ztlumil hlas. „Ovšem,“ pronesl spiklenecky, „musíme si dávat pozor, co říkáme – někteří z hostů můžou být liberálové.“

Jako na dokreslení jeho poznámky vešel vysoký muž atletické postavy s hustou plavou kšticí. Vypadal jako filmová hvězda. Byl to Jasper Murray.

Cama to nepotěšilo. Nenáviděl Jaspera už od dob, kdy byli oba ještě puberťáci. Pak se Jasper stal investigativním novinářem a pomohl dostat prezidenta Nixona z úřadu. Jeho kniha o Nixonovi Prohnaný Dic se stala bestsellerem i námětem na úspěšný film. V době prezidenta Cartera byl poměrně zticha, ale sotva nastoupil Reagan, začal znovu útočit. Nyní patřil spolu s Peterem Jenningsem a Barbarou Waltersovou mezi nejpopulárnější postavy na televizní obrazovce. Zrovna včera večer se jeho pořad This Day půl hodiny věnoval Američany podporované vojenské diktatuře v El Salvadoru. Murray opakoval tvrzení skupin zabývajících se lidskými právy, že vládní eskadry smrti tam povraždily třicet tisíc lidí.

Televizní společnost, která vysílá This Day, patří Marybellinu manželovi Franku Lindemanovi; Jasper měl patrně pocit, že pozvání na večeři nemůže odmítnout. Bílý dům vyvíjel na Franka nátlak, aby se Jaspera zbavil, ale Frank zatím odmítal. Třebaže vlastní většinový podíl, je podřízen správní radě a investorům, kteří by mohli dělat potíže, kdyby vyhodil jednu z největších hvězd.

Zjevně nervózní Marybell na něco čekala. Pak – dosti pozdě – dorazila ještě jedna pozvaná žena. Byla to oslnivě krásná černá lobbistka Verena Marquandová. Cam se s ní ještě nikdy nesetkal, ale znal ji z fotografií.

Vrchní sluha ohlásil, že večeře je připravena, a všichni prošli dvoukřídlými dveřmi do jídelny. Když ženy spatřily dlouhý stůl pokrytý blyštivým sklem a stříbrnými mísami žlutých skleníkových růží, neskrývaly obdiv. Cam si všiml, jak Lidka vyvalila oči. Tušil, že tohle překonává všechny fotografie z jejích časopisů o bytovém zařízení. Určitě nikdy nezažila ani si nedokázala představit něco tak okázalého.

Kolem stolu usedlo osmnáct osob, ale konverzaci okamžitě ovládla jedna z nich – Suzy Cannonová, jedovatá reportérka společenských rubrik. V polovině případů se později ukáže, že to, co napsala, není pravda, ale Suzy má obzvláštní čich na slabé lidské stránky. Byla konzervativní, ale víc než politika ji zajímaly skandály. Pro ni žádné soukromí neexistovalo. Cam se modlil, aby Lidka držela jazyk za zuby. Cokoli dnes večer plácne, může se zítra objevit v novinách.

Jenže ke Camovu překvapení obrátila Suzy svůj pronikavý pohled na něj. „Mám dojem, že vy a Jasper se znáte,“ prohodila.

„Ani ne,“ odpověděl Cam. „Setkali jsme se před mnoha lety v Londýně.“

„Slyšela jsem, že jste se ale oba zamilovali do téže dívky.“

Jak se to ksakru dozvěděla? „Bylo mi patnáct, Suzy,“ upozornil ji Cam. „Tehdy jsem se patrně zamiloval do poloviny dívek v Londýně.“

Suzy se obrátila na Jaspera. „A co vy? Pamatujete se na tohle soupeření?“

Jasper byl pohroužený do rozhovoru s Verenou Marquandovou, která seděla vedle něj. Teď vypadal podrážděně. „Suzy, jestli máte v úmyslu napsat jako aktualitu článek o puberťáckých románcích z doby před dvaceti lety, pak můžu poznamenat jen tolik, že musíte spát se svým šéfem.“

Všichni se rozesmáli: Suzy byla vdaná za vedoucího redaktora svého listu.

Cam si povšiml, že Suzyin smích zní nuceně a její oči na Jaspera nenávistně zahlížejí. Připomněl si, že Suzy jako mladou novinářku vyhodili z This Day po sérii značně nepravdivých reportáží.

„Určitě jste musel se zájmem sledovat Jasperův včerejší televizní pořad, Came,“ sondovala nyní.

„Ani ne tak se zájmem jako se zděšením. Prezident a CIA se snaží podporovat antikomunistickou vládu v El Salvadoru,“ odpověděl Cam.

„A Jasper zřejmě stojí na druhé straně, že?“ pokračovala Suzy.

„Já stojím na straně pravdy, Suzy,“ vmísil se Jasper. „Vím, že vám je zatěžko tohle pochopit.“ Cam si všiml, že v jeho hlase už není ani stopy po britském přízvuku.

„Mrzelo mě, že jsem viděl takovou propagandu na významné televizní stanici,“ poznamenal Cam.

„Jak bys ty informoval o vládě, která zavraždí třicet tisíc svých vlastních občanů?“ obořil se na něj Jasper.

„My to číslo neakceptujeme.“

„Tak kolik občanů El Salvadoru si myslíš ty, že zavraždila jejich vláda? Poskytni nám odhad CIA.“

„Na to ses měl zeptat před vysíláním svého pořadu.“

„To jsem samozřejmě udělal. Žádnou odpověď jsem nedostal.“

„Žádná středoamerická vláda není dokonalá. Ty se soustřeďuješ na ty, které podporujeme. Myslím, že tvé postoje jsou zkrátka antiamerické.“

Suzy se usmála. „Vy jste Brit, že, Jaspere?“ Její úsměv byl jedovatý.

Jasper vypadal naštvaně. „Už víc než deset roků jsem americký občan. Jsem tak proamerický, že jsem pro tuhle zem riskoval život. Dva roky jsem strávil v armádě Spojených států – jeden z nich ve Vietnamu. A ani jsem neseděl na zadku někde u psacího stolu v Saigonu. Byl jsem v bojových akcích, zabíjel jsem lidi. Tohle jste vy nikdy nedělala, Suzy. A co ty, Came? Co jsi dělal ve Vietnamu ty?“

„Mě nepovolali.“

„Tak bys nejspíš měl držet zobák.“

Marybell je přerušila. „Pokud jde o Jaspera a Cama, myslím, že by to už stačilo.“ Obrátila se na kongresmana z New Yorku, který seděl vedle ní. „Viděla jsem, že ve vašem městě jste zakázali diskriminaci homosexuálů. Jste pro tento krok?“

Rozhovor se přenesl na práva gayů a Cameron si oddechl – příliš brzy.

Padla otázka o zákonech v jiných zemích a Suzy se jí chopila. „Jak je to v Polsku, Lidko?“

„Polsko je katolická země,“ odpověděla Lidka. „My tam homosexuály nemáme.“ V nastalé chvíli mlčení dodala: „Díky Bohu.“

Jasper Murray odcházel od Lindemanových ve stejnou chvíli jako Verena Marquandová. „Se Suzy Cannonovou je vždycky svízel,“ prohodil cestou po schodech.

Verena se zasmála a ve světle pouliční lampy ukázala bílé zuby. „To je pravda.“

Došli na chodník. Taxi, které si Jasper objednal, nebylo nikde v dohledu. Doprovodil Verenu k jejímu autu. „Suzy má na mě vztek,“ dodal.

„Moc vám uškodit nemůže, že ne? Jste teď opravdu někdo.“

„Naopak. Právě teď se proti mně vede ve Washingtonu velká kampaň. Jsme ve volebním roce a administrativa nestojí o takové televizní pořady, jako je ten, co jsem dělal včera.“ Bylo mu příjemné, že se jí může svěřit. Sblížili se onoho dne, kdy viděli zemřít Martina Luthera Kinga. Ten pocit vzájemné důvěrnosti od té doby nevymizel.

„Jsem si jistá, že pomlouvačný útok dokážete odrazit,“ řekla.

„Nevím. Mým šéfem je starý rival Sam Cakebread – ten mě nikdy neměl rád. A Frank Lindeman, kterému společnost patří, by se mě hrozně rád zbavil, jen kdyby se mu naskytla nějaká záminka. Správní rada se teď bojí, že kdyby mě vyhodili, lidi by je obvinili z ovlivňování zpravodajství. Ale stačí jedna chyba a letím.“

„Měl byste to udělat jako Suzy, která si šéfa vzala.“

„Kdybych mohl, udělal bych to.“ Rozhlédl se po ulici. „Objednal jsem si taxi na jedenáctou, ale nevidím ho.“

„Nechcete svézt?“

„To by bylo skvělé.“

Nasedli do jejího jaguaru.

Zula si střevíčky s vysokým podpatkem a podala mu je. „Hoďte je prosím na podlahu před vámi, ano?“ Jela v punčochách. Jasper pocítil sexuální vzrušení. Verena mu vždy připadala fantasticky svůdná. Pozoroval ji, jak se zařazuje do nočního proudu vozidel a přidává plyn. Byla dobrý řidič, poněkud příliš rychlý: nic překvapivého.

„Není moc lidí, kterým důvěřuju,“ svěřil se. „Jsem jeden z nejznámějších lidí v Americe a cítím se teď osamělejší než kdykoli dřív. Ale vám věřím.“

„Já pociťuju totéž. Už od toho strašného dne v Memphisu. Nikdy jsem si nepřipadala tak strašně zranitelná jako ve chvíli, kdy jsem uslyšela ten výstřel. Zakryl jste mi hlavu pažemi. Něco takového člověk nezapomíná.“

„Lituju, že jsem vás nenašel dřív než George.“

Letmo na něj pohlédla a usmála se.

Nebyl si jistý, co to znamená.

Dorazili k jeho domu a Verena zastavila na levé straně jednosměrné ulice. „Díky za svezení,“ řekl Jasper. Vystoupil. Naklonil se zpátky do auta, zvedl její střevíčky a položil je na sedadlo spolujezdce. „Nádherné boty,“ poznamenal. Zabouchl dveře.

Obešel auto k chodníku a přistoupil k oknu. Stáhla sklo. „Zapomněl jsem vám dát pusu na dobrou noc,“ řekl. Sklonil se do auta a políbil ji na rty. Okamžitě otevřela ústa. Polibek se vmžiku změnil ve vášnivý. Verena mu objala krk a vtáhla jeho hlavu do auta. Jasper sáhl dovnitř, strčil ruku pod sukni koktejlek a sunul ji nahoru, dokud nenahmatal hebký, bavlnou zakrytý trojúhelník mezi jejíma nohama. Zasténala a prudce zvedla boky proti jeho dlani.

Bez dechu se odtrhl od jejích úst. „Pojď ke mně.“

„Ne.“ Odsunula mu ruku z rozkroku.

„Sejdeme se zítra.“

Neodpověděla, ale tlačila ho pryč, dokud neměl hlavu a ramena z auta venku.

„Sejdeme se zítra?“ opakoval.

Zařadila rychlost. „Zavolej mi,“ řekla. Pak sešlápla pedál a se zaburácením motoru odjela.

George Jakes si nebyl jistý, jestli má věřit televiznímu pořadu Jaspera Murraye. I Georgeovi připadalo nepravděpodobné, že by prezident Reagan podporoval vládu, která zavraždila tisíce svých vlastních lidí. Čtyři týdny nato New York Times přinesly senzační odhalení, že organizátor salvadorských eskader smrti plukovník Nicolas Carranza je agent CIA, který dostává ročně 90 000 dolarů od amerických daňových poplatníků.

Voliči zuřili. Mysleli si, že aféra Watergate srovnala CIA do latě. CIA se však očividně chovala jako puštěná ze řetězu a platila netvorovi, aby páchal masové vraždy.

Pár minut před desátou večer dokončil George práci na dokumentech, které si přinesl v kufříku. Zašrouboval uzávěr plnicího pera, ale ještě několik minut zůstal sedět ve své domácí pracovně a přemýšlel.

Ve sněmovním výboru pro zpravodajské služby ani v příslušném výboru senátu o plukovníku Carranzovi nikdo nevěděl. Zastihlo je to nepřipravené a ocitli se v trapné situaci. Předpokládalo se, že na CIA dohlížejí. Lidé si mysleli, že za tohle svinstvo můžou oni. Co však mohli dělat, když jim špioni lhali?

Povzdechl si a zvedl se. Vyšel z pracovny, zhasl světlo a vkročil do Jackova pokojíku. Chlapec spal hlubokým spánkem. Když George spatřil své dítě takhle, tak pokojné, měl pocit, že mu srdce pukne štěstím. Jackova hebká pleť byla překvapivě tmavá jako Jackyina, třebaže měl dva bílé prarodiče. V afroamerické komunitě, navzdory všem řečem o tom, že černá je krásná, dávali přednost lidem se světlou pletí. Chlapcova hlava ležela na medvídkovi v úhlu, který vypadal nepohodlně. George strčil ruku Jackovi pod hlavu a pocítil jemné kadeře, jako má on sám. Maličko hlavu pozvedl, zlehka medvídka vytáhl a pak opatrně položil hlavu zase na polštář. Jack spal dál, nic nevnímal.

George zamířil do kuchyně, nalil si sklenici mléka a odnesl si ji do ložnice. Verena už ležela, na sobě měla noční košili, vedle sebe hromadu časopisů, četla si a zároveň se dívala na televizi. George vypil mléko a šel si vyčistit zuby do koupelny.

Zdálo se, že on a Verena spolu vycházejí maličko lépe. Milovali se v těchto dnech zřídka, ale Verena byla vyrovnanější. Dokonce už asi měsíc nevybuchla. Hodně pracovala, často pozdě do večera: možná je šťastnější, když má náročnější práci.

George si svlékl košili a zvedl víko od prádelního koše. Chystal se tam košili odhodit, ale jeho pohled upoutalo Verenino spodní prádlo. Spatřil černou krajkovou podprsenku a kalhotky z téhož materiálu. Zdálo se, že jsou nové, a George si nevzpomínal, že by je na Vereně viděl. Jestliže si kupuje sexy spodní prádlo, proč mu ho neukáže? Stydlivá rozhodně není.

Když se podíval pozorněji, zahlédl cosi ještě podivnějšího: plavý vlas.

Zmocnil se ho strašný strach. Sevřel se mu žaludek. Vytáhl prádlo z koše.

Odnesl je do ložnice. „Řekni mi, že jsem blázen,“ oslovil Verenu.

„Jsi blázen,“ řekla; pak uviděla, co má v ruce. „Chystáš se vyprat?“ zavtipkovala, ale bylo zřejmé, že je nervózní.

„Hezké prádlo.“

„Tvoje štěstí.“

„Až na to, že jsem ho na tobě neviděl.“

„Tvoje smůla.“

„Ale někdo ho viděl.“

„Jistě. Doktor Bernstein.“

„Doktor Bernstein je plešatý. V těch kalhotkách je blond vlas.“

Její kapučínově hnědá pleť ještě víc zbledla, ale Verena vzdorovala dál. „Tak co, Sherlocku Holmesi? Copak z toho vyvozuješ?“

„Že jsi měla sex s mužem, který má dlouhé blond vlasy.“

„Proč to musí být muž?“

„Protože ty máš ráda muže.“

„Mohla bych mít ráda i dívky. To se teď nosí. Kdekdo je bisexuál.“

George pocítil hluboký smutek. „Zaznamenávám, že nepopíráš, že máš s někým pletky.“

„Tak jo, Georgi, dostal jsi mě.“

Zakroutil nevěřícně hlavou. „Ty to zlehčuješ?“

„Nejspíš ano.“

„Takže to přiznáváš. S kým se válíš?“

„Nic ti neřeknu, tak se už neptej.“

George musel vynakládat stále víc úsilí, aby potlačil hněv. „Jednáš, jako bys neudělala nic špatného!“

„Nehodlám nic předstírat. Ano, s někým se scházím. Je mi líto, že zraňuju tvé city.“

George byl zmatený. „Jak se to mohlo stát tak rychle?“

„Stalo se to pomalu. Jsme svoji už víc než pět roků. A jak se říká, nic netrvá věčně, ani láska k jedný slečně.“

„Co jsem udělal špatně?“

„Oženil ses se mnou.“

„Kdy jsi začala být tak naštvaná?“

„Já jsem naštvaná? Myslela jsem, že mě to jen začalo nudit.“

„Co chceš dělat?“

„Nevzdám se ho kvůli manželství, které už sotva existuje.“

„Víš, že tohle přijmout nemůžu.“

„Tak jdi. Nejsi vězeň.“

George dosedl na její toaletní stolek a zabořil obličej do dlaní. Zalila ho vlna silných emocí a náhle ho odnesla zpátky do dětství. Připomněl si, jak se styděl, že je ve třídě jediný, kdo nemá tátu. Znovu pocítil muka, která zažíval, když viděl ostatní kluky, jak si s otci hází míčem, opravují píchlé kolo, kupují baseballovou pálku či zkoušejí nové boty. Znovu se ho zmocnil vztek na muže, který v jeho očích opustil mámu i jeho a vůbec se nestaral o ženu, která se mu odevzdala, ani o dítě narozené z jejich lásky. Chtělo se mu křičet, praštit Verenu pěstí, plakat.

Nakonec dokázal promluvit. „Já Jacka neopustím,“ prohlásil.

„To je tvoje volba,“ řekla Verena. Vypnula televizi, odhodila časopisy na podlahu, zhasla lampičku u postele a ulehla, otočená k němu zády.

„To je všechno?“ nechápal George. „Ty mi už nemáš co říct?“

„Chci spát. Ráno mě čeká pracovní snídaně.“

Upřeně se na ni zahleděl. Znal ji vůbec někdy?

Ovšemže znal. V hloubi srdce chápal, že jsou dvě Vereny: jedna byla horlivá aktivistka za lidská práva, druhá pak atraktivní účastnice večírků. On miloval obě dvě a věřil, že s jeho pomocí se z nich může stát jedna šťastná, vyrovnaná osoba. A mýlil se.

Několik minut zůstal sedět a díval se na ni ve světle vrhaném pouliční lampou z nároží. Čekal jsem na tebe tak dlouho, pomyslel si; celá ta léta lásky na dálku. Pak sis mě konečně vzala, narodil se nám Jack a já si myslel, že všechno bude navždy v pořádku.

Nakonec se zvedl. Odložil si oblečení a převlékl se do pyžama.

Ulehnout do postele vedle ní nedokázal.

V pokoji pro hosty byla postel, ale neustlaná. Šel do haly a vzal si ze skříně nejteplejší kabát. Pak se odebral do pokoje pro hosty, lehl si a přikryl se kabátem.

Ale neusnul.

George si před časem povšiml, že Verena někdy nosí oblečení, které jí nesluší. Měla hezké šaty s květinovým potiskem, oblékala si je, když ze sebe chtěla dělat nevinné děvče, ačkoli v nich ve skutečnosti vypadala směšně. Měla hnědý kostým, v němž se její obličej zdál vybledlý, ale zaplatila za něj tolik, že nebyla ochotná připustit, že to byl omyl. Měla žlutohnědý svetr, který působil, že se její nádherné zelené oči rázem staly kalné a nevýrazné.

George soudil, že tohle dělá každý. Sám měl tři krémové košile, u kterých si přál, aby se mu brzy roztřepily límce a on je mohl vyhodit. Lidé nosí oblečení, které nesnášejí, z nejrůznějších důvodů.

Nikdy si ho však nevezmou na setkání s milenkou či milencem.

Když si Verena oblékla černý kostým od Armaniho s tyrkysovou blůzou a černým korálovým náhrdelníkem, vypadala jako filmová hvězda, a věděla to.

Určitě se má setkat se svým milencem.

George se cítil strašlivě ponížený. Tomuhle se už nemůže dlouho vystavovat. Nejraději by skočil z mostu.

Verena odjížděla ráno časně se slovy, že se domů vrátí také časně, a tak si George domyslel, že se mají sejít na oběd. Nasnídal se s Jackem a pak ho nechal v péči chůvy Tiffany. Zašel na své pracoviště v kancelářské budově Cannon House nedaleko Kapitolu a zrušil všechny schůzky plánované na tento den.

V poledne Verenin červený jaguar parkoval na obvyklém místě nedaleko její kanceláře v centru města. George čekal o blok dál ve svém stříbrném lincolnu a pozoroval výjezd z parkoviště. Červené auto se objevilo v půl jedné. Zařadil se do proudu vozidel a sledoval ji.

Přejela Potomac a zamířila do virginské krajiny za městem. Hustota dopravy řídla a George zůstával víc vzadu. Bylo by trapné, kdyby ho zahlédla. Doufal, že si nevšimne něčeho tak obyčejného, jako je stříbrný lincoln. Ve svém nápadném starém mercedesu by tohle udělat nemohl.

Několik minut před jednou sjela k venkovské restauraci The Worcester Sauce. George projel rychle kolem, o kilometr dál obrátil vůz do protisměru a vrátil se. Zastavil na parkovišti u restaurace tak, aby viděl na jaguar. Pak se zklidnil a vyčkával.

Přemítal. Věděl, že se chová hloupě. Věděl, že tohle může skončit ztrapněním nebo ještě hůř. Věděl, že by měl odjet.

Musí však zjistit, kdo je milencem jeho manželky.

Ve tři hodiny vyšli ven.

Podle Vereniny chůze poznal, že při obědě vypila pár sklenic vína. Procházeli parkovištěm ruku v ruce, ona se hihňala čemusi, co muž řekl, a v Georgeovi vřela krev.

Její partner byl vysoký, měl široká ramena a husté, dost dlouhé blond vlasy.

Když přišli blíž, George poznal Jaspera Murraye.

„Ty hajzle,“ řekl nahlas.

Jasper vždycky po Vereně toužil, od chvíle, kdy ji poprvé spatřil v hotelu Willard – v den, kdy Martin Luther King pronesl řeč „Mám sen“. Po Vereně však toužila spousta mužů. George nikdy ani ve snu nenapadlo, že z nich všech tím zrádcem bude Jasper.

Mířili k jaguaru a líbali se.

George věděl, že by měl nastartovat motor a odjet. Zjistil, co potřeboval zjistit. Nic jiného se tu dělat nedalo.

Viděl, že Verena má otevřená ústa. Opřela se do Jaspera boky. Oba měli zavřené oči.

George vystoupil z auta.

Jasper sevřel Verenin prs.

George třískl dveřmi auta a vyrazil po betonové ploše k nim.

Jasper byl příliš pohroužený do toho, co dělal, ale Verena zaslechla bouchnutí dveří a otevřela oči. Spatřila George, odstrčila Jaspera od sebe a vykřikla.

Pozdě.

George se rozmáchl pravou paží a pak zasáhl Jaspera úderem, v němž zkoncentroval veškerou sílu zad a ramen. Pěst dopadla na levou stranu Jasperova obličeje. George pocítil hluboce uspokojivé plesknutí měkké tkáně a zlomek vteřiny poté tvrdost zubů a kostí. Rukou mu projela pekelná bolest.

Jasper zavrávoral dozadu a upadl na zem.

„Georgi!“ zaječela Verena. „Cos to udělal?“ Přiklekla k Jasperovi, na punčochy nedbala.

Jasper se zvedl na loket a sáhl si na obličej. „Dobytku zasranej,“ zasípal na George.

George chtěl, aby Jasper vstal a úder mu vrátil. Chtěl víc násilí, víc bolesti, víc krve. Dlouze na Jaspera zíral skrz krvavou mlhu. Pak se mlha rozplynula a on si uvědomil, že Jasper nevstane a nebude se rvát.

George se otočil, vrátil se k autu a odjel.

Když dorazil domů, Jack si ve svém pokojíku hrál s autíčky. George zavřel dveře, aby ho chůva Tiffany neslyšela. Posadil se na postel zakrytou ozdobným přehozem s výšivkou znázorňující závodní automobil. „Musím ti říct něco, co se mi bude říkat moc těžko,“ oznámil Jackovi.

„Co se ti stalo s rukou?“ zeptal se chlapec. „Máš ji celou červenou a oteklou.“

„Bouchnul jsem s ní do něčeho. Teď mě poslouchej.“

„Tak jo.“

Tohle pochopit bude pro čtyřletého chlapce těžké. „Musíš vědět, že tě budu vždycky milovat,“ řekl George. „Stejně jako babička Jacky pořád miluje mě, i když už nejsem chlapeček.“

„Přijde dneska babička?“

„Možná zítra.“

„Přinese dobrý sušenky.“

„Poslouchej mě. Někdy se maminky a tatínkové přestanou milovat. Víš to?“

„Jo. Tatínek Petea Robbinse už nemiluje jeho maminku.“ Jackův hlas zvážněl. „Oni se rozvedli.“

„Jsem rád, že to chápeš, protože tvoje maminka a já se už nemilujeme.“

George pozoroval Jackův obličej, snažil se poznat, jestli mu porozuměl nebo ne. Chlapec vypadal zmateně, jako by se zřejmě dělo něco nemožného. Jeho výraz Georgeovi bolestně sevřel srdce. Pomyslel si: Jak můžu provést něco tak krutého někomu, koho miluju nejvíc na světě?

Jak jsem se sem dostal?

„Víš, že spím v pokoji pro hosty.“

„Jo.“

Teď přichází těžký okamžik. „Tak dneska budu spát u babičky.“

„Proč?“

„Protože se s maminkou už nemilujeme.“

„Tak jo, uvidím tě zítra.“

„Odteď budu u babičky spát hodně.“

Jack začal chápat, že tohle se bude týkat i jeho. „Budeš mi číst před spaním?“

„Každý večer, když budeš chtít.“ George si přísahal, že slib splní.

Jack stále zvažoval důsledky. „Budeš mi ohřívat mlíčko k snídani?“

„Někdy. Nebo to bude dělat maminka. Nebo chůva Tiffany.“

Vytáčky Jack poznal neomylně. „Tak nevím,“ řekl. „Myslím, že bude líp, když nebudeš spát u babičky.“

Georgeovi došla kuráž. „Hm, uvidíme,“ řekl. „A co takhle trochu zmrzliny?“

„Jóóó!“

Byl to nejhorší den Georgeova života.

Cestou v autě z Kapitolu domů do Prince George’s County přemítal George o rukojmích. V Libanonu letos unesli čtyři Američany a jednoho Francouze. Jednoho z Američanů pustili, ale ostatní strádají v nějakém vězení, pokud už nejsou mrtví. George věděl, že jeden z Američanů byl šéfem rezidentury CIA v Bejrútu.

Únosci téměř určitě patřili k militantní skupině Hizballáh neboli Strana Boží, založené jako odpověď na izraelskou invazi do Libanonu v roce 1982. Financoval je Írán a vycvičily je Íránské revoluční gardy. Spojené státy považovaly Hizballáh za prodlouženou ruku íránské vlády a Írán zařadily mezi sponzory terorismu, tedy k zemím, kterým by se nemělo dovolit nakupovat zbraně. Georgeovi to připadalo ironické vzhledem ke skutečnosti, že prezident Reagan sponzoruje terorismus v Nikaragui financováním contras, brutálních protivládních skupin provádějících vraždy a únosy.

Zároveň George rozezlilo to, co se děje v Libanonu. Nejraději by poslal do Bejrútu námořní pěchotu za použití všech prostředků. Měli by dostat za vyučenou, když unášejí americké občany!

Pociťoval to silně, ale věděl, že je to dětinská reakce. Stejně jako izraelská invaze vyvolala zrod Hizballáhu, zrodil by silný americký útok proti Hizballáhu jen další terorismus. Na Středním východě by vyrostla další generace mladých mužů, kteří by přísahali pomstu Americe, velkému Satanovi. Poté co hlavy vychladly, George i všichni rozumně uvažující lidé si uvědomili, že pomsta je odsouzená k nezdaru. Jedinou odpovědí bylo ten kolotoč zastavit.

Což se snadněji řekne, než udělá.

George si také uvědomoval, že on osobně v této zkoušce selhal. Jaspera Murraye udeřil pěstí. Jasper není žádné tintítko, ale rozumně odolal pokušení ránu oplatit. V důsledku toho se napáchaná škoda omezila – nikoli však Georgeovi ke cti.

George znovu bydlel u matky – ve svých osmačtyřiceti! Verena zůstala s malým Jackem v jejich domě. George měl za to, že tam Jasper tráví noci, ale s jistotou to nevěděl. Usilovně se snažil najít způsob, jak se vyrovnat s rozvodem – stejně jako miliony jiných mužů a žen.

Byl pátek večer a George obrátil mysl k víkendu. Mířil k Vereninu domu. Měli už zaběhlou rutinu. George vyzvedával Jacka každý pátek večer, bral ho na víkend k babičce Jacky a v pondělí ráno ho zase vozil domů. Takhle George sice své dítě vychovávat nechtěl, ale nic lepšího udělat nemohl.

Přemýšlel, co spolu podniknou. Zítra by mohli zajít třeba do veřejné knihovny a vypůjčit si nějaké knížky pohádek. V neděli samozřejmě do kostela.

Dorazil k domu v rančerském stylu, který býval jeho domovem. Verenino auto na příjezdové cestě nestálo: ještě nepřijela domů. George zaparkoval a došel k domovním dveřím. Ze slušnosti zazvonil a pak si vlastním klíčem otevřel.

V domě bylo ticho. „To jsem já,“ zavolal. V kuchyni nikdo nebyl. Jacka zastihl sedět samotného před televizí. „Ahoj, chlape,“ usmál se na něj. Posadil se a objal Jacka kolem ramínek. „Kde je chůva Tiffany?“

„Šla domů,“ odpověděl Jack. „Máma nestihla.“

George ovládl hněv. „Tak ty jsi tady sám?“

„Tiffany říkala, že má něco nalehnutýho.“

„Jak dlouho to je?“

„Nevím.“ Jack ještě neuměl hodiny.

George zuřil. Jeho čtyřletý syn zůstal doma sám. Co si Verena myslí?

Vstal a rozhlédl se kolem. V hale stál Jackův víkendový kufřík. George zkontroloval obsah a viděl všechny nezbytné věci: pyžamo, čisté oblečení, medvídek. Chůva Tiffany to připravila dřív, než musela odejít vyřizovat něco nalehnutýho, jak říkal Jack.

Vrátil se do kuchyně a napsal vzkaz: „Našel jsem Jacka doma samotného. Zavolej mi.“ Pak vzal Jacka a vyšli ven k autu.

Jackyin dům se nacházel něco málo přes kilometr odsud. Když přijeli, Jacky dala Jackovi sklenici mléka a domácí sušenky. On jí pověděl všechno o kočce od sousedů, která ho přišla navštívit a dostala misku mléka. Pak Jacky pohlédla na George a vyzvala ho: „Tak povídej, co tě trápí?“

„Pojď vedle a dozvíš se to.“ Přešli do sousedního pokoje. „Jack byl doma sám,“ řekl.

„Ale ne, to by se nemělo stát.“

„Máš sakra pravdu.“

Výjimečně ponechala jeho sakrování bez povšimnutí. „Tušíš proč?“

„Verena nepřišla domů v určenou dobu a chůva musela odejít.“

V tu chvíli zaslechli skřípění pneumatik před domem. Vyhlédli z okna a spatřili Verenu, jak vystupuje z červeného jaguaru a utíká po cestě k domovním dveřím.

„Já ji zabiju,“ zavrčel George.

Jacky jí otevřela. Verena proběhla do kuchyně a dala Jackovi pusu. „Broučku, jsi v pořádku?“ zeptala se v slzách.

„Jo,“ ujistil ji Jack nonšalantně. „Měl jsem sůšu.“

„Babička dělá báječné sušenky, viď?“

„Moc dobrý.“

„Vereno, měla bys radši jít sem a vysvětlit to.“

Lapala po dechu a potila se. Výjimečně nevypadala arogantně sebejistě. „Zpozdila jsem se jen o pár minut!“ vykřikla. „Nevím, proč mi ta zatracená chůva utekla!“

„Nemůžeš chodit pozdě, když máš Jacka na starosti,“ namítl tvrdě George.

To se jí dotklo. „Aha, to se tobě nikdy nestalo, co?“

„Nikdy jsem ho nenechal samotného.“

„Když jsem sama, je to moc těžké!“

„Je to tvoje pitomá vina, že jsi sama.“

„Georgi, nejsi v právu,“ vmísila se Jacky.

„Nepleť se do toho, mami.“

„Poslyš, tohle je můj dům a můj vnuk a já se do toho plést budu.“

„Tohle přece nemůžu přehlížet, mami! Zachovala se špatně.“

„Kdybych já neudělala nikdy nic špatného, neměla bych tebe.“

„To s tím nemá nic společného.“

„Říkám jenom, že chyby děláme všichni, a někdy se stejně ukáže, že se vlastně nic nestalo. Tak už dej Vereně pokoj. Tohle nikam nevede.“

George si neochotně uvědomil, že matka má pravdu. „Co ale budeme dělat?“

„Je mi to líto, Georgi, ale prostě to nezvládám,“ naříkala Verena. Rozplakala se.

„Tak když jsme teď na sebe přestali řvát, můžeme třeba začít přemýšlet,“ navrhla Jacky. „Tahle vaše chůva není k ničemu.“

„Ty nevíš, jak těžké je sehnat chůvu!“ posteskla si Verena. „A pro nás je to ještě horší než pro většinu lidí. Každý druhý si najme nějakou imigrantku a zaplatí jína ruku, ale politici musejí mít někoho se zelenou kartou, kdo odvádí daně, takže to nikdo dělat nechce!“

„Dobře, uklidni se, já ti nic nevyčítám,“ chlácholila Verenu Jacky. „Třeba můžu pomoct já.“

George i Verena na ni vyvalili oči.

„Je mi čtyřiašedesát, chystám se do důchodu a potřebuju něco dělat,“ vysvětlila jim Jacky. „Budete mě mít v záloze. Když ti chůva vybouchne, prostě sem Jacka přiveď. Když budeš potřebovat, necháš ho tady přes noc.“

„Páni,“ zakroutil hlavou George, „tohle mi tedy připadá jako řešení.“

„Jacky, to by bylo úžasné,“ připojila se Verena.

„Neděkuj mi, zlato, jsem sobecká. Budu vídat vnuka víc.“

„Víš jistě, že to nebude na tebe moc práce, mami?“ zapochyboval George.

Jacky si pohrdavě odfrkla. „Kdy bylo na mě naposledy něco moc práce?“

George se usmál. „Mám dojem, že nikdy.“

A tím se to vyřešilo.

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

Rebece tekly po tvářích studené slzy.

Byl říjen a přes ohlsdorfský hřbitov v Hamburku vál velmi chladný vítr. Tohle byl jeden z největších hřbitovů na světě, čtyři sta hektarů smutku a truchlení. Nacházel se tu památník obětem nacistické perzekuce, zdí obehnaný hájek věnovaný bojovníkům z hnutí odporu a hromadný hrob třiceti osmi tisíc hamburských mužů, žen a dětí, kteří přišli o život v deseti dnech operace Gomora, spojeneckého bombardování v létě 1943.

Pro oběti berlínské zdi žádné místo vyhrazené nebylo.

Rebeka poklekla a posbírala spadané listí na manželově hrobě. Pak položila na zem jednu červenou růži.

Chvíli nehybně stála, hleděla na náhrobek a vzpomínala na Bernda.

Od jeho smrti už uplynul rok. Dožil se šedesáti dvou let; na muže s poraněním míchy to bylo docela dost. Nakonec mu selhaly ledviny, což bývá v takových případech častá příčina smrti.

Rebeka přemýšlela o jeho životě. Zničila mu ho berlínská zeď a zranění, které utrpěl při útěku z východního Německa, navzdory tomu však žil dobře. Byl dobrý učitel, možná skvělý. Vzepřel se tyranii východoněmeckého komunismu a unikl na svobodu. Jeho první manželství skončilo rozvodem, ale s Rebekou se vášnivě milovali dvacet let.

Nemusela chodit sem, aby si ho připomněla. Myslela na něj každý den. Jeho smrt byla jako amputace: pořád ji překvapovalo, že tu Bernd není. Když byla sama v bytě, který tak dlouho sdíleli, často si s ním povídala, vyprávěla mu, jak strávila den, komentovala nové události, svěřovala se mu, jak se cítí, jestli je hladová, unavená nebo nervózní. V bytě nic nezměnila a stále tu zůstávala lana a madla, která mu umožňovala pohyb. Invalidní vozík stál u postele, jakoby stále připravený, aby se Bernd mohl posadit zpříma a zvednout se do něj. Při masturbaci si představovala, že leží vedle ní, cítila jeho paži kolem sebe, teplo jeho těla, jeho rty na svých.

Naštěstí měla náročnou práci a ta ji stále plně pohlcovala. Byla nyní tajemnicí ministra zahraničí západoněmecké vlády. Protože mluvila rusky a žila dřív ve východním Německu, specializovala se na východní Evropu. Volného času měla málo.

Tragické bylo, že opětovné sjednocení Německa se pořád zdálo v nedohlednu. Zatvrzelý východoněmecký vůdce Erich Honecker je zřejmě nezdolný. Při pokusech uniknout přes berlínskou zeď stále umírali lidé. A Andropovova smrt vynesla v Sovětském svazu k moci jen dalšího churavého sedmdesátníka Konstantina Černěnka. Sovětské impérium od Berlína po Vladivostok byla bažina, z níž se jeho obyvatelé urputně snažili dostat a často v ní uvízli, ale nikdy nikam nepokročili.

Rebeka si uvědomila, že se v mysli zatoulala od Bernda. Bylo načase odejít. „Sbohem, lásko,“ rozloučila se tiše a pomalu se vydala od hrobu zpátky.

Když procházela studeným hřbitovem, přitáhla si teplý kabát blíž k tělu a založila si paže. S úlevou nasedla do vozu a nastartovala motor. Stále ještě jezdila v dodávce se zvedací plošinou pro invalidní vozík. Měla by si už pořídit normální auto.

Dojela k bytu. Před domem parkoval nablýskaný černý Mercedes S500 a vedle něj stál šofér s čapkou s kšiltem. Zvedla se jí nálada. Podle očekávání zjistila, že Walli si otevřel svým klíčem. Seděl u kuchyňského stolu se zapnutým rádiem a podupával si do rytmu nějaké písničky. Na stole leželo nejnovější album Plum Nellie Výklad snů. „Jsem rád, že jsem tě zastihnul,“ řekl. „Jedu na letiště – letím do San Franciska.“ Zvedl se a dal jí pusu.

Za pár let mu bude čtyřicet a vypadal skvěle. Kouřit nepřestal, ale s drogami a alkoholem skoncoval. Na sobě měl modrou džínovou košili a světle hnědou koženou bundu. Měla by ho ulovit nějaká dívka, pomyslela si Rebeka; jenže i když sem tam nějakou přítelkyni měl, zdálo se, že nijak nespěchá, aby se usadil.

Když ho objala, všimla si, že kůže jeho bundy je hebká jako hedvábí. Patrně stála majlant. „Ale vždyť jste právě vydali album,“ poznamenala.

„Děláme turné po Státech. Jedu na Daisy Farm, strávíme tam tři týdny zkoušením. Za měsíc začínáme ve Filadelfii.“

„Pozdravuj kluky.“

„Vyřídím.“

„Od posledního turné to je už nějaká doba.“

„Tři roky. Proto to dlouhé zkoušení. Teď ale vystupujeme na velkých stadionech. To není jako zájezd s All-Star Touring Beat Review, kde hraje dvanáct kapel, každá dvě nebo tři písničky a dohromady pro pár tisíc lidí po divadlech nebo tělocvičnách. Teď to bude padesát tisíc lidí a jen my.“

„Přijedete i do Evropy?“

„Ano, ale ještě to není úplně upřesněné.“

„Nějaké vystoupení v Německu?“

„Skoro jistě.“

„Dej mi vědět.“

„Samozřejmě. Třeba ti budu moct sehnat volňásky.“

Rebeka se rozesmála. Kdykoli šla Walliho sestra při nějakém vystoupení Plum Nellie do zákulisí, zacházeli s ní jako s příslušnicí královské rodiny. Členové kapely v rozhovorech často vzpomínali na staré časy v Hamburku a na to, jak jim Walliho velká sestra dala jediné pořádné jídlo za týden. Stala se tím ve světě rokenrolu slavnou.

„Tak ať vám to turné skvěle vyjde,“ popřála mu.

„Ty se chystáš letět do Budapešti, že?“

„Na jednu obchodní konferenci, ano.“

„Nebudou tam nějací východní Němci?“

„Budou, proč?“

„Myslíš, že bys některému z nich mohla dát album pro Alici?“

Rebeka svraštila čelo. „Nevím. Moje vztahy s východoněmeckými politiky nejsou zrovna vřelé. Myslí si, že jsem lokaj kapitalistických imperialistů, a já si myslím, že oni jsou nezvolení gauneři, kteří vládnou terorem a udržují své lidi uvězněné.“

Walli se usmál. „Moc společného tedy nemáte.“

„Ne. Ale pokusím se.“

„Díky.“ Podal jí gramofonovou desku.

Rebeka se zadívala na fotografii na obalu: čtyři muži středního věku s dlouhými vlasy a v džínách. Buzz, nadržený basista, má nadváhu. Hráč na bicí, gay Lew, plešatí. Vedoucímu kapely Daveovi prokvétají vlasy. Jsou uznávaní, úspěšní a bohatí. Připomněla si ty hladové kluky, kteří kdysi přišli do tohoto bytu: hubení, ošuntělí, vtipní, okouzlující a plní nadějí a snů. „Činili jste se,“ usmála se.

„Jo,“ přisvědčil Walli. „To jo.“

Poslední večer budapešťské konference pozvali Rebeku a ostatní delegáty na degustaci tokajských vín. Zavezli je do sklípku maďarské státní stáčírny. Nacházela se v Pešti, městské části na východním břehu Dunaje. Nabídli jim různá bílá vína: suchá, silná, lehce alkoholický nektar zvaný eszencia i proslulé pomalu kvašené aszú.

Vládní úředníci na celém světě pořádají příšerné večírky a Rebeka se obávala, že tohle bude jeden z nich. Jenže starý sklípek s klenutými stropy a bohatými zásobami vína působil útulně a lákavě vypadaly i mísy pikantních maďarských dobrot včetně knedlíků, plněných hub a klobás.

Rebeka si vybrala jednoho z východoněmeckých delegátů a obdařila ho podmanivým úsměvem. „Naše německá vína jsou ale lepší, co myslíte?“ oslovila ho.

Pár minut si s ním koketně povídala a pak mu položila otázku. „Mám neteř ve východním Berlíně a chci jí poslat gramofonovou desku, ale bojím se, že by se mohla při dopravě poškodit. Nevzal byste mi ji tam?“

„Ano, to bych snad mohl,“ přisvědčil váhavě.

„Jestli smím, dám vám ji zítra u snídaně. Jste velmi laskavý.“

„To je v pořádku.“ Vypadal znepokojeně a Rebeka si uvědomila riziko, že by mohl desku předat Stasi. Nemohla však udělat víc než to zkusit.

Když víno všem rozproudilo náladu, přistoupil k Rebece Frederik Bíró, maďarský politik jejího věku, který se specializoval na zahraniční záležitosti jako ona. Rebeka ho měla docela ráda. „Jaká je pravda o téhle zemi?“ zeptala se ho. „Jak to tu opravdu chodí?“

Pohlédl na hodinky. „Jsme asi kilometr od vašeho hotelu,“ řekl. Mluvil dobře německy, jako většina vzdělaných Maďarů. „Nechcete, abych vás doprovodil?“

Vzali si kabáty a odešli. Jejich cesta vedla podél široké temné řeky. Světla středověkého města Budína na opačném břehu romanticky stoupala k hradu na kopci.

„Komunisti slibovali prosperitu a lidi jsou zklamaní,“ vysvětloval jí Bíró za chůze. „I členové komunistické strany si stěžují na Kádárovou vládu.“ Rebeka tušila, že se mu lépe hovoří pod širým nebem, kde je nikdo nemůže odposlouchávat.

„A řešení?“ zeptala se.

„Je zvláštní, že odpověď znají všichni. Potřebujeme decentralizovat rozhodování, zavést omezené tržní hospodářství a legitimizovat pololegální šedou ekonomiku, aby se mohla rozvíjet.“

„Kdo tomu stojí v cestě?“ Uvědomila si, že na něj chrlí otázky jako advokát v soudní síni. „Odpusťte,“ omluvila se. „Nechci vás vyslýchat.“

„Ale vůbec nic se neděje,“ odpověděl s úsměvem. „Mám rád lidi, kteří mluví na rovinu. Šetří to čas.“

„Muži často nelibě nesou, když s nimi takhle mluví žena.“

„Já ne. Dá se říct, že mám slabost pro asertivní ženy.“

„Máte takovou manželku?“

„Měl jsem. Momentálně jsem rozvedený.“

Rebeka si uvědomila, že po tomhle jí nic není. „Chystal jste se mi říct, kdo stojí v cestě reformám.“

„Asi patnáct tisíc byrokratů, kteří by přišli o svou moc a teplá místečka, padesát tisíc vysokých funkcionářů komunistické strany, kteří rozhodují téměř o všem, a János Kádár, který je naším vůdcem od roku 1956.“

Rebeka zvedla obočí. Bíró byl neobyčejně upřímný. Hlavou se jí mihlo, že jeho otevřené poznámky nemusí být zcela spontánní. Nenaplánoval tenhle rozhovor předem? „Nemá Kádár nějaké alternativní řešení?“ zeptala se.

„Má,“ přisvědčil Bíró. „Aby udržel životní úroveň maďarských pracujících, půjčuje si stále víc peněz od západních bank včetně německých.“

„A jak budete platit úroky z těchto půjček?“

„To je hodně dobrá otázka,“ řekl Bíró.

Došli k Rebečinu hotelu v ulici u řeky. Zastavila se a opřela se o kamennou nábřežní zeď. „To, že by Kádár ze svého postu odešel, je nepravděpodobné?“

„Mohlo by se to stát. Úzce spolupracuji s jedním slibným mladým mužem – jmenuje se Miklós Németh.“

Aha, pomyslela si Rebeka, tohle je jádro našeho rozhovoru: informovat německou vládu, tiše a neformálně, že Németh je Kádárův reformistický rival.

„Je mu kolem pětatřiceti a je velice nápaditý,“ pokračoval Bíró. „Jenže my se bojíme maďarského opakování sovětské situace: Brežněv, po kterém nastoupil Andropov a pak Černěnko. Je to jako fronta na záchod v domově pro staré pány.“

Rebeka se rozesmála. Bíró se jí líbil.

Sklonil hlavu a políbil ji.

Překvapilo ji to jen zpola. Vycítila, že ho přitahuje. Zaskočilo ji však, jaké vzrušení při polibku pocítila. Polibek dychtivě opětovala.

Pak se odtáhla. Položila mu ruce na hruď a maličko ho odtlačila. Zkoumala ho ve světle pouliční lampy. Žádný padesátník nevypadá jako Adonis, ale Frederik měl obličej vyzařující inteligenci a soucit i schopnost sarkasticky se vysmívat ironiím života. Měl krátce sestřižené šedivé vlasy a modré oči. Na sobě měl tmavomodrý plášť a jasně červenou šálu – bylo to konzervativní, ale s nádechem veselosti.

„Proč jste se rozvedl?“ zeptala se.

„Měl jsem jednu slečnu a manželka ode mě odešla. Klidně mě odsuďte.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „I já jsem chybovala.“

„Litoval jsem toho, když už bylo pozdě.“

„Děti?“

„Dvě, dospělé. Ty mi odpustily. Marta se znovu vdala, ale já jsem pořád sám. A jak je to s vámi?“

„S prvním manželem jsem se rozvedla, když jsem zjistila, že pracuje u Stasi. Druhý manžel utrpěl zranění, když prchal přes berlínskou zeď. Byl upoutaný na invalidní vozík, ale strávili jsme spolu dvacet šťastných let. Před rokem zemřel.“

„Řeknu vám, vy už si zasloužíte trochu štěstí.“

„Možná ano. Doprovodíte mě prosím ke vchodu do hotelu?“

Přešli ulici. Na nároží, kde pouliční světla tak nezářila, ho políbila znovu. Tentokrát se jí to líbilo ještě víc a přitiskla se k němu celým tělem.

„Zůstaňte se mnou přes noc,“ naléhal.

Byla v silném pokušení. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Je to příliš brzy. Sotva vás znám.“

„Ale zítra se vracíte domů.“

„Já vím.“

„Třeba se už nikdy neuvidíme.“

„Jsem si jistá, že se uvidíme.“

„Mohli bychom jít ke mně domů. Nebo přijdu do vašeho pokoje.“

„Ne, i když mi vaše houževnatost lichotí. Dobrou noc.“

„Tak tedy dobrou noc.“

Otočila se ke vchodu.

„Jezdím často do Bonnu,“ řekl. „Budu tam za deset dní.“

S úsměvem se k němu obrátila.

„Půjdete se mnou na večeři?“ zeptal se.

„Moc ráda,“ přisvědčila. „Zavolejte mi.“

„Tak fajn.“

Vcházela do hotelové haly a nepřestávala se usmívat.

Lili byla jednou odpoledne doma, když si za silného lijáku přišla vypůjčit knihy její neteř Alice. Navzdory vynikajícím známkám odmítli Alici přijmout na univerzitu, protože její matka vystupovala na nepovolených akcích jako zpěvačka protestsongů. Alice však byla rozhodnutá, že se bude vzdělávat sama, a tak po večerech – když skončila směnu v továrně – studovala angličtinu. Carla měla malou sbírku anglicky psaných románů, zdědila je po babičce Maud. Když teď Alice přišla, Lili se s ní odebrala nahoru do salonu a společně se probíraly knihami, zatímco do oken bubnoval déšť. Lili odhadovala, že to jsou stará, předválečná vydání. Alice si vybrala sbírku příběhů Sherlocka Holmese. Lili si spočítala, že si je tedy teď bude číst už čtvrtá generace.

„Požádali jsme si o povolení vyjet do západního Německa,“ prohodila Alice, plná mladistvé dychtivosti.

„My?“ podivila se Lili.

„Helmut a já.“

Helmut Kappel byl její chlapec, o rok starší. Bylo mu dvaadvacet a studoval na univerzitě.

„Máte nějaký speciální důvod?“

„Uvedla jsem, že chceme navštívit mého otce v Hamburku. Helmutův dědeček a babička žijí ve Frankfurtu. Ale Plum Nellie podnikají světové turné a my moc chceme vidět tátu na pódiu. Třeba se nám podaří uskutečnit návštěvu v době jeho vystoupení v Německu, pokud tam nějaké bude.“

„Jsem si jistá, že bude.“

„Myslíš, že nám tam dovolí vycestovat?“

„Třeba budete mít štěstí.“ Lili jí nechtěla kazit mladistvý optimismus, ale pochybovala. Jí povolení vždy odmítli. Dostávalo ho jen velmi málo lidí. Úřady pojmou podezření, že tak mladí lidé jako Alice a Helmut se nebudou chtít vrátit.

Lili ostatně chovala tohle podezření také. Alice často toužebně mluvila o životě v západním Německu. Stejně jako většina mladých lidí i ona si přála číst necenzurované knihy a časopisy, vidět nové filmy a divadelní hry a poslouchat hudbu bez ohledu na to, jestli to vše odsouhlasil dvaasedmdesátiletý Erich Honecker. Jestliže se jí podaří dostat se z východního Německa, proč by se vracela?

„Víš, většina toho, co dostalo naši rodinu do nemilosti režimu, se vlastně přihodila dřív, než jsem se narodila. Mě by trestat neměli.“

Jenže tvoje matka pořád zpívá ty písničky, pomyslela si Lili.

Ozval se domovní zvonek a chvíli poté uslyšely z haly rozrušené hlasy. Vydaly se dolů, aby to prozkoumaly; byla tam Karolin v mokrém plášti do deště a z nepochopitelného důvodu přišla s kufrem. Dveře jí otevřela Carla, která teď stála vedle ní v hale se zástěrou přes šaty do práce.

Karolin měla od pláče zarudlý a oteklý obličej.

„Mami…?“ polekala se Alice.

„Něco se stalo?“ vyhrkla Lili.

„Alice, tvůj nevlastní otec ode mě odešel,“ oznámila Karolin.

Lili na ni ohromeně zírala. Odo Vossler? Překvapilo ji, že mírný Odo měl kuráž opustit manželku.

Alice matku objala a nic neříkala.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se Carla.

Karolin si otřela nos kapesníkem. „Řekl mi to před třemi hodinami. Chce se rozvést.“

Lili si pomyslela: Chudák Alice, opuštěná dvěma otci.

„Ale duchovní se přece nemají rozvádět,“ poznamenala pobouřeně Carla.

„Odchází i z řad duchovenstva.“

„Panebože!“

Lili si uvědomila, že rodinu postihla pohroma.

Carla vzala rozum do hrsti. „Radši se posadíme. Půjdeme do kuchyně. Alice, vezmi mámě kabát a pověs ho, ať trochu uschne. Lili, uvař kávu.“

Lili postavila konvici s vodou na plotnu a vytáhla z kredence bábovku. „Karolin, co to Odovi přeletělo přes nos?“

Karolin sklopila oči. „On je…“ Očividně jí bylo zatěžko pokračovat. „Odo mi oznámil, že si uvědomil, že je homosexuál.“

Alice maličko vykřikla.

„To je strašný šok!“ přiznala Carla.

Lili se náhle mihla hlavou vzpomínka. Když se před pěti lety všichni sešli v Maďarsku a Walli se poprvé setkal s Odem, povšimla si poplašené reakce, která se krátce, ale jasně, objevila ve Walliho tváři. Nevytušil v tu chvíli pravdu o Odovi?

Lili sama měla odjakživa podezření, že Odova láska ke Karolin není žádná velká vášeň, ale spíš křesťanský úkol. Kdyby se někdy nějaký muž rozhodl Lili si vzít, nechtěla by, aby to dělal proto, že má laskavé srdce. Měl by po ní toužit tolik, že by ji málem od sebe nepustil: to je dobrý důvod pro žádost o ruku.

Karolin zvedla zrak. Když teď byla ta strašná pravda venku, mohla opět Carle pohlédnout do očí. „Vlastně to šok není,“ řekla tiše. „Tak trochu jsem to věděla.“

„Jak?“

„Když jsme se vzali, byl u nás pečený vařený jeden pohledný mladík, jmenoval se Paul. Odo ho několikrát týdně zval na večeři a ke studiu Bible v sakristii a v sobotu odpoledne spolu vždycky chodili na dlouhé osvěžující procházky do Treptowského parku. Možná nikdy nic nedělali – Odo nepodvádí. Ale když se se mnou miloval, nějak jsem naprosto jistě pociťovala, že myslí na Paula.“

„Co se stalo? Jak to skončilo?“

Lili naslouchala a přitom krájela bábovku. Nakrájenou ji narovnala na talíř. Nikdo si nevzal.

„Nikdy jsem se to nedozvěděla,“ odpověděla Karolin. „Paul k nám – i do kostela – přestal chodit. Odo mi nikdy nevysvětlil důvod. Možná oba vycouvali před tělesnou láskou.“

„Pro Oda jako duchovního to muselo představovat hrozný konflikt,“ poznamenala Carla.

„Já vím. Když nejsem rozčilená, tak ho lituju.“

„Chudák Odo.“

„Jenže Paul byl první z asi pěti dalších chlapců. Všichni si byli hodně podobní: úžasně pohlední a upřímní křesťané.“

„A teď?“

„Teď Odo našel skutečnou lásku. Žalostně se mi omlouval, ale rozhodl se postavit čelem k tomu, co opravdu je. Stěhuje se k jakémusi Eugenu Freudovi.“

„Co bude dělat?“

„Chce učit na teologické fakultě. Prý je to jeho skutečné životní poslání.“

Lili zalila mletou kávu v konvici vroucí vodou. Přemýšlela, co tomu řekne Walli, když se teď Odo a Karolin rozešli. Kvůli té prokleté berlínské zdi se samozřejmě nemůže s Karolin a Alicí dát znovu dohromady.

Ale přál by si to? S žádnou další ženou se trvale nespojil. Lili připadalo, že Karolin je skutečně jeho životní láska.

Jenže to všechno jsou jen akademické úvahy. Komunisti rozhodli, že spolu být nemůžou.

„Jestli už Odo nebude duchovním, budete se muset vystěhovat.“

„Ano. Jsem bezdomovec.“

„Nemluv hlouposti. Tady budeš mít domov vždycky.“

„Věděla jsem, že to řeknete,“ vzlykla Karolin a rozplakala se.

Ozval se domovní zvonek.

„Jdu tam,“ řekla Lili.

Na prahu stáli dva muži. Jeden měl šoférskou uniformu a držel deštník nad hlavou druhého muže, Hanse Hoffmanna.

„Smím dál?“ zeptal se Hans, ale vešel do haly, aniž počkal na odpověď. Přinášel tenký balíček.

Řidič se vrátil k černé limuzíně Zil zaparkované u chodníku.

„Co chceš?“ zeptala se znechuceně Lili.

„Mluvit s tvou neteří Alicí.“

„Jak víš, že je tady?“

Hans se usmál a s odpovědí se neobtěžoval. Stasi ví všechno.

Lili se vrátila do kuchyně. „Je tu Hans Hoffmann. Chce mluvit s Alicí.“

Alice se zvedla, bledá strachy.

„Vezmi ho nahoru, Lili,“ vyzvala ji Carla. „Zůstaň s nimi.“

Karolin se napůl zvedla ze židle. „Měla bych jít s ní.“

Carla ji zadržela. „Ty teď nejsi ve stavu, abys mohla jednat se Stasi.“

Karolin to uznala a znovu se posadila. Lili přidržela dveře Alici a vyšly z kuchyně do haly. Obě se pak vydaly po schodech nahoru, Hans je následoval.

Lili jen taktak že bezděčně ze zdvořilosti nenabídla Hansovi šálek kávy, ale zarazila se. Ať si třeba umře žízní.

Hans zvedl knihu se Sherlockem Holmesem, kterou Alice nechala na stole. „Anglicky,“ komentoval, jako by to potvrdilo jeho podezření. Posadil se a povytáhl si elegantní kalhoty na kolenou, aby se mu nepomačkaly. Balíček položil na podlahu vedle židle. „Tak ty tedy chceš vycestovat do západního Německa, Alice,“ začal. „Proč?“

Byl nyní velké zvíře. Lili nevěděla přesně, jakou má hodnost či funkci, ale rozhodně to nebyl obyčejný tajný policista. Pronášel projevy na celostátních konferencích a mluvil s tiskem. Přesto mu nebylo proti mysli pronásledovat rodinu Franckových.

„V Hamburku žije můj otec,“ odpověděla na jeho otázku Alice. „A teta Rebeka.“

„Tvůj otec je vrah.“

„To se stalo dřív, než jsem se narodila. Trestáte mě za to? Tomuhle říkáte komunistická spravedlnost?“

Hans znovu samolibě přikývl, jako by se jeho domněnky potvrdily. „Chytré řečičky, stejně jako měla tvoje babička. Tahle rodina se nikdy nepoučí.“

„Poučili jsme se, že komunismus znamená, že malí funkcionáři se můžou mstít bez ohledu na spravedlnost nebo zákony,“ poznamenala Lili naštvaně.

„Ty si představuješ, že takovými řečmi mě přesvědčíš, abych udělil Alici cestovní povolení?“

„Přišel jsi už rozhodnutý,“ odpověděla Lili otráveně. „Odmítneš to. Nepřišel jsi sem, abys jí řekl ano. Jenom si to chceš vychutnat.“

„Kde se v Marxovi dočteme, že pracující z komunistické země nesmějí cestovat do zahraničí?“ zeptala se Alice.

„Omezení jsou nutná vzhledem k panujícím podmínkám.“

„Ne, nejsou. Chci jen vidět svého otce. Vy mi v tom bráníte. Proč? Jen proto, že můžete! Tohle nemá nic společného se socialismem, spíš s tyranií.“

Hans zkřivil ústa. „Vy buržousti,“ řekl znechuceně. „Nesnášíte, když mají jiní nad vámi moc.“

„Buržousti?“ zakroutila hlavou Lili. „Já nemám uniformovaného šoféra, který mi drží deštník nad hlavou, když jdu od auta k domu. Ani Alice ho nemá. V tomhle pokoji je jenom jeden buržoust, Hansi.“

Zvedl balíček a podal ho Alici. „Otevři to,“ vyzval ji.

Alice rozbalila hnědý balicí papír. Uvnitř bylo nejnovější album Plum Nellie Výklad snů. Rozzářila se jí tvář.

Lili přemýšlela, jaký trik má teď Hans za lubem.

„Co kdyby sis pustila otcovu nahrávku?“ navrhl Hans.

Alice vysunula z barevného přebalu bílou obálku a dvěma prsty z ní vytáhla černou plastovou desku.

Byla na dva kusy.

„Zdá se, že praskla,“ poznamenal Hans. „To je ale škoda.“

Alice se rozplakala.

Hans se zvedl. „Trefím sám,“ řekl a odešel.

Široký bulvár Unter den Linden procházel východním Berlínem k Brandenburské bráně. Pod jiným názvem pokračovala tato třída parkem Tiergarten do Západního Berlína. Od roku 1961 však Unter den Linden končila u Brandenburské brány, zablokovaná berlínskou zdí. Z parku na západní straně hyzdilo pohled na Brandenburskou bránu vysoké, šeredné, šedozelené hrazení pomalované graffiti a cedule s německým nápisem:

UPOZORNĚNÍ

Nyní opouštíte

Západní Berlín

Za hrazením se nacházela nekrytá vražedná zóna zdi.

Pracovní štáb Plum Nellie postavil pódium přímo proti šerednému hrazení a spoustu silných amplionů nasměroval do parku. Podle Walliho pokynů otočili celou „zeď“ stejně silných amplionů na opačnou stranu do východního Berlína. Chtěl, aby ho Alice slyšela. Jeden novinář mu řekl, že východoněmecká vláda proti amplionům protestuje. „Povězte jim, že když tu svou zeď odstraní, já udělám totéž s tou svou,“ odpověděl mu Walli a tento citát přinesly všechny noviny.

Původně si mysleli, že koncert uskuteční v Hamburku, pak se však Walli doslechl o tom, jak Hans Hoffmann rozbil Alici desku, a požádal Davea, aby v odvetu přesunuli vystoupení do Berlína: milion východních Němců tak bude mít možnost poslechnout si písně, které se Hoffmann pokusil Alici odepřít. Daveovi se nápad velice zalíbil.

Teď tu stáli spolu a dívali se z boku na pódium, zatímco v parku se shromažďovaly tisíce fanoušků. „Teď budeme hlasitý jako nikdy předtím,“ pochvaloval si Dave.

„To je dobře,“ přitakal Walli. „Chci, aby moje kytara byla slyšet až v zaprdlým Lipsku.“

„Pamatuješ na starý časy?“ zavzpomínal Dave. „Ty malinký amplionky, co mívali na baseballových stadionech?“

„Nikdo nás nemohl slyšet – sami jsme se neslyšeli!“

„Teď může sto tisíc lidí poslouchat muziku, která zní tak, jak jsme chtěli.“

„Je to trochu zázrak.“

Když se Walli vrátil do šatny, byla tam Rebeka. „Tohle je fantastické,“ radovala se. „V parku musí být aspoň sto tisíc lidí!“

Přišla s šedovlasým mužem asi tak jejího věku. „Tohle je můj přítel Fred Bíró,“ představila ho.

Walli mu potřásl rukou a Fred se usmál. „Je mi ctí, že vás poznávám.“ Mluvil německy s maďarským přízvukem.

Walliho to pobavilo. Tak sestra ve třiapadesáti s někým randí! Dělá dobře. Zdálo se, že je to její typ, intelektuál, ale ne moc vážný. A ona vypadala mladší – v nachových šatech a s účesem ve stylu princezny Diany.

Chvíli si povídali a pak ho nechali, aby se připravil. Walli se převlékl do čistých džínů a ohnivě červené košile. Před zrcadlem si namaloval oční linky, aby lidé lépe viděli jeho výraz. Znechuceně si vzpomněl na doby, kdy musel tak pečlivě odměřovat drogu: maličké množství, aby vydržel po celé vystoupení, a pak pořádnou dávku jako za odměnu. Už nebyl ani okamžik v pokušení vrátit se ke starým zvykům.

Volali ho na jeviště. Připojil se k Daveovi, Buzzovi a Lewovi. Popřát úspěch jim tam přišla celá Daveova rodina: manželka Beep, jedenáctiletý syn John Lee, Daveovi rodiče Daisy a Lloyd a dokonce i sestra Evie; všichni vypadali hrdí na Davea. Walli byl rád, že je všechny vidí, ale jejich přítomnost mu bolestně připomněla, že nemůže vidět svou rodinu: Wernera a Carlu, Lili, Karolin a Alici.

Při troše štěstí ho však budou poslouchat na opačné straně zdi.

Skupina vyšla na pódium a dav zaburácel na přivítanou.

Na Unter den Linden nebylo k hnutí kvůli tisícům fanoušků Plum Nellie, starých i mladých. Lili a její rodina včetně Karolin a Alice a Aliciina chlapce Helmuta tam byli od časného rána. Zajistili si místo blízko zátarasů, které policie na ulici rozmístila, aby udržela dav dál od zdi. Jak fanoušků během dne přibývalo, šířila se mezi nimi přátelská atmosféra, zcela neznámí lidé se spolu bavili, nabízeli si navzájem donesené občerstvení a na přenosných kazeťácích si přehrávali pásky Plum Nellie. Po soumraku otevřeli láhve piva a vína.

Pak skupina nastoupila a dav začal šílet.

Východní Berlíňané neviděli nic než čtyři bronzové koně táhnoucí vozík s okřídlenou bohyní vítězství. Všechno však slyšeli jasně a zřetelně: Lewovy bicí, Buzzovu dunící basu, Daveovu rytmickou kytaru a vysoké vokály, stejně jako to nejlepší – Walliho dokonalý popový baryton a lyrické kytarové linky. Z amplionů se valily důvěrně známé skladby a vzrušovaly pohybující se, tančící dav. To je můj bratr, opakovala si stále Lili; můj velký bratr zpívá všem. Werner a Carla vypadali hrdě, Karolin se usmívala a Alici se leskly oči.

Lili zvedla zrak k nedaleké vládní budově. Na malém balkonu stálo několik mužů v tmavých pláštích a s uvázanou kravatou; ve světle pouličních lamp je bylo jasně vidět. Netančili. Jeden fotografoval lidi na ulici. Tohle musí být Stasi, uvědomila si Lili. Pořizují si záznam zrádců neloajálních Honeckerovu režimu – což byl nyní skoro každý.

Při pozornějším pohledu měla pocit, že jednoho z tajných policistů poznává. Byla si skoro jistá, že je to Hans Hoffmann. Byl vysoký a lehce shrbený. Zdálo se, že se rozčiluje, a pravou paží divoce bušil do prázdna. Walli v jednom interview řekl, že skupina chce hrát tady, protože východní Němci mají zakázáno poslouchat jejich desky. Hans musí vědět, že tento koncert a masové shromáždění se uskutečňují proto, že rozbil Alicinu desku. Není divu, že se vzteká.

Viděla, jak Hans zvedl v zoufalství ruce nad hlavu, otočil se, odešel z balkonu a zmizel v budově. Jedna skladba skončila a začala další. Dav vyjadřoval křikem souhlas – poznal počáteční akordy jednoho z největších hitů Plum Nellie. Z amplionů zazněl Walliho hlas: „Tahle je pro moji holčičku.“

Pak zazpíval „I Miss Ya, Alicia.“

Lili pohlédla na Alici. Po tváři jí stékaly slzy, ale usmívala se.

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

Američan William Buckley, kterého 16. března 1984 unesl v Libanonu Hizballáh, byl oficiálně označován za diplomatického pracovníka amerického velvyslanectví v Bejrútu. Ve skutečnosti šéfoval tamější rezidentuře CIA.

Cam Dewar Billa Buckleyho znal a považoval ho za prima chlapa. Bill měl drobnější postavu a chodil v konzervativním oblečení dodávaném obchodním řetězcem Brooks Brothers. S hustou hřívou prošedivělých vlasů vypadal jako miláček žen. Rozhodl se pro vojenskou kariéru, bojoval v Koreji, sloužil u speciálních jednotek ve Vietnamu a nakonec dosáhl hodnosti plukovníka. V šedesátých letech nastoupil do útvaru speciálních aktivit CIA. Do útvaru, který prováděl vraždy.

Sedmapadesátiletý Bill byl svobodný. Podle drbů, které kolovaly po Langley, měl vztah na dálku s jakousi ženou jménem Candace z městečka Farmer v Severní Karolíně. Ona mu psala milostné dopisy a on jí telefonoval z celého světa. Když byl v USA, chovali se jako milenci. Aspoň se to říkalo.

Stejně jako všechny ostatní v Langley, i Cama únos rozlítil a on zoufale toužil, aby se Bill dostal na svobodu. Jenže veškeré snahy selhávaly.

A docházely horší zprávy. V Bejrútu začali jeden po druhém mizet Billovi agenti a informátoři. Hizballáh určitě získával jejich jména od Billa. To znamenalo, že ho mučí.

CIA znala metody Hizballáhu a dalo se tušit, jak s Billem zacházejí. Měl neustále pásku přes oči, byl spoutaný na kotnících a zápěstích a celé dny a týdny zůstával zavřený v bedně podobné rakvi. Po několika měsících takový člověk doslova zešílí: slintá, blábolí, obrací oči v sloup a občas náhle vykřikuje hrůzou.

Proto měl Cam nesmírnou radost, když konečně někdo přišel s plánem akce proti únoscům.

Nápad nevzešel od CIA, ale od prezidentova poradce pro národní bezpečnost Buda McFarlanea. Bud měl ve svém štábu velice horlivého podplukovníka námořní pěchoty Olivera Northe, zvaného Ollie. Mezi muže, které North zlanařil na pomoc, patřil Tim Tedder, a právě Tim informoval Cama o McFarlaneově plánu.

Horlivý Cam přivedl Tima do kanceláře Florence Gearyové. Tim byl bývalý agent CIA a Florencin starý známý. Vlasy měl jako vždy sestřižené, jako by stále ještě sloužil u armády, a dnes si vzal na sebe safari oblek: žádné jiné civilní oblečení se vojenské uniformě víc nepodobá.

„Budeme pracovat s cizími státnímu příslušníky,“ vysvětlil jim Tim. „Vytvoříme tři týmy, každý o pěti mužích. Nebudou to zaměstnanci CIA a dokonce to nebudou ani Američani. Ale CIA je vycvičí, vybaví a zařídí financování.“

Florence přikývla. „A co budou ty týmy dělat?“ zeptala se neutrálně.

„Cílem je dostat únosce dřív, než udeří,“ odpověděl Tim. „Když se dozvíme, že plánují únos, bombový útok nebo jakoukoli jinou teroristickou akci – nasměrujeme tam jeden z týmů, aby pachatele zlikvidoval.“

„Řekněme si to na rovinu,“ zamračila se Florence. „Tyhle týmy budou zabíjet teroristy dřív, než spáchají zločin.“

Očividně nebyla plánem tak nadšená jako Cam; zmocnilo se ho zlé tušení.

„Přesně tak,“ přisvědčil Tim.

„Mám jednu otázku,“ řekla Florence. „Nestrašívám dvěma náhodou na věži?“

Cama to pobouřilo. Jak může být Florence proti tomu?

„Vím, je to nekonvenční –“ začal popuzeně Tim.

„Nekonvenční?“ přerušila ho Florence. „Podle zákonů každé civilizované země je to vražda. Nekoná se náležité soudní řízení, nikdo nepožaduje důkazy a sami připouštíte, že lidé, které si zvolíte za terč, možná nedělají nic víc, než že pouze přemýšlejí o spáchání trestných činů.“

„Tohle ale ve skutečnosti není vražda,“ namítl Cam. „Jednali bychom jako policista, co vystřelí na zločince, který na něj míří pistolí. Říká se tomu preventivní sebeobrana.“

„Tak vy jste teď právník, Came.“

„To není můj názor, myslí si to Sporkin.“ Stanley Sporkin byl hlavní právník CIA.

„No, Stan se tedy mýlí,“ prohlásila Florence. „Protože my nevidíme namířenou pistoli. Nemáme k dispozici způsob, jak se dozvědět, kdo se chystá spáchat teroristický útok. V Libanonu nemáme tak kvalitní zpravodajské informace – nikdy jsme je neměli. Skončíme tedy zabíjením lidí, o kterých si myslíme, že by mohli plánovat teroristické akce.“

„Třeba můžeme spolehlivost našich informací zlepšit.“

„A co spolehlivost cizích státních příslušníků? Z koho se budou skládat ty pětičlenné týmy? Z bejrútských místních padouchů? Ze žoldáků? Z členů mezinárodní bezpečnostní agentury Eurošmejdi? Jak jim můžete věřit? Jak je můžete řídit? Přesto cokoli udělají, vše půjde na naše triko – zejména pokud zavraždí nevinné lidi!“

„Ne, ne – s celou operací nebudeme mít absolutně žádné spojení a všechno bude možné popřít,“ ujistil ji Tim.

„Mně to tak nepřipadá. CIA je vycvičí a vyzbrojí a jejich činnost bude financovat. A pomysleli jste na politické důsledky?“

„Méně únosů a bombových útoků.“

„Jak můžete být tak naivní? Jestliže na Hizballáh takhle udeříme, myslíte si, že padnou na zadek a řeknou si: ‚No ne, oni jsou ti Američani větší drsňáci, než jsme si mysleli, radši se na celý terorismus vykašleme.‘ Ne, ne. Budou řvát po pomstě! Na Středním východě násilí vždycky vyvolává další násilí – to ještě nevíte? Hizballáh provedl bombový útok na kasárna námořní pěchoty v Bejrútu – proč? Podle plukovníka Geraghtyho, který tehdy mariňákům velel, to byla odpověď na to, že americká šestá flotila ostřelovala z děl nevinné muslimy ve vesnici Suq-al-Garb. Jedno zvěrstvo vyvolává druhé.“

„Takže to jen vzdáme a řekneme, že se nedá nic dělat?“

„Nic snadného se nedá dělat, zbývá jen usilovná politická práce. Upustíme páru, zkrotíme obě strany a přivedeme je k jednacímu stolu. A to budeme opakovat znovu a znovu, bez ohledu na to, kolikrát z jednání odejdou. Nic nevzdáváme, a ať se děje cokoli, nebudeme stupňovat násilí.“

„Myslím, že můžeme –“

Jenže Florence ještě neskončila. „Tenhle plán je zločinný, nepraktický, přináší strašné politické důsledky na Středním východě a ohrožuje pověst CIA, prezidenta a Spojených států. Ale to není všechno. Je tu ještě jedna věc, která ho naprosto vylučuje.“

Odmlčela se a Cam se musel zeptat. „Co?“

„Provádět vraždy nám zakazuje prezident. ‚Žádná osoba zaměstnaná vládou Spojených států nebo jednající za ni se nezapojí do provedení vraždy ani se k jejímu provedení nespolčí.‘ Vládní nařízení 12333. Ronald Reagan ho podepsal v roce 1981.“

„Myslím, že na to zapomněl,“ řekl Cam.

Maria se sešla s Florence Gearyovou v centru Washingtonu, v obchodním domě Woodward & Lothrop, který všichni nazývali Woodies. Schůzku si daly v oddělení podprsenek. Agenti jsou většinou muži a každý muž, který by je sem následoval, by byl nápadný. Dokonce by ho mohli zadržet.

„Mívala jsem velikost 34A,“ postěžovala si Florence. „Teď mám 36C. Co se stalo?“

Maria se zahihňala. Ve svých osmačtyřiceti byla o maličko starší než Florence. „Vítej v klubu žen středního věku,“ odpověděla. „Já jsem vždycky mívala velký zadek, ale rozkošné kozičky, které držely samy o sobě. Teď potřebujou pořádně podepřít.“

Celé dvě desítky let strávené ve Washingtonu Maria pilně budovala kontakty. Brzy poznala, jak moc lze dosáhnout – v dobrém i ve zlém – prostřednictvím osobních známostí. V dobách, kdy CIA využívala Florence jako sekretářku, místo aby ji vyškolili jako agentku, jak slibovali, soucítila Maria s jejím neutěšeným údělem jako žena s ženou. Mariiny kontakty byly obvykle ženy, vždy liberální. Vyměňovala si s nimi informace, poskytovala jim včasné varování před hrozícími tahy politických protivníků a diskrétně jim pomáhala – často tím, že udělovala vyšší prioritu projektům, které by konzervativci mohli jinak odsunout stranou. Muži se chovali hodně podobně.

Každá si vybrala několik podprsenek a šly si je vyzkoušet. Bylo úterý dopoledne a zkušení kabina byla prázdná. Florence přesto tlumila hlas. „Bud McFarlane přišel s úplně šíleným plánem,“ řekla, když si rozepínala podprsenku. „Ale Bill Casey uložil CIA, aby to uskutečnili.“ Reaganův kamarád Casey byl šéf CIA. „A prezident to odsouhlasil.“

„Co je to za plán?“

„Provádíme výcvik vražedných komand složených z cizích státních příslušníků, která mají zlikvidovat teroristy v Bejrútu. Říkají tomu preventivní protiteroristická akce.“

Maria byla otřesená. „Vždyť to je podle zákonů téhle země zločin. Jestli se jim to podaří, z McFarlanea, Caseyho i Ronalda Reagana budou vrazi.“

„Přesně tak.“

Obě ženy si svlékly podprsenku a stouply si vedle sebe před zrcadlo. „Vidíš?“ upozornila Florence. „Už je nemám tak vysoko jako dřív.“

„Já taky ne.“

Bývaly časy, přemítala Maria, kdy dělat něco takového s bílou ženou by ji přivádělo do příliš velkých rozpaků. Možná se věci skutečně mění.

Začaly si zkoušet podprsenky. „Informoval Casey výbory pro zpravodajské služby?“ zeptala se Maria.

„Ne. Reagan usoudil, že stačí informovat jen předsedu a místopředsedu obou výborů a vůdce republikánů a demokratů ve sněmovně a v senátu.“

Tím se vysvětluje, proč o tom George Jakes neslyšel, vyvodila z toho Maria. Reagan udělal mazaný krok. Ve výborech pro zpravodajské služby zasedal dohodnutý počet liberálů, aby se zajistilo, že se tam budou klást alespoň nějaké kritické otázky. Reagan našel způsob, jak obejít kritiky a informovat pouze ty, o nichž věděl, že ho podpoří.

„Jeden z těch týmů je právě teď na dvoutýdenním výcviku tady ve Státech.“

„Takže celá věc už postoupila dost daleko.“

„Je to tak.“ Florence se zadívala, jak jí sluší černá podprsenka. „Frank je rád, že se mi poprsí změnilo. Vždycky chtěl manželku s pořádnými nárazníky. Prohlašuje, že zajde do kostela poděkovat pánubohu.“

Maria se rozesmála. „Máš prima manžela. Doufám, že se mu bude líbit i tvoje nová podprsenka.“

„A co ty? Kdo ocení tvoje nové prádlo?“

„Znáš mě, já jsem kariéristka.“

„Vždycky jsi byla?“

„Víš, kdysi dávno se jeden vyskytl, ale ten umřel.“

„To je mi moc líto.“

„Děkuju.“

„A od té doby nikdo?“

Skoro nezaváhala. „Jednou málem. Víš, mám ráda muže a mám ráda sex, ale nejsem ochotná rezignovat na celý svůj život a stát se přívěskem nějakého chlápka. Tvůj Frank to zřejmě chápe, ale není moc takových.“

Florence přikývla. „V tom máš pravdu, drahoušku.“

Maria svraštila čelo. „Co chceš, abych udělala s těmi vražednými komandy?“ Napadlo ji, jestli Florence nakonec není tajná agentka a nezjistila nebo nevytušila, že Mariiným prostřednictvím unikají informace k Jasperu Murrayovi. Nechce, aby Maria nechala uniknout i tuhle?

Jenže Florence zavrtěla hlavou. „V tuhle chvíli nechci, abys něco dělala. Ten plán je pořád ještě jen pitomý nápad, který můžou utnout v zárodku. Chci mít jen jistotu, že o tom ví někdo, kdo stojí mimo zpravodajské služby. Jestli to praskne a Reagan začne lhát o vraždě, jako Nixon lhal o vloupání, budeš aspoň ty znát pravdu.“

„Zatím se můžeme jen modlit, aby k tomu nikdy nedošlo.“

„Amen.“

„Vybrali jsme první cíl,“ oznámil Tim Tedder Camovi. „Jdeme po velké rybě.“

„Fadlalláh?“

„On osobně.“

Cam přikývl. Muhammad Husajn Fadlalláh byl přední muslimský učenec a velký ajatolláh. Při svých kázáních vyzýval k ozbrojenému odporu proti izraelské okupaci Libanonu. Hizballáh ho označoval za svou inspiraci, nic víc, ale CIA byla přesvědčená, že stojí v pozadí všech únosů. Cam by ho rád viděl mrtvého.

Cam a Tim seděli v Camově kanceláři v Langley. Na psacím stole měl svou fotografii, na níž je pohroužený do rozhovoru s prezidentem Nixonem. Langley bylo jedno z mála míst, kde mohl být člověk stále hrdý, že pracoval pro Nixona. „Plánuje Fadlalláh další únosy?“ zeptal se Cam.

„Plánuje papež další křty?“ odpověděl Tim.

„Co ten tým? Jsou spolehliví? Máte je pod kontrolou?“ Námitky Florence Gearyové byly zamítnuty, ale její pochybnosti nebyly hloupé a Cam nyní vzpomínal, co říkala.

Tim si povzdechl. „Came, kdyby to byli spolehliví, zodpovědní chlapi, co respektujou zákonnou autoritu, nedali by se najmout jako placení vrazi. Jsou tak spolehliví, jak už tihle lidi bývají. A pod kontrolou je víceméně máme, prozatím.“

„Dobrá, aspoň že je nefinancujeme. Peníze jsem dostal od Saúdů – tři miliony dolarů.“

Tim zvedl obočí. „Dobrá práce.“

„Díky.“

„Možná by stálo za úvahu převést celý projekt – technicky – pod saúdskoarabskou zpravodajskou službu, aby se zlepšila popiratelnost.“

„Dobrý nápad. Ale až Fadlalláha zabijou, budeme potřebovat krycí příběh i tak.“

Tim chvíli přemýšlel. „Hodíme to na Izrael,“ navrhl pak.

„Jo.“

„Každý ochotně uvěří, že něco takového udělal Mosad.“

Cam se znepokojeně zamračil. „Přesto mi to dělá starosti. Rád bych věděl, jak přesně to hodlají provést.“

„Raději to nechtěj vědět.“

„Musím to vědět. Možná se do Libanonu podívám. Chci to vidět zblízka.“

„Jestli tam pojedeš,“ varoval ho Tim, „dej si majzla.“

Cam si v půjčovně vybral bílý vůz Toyota Corolla a vydal se z centra Bejrútu na jih na převážně muslimské předměstí Bir al-Abed. Byla to džungle ošklivých betonových činžáků protkaná sítí půvabných mešit; každá mešita stála na poměrně rozlehlém vlastním pozemku jako vzácný druh stromu pozorně opečovávaný na mýtině uprostřed hustého neudržovaného lesa. Jakkoli byl Libanon chudá země, v úzkých ulicích vládla rušná doprava a kolem obchodů a pouličních stánků se hemžily davy lidí. Bylo horko a Toyota neměla klimatizaci, ale Cam jel se zavřenými okny, protože se obával neukázněných obyvatel. Jednou už tuto čtvrť navštívil s průvodcem ze CIA, a tak ulici, kde ajatolláh Fadlalláh bydlí, našel rychle. Cam pomalu projel kolem výškového obytného domu, pak objel celý blok a zaparkoval sto metrů před domem na opačné straně ulice.

Na téže ulici se nacházelo několik dalších činžáků, kino a – což je nejdůležitější – mešita. Každé odpoledne ve stejnou dobu chodil Fadlalláh ze svého bytu ve výškovém domě na modlitby do mešity.

V tu dobu ho zabijí.

Bože, hlavně ať to nezfušujou, modlil se Cam.

Podél krátkého úseku ulice, kudy musí Fadlalláh projít, parkovala u obrubníku auta natěsnaná jedno na druhé. V jednom z nich je bomba. Ve kterém, to Cam nevěděl.

Někde nedaleko se ukrývá muž se spouštěcím mechanismem, pozoruje ulici jako Cam a čeká na ajatolláha. Cam přeletěl pohledem auta a okna do ulice. Muže s aktivačním mechanismem nezahlédl. To je v pořádku. Atentátník je dobře ukrytý, tak to má být.

Saúdové Cama ujistili, že žádní nevinní kolemjdoucí neutrpí zranění. Fadlalláha vždy obklopovali osobní strážci: někteří z nich nepochybně zraněni budou, ale veřejnost pokaždé udržovali od svého vůdce v dostatečné vzdálenosti.

Cam si dělal starosti, jestli je možné účinky bomby předvídat tak přesně. Jenže ve válce někdy ke zranění civilistů dochází. Jen se podívejte na všechny ty japonské ženy a děti zabité v Hirošimě a Nagasaki. Samozřejmě, Spojené státy tehdy byly s Japonskem ve válce, což není případ Libanonu; Cam si však říkal, že tu platí stejný princip. Jestliže několik kolemjdoucích utrpí rány a pohmožděniny, cíl určitě ospravedlňuje prostředky.

Počet chodců ho přesto znepokojoval. Bomba umístěná v autě byla vhodnější pro osamělé místo. Tady by se lépe hodil odstřelovač s vysoce výkonnou puškou.

Teď už je příliš pozdě.

Pohlédl na hodinky. Fadlalláh má zpoždění. To Cama znervóznilo. Kéž by si ajatolláh pospíšil.

Zdálo se, že na ulici se pohybuje spousta žena a dívek, a Cam přemýšlel proč. Okamžik poté si domyslel, že vycházejí z mešity. Určitě tam byla nějaká zvláštní akce pro ženy, muslimská obdoba setkání matek. Naneštěstí zaplnily tu zatracenou ulici. Komando možná bude muset odpálení bomby zrušit.

Cam nyní doufal, že se Fadlalláh opozdí ještě víc.

Znovu se rozhlédl po okolí a pátral po ostražitém muži skrývajícím nějaký rádiový odpalovač. Tentokrát měl pocit, že ho zahlédl. Naproti mešitě, tři sta metrů odtud, bylo v prvním patře obytného domu otevřené okno. Cam by si toho muže nepovšiml, kdyby odpolední slunce sestupující po západní obloze neposunulo stíny, jež postavu odhalily. Do obličeje mu neviděl, ale porozuměl řeči těla: muž byl napjatý, připravený, vyděšený a vyčkával; oběma rukama držel cosi, co vypadalo jako tranzistorové rádio s dlouhou teleskopickou anténou, až na to, že tranzistorové rádio by nikdo nesvíral, jako když mu jde o život.

Z mešity vycházely další a další ženy, některé jen s hidžábem na hlavě, jiné ve vše skrývající burce. Zaplnily chodníky v obou směrech. Cam doufal, že tento nápor brzy pomine.

Pohlédl k Fadlalláhovu domu a ke své hrůze spatřil, že ajatolláh vychází; obklopovalo ho šest nebo sedm mužů.

Fadlalláh byl malý stařec s dlouhým bílým vousem. Měl kulatou černou pokrývku hlavy a bílé roucho. V obličeji se mu zračil pozorný, inteligentní výraz, a když vycházeli z budovy a stáčeli se do ulice, lehce se usmíval čemusi, co mu jeden z jeho druhů říkal.

„Ne,“ řekl Cam nahlas. „Teď ne. Teď ne!“

Rozhlédl se po ulici. Chodníky byly stále plné žen a dívek, které si povídaly, smály se a ve svých úsměvech a gestech projevovaly úlevu, jakou lidé pociťují při odchodu z posvátného místa po vážném obřadu. Splnily svou povinnost, do jejich duší se vrátila síla a ony byly připravené vrátit se opět do světského života: těšily se na večer, který je před nimi, na večeři, rozhovory, zábavu, rodinu a přátele.

Až na to, že některé z nich zemřou.

Cam vyskočil z auta.

Divoce mával k oknu, kde číhal atentátník, ale žádné odpovědi se mu nedostalo. To nebylo moc překvapivé: Cam stál příliš daleko a ten muž se soustřeďoval na Fadlalláha.

Cam znovu pohlédl do ulice. Fadlalláh kráčel svižným krokem od Cama k mešitě a ke skrýši atentátníka. Do exploze zbývají vteřiny.

Cam se rozběhl ulicí k obytnému domu, ale davem žen postupoval pomalu. Upoutal na sebe zvědavé a nepřátelské pohledy – očividně Američan, který se prodírá davem muslimských žen. Doběhl na úroveň Fadlalláha a povšiml si, že jeden z osobních strážců na něj ukazuje. Neuplyne mnoho vteřin, než ho někdo zastaví.

Kašlal na opatrnost a běžel dál. Patnáct metrů od domu se zastavil a křičel a mával rukama na atentátníka v okně. Teď muže viděl jasně: mladý Arab s řídkým vousem a vyděšeným výrazem. „Nedělejte to!“ vykřikl s vědomím, že hazarduje s vlastním životem. „Zrušte to, zrušte to! Pro lásku Boží, zrušte to!“

Zezadu ho kdosi uchopil za rameno a úsečnou arabštinou pronesl něco agresivního.

Ozvala se obrovská rána.

Cama to vrhlo na zem.

Nemohl popadnout dech, jako by ho někdo praštil latí do zad. Bolela ho hlava. Slyšel výkřiky, mužské nadávky a klouzavý zvuk padající suti. Převalil se, lapal po dechu a usilovně se pokoušel zvednout na nohy. Byl naživu, a pokud mohl soudit, neměl žádné vážné zranění. U nohou mu nehybně ležel nějaký Arab, patrně ten, co ho popadl za rameno. Tenhle muž zřejmě schytal plnou sílu výbuchu a svým tělem Cama zaštítil.

Rozhlédl se po ulici.

„Bože můj,“ zašeptal.

Všude byla strašlivě pokroucená, zakrvácená a polámaná těla. Ti, kdo neleželi nehybně, klopýtali, svírali si krvácející rány, křičeli a hledali své milované. Volné středovýchodní oblečení některých lidí bylo servané a mnoho žen leželo polonahých v opravdové obscénnosti násilné smrti.

Dva činžovní domy měly zničená průčelí a do ulice stále padalo zdivo a části domácího zařízení, mohutné kusy betonu spolu s židlemi a televizními přijímači. Několik domů hořelo. Ulice byla zaneřáděná poškozenými auty, jako by na ni všechna vozidla nahodile dopadla z výšky.

Camovi okamžitě došlo, že bomba byla příliš velká, příliš, příliš velká.

Na druhé straně ulice zahlédl bílý vous a černou pokrývku hlavy Fadlalláha, kterého osobní strážci spěšně odváděli zpátky do jeho domu. Zdálo se, že je nezraněný.

Operace selhala.

Cam třeštil oči na krvavá jatka kolem sebe. Kolik lidí zemřelo? Tušil, že padesát, šedesát, dokonce sedmdesát. A stovky zraněných.

Musí odtud zmizet. Za pár vteřin začnou lidé přemýšlet, kdo tohle udělal. I když má pohmožděný obličej a potrhaný oblek, poznají, že je Američan. Musí pryč, dřív než někoho napadne, že se jim naskytla možnost okamžitě se pomstít.

Spěchal zpátky ke svému autu. Všechna okna mělo rozbitá, ale zdálo se, že by mohlo jet. Otevřel dveře. Sedadlo bylo pokryté střepy. Stáhl si sako a použil ho k jejich vymetení. Pak pro případ, že by nějaké střepiny přehlédl, sako složil a překryl jím sedadlo. Nasedl a otočil klíčkem zapalování.

Motor nastartoval.

Rozjel se, obrátil vůz do protisměru a ujížděl pryč.

Vzpomněl si na výrok Florence Gearyové, který tehdy považoval za hystericky přehnaný. „Podle zákonů každé civilizované země to je vražda,,“ prohlásila.

Jenže to nebyla jen vražda. Byla to masová vražda.

Vinu za ni nese prezident Reagan.

A Cam Dewar také.

Na stolku v obývacím pokoji dával Jack spolu se svou kmotrou Marií dohromady skládačku, zatímco táta George přihlížel. Bylo to v neděli odpoledne v domě Jacky Jakesové v Prince George’s County. Všichni si předtím zašli do evangelického kostela a pak si dali Jackyina dušená vepřová žebírka v cibulové omáčce s fazolemi. Potom Maria vytáhla skládačku, pečlivě vybranou, aby pro pětiletého nebyla moc snadná ani moc těžká. Maria brzy odejde a George odveze Jacka zpátky k Vereně.

Pak se George posadí se štosy dokumentů na pár hodin ke kuchyňskému stolu a bude se připravovat na nadcházející týden v Kongresu.

Tohle však byla chvíle klidu, kdy na něj žádné povinnosti nedoléhaly. Na dvě hlavy skloněné nad skládačkou dopadalo odpolední světlo. Jack bude hezký, pomyslel si George. Měl vysoké čelo, oči posazené široko od sebe, rozkošný plochý nosík, usmívající se pusu, pěknou bradu, vše v patřičných proporcích. Jeho charakter ukazovalo už to, jak se tváří. Plně se ponořil do intelektuální výzvy skládačky, a kdykoli on nebo Maria umístili něco správně, spokojeně se usmál a obličejíček se mu rozzářil. George nikdy nepoznal nic tak úchvatného a dojemného jako tohle: rozvoj intelektu vlastního dítěte, každodenní chápání nových věcí, čísel a písmen, mechanismů a lidí a společenských skupin. Vidět Jacka, jak běhá, skáče a hází míč, připadalo Georgeovi jako zázrak, ale tento výraz silného duševního soustředění dojímal ještě víc. Vháněl mu do očí slzy hrdosti, vděku a úžasu.

Byl také vděčný Marii. Navštěvovala je asi tak jednou měsíčně, vždycky přinášela nějaký dárek a vždycky trávila čas se svým kmotřencem, trpělivě si s ním četla, povídala nebo hrála hry. Maria a Jacky poskytly Jackovi pocit stálosti, když procházel traumatem rozvodu svých rodičů. Už uplynul rok od chvíle, kdy George opustil manželský domov. Jack se už neprobouzí uprostřed noci s pláčem. Zdálo se, že si zvyká na nový způsob života – třebaže se George nemohl zbavit zlých předtuch ohledně případných dlouhodobých důsledků.

Dokončili skládačku. Přivolali babičku Jacky, aby obdivovala jejich dílo; pak babička odvedla Jacka do kuchyně na sklenici mléka se sušenkou.

„Děkuju ti za všechno, co pro Jacka děláš,“ řekl George Marii. „Jsi nejlepší kmotra na světě.“

„To není žádná oběť,“ odpověděla. „Poznávat ho je radost.“

Maria oslaví příští rok padesátku. Své vlastní dítě nikdy mít nebude. V Chicagu sice žijí její neteře a synovci, ale hlavním objektem její mateřské lásky zůstává Jack.

„Musím ti něco říct,“ prohodila Maria. „Něco důležitého.“

Zvedla se a zavřela dveře obýváku; George se podivil a čekal, co přijde.

Znovu se posadila. „Ta bomba v autě – předevčírem v Bejrútu.“

„To bylo strašné,“ zachmuřil se George. „Osmdesát mrtvých a dvě stě zraněných, převážně žen a dívek.“

„Tu bombu tam nedali Izraelci.“

„A kdo tedy?“

„My.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Byla to protiteroristická iniciativa prezidenta Reagana. Pachatelé byli Libanonci, ale vycvičila je, financovala a řídila CIA.“

„Bože. Ale prezident má ze zákona povinnost informovat o utajených akcích náš výbor.“

„Myslím, že zjistíš, že informoval předsedu a místopředsedu.“

„To je hrůza,“ zakroutil hlavou George. „Ale říkáš to, jako by sis tím byla hodně jistá.“

„Mám to od vysoce postaveného člověka v CIA. Hodně zkušených pracovníků agentury bylo proti celému tomuhle programu. Ale prezident si to přál a Bill Casey to prosadil.“

„Co do nich proboha vjelo?“ nechápal George. „Spáchali masovou vraždu!“

„Zoufale chtěli zastavit ty únosy. Myslí si, že jejich strůjcem je Fadlalláh. Pokoušeli se ho dostat.“

„A zmršili to.“

„Pořádně.“

„Tohle se musí dostat ven.“

„Přesně to si myslím.“

Vešla Jacky. „Náš mladý muž je nachystaný vrátit se k mámě.“

„Už jdu.“ George se zvedl. „Dobrá,“ řekl Marii. „Postarám se o to.“

„Díky.“

George nasedl s Jackem do auta a pomalu se vydal předměstskými ulicemi k Vereninu domu. Vedle jejího červeného jaguaru stál na příjezdové cestě bronzový cadillac Jaspera Murraye. Pokud to znamená, že tu Jasper je, naskýtala by se příhodná chvíle.

Verena se objevila ve dveřích v černém tričku s krátkými rukávy a vybledlých džínách. George šel dovnitř a Verena odvedla Jacka, aby ho před spaním vykoupala. Z kuchyně vyšel Jasper a George ho oslovil. „Na slovíčko, jestli smím.“

Jasper vypadal obezřetně, ale přisvědčil. „Jistě.“

„Nepůjdeme do –“ George málem řekl mojí pracovny, ale opravil se, „– pracovny?“

„Dobrá.“

Poněkud se mu sevřelo hrdlo, když spatřil na svém starém stole Jasperův psací stroj spolu se štosem specializovaných příruček, jaké může potřebovat novinář: Kdo je kdo v Americe, Atlas světa, Pearsova encyklopedie, Sborník americké politiky.

Pracovna byla malá místnost s jedním křeslem. Žádný z mužů si nechtěl sednout za psací stůl. Po rozpačitém zaváhání Jasper vytáhl židli od stolu, postavil ji proti křeslu a oba se posadili.

George mu vypověděl, co se dozvěděl od Marie, aniž ji jmenoval. V duchu při tom přemýšlel, proč dala Verena Jasperovi přednost před ním. Podle Georgeova mínění byla v Jasperovi jakási tvrdá egoistická bezohlednost. George už dříve položil tuto otázku matce a Jacky mu odpověděla: „Jasper je televizní hvězda. Verenin otec je filmová hvězda.

Strávila sedm let prací pro Martina Luthera Kinga, což byla hvězda hnutí za občanská práva. Třeba potřebuje, aby její muž byl hvězda. Ale co já vím?“

„Tohle je bomba,“ uznal Jasper, když George domluvil. „Jsi si jistý, že ten zdroj je spolehlivý?“

„Je to tentýž zdroj jako v případě těch ostatních informací, které jsem ti předal. Naprosto spolehlivý.“

„Tohle dělá z prezidenta Reagana masového vraha.“

„Ano,“ přisvědčil George. „Já vím.“

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

V neděli, zatímco byli Jacky, George, Maria a malý Jack v kostele a zpívali náboženské písně, zemřel v Moskvě Konstantin Černěnko.

Stalo se to dvacet minut po sedmé večer moskevského času. Dimka a Natalija večeřeli doma fazolovou polévku se svou dcerou, patnáctiletou školačkou Káťou, a Dimkovým synem Gríšou, jednadvacetiletým vysokoškolákem. Telefon zazvonil v sedm třicet. Natalija ho zvedla. Sotva pronesla: „Ahoj, Andreji,“ Dimka vytušil, co se stalo.

Černěnko umíral celou dobu od chvíle, kdy se před pouhými třinácti měsíci stal vůdcem. Hospitalizovali ho s cirhózou jater a rozedmou plic. Celá Moskva netrpělivě čekala, až vydechne naposledy. Natalija podplatila Andreje, sanitáře v nemocnici, aby jí zavolal, jakmile se to stane. „Je mrtvý,“ oznámila.

Tohle byl okamžik naděje. Potřetí za necelé tři roky zemřel starý konzervativní vůdce. Znovu se objevila šance pro nového mladého muže, aby vstoupil do hry a změnil Sovětský svaz v takovou zem, v jaké by Dimka chtěl, aby Gríša a Káťa žili a vychovávali jeho vnoučata. Ovšem tato naděje se už dvakrát nenaplnila. Nestane se totéž znovu?

Dimka odstrčil talíř. „Musíme okamžitě jednat,“ řekl. „O následnictví se rozhodne v několika hodinách.“

Natalija souhlasně přikývla. „Záleží jedině na tom, kdo bude předsedat příští schůzi politbyra.“

Dimka si pomyslel, že má pravdu. Takhle to v Sovětském svazu chodí. Jakmile se jeden z uchazečů posune dopředu, nikdo už na žádného jiného koně v dostihu nevsadí.

Michail Gorbačov byl druhý tajemník, a tudíž zástupce zesnulého vůdce. Ovšem o jmenování do této funkce s ním svedla urputný boj stará garda, která si tam přála vidět moskevského stranického šéfa Viktora Grišina – sedmdesátníka a žádného reformátora. Gorbačov v tomto dostihu zvítězil o pouhý jeden hlas.

Dimka a Natalija odešli od stolu do ložnice, nechtělo se jim tohle probírat před dětmi. Dimka stál u okna a díval se ven na světla Moskvy, Nataša se posadila na kraj postele. Moc času neměli.

„Když je teď Černěnko mrtvý, zbývá přesně deset členů politbyra včetně Gorbačova a Grišina,“ řekl Dimka. Členové politbyra tvořili úzký okruh osob, které mají v zemi rozhodující moc. „Podle mého výpočtu se rozdělují přesně napůl: Gorbačov má čtyři stoupence a Grišin taky tolik.“

„Jenže všichni v Moskvě nejsou,“ připomněla Natalija. „Dva z Grišinových lidí jsou mimo: Ščerbickij je ve Spojených státech a Kunajev doma v Kazachstánu, pět hodin letu odtud.“

„A jeden z Gorbačovových mužů, Vorotnikov, je v Jugoslávii.“

„Přesto nám to zaručuje většinu tří proti dvěma – pro příštích několik hodin.“

„Gorbačov musí ještě dnes večer svolat schůzi členů politbyra. Doporučím, aby řekl, že je to kvůli naplánování pohřbu. Jestliže schůzi svolá, může jí předsedat. A když to udělá jednou, bude se zdát normální, že má automaticky předsedat i všem následujícím schůzím, a pak se stane vůdcem.“

Natalija se zamračila. „Máš pravdu, ale radši bych to viděla pevně podchycené. Nechci, aby ti nepřítomní zítra přiletěli a prohlašovali, že se všechno musí projednat znovu, protože tu nebyli.“

Dimka chvíli přemýšlel. „Nevím, co jiného bychom mohli udělat,“ přiznal.

Telefonem z ložnice zavolal Gorbačovovi. Ten už věděl, že Černěnko zemřel – i on měl své špehy. Souhlasil s Dimkou, že by měl schůzi svolat okamžitě.

Dimka a Natalija si oblékli těžké zimní kabáty, nazuli vysoké boty a rozjeli se do Kremlu.

Hodinu nato se v zasedací síni prezidia sešli nejmocnější muži Sovětského svazu. Dimka měl stále obavy. Gorbačovova skupina potřebuje nějaký mistrovský tah, který by nezvratně zajistil, že se vůdcem stane Gorbačov.

Těsně před schůzí udělal Gorbačov překvapivý krok. Přistoupil ke svému úhlavnímu rivalovi a položil mu formální otázku. „Viktore Vasiljeviči, nechceš předsedat této schůzi?“

Dimka stál tak blízko, že otázku slyšel; vyděsilo ho to. Co to k čertu Gorbačov dělá – uznává porážku?

Jenže Natalija stojící vedle Dimky se vítězně usmála. „Skvělé!“ pronesla tiše s nadšením. „Jestliže bude Grišin navržen za předsedu, ostatní ho stejně neschválí. To je falešná nabídka, místo dárku prázdná krabice.“

Grišin chvíli přemýšlel a zřejmě dospěl ke stejnému závěru. „Ne, soudruhu,“ odmítl. „Téhle schůzi bys měl předsedat ty.“

A pak si Dimka s rostoucí radostí uvědomil, že Gorbačov chytil Grišina do pasti. Když teď Grišin odmítl, bude pro něj obtížné, aby si to rozmyslel a zítra – až přijedou jeho podporovatelé – se dožadoval předsednictví. Každý návrh udělat z Grišina předsedu by narazil na argument, že tuto pozici už odmítl. A kdyby tento argument odmítal přijmout, vypadal by jako nerozhodný člověk, který neví, co chce.

Dimka tudíž dospěl k závěru, že novým vůdcem Sovětského svazu bude Gorbačov, a široce se usmál.

Přesně to se také stalo.

Táňa přišla domů a těšila se, jak Vasilijovi oznámí, co má v plánu.

Už dva roky spolu neoficiálně víceméně žili. Nevzali se: jakmile by se stali legální dvojicí, nikdy by jim nedovolili ze Sovětského svazu společně vycestovat. A oni byli odhodlaní dostat se ze sovětského bloku ven. Oba se cítili jako v pasti. Táňa dál psala články pro TASS, které otrocky dodržovaly stranickou linii. Vasilij byl nyní hlavním autorem televizního seriálu, ve kterém heroičtí příslušníci KGB vyzrávají na hloupé a sadistické americké špiony. A oba toužili oznámit světu, že Vasilij je uznávaný romanopisec Ivan Kuzněcov, jehož nejnovější dílo Geriatrické oddělení – krutá satira na Brežněva, Andropova a Černěnka – je v současné době na Západě bestseller. Vasilij někdy říkal, že hlavní je, že napsal pravdu o Sovětském svazu v příbězích, které se čtou na celém světě. Jenže Táňa věděla, že touží také po uznání, které by mohl hrdě přijmout – nikoli jen ustrašeně skrývat, co napsal, jako by to bylo něco úchylného.

Táňa sice překypovala nadšením, ale přesto než promluvila, zapnula v kuchyni rádio. Nemyslela si, že by jejich byt odposlouchávali, byl to však starý zvyk a ona neměla důvod riskovat.

Rozhlasový komentátor popisoval návštěvu Gorbačova a jeho manželky v závodu na výrobu džín v Leningradu. Táňa zaznamenala význam této návštěvy. Předchozí sovětští vůdcové navštěvovali ocelárny a loděnice. Gorbačov vychvaluje spotřební zboží. Sovětští výrobci by měli být stejně dobří jako ti na Západě, tvrdil vždy – něco, o čem se jeho předchůdcům ani nesnilo.

A vzal s sebou manželku. Na rozdíl od manželek dřívějších vůdců Raisa nebyla pouhý přívěsek. Byla atraktivní a dobře se oblékala, jako nějaká americká první dáma. Byla také inteligentní: dokud se její manžel nestal prvním tajemníkem, pracovala jako vysokoškolská učitelka.

Tohle vše vypadá nadějně, ale spíš je to jen symbolické, pomyslela si Táňa. Bude záviset na Západu, jestli to k něčemu povede. Kdyby Němci a Američané rozpoznali v Sovětském svazu liberalizaci a změnu podpořili, mohl by Gorbačov něčeho dosáhnout. Jestliže to však jestřábi v Bonnu a Washingtonu budou považovat za slabost a podniknou hrozivé nebo agresivní kroky, sovětská vládnoucí elita se opět stáhne do své ulity ortodoxního komunismu a zbraňové převahy. Gorbačov by se pak přidružil ke Kosyginovi a Chruščovovi na hřbitově neúspěšných kremelských reformátorů.

„V Neapoli se bude konat konference scénáristů,“ sdělila Táňa Vasilijovi, zatímco v pozadí brebentilo rádio.

„Aha!“ Vasilij okamžitě poznal význam informace. V Neapoli měli řádně zvolenou komunistickou radnici.

Sedli si na pohovku. „Chtějí pozvat autory ze sovětského bloku,“ pokračovala Táňa, „aby ukázali, že Hollywood není jediné místo, kde se dělají televizní show.“

„Ovšem.“

„Ty jsi nejúspěšnější televizní dramatik v Sovětském svazu. Měl bys tam jet.“

„O těch šťastlivcích rozhodne svaz spisovatelů.“

„Samozřejmě na základě doporučení KGB.“

„Myslíš, že mám nějakou šanci?“

„Podej si žádost a já poprosím Dimku, aby se přimluvil.“

„Budeš tam moct jet taky?“

„Požádám Daniila, aby mě na konferenci vyslal jako zvláštní zpravodajku TASS.“

„A pak budeme oba ve svobodném světě.“

„Ano.“

„A pak co?“

„Ještě jsem nepromyslela všechny podrobnosti, ale to už by mělo být snadné. Z hotelu můžeme zatelefonovat Anně Murrayové do Londýna. Jakmile se dozví, že jsme v Itálii, sedne do prvního letadla. Našim dohlížitelům z KGB zdrhneme a odcestujeme s ní do Říma. Anna oznámí světu, že Ivan Kuzněcov je ve skutečnosti Vasilij Jenkov a že on a jeho přítelkyně žádají ve Velké Británii o politický azyl.“

Vasilij mlčel. „Myslíš, že by se to skutečně mohlo stát?“ zeptal se málem jako dítě, které mluví o pohádce.

Táňa ho vzala za obě ruce. „Nevím,“ odpověděla, „ale chci se o to pokusit.“

Dimka měl nyní v Kremlu velkou kancelář. Byl v ní masivní psací stůl se dvěma telefony, malý konferenční stolek a před krbem několik křesílek. Na stěně visela velká reprodukce slavného sovětského obrazu Mobilizace proti Judeničovi v Putilovském závodu.

Jeho hostem byl Frederik Bíró, maďarský ministr s progresivními myšlenkami. Byl o dva či tři roky starší než Dimka, ale když se posadil a požádal Dimkovu sekretářku o sklenici vody, vypadal vystrašeně. „Jsem tu, abych dostal pokárání?“ zeptal se s nuceným úsměvem.

„Proč se na to ptáte?“

„Patřím ke skupině lidí, kteří si myslí, že maďarský komunismus je zkostnatělý. To není žádné tajemství.“

„Nemám v úmyslu vás kárat za tohle ani za nic jiného.“

„Mám tedy dostat pochvalu?“

„Ani to, ani ono. Předpokládám, že jakmile János Kádár zemře nebo rezignuje, vy a vaši přátelé vytvoříte v Maďarsku nový režim, a přeju vám hodně štěstí, ale kvůli tomu jsem vás sem nepozval.“

Bíró odložil sklenici s vodou, aniž ji ochutnal. „Tak teď mě skutečně děsíte.“

„Dovolte, abych vás toho trápení zbavil. Gorbačovovou prioritou je zlepšit sovětské hospodářství omezením vojenských výdajů a zvýšením výroby spotřebního zboží.“

„Výborný plán,“ poznamenal Bíró opatrně. „Mnozí by totéž rádi udělali i v Maďarsku.“

„Náš jediný problém je, že to nefunguje. Nebo přesněji, nefunguje dost rychle, což vychází nastejno. Sovětský svaz je zruinovaný, na dně, bez peněz. Důvodem bezprostřední krize jsou klesající ceny ropy, ale dlouhodobým problémem je ochromující nízká výkonnost plánovaného hospodářství. A to je příliš závažné, než aby se to dalo napravit zrušením zakázek na rakety a vyrobením většího množství džín.“

„Jaká je tedy odpověď?“

„Přestaneme vás dotovat.“

„Maďarsko?“

„Všechny východoevropské země. Nikdy jste za svou životní úroveň neplatili. Financujeme ji my tím, že vám prodáváme ropu a suroviny za méně, než jsou tržní ceny, a kupujeme vaše mizerné výrobky, které nikdo jiný nechce.“

„To je samozřejmě pravda,“ uznal Bíró. „Jenže tohle je jediný způsob, jak udržet obyvatelstvo v klidu a komunistickou stranu u moci. Jestliže jim klesne životní úroveň, nebude trvat dlouho a začnou se ptát, proč musejí být komunisty.“

„Já vím.“

„Co tedy máme dělat?“

Dimka rozvážně pokrčil rameny. „To není můj problém, ale váš.“

„Náš problém?“ opakoval Bíró nevěřícně. „O čem to kruci mluvíte?“

„Znamená to, že musíte najít řešení.“

„A když se Kremlu nebude líbit řešení, které najdeme?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Dimka. „Stojíte teď na vlastních nohou.“

Bíró na něj pohrdavě pohlédl. „Chcete mi tvrdit, že čtyřicet let sovětského dominantního postavení ve východní Evropě končí a my se staneme nezávislými zeměmi?“

„Přesně tak.“

Bíró upřel na Dimku dlouhý, tvrdý pohled. „Nevěřím vám,“ řekl pak.

Táňa a Vasilij šli do nemocnice navštívit Táninu tetu, fyzičku Zoju. Zoje bylo sedmdesát čtyři a onemocněla rakovinou prsu. Jako manželka generála měla soukromý pokoj. Návštěvníci k ní směli vždy jen dva najednou, a tak Táňa s Vasilijem čekali s ostatními členy rodiny venku.

Po chvíli vyšel strýček Voloďa a opíral se o paži svého devětatřicetiletého syna Kosti. Voloďa, silný muž s heroickou válečnou minulostí, vypadal nyní bezmocný jako dítě, nechal se vést a neovladatelně vzlykal do kapesníku, teď už promáčeného slzami. Jejich manželství trvalo čtyřicet let.

Táňa vešla dovnitř se svou sestřenicí Galinou, dcerou Volodi a Zoji. Vzezření tety ji šokovalo. Zoja, kdysi tak krásná, že se za ní ještě po šedesátce lidé otáčeli, byla kost a kůže, skoro holohlavá a očividně jí už zbývaly jen dny, možná hodiny života. Upadala do spánku a zase se z něj probírala, ale nezdálo se, že má bolesti. Táňa tušila, že dostává morfium.

„Voloďa jel po válce do Ameriky, aby zjistil, jak vyrobili hirošimskou bombu,“ pronesla Zoja, pod vlivem narkotika spokojeně indiskrétní. Táňu napadlo, že ji upozorní, aby už nic neříkala, ale pak si uvědomila, že na těchto tajemstvích už nikomu nezáleží. „Přivezl domů katalog obchodního domu Sears-Roebuck,“ pokračovala Zoja a při té vzpomínce se usmála. „Byl plný krásných věcí, které si každý Američan může koupit: šaty, jízdní kola, gramofonové desky, teplé kabáty pro děti, dokonce traktory pro zemědělce. Byla bych tomu nevěřila – považovala bych to za propagandu –, ale Voloďa tam byl a věděl, že je to pravda. Od té doby jsem chtěla jet do Ameriky, jen abych to viděla. Jen se podívat na všechnu tu hojnost. Ale myslím, že teď už to nesvedu.“ Znovu zavřela oči. „Nevadí,“ zašeptala a zdálo se, že znovu upadla do spánku.

Po několika minutách Táňa s Galinou vyšly ven a jejich místa u lůžka zaujala dvě z vnoučat.

Dorazil Dimka a připojil se ke skupině čekající na chodbě. Vzal si Táňu a Vasilije stranou a tiše promluvil. „Doporučil jsem tě k účasti na konferenci v Neapoli,“ pošeptal Vasilijovi.

„Děkuju ti –“

„Neděkuj. Neuspěl jsem. Dneska jsem měl rozhovor s nepříjemným Jevgenijem Filipovem. Má teď na starosti tyhle záležitosti a ví, že jsi byl kvůli podvratné činnosti v roce 1961 na Sibiři.“

„Ale Vasilije rehabilitovali!“ namítla Táňa.

„To ví Filipov taky. Rehabilitace je jedna věc a výjezd do zahraničí druhá. Nepřichází to v úvahu.“ Dimka pohladil Táňu po paži. „Mrzí mě to.“

„Takže tu musíme trčet,“ nechtěla uvěřit Táňa.

„Leták na čtení poezie před čtvrt stoletím,“ konstatoval Vasilij hořce, „a pořád mě trestají. Myslíme si, že se tahle země mění, ale ve skutečnosti tomu tak není.“

„Stejně jako teta Zoja, ani my svět venku nikdy neuvidíme,“ povzdechla si Táňa.

„Ještě to nevzdávejte,“ řekl Dimka.

ČÁST DESÁTÁ

ZEĎ

1988-1989

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

Jaspera Murraye vyhodili na podzim 1988.

Nepřekvapilo ho to. Atmosféra ve Washingtonu se změnila. Prezident Reagan zůstával oblíbený, navzdory tomu, že páchal zločiny daleko horší, než byly ty, které přivodily pád Nixona: financování terorismu v Nikaragui, prodej zbraní Íránu výměnou za rukojmí a proměna žen a dívek v rozervané mrtvoly na ulicích v Bejrútu. Zdálo se, že příštím prezidentem se stane Reaganův spolupracovník, viceprezident George H. W. Bush. Ti, kteří se postavili proti prezidentovi a přistihli ho při podvodech a lžích, už teď nějak – a Jasper nedokázal přijít na to, jakým trikem – nebyli hrdiny jako v sedmdesátých letech. Místo toho je považovali za neloajální a jejich postoje dokonce za protiamerické.

Jaspera to tudíž neohromilo, ale jen hluboce ranilo. Do This Day nastoupil před dvaceti lety a pomohl z něj udělat nesmírně respektovaný zpravodajský pořad. Když ho vyhodili, jako by tím negovali jeho životní dílo. Štědré odstupné jeho bolest nijak nezmírnilo.

Možná si měl odpustit vtípek o Reaganovi na konci svého posledního televizního vystoupení. Když se loučil, prohodil: „A pamatujte si: jestliže vám prezident řekne, že prší, a vypadá přitom skutečně, ale skutečně upřímně – každopádně se podívejte z okna… pro jistotu.“ Frank Lindeman zesinal vzteky.

Kolegové mu uspořádali večírek na rozloučenou v Old Ebbitt Grill, kam docházela většina washingtonských nejvlivnějších osobností. Pozdě večer se Jasper opřel o barový pult a pronesl řeč. „Miluju tuhle zem,“ prohlásil raněný, smutný a vzdorný. „Miloval jsem ji už ve chvíli, kdy jsem sem v roce 1963 přišel. Miluju ji, protože je svobodná. Moje matka unikla z nacistického Německa; nikomu jinému z její rodiny se to už nepoštěstilo. První, co Hitler udělal, bylo převzetí tisku a jeho podřízení vládě. Lenin udělal totéž.“ Jasper vypil pár sklenic vína, a v důsledku toho byl poněkud otevřenější. „Amerika je svobodná, protože má neuctivé noviny a televizní pořady, které odhalují a zostouzejí prezidenty, co si Ústavou vytírají zadek.“ Pozvedl sklenici. „Na svobodný tisk. Na neúctu. A Bůh žehnej Americe.“

Suzy Cannonová, vždy dychtivá kopnout si do člověka, když je na dně, věnovala den nato Jasperovi dlouhý, jedovatý článek. Tvrdila, že jeho služba ve Vietnamu i získání amerického občanství byly zoufalé pokusy zakrýt záštiplnou nenávist ke Spojeným státům. Vylíčila ho také jako bezohledného sexuálního predátora, který sebral Verenu Georgi Jakesovi, stejně jako předtím v šedesátých letech ukradl Evii Williamsovou Camu Dewarovi.

Důsledkem bylo, že nemohl sehnat zaměstnání. Po několika týdnech pokusů mu konečně jedna televizní společnost nabídla místo evropského zpravodaje – se sídlem v Bonnu.

„Určitě můžeš dělat něco lepšího,“ prohlásila Verena. S neúspěšnými muži nechtěla ztrácet čas.

„Jako moderátora mě žádná společnost nepřijme.“

Seděli pozdě večer v obývacím pokoji, právě zhlédli televizní zprávy a chystali se jít spát.

„Ale Německo?“ namítla Verena. „Není to místo pro mladého kluka, který teprve stoupá po žebříčku?“

„Určitě ne. Ve východní Evropě vládne neklid. Je možné, že v příštích pár letech se z téhle části světa budou přinášet zajímavé reportáže.“

Nehodlala mu dopřát, aby vytěžil z minima maximum. „Jsou lepší místa,“ zavrtěla hlavou. „Nenabídl ti Washington Post pozici komentátora?“

„Celý život pracuju v televizi.“

„Nepoptával ses u lokálních televizních společností,“ připomněla mu. „Mohl bys být velká ryba v malém rybníku.“

„Ne, nemohl. Byl bych bývalá jednička na cestě dolů.“ Při této představě se Jasper otřásl pocitem ponížení. „Tohle neudělám.“

Zatvářila se vzdorně. „Dobře, ale nechtěj ode mě, abych šla do Německa s tebou.“

Tohle předvídal, ale zarazila ho její neomalená rozhodnost. „Proč ne?“

„Ty mluvíš německy, já ne.“

Jasper moc dobře německy nemluvil, ale to nebyl nejlepší argument. „Bylo by to dobrodružství,“ nadhodil.

„Vzpamatuj se,“ odsekla drsně. „Mám syna.“

„Bylo by to dobrodružství i pro Jacka. Vyrůstal by jako bilingvní.“

„George by se soudil, aby mi zabránil odvést Jacka ze země. Máme ho ve společné péči. A já bych to stejně neudělala, Jack potřebuje otce a babičku. A co moje práce? Jsem hodně úspěšná, Jaspere – pracuje pro mě dvanáct lidí, všichni lobbují u vlády za liberální kauzy. Nemůžeš vážně chtít, abych se toho vzdala.“

„Tak se nejspíš budu vracet domů o svátcích a na dovolené.“

„To myslíš vážně? Co to budeme mít za vztah? Jak dlouho potrvá, než skončíš v posteli s nějakou kyprou rýnskou pannou s blonďatými copy?“

Jasper býval převážnou část života promiskuitní, to je pravda, ale Verenu nikdy neklamal. Představa, že ji ztratí, mu náhle připadla nesnesitelná. „Já dokážu být věrný,“ ujišťoval ji zoufale.

Verena viděla jeho bolest a zmírnila tón. „Jaspere, to je dojemné. Myslím, že to dokonce míníš vážně. Jenže já vím, jaký jsi, a vím taky, jaká jsem já. Nikdo z nás nedokáže vydržet v celibátu dlouho.“

„Pochop to,“ žádal naléhavě. „Každý člověk v televizní branži v Americe ví, že hledám práci, a tohle je to jediné, co se mi nabízí. Nechápeš? Přitlačili mě ke zdi. Já nemám na vybranou!“

„Chápu to a je mi to líto. Ale musíme být realisti.“

Jasperovi její soucit připadl horší než výsměch. „Každopádně to nebude navždy,“ prohlásil vzdorně.

„Nebude?“

„To si piš, že ne. Já se na výsluní vrátím.“

„V Bonnu?“

„V americké televizi bude víc hlavních zpráv z Evropy než kdykoli dřív. Jen mě sakra sleduj.“

Verena zesmutněla. „Do háje, ty to skutečně myslíš vážně.“

„Řekl jsem ti to, musím.“

„V tom případě,“ pokrčila rameny, „nepočítej, že tu budu, až se vrátíš.“

Jasper ještě nikdy v Budapešti nebyl. Zamlada vždycky hleděl na západ, k Americe. Kromě toho celý jeho život zahalovaly Maďarsko šedivé mraky komunismu. V listopadu 1988, kdy se hospodářství ocitlo v troskách, se však stalo něco udivujícího. Malá skupina mladých reformně orientovaných komunistů převzala vládu a jeden z nich, Miklós Németh, se stal premiérem. Vedle jiných změn otevřel také burzovní trh.

Jasper to považoval za ohromující.

Před pouhými šesti měsíci sdělil brutální šéf maďarské komunistické strany Károly Grósz časopisu Newsweek, že pluralitní demokracie v Maďarsku je „historická nemožnost“. Németh však schválil nový zákon, který povoloval činnost nezávislých politických „klubů“.

Tohle bylo na velkou reportáž. Jsou však ty změny trvalé? Nebo Moskva brzy ostře zakročí?

Jasper přiletěl do Budapešti za lednové sněhové bouře. Na neogotických věžičkách rozlehlé budovy parlamentu u Dunaje ležela silná vrstva sněhu. Právě zde se Jasper setkal s Miklósem Némethem.

Jasper získal interview za pomoci Rebeky Heldové. Třebaže se s ní nikdy dřív nesetkal, věděl o ní od Davea Williamse a Walliho Francka. Vyhledal ji hned po svém příjezdu do Bonnu: byl to v podstatě jeho jediný německý kontakt. Rebeka nyní zastávala významné postavení na německém ministerstvu zahraničí. A co víc, byla přítelkyně – Jasper tušil, že možná milenka – Frederika Bíró, asistenta Miklóse Németha. Rozhovor mu domluvil právě Bíró.

Ten se také teď setkal s Jasperem v hale a doprovodil ho labyrintem chodeb do premiérovy pracovny.

Némethovi bylo právě jednačtyřicet. Byl to malý muž s hustými hnědými vlasy, jedna kadeř mu padala do čela. Obličej prozrazoval inteligenci a rozhodnost, ale také nervozitu. K rozhovoru se posadil za dubový stůl a obklopil se asistenty. Bezpochyby si živě uvědomoval, že nemluví jen k Jasperovi, ale i k vládě Spojených států – a že to bude také sledovat Moskva.

Jako každý jiný předseda vlády i on většinou používal otřepaná klišé. Čekají nás těžké časy, ale v dlouhodobém hledisku z nich země vyjde posílená. A blablabla, blablabla, pomyslel si Jasper. Potřebuje něco lepšího než tohle.

Zeptal se, jestli by se nové politické „kluby“ mohly někdy stát svobodnými politickými stranami.

Németh upřel na Jaspera pevný, přímý pohled. „To je jedna z našich největších ambicí.“

Jasper skryl údiv. Žádná země za železnou oponou nikdy neměla nezávislé politické strany. Myslí to Németh vážně?

Jasper se zeptal, jestli se komunistická strana někdy vzdá své „vedoucí úlohy“ v maďarské společnosti.

Németh na něj znovu upřel stejný pohled. „Umím si představit, že do dvou let by předsedou vlády nemusel být člen politbyra,“ odpověděl.

Jasper se musel ovládnout, aby nevykřikl Bože můj!

Teď se mu daří a musí toho pořádně využít. „Nemohli by Sověti zasáhnout a zarazit tyto změny, jako to udělali v roce 1956?“

Németh na něj upřel pohled potřetí. „Gorbačov upustil páru,“ řekl pomalu a zřetelně. Pak dodal: „Ta pára může být bolestná, ale změna je nezvratná.“

A Jasperovi bylo jasné, že má svou první velkou evropskou reportáž.

Několik dní nato sledoval její videozáznam, jak se objevila v americké televizi. Vedle něj seděla Rebeka, klidná, sebejistá padesátnice, přátelská, ale s autoritativním vzezřením. „Ano, myslím si, že Németh míní každé slovo vážně,“ odpověděla na Jasperovou otázku.

Jasper zakončil reportáž promluvou na kameru ve chvíli, kdy stál před budovou parlamentu a do vlasů se mu snášely sněhové vločky. „Půda je v této východoevropské zemi zmrzlá na kámen,“ řekl do kamery. „Ale jako vždy pod povrchem se už probouzejí zárodky jara. Je jasné, že maďarský lid si přeje změnu. Dovolí jim to však jejich moskevští vládci? Miklós Németh je přesvědčený, že se v Kremlu ozývají nové, tolerantní názory. Jen čas ukáže, jestli se nemýlí.“

To bylo jeho odhlášení, ale teď s překvapením zjistil, že k reportáži přidali další klip. Mluvčí Jamese Bakera, ministra zahraničí ve vládě nově inaugurovaného prezidenta George H. W. Bushe, odpovídal neviditelnému tazateli. „Známkám zmírňování komunistických postojů nelze věřit,“ prohlásil mluvčí. „Sověti se pokoušejí ukolébat Spojené státy, aby měly falešný pocit bezpečí. Není důvod pochybovat o ochotě Kremlu zasáhnout ve východní Evropě v okamžiku, kdy pocítí ohrožení. Nyní je naléhavě nutné zdůraznit, že členské státy NATO myslí jaderné odstrašení vážně.“

„Panebože,“ zavrtěla hlavou Rebeka. „Na jaké planetě to žijí?“

Táňa Dvorkinová se v únoru 1989 vrátila do Varšavy.

Nerada nechávala Vasilije v Moskvě samotného, hlavně proto, že se jí bude stýskat. Také se však stále ještě nezbavila mírné obavy, že zaplní byt vnadnými dívkami. Ve skutečnosti nevěřila, že se to stane. Ty doby už minuly. Pozůstatky pochyb na ni přesto maličko doléhaly.

Vyslání do Varšavy byl ovšem velký úkol. V Polsku to vřelo. Solidarita nějak vstala z mrtvých. Generál Jaruzelski – diktátor, který před pouhými sedmi lety tvrdě zasáhl proti svobodě, porušil všechny sliby a zadupal do země nezávislé odbory – teď v zoufalství kupodivu souhlasil s jednáním u kulatého stolu s opozičními skupinami.

Podle Tánina mínění se Jaruzelski nezměnil – změnil se Kreml. Jaruzelski byl stále ten starý tyran, jen se už nemohl tolik spoléhat na sovětskou podporu. Podle Dimky bylo Jaruzelskému řečeno, že si Polsko musí své problémy vyřešit samo, bez pomoci z Moskvy. Když to Michail Gorbačov vyslovil poprvé, Jaruzelski tomu nevěřil. Stejně jako tomu nevěřil žádný z východoevropských vůdců. Ovšem od té doby už uplynuly tři roky a jim to začínalo docházet.

Táňa nevěděla, co se bude dít. To nevěděl nikdo. V životě neslyšela tolik řečí o změně, liberalizaci a svobodě. Jenže v sovětském bloku stále vládli komunisti. Neblíží se den, kdy ona a Vasilij budou moci odhalit své tajemství a oznámit světu pravou totožnost autora Ivana Kuzněcova? V minulosti takové naděje vždy končily rozdrcené pod pásy sovětských tanků.

Hned jak Táňa dorazila do Varšavy, dostala pozvání na večeři k Danutě Gorské.

Když stála u dveří a zvonila, připomněla si, že Danutu naposledy viděla, jak ji právě z tohoto bytu vlekli příslušníci brutálních bezpečnostních složek ZOMO v maskovacích uniformách; stalo se to před sedmi lety, v noci, kdy Jaruzelski vyhlásil výjimečný stav.

Teď Danuta otevřela dveře se širokým úsměvem plným bílých zubů. Zavířila hřívou hustých vlasů, objala Táňu a pak ji zavedla do jídelny malého bytu. Její manžel Marek otevřel láhev maďarského ryzlinku a na stole ležel talíř s nakrájenou klobásou a talířek s hořčicí.

„Nechali si mě ve vězení osmnáct měsíců,“ informovala ji Danuta. „Myslím, že mě pustili, protože jsem radikalizovala ostatní spoluvězeňkyně.“ Zasmála se a pohodila vlasy dozadu.

Táňa obdivovala její kuráž. Kdybych byla lesba, mohla bych se do Danuty zamilovat, pomyslela si. Všichni muži, které Táňa milovala, byli odvážní.

„Teď se účastním toho kulatého stolu,“ pokračovala Danuta. „Každý den, celý den.“

„Je to skutečně kulatý stůl?“

„Ano, obrovský. Teoreticky nikdo nepředsedá. Ale v praxi schůze řídí Lech Wałęsa.“

Táňa žasla. Nevzdělaný elektrikář dominuje debatě o budoucnosti Polska. Něco takového bylo snem jejího dědečka, bolševického továrního dělníka Grigorije Peškova. Jenže Wałęsa je antikomunista. Svým způsobem byla ráda, že se dědeček Grigorij této ironie osudu nedožil. Mohlo by mu to zlomit srdce.

„Vzejde něco od toho kulatého stolu?“ zeptala se Táňa.

„Je to trik,“ vmísil se Marek, dřív než stačila Danuta odpovědět. „Jaruzelski chce ochromit opozici kooptováním jejích vůdců – chce z nich udělat součást komunistické vlády, aniž změní systém. Je to jeho strategie, aby zůstal u moci.“

„Marek má nejspíš pravdu,“ připustila Danuta. „Jenže tenhle trik nevyjde. Požadujeme nezávislé odbory, svobodný tisk a skutečné volby.“

Táňu to šokovalo. „Jaruzelski opravdu jedná o svobodných volbách?“ V Polsku dosud probíhaly jen rádoby volby, při nichž mohli kandidáty navrhovat jen komunisti a jejich spojenci.

„Rozhovory stále ztroskotávají. Jenže on potřebuje zastavit stávky, a tak svolává kulatý stůl znovu a znovu a my opět požadujeme volby.“

„Co stojí v pozadí těch stávek?“ zeptala se Táňa. „Mám na mysli hluboce, zásadně.“

Marek se znovu vmísil. „Víš, co lidi říkají? ‚Čtyřicet let komunismu a pořád není toaletní papír.‘ Jsme chudí! Komunismus nefunguje.“

„Marek má pravdu,“ souhlasila opět Danuta. „Před několika týdny jeden obchod tady ve Varšavě ohlásil, že příští pondělí bude přijímat zálohy na televizní přijímače. Upozorňuju tě, že žádné televize neměli, jen doufali, že nějaké dostanou. Lidi se začali stavět do fronty už od pátku. V pondělí ráno jich tam stálo patnáct tisíc – jen aby se zapsali na seznam!“

Danuta odešla do kuchyně a vrátila se s mísou, ze které voněla zupa ogórkowa, polévka z nakládaných okurek, kterou Táňa milovala. „Tak co se stane?“ zeptala se Táňa a vrhla se na polévku. „Budou skutečné volby?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Marek.

„Možná,“ soudila Danuta. „Podle posledního návrhu by dvě třetiny míst v parlamentu měly být rezervovány pro komunistickou stranu a zbytek by zůstal pro svobodné volby.“

„Takže bychom pořád měli jen volby naoko!“ rozčílil se Marek.

„Ale bylo by to lepší než to, co máme teď!“ oponovala Danuta. „Nemyslíš, Táňo?“

„Nevím,“ odpověděla Táňa.

Jarní obleva ještě nezačala a Moskva ležela stále pod sněhovou pokrývkou, když Michaila Gorbačova přijel navštívit nový maďarský předseda vlády.

Jevgenij Filipov věděl, že Miklós Németh je tady, a pár minut před schůzkou odchytil Dimku před Gorbačovovou pracovnou. „S tímhle nesmyslem je třeba skoncovat!“ prohlásil.

Dimka si všiml, že Filipov v těchto dnech vypadá stále zběsileji. Šedivé vlasy měl rozcuchané a neustále horečně pobíhal. Bylo mu přes šedesát a nesouhlasný výraz, který už nasazoval tak často v minulosti, se mu nyní v obličeji usadil trvale. Jeho plandavé obleky a krátce sestřižené vlasy byly opět v módě: mládež na Západě to označovala za retro.

Filipov Gorbačova nenáviděl. Sovětský vůdce symbolizoval vše, proti čemu Filipov celý život bojoval: uvolnění pravidel místo přísné stranické disciplíny, individuální iniciativu proti centrálnímu plánování a spíš přátelství se Západem než válku proti kapitalistickému imperialismu. Dimka tohoto muže, který promrhal život vedením marného boje, málem litoval.

Dimka aspoň doufal, že to byl marný boj. Konflikt ještě neskončil.

„O jakém konkrétním nesmyslu mluvíme?“ zeptal se Dimka otráveně.

„Nezávislé politické strany!“ vybuchl Filipov, jako by zmiňoval naprostou ohavnost. „Maďaři nastolili nebezpečný trend. Jaruzelski nyní mluví o tomtéž v Polsku. Jaruzelski!“

Dimka rozuměl Filipovově nevíře. Bylo skutečně udivující, že polský tyran nyní hovoří o tom, že ze Solidarity udělá součást budoucnosti země a že dovolí politickým stranám soutěžit ve volbách západního stylu.

A Filipov zdaleka nevěděl všechno. Dimkovi posílala přesné informace sestra, která ve Varšavě pracovala jako zpravodajka TAŠŠ. Jaruzelského přitlačili ke zdi a Solidarita byla neústupná. O volbách už jen nemluvili, plánovali je.

Tomu se Filipov a kremelští konzervativci usilovně snažili zabránit.

„Tenhle vývoj je vysoce nebezpečný!“ varoval Filipov. „Otevírá dveře kontrarevolučním a revizionistickým tendencím. K čemu to je?“

„K tomu, že už nemáme peníze, abychom dotovali naše satelity –“

„My žádné satelity nemáme. Máme spojence.“

„Ať už jsou cokoli, nechtějí dělat, co jim řekneme, jestliže jim za jejich poslušnost nemůžeme zaplatit.“

„Na obranu komunismu jsme mívali armádu – ale teď už ne.“

Na této nadsázce bylo něco pravdy. Gorbačov ohlásil stažení čtvrt milionu vojáků a deseti tisíc tanků z východní Evropy – bylo to nejen nezbytné ekonomické opatření, bylo to i mírové gesto. „Takovou armádu si nemůžeme dovolit,“ upozornil Dimka.

Filipova to tak pobouřilo, že vypadal, jako když každým okamžikem exploduje. „Copak nechápeš, že mluvíš o konci všeho, na čem jsme pracovali od roku 1947?“

„Chruščov říkal, že nám bude trvat dvacet let, než doženeme Američany v bohatství a vojenské síle. Teď je tomu už osmadvacet let a my jsme víc pozadu, než jsme byli v roce 1961, kdy to Chruščov říkal. Jevgeniji, co chceš tak usilovně zachovat?“

„Sovětský svaz! Co si představuješ, že si Američani myslí, když zmenšujeme armádu a dovolujeme, aby se mezi našimi spojenci plíživě šířil revizionismus? Můžou se uchechtat! Prezident Bush je přívrženec studené války, chce nás svrhnout. Jen si nic nenamlouvej.“

„Nesouhlasím,“ odpověděl Dimka. „Čím víc budeme odzbrojovat, tím méně důvodů budou mít Američani ke zvyšování jaderných zásob.“

„Doufejme, že se nemýlíš,“ řekl Filipov. „V zájmu nás všech.“ Odešel.

Dimka také doufal, že se nemýlí. Záviselo to na tom, jestli prezident Bush zůstane rozumný. Kdyby Američani odpověděli na odzbrojování recipročně, Gorbačova by to ospravedlnilo a jeho kremelští rivalové by vypadali hloupě. Kdyby však Bush nezareagoval – nebo ještě hůř, kdyby zvýšil vojenské výdaje –, jako hlupák by vypadal Gorbačov. Jeho postavení by bylo oslabené a jeho protivníci by mohli této příležitosti využít, mohli by ho svrhnout a vrátit se ke starým dobrým časům velmocenské konfrontace.

Dimka se vydal ke Gorbačovovu sekretariátu. Na setkání s Némethem se těšil. Události v Maďarsku byly vzrušující. Dimka se také dychtil dozvědět, co Gorbačov Némethovi poví.

Reakce sovětského vůdce se nedaly předvídat. Byl to celoživotní komunista, nicméně nechtěl komunismus vnucovat jiným zemím. Měl jasnou strategii: glasnosť a perestrojku, otevřenost a přestavbu. Jeho taktika byla méně zřejmá a u konkrétních případů se téměř nedalo odhadnout, na kterou stranu se přikloní. Udržoval Dimku ve střehu.

Gorbačov se k Némethovi nijak vřele nechoval. Maďarský předseda vlády žádal o hodinové přijetí a dostalo se mu dvaceti minut. Mohla by to být obtížná schůzka.

Németh se dostavil s Frederikem Bíró, kterého Dimka už znal. Gorbačovova sekretářka je okamžitě všechny tři zavedla do velké pracovny, místnosti s vysokými stropy a dřevem obloženými stěnami s krémově žlutým nátěrem. Gorbačov seděl za moderním černě namořeným psacím stolem, který stál v koutě. Na stole byl jen telefon a lampa. Návštěvníci usedli do elegantních křesel potažených černou kůží. Všechno symbolizovalo modernost.

Németh po krátkých zdvořilostních frázích přešel k věci. Řekl, že se chystá vyhlásit svobodné volby. Svobodné znamená svobodné: výsledkem by mohla být nekomunistická vláda. Jak se k tomu Moskva staví?

Gorbačov zbrunátněl a velké mateřské znaménko na holé hlavě potemnělo. „Správnou cestou je návrat ke kořenům leninismu,“ odpověděl.

Tohle nic moc neznamenalo. Každý, kdo se pokoušel Sovětský svaz změnit, prohlašoval, že se vrací ke kořenům leninismu.

„Komunismus může znovu najít cestu, když se vrátí do dob před Stalinem,“ pokračoval Gorbačov.

„Ne, nemůže,“ prohlásil bez obalu Németh.

„Spravedlivou společnost může vytvořit jenom strana! Tohle nelze ponechat náhodě.“

„My s tím nesouhlasíme.“ Németh začínal vypadat jako nemocný. Obličej měl bledý a hlas roztřesený. Byl to kardinál, který se staví proti autoritě papeže. „Musím vám položit jednu velmi přímou otázku,“ řekl. „Jestliže uspořádáme svobodné volby a komunistická strana v nich přijde o moc, zasáhne Sovětský svaz vojenskou silou, jako to učinil v roce 1956?“

V místnosti zavládlo ticho jako v hrobě. Ani Dimka nevěděl, jak Gorbačov odpoví.

Pak Gorbačov řekl jediné ruské slovo: „Nět.“

Németh se zatvářil jako muž, kterému před popravou udělili milost.

„Aspoň dokud budu sedět na téhle židli,“ dodal Gorbačov.

Németh se rozesmál. Nemyslel si, že by Gorbačovovi hrozilo sesazení.

Mýlil se. Kreml se navenek vždy prezentoval jako jednotná fronta, ale nikdy nebyl tak harmonický, jak předstíral. Lidé netušili, jak nepevně drží Gorbačov moc v rukou. Németha uspokojilo, že zná Gorbačovovy úmysly, ale Dimka o tom věděl své.

Németh však ještě neskončil. Získal od Gorbačova obrovský ústupek – slib, že Sovětský svaz nezasáhne, aby zabránil svržení komunismu v Maďarsku! Přesto teď Németh s překvapivou troufalostí naléhal na další záruku. „Plot je zchátralý,“ řekl. „Buď se musí opravit, nebo bude nutné se ho vzdát.“

Dimka věděl, o čem Németh mluví. Hranici mezi komunistickým Maďarskem a kapitalistickým Rakouskem zajišťovalo oplocení z nerezavějící oceli o délce dvě stě padesát kilometrů. Jeho údržba byla přirozeně velmi nákladná. Obnovení by stálo miliony.

„Jestliže potřebuje obnovit, tak ho obnovte,“ řekl Gorbačov.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Németh. Možná byl nervózní, ale působil odhodlaně. Dimka obdivoval jeho kuráž. „Nemám peníze a plot nepotřebuju,“ pokračoval Németh. „Je to zařízení Varšavské smlouvy. Jestli ho chcete, měli byste ho obnovit vy.“

„To se nestane,“ odpověděl Gorbačov. „Peníze na tyto účely už Sovětský svaz nemá. Před deseti lety se prodával barel ropy za čtyřicet dolarů a my jsme mohli dělat kdeco. Dneska stojí kolik, devět dolarů? Jsme na dně.“

„Dovolte, abych se ujistil, že si rozumíme,“ řekl Németh. Potil se a otřel si obličej kapesníkem. „Jestliže nezaplatíte, my oplocení neobnovíme a to přestane fungovat jako účinná překážka. Lidé budou moct odcházet do Rakouska a my je nezastavíme.“

Nastalo další výmluvné mlčení. Nakonec si Gorbačov povzdechl. „Tak budiž.“

To byl konec schůzky. Rozloučení proběhlo formálně. Maďaři spěchali, aby odtud vypadli co nejdříve. Dostali všechno, oč žádali. Potřásli si s Gorbačovem rukou a rychle vyšli z místnosti. Vypadalo to, jako by se chtěli vrátit na palubu letadla dřív, než bude mít Gorbačov čas si to rozmyslet.

Dimka odešel do své kanceláře v podivném rozpoložení. Gorbačov ho dvakrát překvapil: zaprvé tím, že byl neočekávaně nepřátelský vůči Némethovým reformám, a zadruhé tím, že jim ve skutečnosti nekladl žádný odpor.

Upustí Maďaři od oplocení? Byla to neodmyslitelná součást železné opony. Kdyby lidé najednou směli přecházet hranice na Západ, mohla by to být ještě významnější změna než svobodné volby.

Jenže Filipov a konzervativci to ještě nevzdali. Zůstávali ve střehu a čekali na Gorbačovovo sebemenší znamení slabosti. Dimka nepochyboval, že mají záložní plán na provedení puče.

Zamyšleně hleděl na velký revoluční obraz na zdi ve své kanceláři, když zazvonil telefon. „Víš, co je raketa Lance, ne?“ zeptala se Natalija bez dlouhých okolků.

„Taktická jaderná zbraň země země – krátkého doletu,“ odpověděl. „Američani jich mají v Německu asi sedm set. Naštěstí jejich dolet je jen asi sto dvacet kilometrů.“

„Už ne,“ řekla. „Prezident Bush je chce zdokonalit. Nové doletí čtyři sta padesát kilometrů.“

„K čertu.“ Toho se Dimka obával a tohle Filipov předvídal. „Ale vždyť je to nelogické. Není tak dávno, co Reagan a Gorbačov stáhli rakety středního doletu.“

„Bush si myslí, že Reagan zašel s odzbrojením příliš daleko.“

„Jak moc je tenhle plán definitivní?“

„Podle rezidentury KGB ve Washingtonu se Bush obklopil jestřáby, co prosazují studenou válku. Ministr obrany Cheney je do toho celý hrr. A Scowcroft jakbysmet.“ Brent Scowcroft byl poradcem pro národní bezpečnost. „A je tam ještě nějaká Condoleezza Riceová, ta je zrovna taková.“

Dimka si zoufal. „Filipov bude na koni: ‚Říkal jsem vám to.‘“

„Filipov a další. Tohle je pro Gorbačova nebezpečný vývoj.“

„Jaký mají Američani harmonogram?“

„Na květnové konferenci NATO se chystají zatlačit na západoevropské státy.“

„Do háje,“ povzdechl si Dimka. „Tohle je malér.“

Rebeka Heldová byla ve svém bytě v Hamburku a ještě pozdě večer pracovala u kulatého kuchyňského stolu pokrytého rozloženými dokumenty. Na odkládacím pultu stál špinavý kávový šálek a talíř s drobky od šunkového sendviče, který snědla k večeři. Elegantní šaty do práce si svlékla, smyla si mejkap, osprchovala se, vzala si na sebe vytahané staré spodní prádlo a přes ramena si přehodila úplně prastarý hedvábný župan.

Připravovala se na svou první návštěvu Spojených států. Pojede tam se svým šéfem Hansem-Dietrichem Genscherem, německým vicekancléřem, ministrem zahraničí a šéfem Svobodné demokratické strany, jejíž byla členkou. Jejich úkolem bude vysvětlit Američanům, proč nechtějí žádné další jaderné zbraně. Sovětský svaz se za Gorbačova stával menší hrozbou. Vylepšené jaderné rakety nejenže nejsou nezbytné, ve skutečnosti by mohly být kontraproduktivní, podkopat Gorbačovovy mírové kroky a posílit vliv jestřábů v Moskvě.

Právě pročítala vyhodnocení mocenského boje v Kremlu, které zpracovala německá zpravodajská služba, když se ozval domovní zvonek.

Pohlédla na hodinky. Bylo půl desáté. Žádnou návštěvu nečekala a rozhodně nebyla oblečená tak, aby ji mohla přijmout. Patrně to bude některý ze sousedů v domě kvůli něčemu nepodstatnému, třeba si chce půjčit mléko.

Rebeka neměla nárok na osobního strážce: bohudíky nebyla natolik významná, aby poutala pozornost teroristů. Přesto měla ve dveřích kukátko, takže si mohla ověřit, komu otevírá.

S překvapením spatřila venku stát Frederika Bíró.

Přepadly ji smíšené pocity. Milencova překvapivá návštěva byla milá, ale zároveň ji úplně vyděsila. V sedmapadesáti každá žena potřebuje čas, aby se upravila, než se ukáže svému muži.

Sotva ho však může žádat, aby počkal na chodbě, než se nalíčí a převlékne si spodní prádlo.

Otevřela dveře.

„Miláčku,“ usmál se a políbil ji.

„Ráda tě vidím, ale úplně jsi mě zaskočil,“ uvítala ho. „Vypadám jak cuchta.“

Vešel dovnitř a Rebeka zavřela dveře. Podržel ji před sebou v natažených pažích a pozorně si ji prohlédl. „Rozcuchané vlasy, brýle, župan, bosé nohy,“ vyjmenoval. „Vypadáš rozkošně.“

Rozesmála se a zavedla ho do kuchyně. „Večeřel jsi?“ zeptala se. „Nemám ti udělat omeletu?“

„Jen trochu kávy, prosím. Jedl jsem v letadle.“

„Co děláš v Hamburku?“

„Poslal mě sem šéf.“ Fred se posadil ke stolu. „Předseda vlády Németh přijíždí příští týden do Německa navštívit kancléře Kohla. Chce mu položit jednu otázku. Jako všichni politici, i on chce znát odpověď dřív, než se zeptá.“

„Co je to za otázku?“

„Musím ti to vysvětlit.“

Postavila před Freda šálek kávy. „Jen do toho, mám na to celou noc.“

„Doufám, že tak dlouho to trvat nebude.“ Šáhl jí na nohu pod županem. „Mám jiné plány.“ Dotkl se spodního prádla. „No ne!“ zvolal. „To jsou ale prostorné kalhotky!“

Zarděla se. „Nečekala jsem tě!“

Zasmál se. „Tam by se mi vešly obě ruce – možná celé paže.“

Odstrčila ho a přešla na opačnou stranu stolu. „Zítra všechno staré spodní prádlo vyhodím.“ Usedla naproti němu. „Přestaň mě přivádět do rozpaků a pověz mi, proč jsi tady.“

„Maďarsko se chystá otevřít hranice s Rakouskem.“

Rebeka si myslela, že mu špatně rozumí. „O čem to mluvíš?“

„Otevřeme hranice. Necháme oplocení chátrat. Dáme našim lidem svobodu, aby si šli, kam chtějí.“

„To nemůžeš myslet vážně.“

„Je to stejně tak ekonomické rozhodnutí jako politické. Oplocení se rozpadá a my si nemůžeme jeho obnovu dovolit.“

Rebeka začínala chápat. „Když se ale budou moct dostat ven Maďaři, budou se tam moct dostat i ostatní. Jak zastavíte Čechy, Jugoslávce, Poláky…“

„Nezastavíme je.“

„… a východní Němce? Bože můj, moje rodina bude moct odejít!“

„Ano.“

„To se nemůže stát. Sověti to nedovolí.“

„Németh jel do Moskvy a řekl to Gorbačovovi.“

„A Gorbi?“

„Nic. Není šťastný, ale nezasáhne. Obnovu oplocení si nemůže dovolit ani on.“

„Ale…“

„Byl jsem u toho, na té schůzce v Kremlu. Németh se ho přímo zeptal, jestli Sověti nezasáhnou, jako to udělali v roce 1956. A odpověď zněla nět“

„Věříš mu?“

„Ano.“

Tohle byla zpráva, která změní svět. O tohle Rebeka usilovala v celém svém politickém životě, ale nemohla uvěřit, že se to skutečně stane: její rodina bude smět cestovat z Východu do západního Německa! Svoboda!

„Má to jeden háček,“ dodal Fred.

„Toho jsem se obávala.“

„Gorbačov slíbil, že žádný vojenský zásah nebude, ale nevyloučil ekonomické sankce.“

Rebeka si pomyslela, že tohle je jejich nejmenší problém. „Maďarské hospodářství se nasměruje na Západ a poroste.“

„To máme v úmyslu. Jenže to chce čas. Lidé možná budou strádat. Kreml třeba doufá, že nás zatlačí do hospodářského propadu, dřív než se hospodářství stihne novým podmínkám přizpůsobit. Pak by mohlo dojít ke kontrarevoluci.“

Rebeka si uvědomila, že Fred má pravdu. Tohle představuje vážné nebezpečí. „Věděla jsem, že je to příliš hezké, než aby to mohla být pravda,“ povzdechla si sklíčeně.

„Nezoufej. Našli jsme řešení. Proto jsem tady.“

„Jaký máte plán?“

„Potřebujeme podporu nejbohatší evropské země. Jestliže dostaneme velké úvěry od německých bank, můžeme sovětskému tlaku odolat. Příští týden Németh požádá Kohla o půjčku. Vím, že takovou věc nemůžeš sama o sobě autorizovat, ale doufal jsem, že mi poradíš. Co podle tebe Kohl řekne?“

„Neumím si představit, že odmítne, jestliže odměnou budou otevřené hranice. Pomysli, co by to kromě politického zisku mohlo znamenat pro německé hospodářství.“

„Možná budeme potřebovat spoustu peněz.“

„Kolik?“

„Možná miliardu německých marek.“

„Nedělej si starosti,“ řekla Rebeka. „Dostanete ji.“

Podle zprávy CIA ležící před kongresmanem Georgem Jakesem se sovětské hospodářství ocitá ve stále horším stavu. Gorbačovovy reformy – decentralizace, více spotřebního zboží, méně zbraní – nestačily.

Ve východoevropských satelitech existoval tlak, aby následovaly SSSR, pokud jde o liberalizaci jejich ekonomik, ale CIA předpovídala, že změny budou jen menší a postupné. Kdyby některá ze zemí odmítla komunismus rovnou, Gorbačov by tam poslal tanky.

Georgeovi, který seděl na schůzi sněmovního výboru pro zpravodajské služby, se tato předpověď nezdála správná. Polsko, Maďarsko a Československo předbíhaly Sovětský svaz, spěly ke svobodnému podnikání a demokracii a Gorbačov nedělal nic, aby jim v tom zabránil.

Avšak prezident Bush a ministr obrany Cheney zastávali zaníceně názor, že sovětská hrozba existuje, a CIA byla jako vždy pod tlakem říkat prezidentovi to, co chce slyšet.

George odcházel ze schůze s pocity nespokojenosti a obav. Na Kapitolu nasedl do vlaku podzemní dráhy, který ho zavezl do kancelářské budovy Cannon House, kde měl apartmá sestávající ze tří přeplněných místností. V hale byla recepce, pohovka pro čekající návštěvníky a kulatý stůl pro schůzky. Na jedné straně se nacházela kancelář zaplněná psacími stoly zaměstnanců, policemi na knihy a kartotékami. Na opačné straně měl George svou vlastní pracovnu s psacím stolem, konferenčním stolkem a obrázkem Bobbyho Kennedyho.

Zaujalo ho, když na seznamu odpoledních návštěv zahlédl jméno Clarence Bowyera, jakéhosi kněze z Annistonu v Alabamě, který s ním chtěl mluvit o občanských právech.

Na Anniston George nikdy nezapomene. Bylo to město, kde na Jezdce svobody zaútočil rozvášněný dav a hodil na jejich autobus zápalnou bombu. Bylo to jedinkrát, kdy se někdo vážně pokusil George zabít.

Určitě musel mužovu žádost o schůzku odsouhlasit, ačkoli si teď nemohl vzpomenout proč. Předpokládal, že kazatel z Alabamy, který ho chce navštívit, bude Afroameričan, a udivilo ho, když jeho asistent uvedl bělocha. Reverend Bowyer byl asi stejně starý jako George a měl na sobě šedý oblek s bílou košilí a tmavou vázankou, ale na nohou sportovní boty – možná proto, že toho ve Washingtonu musel hodně nachodit. Měl velké přední zuby a ustupující bradu a vlasy pepř a sůl, které ještě zdůraznily jeho podobnost s veverkou. Georgeovi na něm cosi připadalo matně povědomé. S reverendem přišel chlapec, který vypadal stejně jako on.

„Snažím se přinášet evangelium Ježíše Krista vojákům a dalším lidem, kteří pracují v armádním náborovém a výcvikovém středisku v Annistonu,“ představil se Bowyer. „Mnozí členové mé kongregace jsou Afroameričané.“

Bowyer je upřímný, pomyslel si George; a má věřící smíšených ras, což je neobvyklé. „Proč se zajímáte o občanská práva, reverende?“

„Víte, pane, v mládí jsem byl stoupencem rasové segregace.“

„To bylo hodně lidí,“ přikývl George. „Všichni jsme se z toho hodně poučili.“

„Já jsem se nejenom poučil,“ pokýval hlavou Bowyer. „Já jsem po desetiletí činil hluboké pokání.“

Tohle znělo jako trošku moc silná káva. Někteří lidé, žádající o možnost setkání s kongresmany, byli více či méně potrhlí. Georgeovi lidé dělali, co mohli, aby blázny odfiltrovali, ovšem tu a tam jim někdo tou sítí proklouzl. Bowyer však připadal Georgeovi docela při smyslech. „Pokání,“ opakoval George, aby získal čas.

„Kongresmane Jakesi,“ pravil Bowyer vážně, „přišel jsem, abych se vám omluvil.“

„Za co přesně?“

„V roce 1961 jsem vás udeřil páčidlem. Myslím, že jsem vám zlomil ruku.“

George vmžiku pochopil, proč mu ten člověk připadal povědomý. Byl v tom zdivočelém davu v Annistonu. Pokoušel se udeřit Marii, ale George před ni nastavil svou paži. Za chladného počasí to bolí ještě dnes. George upřel na vážného kněze užaslý pohled. „Tak to jste byl vy,“ podivil se.

„Ano, pane, nemůžu vám nabídnout žádnou omluvu. Věděl jsem, co dělám, a udělal jsem něco špatného. Nikdy jsem na vás ale nezapomněl. Jen bych si přál, abyste věděl, že mě to moc mrzí, a chtěl bych, aby můj syn Clam byl svědkem mého doznání k tomuto prohřešku.“

George to zcela vyvedlo z míry. V životě se mu něco podobného nestalo. „Takže se z vás stal kněz,“ řekl.

„Nejdřív byl ze mě pijan. Kvůli whisky jsem ztratil práci, domov i auto. Pak jedné neděle zavedl Pán mé kroky do malé misie v jedné chatrči v chudé čtvrti. Kněz, který byl shodou okolností černý, si zvolil text dvacáté páté kapitoly evangelia podle Matouše, zvláště verš čtyřicátý: ‚Amen, pravím vám, cokoliv jste učinili jednomu z těchto mých nepatrných bratří, mně jste učinili.‘“

George vyslechl nejedno kázání k tomuto verši. Jeho poselství znamená, že cokoli zlého člověk udělá komukoli, udělal to Ježíši. Afroameričané, kterým se dělo více příkoří než většině občanů, čerpali z této představy silnou útěchu. Citace tohoto verše se dokonce objevila na vitrážovém takzvaném Waleském okně baptistického kostela na Šestnácté ulici v Birminghamu.

„Vešel jsem do toho kostela, abych se posmíval,“ pokračoval Bowyer, „a vyšel jsem spasen.“

„Těší mě, že slyším, jak jste se v srdci změnil, reverende,“ řekl George.

„Nezasloužím si vaše odpuštění, kongresmane, ale doufám v odpuštění Boží.“ Bowyer vstal. „Nebudu vás už déle připravovat o váš vzácný čas. Děkuju vám.“

I George vstal. Měl pocit, že neodpověděl dost přiměřeně člověku, kterým zmítaly tak silné emoce. „Ještě než půjdete,“ zadržel ho, „podejme si ruce.“ Uchopil Bowyerovu ruku do obou dlaní. „Jestli vám dokáže odpustit Bůh, Clarenci, soudím, že bych to měl udělat rovněž.“

Bowyerovi se stáhlo hrdlo. Když podával Georgeovi ruku, z očí se mu vyřinuly slzy.

George ho z náhlého popudu objal. Mužem otřásaly vzlyky.

Po chvíli George objetí uvolnil a odstoupil od něj. Bowyer chtěl něco říct, ale nebyl mocen slova. S pláčem se otočil a odešel z místnosti.

Jeho syn podal Georgeovi ruku. „Děkuju vám, kongresmane,“ pronesl chlapec třesoucím se hlasem. „Nedokážu ani vyjádřit, co vaše odpuštění pro mého otce znamená. Jste velký člověk, pane.“ Následoval Bowyera ven z místnosti.

George se pak posadil a cítil se jako omámený. Hm, pomyslel si, to je teda.

Večer o tom vyprávěl Marii.

Její reakce nebyla soucitná. „Ty nejspíš máš právo jim odpustit, ty jsi měl zlomenou paži,“ poznamenala. „Já s rasisty velké slitování nemám. Ráda bych viděla, aby si reverend Bowyer odseděl pár roků ve vězení. Potom bych možná jeho omluvu přijala. Víš, všichni ti zkorumpovaní soudci, suroví policajti a bomboví atentátníci jsou pořád na svobodě. Dodnes nestáli před soudem – za to všechno, co prováděli. Někteří si už nejspíš užívají na penzi. A ještě chtějí odpuštění? Já jim nehodlám pomáhat k tomu, aby se cítili dobře. Jestli jim život znepříjemňují pocity viny, jsem jen ráda. To je to nejmenší, co zasluhují.“

George se usmál. Maria začíná být po padesátce nedůtklivější. Patří přitom k vysoce postaveným pracovníkům ministerstva zahraničí, těší se uznání republikánů i demokratů a vyzařuje z ní sebedůvěra a autorita.

Byli v jejím bytě – Maria připravovala večeři, mořského vlka na bylinkách, a George prostíral stůl. Pokoj naplnila lahodná vůně, až se Georgeovi sbíhaly sliny.

Maria dopila sklenici kalifornského chardonnay a dala na pařák brokolici. Byla nyní maličko silnější než kdysi a snažila se při vaření dávat přednost dietním pokrmům, jaké měl George odjakživa rád.

Po večeři si odnesli kávu na pohovku. Maria byla v příjemné náladě. „Chci, abych se při odchodu z ministerstva zahraničí mohla ohlédnout zpátky a říct, že svět je bezpečnější místo k životu, než byl v době, kdy jsem na ministerstvo přišla,“ rozpovídala se. „Chci, aby moji synovci a neteře i můj kmotřenec Jack vychovávali své děti beze strachu, že nad nimi visí hrozba nějakého holokaustu. Pak budu moct říct, že jsem život nepromarnila.“

„Chápu, jak se cítíš,“ přikývl George. „Ale připadá mi to jako nesplnitelný sen. Je to možné?“

„Je. Sovětský blok je blíž kolapsu než kdykoli od konce druhé světové války. Náš velvyslanec v Moskvě věří, že Brežněvova doktrína je mrtvá.“

Podle Brežněvovy doktríny ovládal Sovětský svaz východní Evropu, stejně jako podle Monroeovy doktríny mohly Spojené státy uplatňovat takové právo v Jižní Americe.

George přikývl. „Jestliže Gorbačov už nechce šéfovat komunistickému impériu, pak je to pro Spojené státy obrovský geopolitický zisk.“

„A my bychom měli dělat, co můžeme, abychom Gorbačovovi pomohli zůstat u moci. Jenže my to neděláme, protože prezident Bush to celé považuje za Gorbačovův podvod. Takže dokonce plánuje zvýšit počet našich jaderných hlavic v Evropě.“

„Což zaručeně oslabí Gorbačovovo postavení a povzbudí jestřáby v Kremlu.“

„Přesně tak. Každopádně zítra čekáme pár Němců, kteří se pokusí prezidenta přivést k rozumu.“

„Hodně štěstí,“ utrousil George skepticky.

„Bude ho třeba.“

George dopil kávu, ale nechtělo se mu odejít. Po dobrém jídle a vínu se cítil příjemně a s Marií si vždy rád povídal. „Víš, co ti řeknu?“ prohodil. „Kromě syna a matky mám nejradši na světě tebe.“

„Jak se má Verena?“ zeptala se úsečně Maria.

George se usmál. „Chodí s tvým starým kamarádem Lee Montgomerym. Ten teď dělá redaktora Washington Post. Myslím, že je to vážné.“

„To je dobře.“

„Pamatuješ…“ Asi by tohle říkat neměl, ale vypil půl láhve vína a pomyslel si a co má sakra být. „Pamatuješ, jak jsme se na tomhle gauči milovali?“

„Georgi,“ odpověděla, „nedělám to tak často, abych zapomněla.“

„Bohužel ani já.“

Zasmála se. „To jsem ráda,“ přikývla.

Nostalgicky zavzpomínal. „Jak dlouho už to je?“

„Bylo to té noci, co rezignoval Nixon – před patnácti lety. Byl jsi mladý a fešák.“

„A ty jsi byla skoro stejně krásná jako dneska.“

„Žvanile.“

„Bylo to hezké, co? Myslím sex.“

„Hezké?“ Předstírala uraženost. „A to je všechno?“

„Bylo to úžasné.“

„Jo.“

Zmocnil se ho pocit lítosti nad promarněnými možnostmi. „Co se to s námi stalo?“

„Každý jsme měli před sebou jinou cestu.“

„Asi jo.“ Odmlčeli se. „Nechceš to zkusit znovu?“ zeptal se pak George.

„Už jsem si myslela, že se nikdy nezeptáš.“

Políbili se a George si okamžitě vzpomněl, jaké to bylo tenkrát poprvé: tak uvolněné, tak přirozené, tak správné.

Změnilo se její tělo. Bylo teď poddajnější, méně napjaté a pleť na dotek sušší. Tušil, že totéž platí i o jeho těle: zápasnické svaly byly už dávno ty tam. Ale na tom nezáleželo. Její rty a jazyk se horečně činily na jeho ústech a George, vtažený do náruče temperamentní a milující ženy, pociťoval tutéž dychtivou rozkoš.

Rozepnula mu košili. Zatímco si ji svlékal, zvedla se a rychle vyklouzla z šatů.

„Než budeme pokračovat…“ řekl George.

„Copak?“ Znovu se posadila. „Chceš si to rozmyslet?“

„Naopak. Mimochodem, to je krásná podprsenka.“

„Děkuju. Můžeš mi ji sundat.“ Rozepnula mu opasek.

„Ale já ti chci něco říct. I když riskuju, že všechno pokazím…“

„Jen spusť,“ vyzvala ho. „Riskni to.“

„Něco si uvědomuju. Nejspíš jsem na to měl přijít dřív.“

Pozorovala ho, maličko se usmívala a nic neříkala, ale George měl podivný pocit, že Maria přesně ví, co bude následovat.

„Uvědomuju si, že tě miluju,“ řekl.

„Miluješ, opravdu?“

„Ano. Nevadí ti to? Je to v pořádku? Nepokazil jsem atmosféru?“

„Blázínku,“ zavrtěla hlavou. „Já tě miluju už léta.“

Rebeka dorazila na ministerstvo zahraničí ve Washingtonu za teplého jarního dne. Na záhonech kvetly narcisy a Rebeku naplňovala naděje. Sovětské impérium slábne, možná je v posledním tažení. Německo má naději stát se sjednocenou svobodnou zemí. Američané jen potřebují postrčit správným směrem.

Rebeka přemítala, že za to, že se tady ve Washingtonu ocitla jako zástupkyně své země a jedná s nejmocnějšími muži na světě, vděčí své adoptivní matce Carle. Carla se tehdy ve válečném Berlíně ujala vyděšené třináctileté židovské dívky a naplnila ji takovou sebedůvěrou, že se z ní stala významná postava v oblasti mezinárodní politiky. Musím si odtud opatřit nějakou fotku a poslat ji Carle, pomyslela si.

S jejím šéfem Hansem-Dietrichem Genscherem a hrstkou asistentů se odebrali do moderní budovy ministerstva zahraničí. V dvoupodlažní hale se nacházela obrovská nástěnná malba nazvaná Obrana lidských svobod, znázorňující pět svobod chráněných americkými vojáky.

Německou delegaci přivítala žena, kterou Rebeka dosud znala jen jako vřelý, inteligentní hlas v telefonu: Maria Summersová. Rebeka nečekala, že by Maria mohla být Afroameričanka. Pak ji přepadl pocit viny, že je překvapená: není důvod, proč by Afroameričanka neměla zaujímat vysoké postavení na ministerstvu zahraničí. Nakonec si Rebeka uvědomila, že dalších tmavých obličejů zahlédla v budově jen málo. Maria byla výjimečná a Rebečino překvapení mělo přece jen opodstatnění.

Maria byla přátelská a vstřícná, ale brzy se ukázalo, že ministr zahraničí James Baker takový není. Němci čekali před jeho kanceláří pět minut, pak deset. Maria se cítila trapně. Rebeka začínala mít obavy. Tohle nemůže být náhoda. Nechat německého vicekancléře čekat byla záměrná urážka. Baker je určitě nepřátelsky naladěný.

Rebeka slyšela už dřív, že Američané takové věci dělají. Potom vykládají médiím, že návštěvníci byli ignorováni kvůli svým názorům, a domácí tisk v zemích návštěvníků pak přinese trapné komentáře. Ronald Reagan se zachoval obdobně k vůdci britské opozice Neilu Kinnockovi, protože to byl také pacifista.

Urážku samotnou si Rebeka nijak moc nebrala. Politici často dělají pózy. Připomínají kluky, kteří se trumfují, kdo ho má většího. Jenže to také znamenalo, že schůzka bude pravděpodobně neproduktivní, a to je pro zmírňování mezinárodního napětí špatná zpráva.

Po patnácti minutách je vpustili dovnitř. Baker byl vyčouhlý, sportovně stavěný muž s texaským přízvukem, ale jako venkovský balík rozhodně nevypadal: byl bezvadně oholený i oblečený. Hansi-Dietrichu Genscherovi stiskl ruku nápadně krátce a pravil: „Vaším postojem jsme hluboce zklamáni.“

Genscher naštěstí nebyl žádné ořezávátko. Už patnáct let zastával funkci německého vicekancléře a ministra zahraničí a špatné chování uměl přejít bez povšimnutí. Měl brýle, řídnoucí vlasy a masité tváře, z nichž čišela popudlivost. „My pociťujeme, že vaše politika je přežitá,“ odpověděl klidně. „Situace v Evropě se změnila a vy byste to měli vzít v úvahu.“

„V zemích NATO musíme udržovat sílu jaderného odstrašení,“ prohlásil Baker, jako by opakoval nějakou mantru.

Genscher ovládl svou netrpělivost s viditelným úsilím. „Nesouhlasíme – stejně jako náš lid. Čtyři z pěti Němců požadují, aby se z Evropy stáhly všechny jaderné zbraně.“

„Nechávají se obalamutit kremelskou propagandou!“

„Žijeme v demokracii. Poslední slovo při rozhodování má lid.“

Schůzky se účastnil také americký ministr obrany Dick Cheney. „Odstranění jaderných zbraní z Evropy je jedním z prvořadých cílů Kremlu,“ zdůraznil. „Nesmíme jim sednout na lep!“

Genschera očividně popuzovalo, že ho o evropské politice poučují muži, kteří o ní vědí daleko méně než on. Vypadal jako učitel, který se marně snaží něco vysvětlit schválně nechápajícím žákům. „Studená válka skončila,“ konstatoval.

Zděšená Rebeka pochopila, že setkání nepovede vůbec nikam. Nikdo neposlouchá: všichni se rozhodli už předem.

Měla pravdu. Obě strany si ještě pár minut vyměňovaly podrážděné poznámky a pak schůzka skončila.

Žádné společné fotografování se nekonalo.

Když Němci odcházeli, Rebeka usilovně přemýšlela, jak tohle zachránit, ale na nic nepřišla.

„Neprobíhalo to, jak jsem očekávala,“ svěřila se Rebece v hale Maria Summersová.

Nebyla to omluva, ale bylo to maximum, co jim Maria směla ze své pozice nabídnout. „To je v pořádku,“ odpověděla Rebeka. „Je mi líto, že nebylo více dialogu a méně skórování.“

„Neexistuje něco, co by se dalo udělat pro sblížení názorů našich představitelů v téhle záležitosti?“

Rebeka už málem odpověděla, že neví, když ji něco napadlo. „Možná ano,“ řekla. „Co kdybyste vzali prezidenta Bushe do Evropy? Aby to viděl na vlastní oči. Aby si promluvil s Poláky a Maďary. Jsem přesvědčená, že by mohl změnit názor.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Maria. „Navrhnu to. Děkuju vám.“

„Hodně štěstí,“ rozloučila se Rebeka.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

Lili Francková a všichni členové rodiny žasli.

Dívali se na zprávy západoněmecké televize. Ve východním Německu sledoval západoněmeckou televizi kdekdo, i komunističtí aparátčíci: poznalo se to podle úhlu antén na střechách.

Kromě Liliných rodičů Carly a Wernera tu byla také Karolin s Alicí a Alicin snoubenec Helmut.

Dnes 2. května otevřeli Maďaři hranice s Rakouskem.

Neprovedli to nijak diskrétně. Vláda uspořádala tiskovou konferenci na hraničním přechodu v Hegyeshalomu, kudy prochází silnice spojující Budapešť s Vídní. Skoro jako by se pokoušeli vyprovokovat Sověty k reakci. S velkou slávou byl před stovkami zahraničních kamer odpojen elektronický poplašný a sledovací systém po celé hranici.

Rodina Franckových nevěřícně zírala.

Pohraničníci s obrovskými štípačkami začali rozstříhávat oplocení na velké obdélníky ostnatého pletiva, odnášeli je pryč a ledabyle je odhazovali na hromadu.

„Bože můj, železná opona padá,“ vydechla Lili.

„Tohle Sověti nestrpí,“ zavrtěl hlavou Werner.

Lili si tím tak jistá nebyla. V těchto dnech si nebyla jistá ničím. „Tohle by Maďaři přece určitě neudělali, kdyby neočekávali, že to Sověti budou akceptovat.“

Otec znovu zavrtěl hlavou. „Možná si myslí, že jim to projde…“

Alici zářily oči nadějí. „Ale to znamená, že Helmut a já můžeme odejít!“ jásala. Ona a její snoubenec se zoufale toužili dostat z východního Německa. „Můžeme jen zajet autem do Maďarska, jako bychom jeli na dovolenou, a pak přejít přes hranici!“

Lili s ní sympatizovala: toužebně si přála, aby Alice dostala v životě příležitosti, které ona sama neměla. Jenže takhle snadné to přece být nemůže.

„To smíme? Opravdu?“ nemohl uvěřit Helmut.

„Ne, nesmíte,“ prohlásil pevně Werner. Ukázal na televizi. „Především nevidím zatím nikoho přes hranici přecházet. Počkáme, jestli k tomu skutečně dojde. Zadruhé, maďarská vláda si to může kdykoli rozmyslet a začne lidi znovu zadržovat. Zatřetí, jestliže Maďaři vážně začnou pouštět lidi ven, Sověti tam pošlou tanky a zarazí to.“

Lili si pomyslela, že otec je možná příliš pesimistický. Na stará kolena začínal teď v sedmdesáti projevovat váhavý přístup. Povšimla si toho už v jeho podnikání. O nápadu dálkového ovládání televizního přijímače se vyjadřoval pohrdavě, a když se z toho stala nezbytnost, jeho továrna musela ostatní horko těžko dohánět. „Uvidíme,“ řekla Lili. „V příštích několika dnech se určitě někteří lidé pokusí uniknout. Pak zjistíme, jestli je někdo zastaví.“

„Co když se děda Werner mýlí?“ naléhala vzrušeně Alice. „Takovou šanci prostě nemůžeme propást! Co bychom měli udělat?“

„Zní to nebezpečně,“ strachovala se její matka Karolin.

„Proč si myslíš, že nás východoněmecká vláda bude dál pouštět do Maďarska?“ namítl Werner.

„Budou muset,“ nepochybovala Lili. „Kdyby zrušili letní dovolené tisícům rodin, vypukla by skutečně revoluce.“

„I kdyby se ukázalo, že je to bezpečné pro ostatní, v našem případě to může být jinak.“

„Proč?“

„Protože jsme rodina Franckových,“ odpověděl podrážděným tónem Werner. „Tvoje matka byla městská radní za sociální demokracii, tvoje sestra potupila Hanse Hoffmanna, Walli zabil pohraničníka a ty a Karolin zpíváte protestsongy. A náš rodinný podnik stojí v Západním Berlíně, takže ho nemůžou zkonfiskovat. Komunistům jsme odjakživa působili potíže. Oni nám za to bohužel oplácejí speciálním zacházením.“

„Tudíž my si musíme dávat speciálně majzla, nic víc,“ trvala na svém Lili. „Alice s Helmutem budou obzvlášť opatrní.“

„Já chci odejít bez ohledu na nebezpečí,“ prohlásila rozhodně Alice. „Chápu to riziko a jsem ochotná ho podstoupit.“ Pohlédla vyčítavě na dědečka. „Vychovali jste už dvě generace za komunismu. Tenhle režim je hanebný, krutý, pitomý a na dně – a přesto tu pořád je. Já chci žít na Západě. Helmut taky. Chceme, aby naše děti vyrůstaly ve svobodě a prosperitě.“ Obrátila se na snoubence. „Nebo ne?“

„Chceme,“ přisvědčil, třebaže Lili vycítila, že je opatrnější než Alice.

„To je šílené,“ zabručel Werner.

Poprvé promluvila Carla. „Není to šílené, lásko,“ obrátila se energicky k Wernerovi. „Je to nebezpečné, to ano. Ale vzpomeň si, co jsme dělali my, jaká rizika jsme kvůli svobodě podstupovali.“

„Někteří z nás to nepřežili.“

Carla nepolevila. „Ale mysleli jsme si, že to za to riziko stojí.“

„Tehdy byla válka. Museli jsme nacisty porazit.“

„Tohle je Alicina a Helmutova válka – studená válka.“

Werner váhal, pak si povzdechl. „Možná máš pravdu,“ připustil zdráhavě.

„Tak fajn,“ přikývla Carla. „V tom případě připravíme plán.“

Lili znovu pohlédla na obrazovku. V Maďarsku stále ještě demontovali oplocení.

V den voleb šla Táňa s Danutou do kostela; Danuta ve volbách kandidovala.

Byla slunná neděle 4. června, modré nebe zdobilo jen pár nadýchaných obláčků. Danuta oblékla své dvě děti do svátečního a vykartáčovala jim vlasy. Marek si vzal vázanku v červené a bílé barvě Solidarity, což jsou také barvy polské vlajky. Danuta si nasadila klobouček, bílý slamák s červeným pérem.

Táňa se trápila pochybnostmi. Skutečně se to děje? Volby v Polsku? Odstraněné hraniční oplocení v Maďarsku? Odzbrojení v Evropě? Myslí to Gorbačov s otevřeností a přestavbou vážně?

Táňa s Vasilijem snili o svobodě. Cestovali by spolu po světě: Paříž, New York, Rio de Janeiro, Dillí. Vasilije by zpovídaly televizní stanice a on by vyprávěl o své práci a dlouhých letech utajování. Táňa by psala z cest články, možná by napsala i knihu.

Když se však probrala ze snění, čekala hodinu za hodinou na špatné zprávy: zátarasy na silnicích, tanky, zatýkání, výjimečný stav a plešatí muži ve špatně padnoucích oblecích v televizi oznamují, že zabránili kontrarevolučnímu spiknutí financovanému kapitalistickými imperialisty.

Kněz vyzval věřící, aby volili nejzbožnější kandidáty. Protože všichni komunisté byli v zásadě ateisti, jeho rada zněla jasně. Autoritářský polský klérus nijak zvlášť nemiloval liberální hnutí Solidarita, ale dobře věděl, kdo jsou jeho skuteční nepřátelé.

Volby se konaly dřív, než Solidarita očekávala. Odbory urychleně sháněly peníze, pronajímaly si kanceláře, najímaly pracovníky a organizovaly celostátní volební kampaň – to vše v pouhých několika týdnech. Jaruzelski tohle udělal záměrně, aby Solidaritu zaskočil, protože věděl, že vláda má organizaci pevně v rukách a je na volby připravená.

Byla to však poslední chytrá věc, kterou Jaruzelski udělal. Od této chvíle přemohla komunisty letargie, jako by si byli jistí vítězstvím, a skoro žádnou kampaň nevedli. Razili heslo „S námi je to bezpečnější“, což znělo jako reklama na kondomy. Táňa to zmínila jako žert ve zprávě pro TAŠŠ a k jejímu překvapení to v redakci nevyškrtli.

V mysli lidí to byl zápas mezi generálem Jaruzelskim, brutálním vůdcem země už skoro celé desetiletí, a buřičským elektrikářem Lechem Wałęsou. Danuta měla společnou fotografii s Wałęsou, stejně jako všichni ostatní kandidáti Solidarity, a tyto fotografie teď byly vylepené úplně všude. V průběhu kampaně vydávaly odbory deník, který psala hlavně Danuta se svými přítelkyněmi. Nejpopulárnější plakát Solidarity ukazoval Garyho Coopera jako šerifa Willa Kanea, který místo revolveru drží hlasovací lístek s heslem V PRAVÉ POLEDNE 4. ČERVNA 1989.

Nedostatečnost komunistické kampaně se možná dala očekávat, pomyslela si Táňa. Koneckonců představa, že by šli s čepicí v ruce k lidem se slovy „Prosím, hlasujte pro mě“, byla polské vládnoucí elitě naprosto cizí.

Nová horní komora zvaná Senát měla sto křesel a komunisté očekávali, že z nich získají většinu. Poláci byli ekonomicky přitlačeni ke zdi a Táňa předpokládala, že budou spíš hlasovat pro známého Jaruzelského než pro samorostlého Walesu. V dolní komoře zvané Sejm nemohli komunisté prohrát, protože pětašedesát procent křesel bylo rezervovaných pro ně a jejich spojence.

Solidarita měla skromné aspirace. Představovali si, že pokud získají podstatnou menšinu hlasů, komunisté jim budou muset poskytnout místo ve vládě.

Táňa doufala, že se nemýlí.

Po mši si Danuta potřásla rukou se všemi v kostele.

Pak se Táňa odebrala s rodinou Gorských k volební místnosti. Hlasovací lístek byl dlouhý a složitý, a tak Solidarita zřídila venku stánek, kde lidem ukazovali, jak hlasovat. Místo označování preferovaných kandidátů museli škrtnout ty, které nemají rádi. Aktivisté Solidarity se škodolibou radostí ukazovali vzorové hlasovací lístky se všemi komunisty přeškrtanými.

Táňa sledovala, jak lidé volí. Pro většinu z nich to byla první zkušenost se svobodnými volbami. Pozorovala ženu v obnošených šatech, jak pohybuje tužkou po seznamu, a kdykoli narazí na komunistu, spokojeně zamručí a s potěšeným úsměvem jméno škrtá. Táňa usoudila, že od vlády asi nebylo moudré zvolit tento způsob označování hlasovacího lístku, když vyškrtnutí vyvolává takové uspokojení.

Promluvila si s několika voliči a ptala se, co se jim honilo hlavou, když se rozhodovali. „Volila jsem komunisty,“ odpověděla jí žena v drahém plášti. „Tyto volby umožnili oni.“ Zdálo se však, že většina volila kandidáty Solidarity. Tánin vzorek byl samozřejmě zcela neprůkazný.

Na oběd šla k Danutě domů a pak obě ženy zanechaly děti na starost Markovi a odjely Tániným autem do volebního štábu Solidarity, který se nacházel v patře jedné kavárny v centru města.

Nálada tam vládla skvělá. Průběžný průzkum veřejného mínění naznačoval vedení Solidarity, ale na to nikdo nespoléhal, protože téměř padesát procent respondentů bylo nerozhodnutých. Ovšem zprávy přicházející z celé země vypovídaly o velmi dobré náladě. Táňa sama byla veselá a optimistická. Ať už to dopadne jakkoli, zdálo se, že se v sovětském bloku uskutečňují opravdové volby a už to samo o sobě byl důvod k radosti.

Když se večer volební místnosti uzavřely, šla Táňa s Danutou sledovat sčítání hlasů. To byla chvíle napětí. Jestliže se úřady rozhodly podvádět, měly nespočet možností, jak výsledky zfalšovat. Skrutátoři Solidarity vše pozorně sledovali, ale nikdo žádnou závažnou nekalost nezaznamenal. Už to bylo udivující.

A Danuta zvítězila drtivou většinou hlasů.

Podle šokovaného výrazu v její pobledlé tváři Táňa poznala, že tohle Danuta skutečně neočekávala. „Já jsem poslankyně,“ vydechla nevěřícně. „Lidi mě zvolili.“ Pak se jí po tváři rozlil obrovský úsměv plný zubů a začala přijímat ze všech stran gratulace. Líbalo ji tolik lidí, že si Táňa začala dělat starost s hygienou.

Jakmile se odtamtud dostaly, vrátily se autem nočními ulicemi do volebního štábu v kavárně, kde všichni seděli u televizních přijímačů. Danutin výsledek, to nebylo jediné drtivé vítězství: kandidáti Solidarity si vedli daleko lépe, než kdokoli očekával. „To je úžasné!“ jásala Táňa.

„Ne, není,“ zachmuřila se Danuta.

Pak si Táňa povšimla, že členové volebního štábu jsou zaražení. Tato sklíčená reakce na vítězné zprávy ji mátla. „Co se proboha stalo špatného?“

„Vedeme si až moc dobře,“ odpověděla Danuta. „Tohle komunisti nepřijmou. Přijde reakce.“

Na to Táňa nepomyslela.

„Zatím vláda nezískala vůbec nic,“ pokračovala Danuta. „Ani tam, kde nemají protikandidáta, nedostali někteří komunističtí kandidáti minimálních padesát procent. To je hrozně ponižující. Jaruzelski výsledky neuzná.“

„Zavolám bratrovi,“ řekla Táňa.

Měla zvláštní číslo, které jí umožňovalo dovolat se do Kremlu rychle. Bylo pozdě, ale Dimku zastihla ještě v kanceláři. „Ano, právě volal Jaruzelski,“ informoval ji. „Mám za to, že komunisti úplně propadli.“

„Co říkal Jaruzelski?“

„Chce vyhlásit výjimečný stav, stejně jako to udělal před osmi lety.“

Táňu zamrazilo. „Do háje.“ Připomněla si, jak pohůnci ze ZOMO odvlékali Danutu do vězení a její děti plakaly. „Tohle už znovu ne.“

„Navrhuje, že prohlásí volby za neplatné. ‚Pořád máme v rukou mocenské páky,‘ prohlásil.“

„To je pravda,“ přisvědčila Táňa ponuře. „Mají armádu i policii.“

„Jenže Jaruzelski se to bojí udělat na vlastní triko. Chce Gorbačovovu podporu.“

Táňu to povzbudilo. „A co mu Gorbi řekl?“

„Ještě neodpověděl. Někdo ho právě budí.“

„Co myslíš, že udělá?“

„Asi Jaruzelskému řekne, ať si své problémy řeší sám. Tohle říká už poslední čtyři roky. Ovšem s jistotou to nevím. Vidět, jak lidi ve svobodných volbách stranu tak naprosto odmítnou… to by mohlo být příliš i pro Gorbačova.“

„Kdy to budeš vědět?“

„Gorbačov jen řekne ano nebo ne a pak půjde zase spát. Zavolej mi za hodinu.“

Táňa zavěsila. Nevěděla, co si má myslet. Jaruzelski je zcela jasně připravený ostře zasáhnout, zatknout všechny aktivisty Solidarity, vyhodit občanské svobody z okna a znovu nastolit diktaturu, jako to udělal v roce 1981. Tohle se stalo pokaždé, když komunistické země pocítily závan svobody. Jenže Gorbačov prohlásil, že staré časy skončily. Je to pravda?

Polsko to mělo zjistit.

Táňa s bolestným napětím upírala pohled na telefon. Co má Danutě říct? Nechtěla vyvolat žádnou paniku. Možná by je však měla před úmysly Jaruzelského varovat.

„Teď vypadáš sklíčeně taky,“ řekla jí Danuta. „Co ses od bratra dozvěděla?“

Táňa zaváhala, pak se rozhodla přiznat, že se ještě nic neví, což byla pravda. „Jaruzelski volal Gorbačovovi, ale dosud se s ním nespojil.“

Všichni dál sledovali obrazovky. Solidarita získávala vše. Komunisté zatím v souboji s protikandidáty nevyhráli ani jediné křeslo. Další výsledky jen potvrzovaly počáteční odhady. Tohle nebyla lavina, tohle bylo spíš tsunami.

V místnosti nad kavárnou se euforie mísila se strachem. Postupný přesun moci, ve který doufali, nyní nepřicházel v úvahu. V příštích čtyřiadvaceti hodinách se stane jedna ze dvou věcí. Komunisté by se znovu mohli chopit moci silou. Nebo – když to neudělají – budou navždy vyřízeni.

Táňa se přinutila čekat celou hodinu a teprve potom zavolala znovu do Moskvy.

„Mluvili spolu,“ potvrdil Dimka. „Gorbačov odmítl ostrý zásah podpořit.“

„Bohudíky,“ vydechla Táňa. „Co tedy bude Jaruzelski dělat?“

„Co nejrychleji vycouvá.“

„Skutečně?“ Tak dobré zprávě nemohla Táňa téměř uvěřit.

„Nemá na vybranou.“

„Taky si myslím.“

„Pěkně to oslavte.“

Táňa zavěsila a obrátila se k Danutě. „Žádné násilí nebude,“ oznámila. „Gorbačov to vyloučil.“

„Bože můj,“ pronesla Danuta hlasem, ve kterém se mísila nevěřícnost s jásotem. „My jsme snad skutečně vyhráli!“

„Ano,“ přisvědčila Táňa; až do hloubi srdce jí pronikl pocit uspokojení a naděje. „Tohle je začátek konce.“

V Bukurešti 7. července vrcholilo léto a bylo nesnesitelně horko. Dimka a Natalija sem dorazili s Gorbačovem na schůzku vedoucích představitelů zemí Varšavské smlouvy. Hostitelem byl šílený rumunský diktátor Nicolae Ceauşescu.

Nejdůležitějším bodem jednání byl „problém Maďarska“. Dimka věděl, že ho na program zařadil východoněmecký vůdce Erich Honecker. Liberalizace v Maďarsku ohrožovala všechny ostatní země Varšavské smlouvy, protože upozorňovala na represivní povahu jejich nereformovaných režimů, ale nejhorší to bylo pro východní Německo. Stovky východních Němců na dovolené v Maďarsku opouštěly své stany a vydávaly se do lesů a pak dírami ve starém hraničním oplocení do Rakouska a na svobodu. Silnice od Balatonského jezera k hranicím byly plné jejich maličkých trabantů a wartburgů, které tam bez lítosti zanechávali. Většina z uprchlíků neměla pas, ale na tom nezáleželo: byli převáženi do západního Německa, kde automaticky získávali občanství a pomoc při usídlení. Svá stará auta bezpochyby záhy nahradili spolehlivějšími a pohodlnějšími volkswageny.

Vedoucí představitelé Varšavské smlouvy se sešli ve velkém sále u stolů opatřených vlaječkami a uspořádaných do obdélníku. Asistenti jako Dimka a Natalija seděli jako vždy podél stěn místnosti. Hnací silou byl Honecker, ale útok vedl Ceauşescu. Zvedl se ze svého křesla vedle Gorbačova a začal útočit na reformistickou politiku maďarské vlády. Byl to malý shrbený muž s huňatým obočím a divokýma očima. Třebaže promlouval k pár desítkám přítomných v konferenčním sále, křičel a gestikuloval, jako by oslovoval tisíce lidí někde na stadionu. Jak se rozkřikoval, od pokroucených rtů mu létaly sliny. S tím, co chce, nedělal žádné cavyky: opakování roku 1956. Požadoval invazi Varšavské smlouvy do Maďarska, vyhnání Miklóse Németha a návrat země pod vládu ortodoxní komunistické strany.

Dimka se rozhlédl po místnosti. Honecker přikyvoval. Český stoupenec tvrdé linie Miloš Jakeš se tvářil souhlasně. Bulhar Todor Živkov byl očividně pro. Pouze polský vůdce generál Jaruzelski seděl nehybně a bezvýrazně, možná pokořený volební porážkou.

Všichni tito muži byli brutální tyrani, mučitelé a masoví vrazi. Stalin nepředstavoval žádnou výjimku, byl to typický komunistický vůdce. Každý politický systém, který dovoluje takovým lidem vládnout, je špatný, přemítal Dimka. Proč nám všem trvalo tak dlouho, než jsme na to přišli?

Ale Dimka, stejně jako většina přítomných v sále, pozoroval Gorbačova.

Na rétorice už nezáleželo. Kdo má pravdu a kdo se mýlí, bylo zcela nepodstatné. Nikdo v místnosti neměl moc učinit cokoli bez souhlasu muže se skvrnou jako od portského vína na pleši.

Dimka si pomyslel, že ví, co Gorbačov udělá. Ale za žádných okolností si nemohl být jistý. Gorbačov byl rozpolcený jako říše, které vládne, mezi konzervativní a reformistické směřování. Jeho rozhodnutí zřejmě žádné řeči nemohly změnit. Většinou vypadal jen znuděně.

Ceauşescův hlas stoupl, až málem ječel. V tu chvíli Gorbačov zachytil pohled Miklóse Németha. Zatímco Ceauşescu plival a osočoval, Rus se na Maďara lehce pousmál.

Pak Gorbačov k Dimkovu naprostému údivu na Németha mrknul.

Gorbačov úsměv ještě vteřinu podržel, pak se odvrátil a opět se zatvářil znuděně.

Marii se dařilo vyhýbat Jasperu Murrayovi téměř do konce evropské návštěvy prezidenta Bushe.

S Jasperem se nikdy předtím nesetkala. Věděla, jak vypadá: viděla ho v televizi jako každý. Ve skutečnosti byl vyšší, jinak nic. Celá léta byla tajným zdrojem některých jeho nejlepších informací, ale to on nevěděl. Setkával se jen s prostředníkem – Georgem Jakesem. Byli opatrní. Proto je nikdy neodhalili.

Maria celou historii Jasperova vyhazovu z This Day znala. Bílý dům zatlačil na majitele televizní společnosti Franka Lindemana. Tak se stalo, že se hvězdný reportér dostal do exilu. I když se ukázalo, že díky té politické vřavě ve východní Evropě a Jasperovu čichu pro dobrou reportáž bude jeho nový post velice zajímavý.

Bush s doprovodem včetně Marie končil návštěvu Evropy v Paříži. Při oslavě výročí pádu Bastily 14. července stála Maria mezi novináři na Champs-Elysées, sledovala nekonečnou vojenskou přehlídku a těšila se, jak se vrátí domů a bude se znovu milovat s Georgem; právě v tu chvíli ji oslovil Jasper. Ukázal na obrovský plakát, na kterém Evie Williamsová propagovala pleťový krém. „Když jí bylo patnáct, byla do mě poblázněná,“ poznamenal.

Maria pohlédla na její fotografii. Evie Williamsová se kvůli svým politickým postojům dostala na černou listinu Hollywoodu, ale v Evropě byla velkou hvězdou a Maria si vzpomněla, jak četla, že její osobní značka bio kosmetiky jí přináší víc peněz než všechny její dosavadní filmy.

„My dva jsme se nikdy nesetkali,“ pokračoval Jasper. „Ale když jsem žil s Verenou Marquandovou, poznal jsem vašeho kmotřence Jacka Jakese.“

Maria mu ostražitě podala ruku. Mluvit s novináři je vždy nebezpečné. Bez ohledu na to, co řeknete, již pouhá skutečnost, že jste vedli rozhovor, vás dostává do choulostivého postavení, neboť pak může kdykoli vzniknout spor ohledně toho, co jste skutečně řekli. „Jsem ráda, že vás konečně poznávám,“ odpověděla.

„Obdivuju, čeho jste dosáhla,“ prohodil. „Vaše kariéra by byla pozoruhodná i u bílého muže. U afroamerické ženy je ohromující.“

Maria se usmála. Jasper byl samozřejmě šarmantní – takhle rozvazoval lidem jazyk. Byl také naprosto nedůvěryhodný a kvůli dobré reportáži by zradil vlastní matku. „Jak se vám líbí v Evropě?“ zeptala se neutrálně.

„Právě teď je to nejvíc vzrušující místo na světě,“ odpověděl. „Mám kliku.“

„To je skvělé.“

„Na rozdíl od téhle cesty,“ řekl Jasper. „Tohle není pro prezidenta Bushe zrovna úspěch.“

A je to tady, pomyslela si Maria. Ocitla se v obtížném postavení. Musí bránit prezidenta a politiku ministerstva zahraničí, třebaže s Jasperovým hodnocením souhlasí. Bush se nedokázal postavit do čela hnutí za svobodu ve východní Evropě: byl příliš nedůrazný. „Myslíme si, že to určité vítězství je,“ prohlásila přesto.

„Ovšem, tohle říct musíte. Ale čistě mezi námi: bylo správné, že Bush naléhal na Jaruzelského – komunistického tyrana ze staré školy –, aby se ucházel o úřad polského prezidenta?“

„Jaruzelski bude možná tím nejlepším kandidátem, který by dohlédl na postupnou reformu,“ řekla Maria, třebaže tomu nevěřila.

„Bush rozlítil Walesu nabídkou mizerné pomoci ve výši sto milionů dolarů, zatímco Solidarita žádala deset miliard.“

„Prezident Bush věří, že je zapotřebí postupovat opatrně,“ namítla Maria. „Myslí si, že by Poláci měli napřed reformovat hospodářství, a teprve pak dostat pomoc. Jinak se ty peníze promrhají. Prezident je konzervativní. Vám se to nemusí líbit, Jaspere, ale Američanům se to líbí. Proto ho zvolili.“

Jasper se usmál, uznal, že zabodovala, ale dotíral dál. „V Maďarsku Bush vychvaloval komunistickou vládu, která strhla hraniční oplocení, aniž pochválil opozici, která na to naléhala. Maďarům pořád opakoval, aby nešli moc daleko ani moc rychle! Co je tohle za radu od vůdce svobodného světa?“

Maria Jasperovi neodporovala. Měl stoprocentní pravdu. Rozhodla se ho odvést stranou. Potřebovala okamžik na přemýšlení, a tak předstírala zájem o nízkopodlažní nákladní automobil převážející dlouhou raketu s francouzskou vlajkou namalovanou na boku. „Uniká vám lepší téma,“ prohodila pak.

Skepticky zvedl obočí. Takové obvinění se proti Jasperu Murrayovi nevznáší často. „Pokračujte,“ vyzval ji mírně pobaveným tónem.

„Nemůžu s vámi mluvit na záznam.“

„Tak tedy mimo záznam.“

Upřela na něj nesmlouvavý pohled. „Pokud je mezi námi v tomto ohledu jasno.“

„Je.“

„Dobrá. Patrně víte, že některé rady, které prezident dostává, naznačují, že Gorbačov je podvodník, glasnosť a perestrojka jsou nesmysly a celá ta fraška má sloužit jen k oklamání Západu, aby polevil v ostražitosti a předčasně odzbrojil.“

„Kdo mu dává tyhle rady?“

Odpověď zněla, že mu to podsouvá CIA, poradce pro národní bezpečnost a ministr obrany, ale Maria je nehodlala shazovat v rozhovoru s novinářem, třebaže mimo záznam. „Jaspere, jestli tohle ještě nevíte, pak nejste takový novinář, za jakého vás všichni považujeme.“

Jasper se zakřenil. „Tak jo. Co je tedy to velké téma?“

„Prezident Bush byl nakloněný tyto rady přijmout – než se vydal na tuhle cestu. Jde o to, že na místě – tady v Evropě – spatřil skutečnost a podle ní také změnil názor. V Polsku prohlásil: ‚Mám úchvatný pocit, že jsem tady na místě svědkem toho, jak se tvoří historie.‘“

„Můžu tenhle citát použít?“

„Můžete. Řekl mi to.“

„Díky.“

„Prezident je nyní přesvědčený, že změna v komunistickém světě je skutečná a trvalá a my bychom jí měli poskytovat zdrženlivou podporu, a ne si namlouvat, že tomu tak ve skutečnosti není.“

Jasper upřel na Marii dlouhý pohled, ve kterém byl patrný překvapený respekt. „Máte pravdu,“ uznal nakonec. „Tohle je lepší téma. Studenoválečníci ve Washingtonu, jako je Dick Cheney a Brent Scowcroft, budou vyvádět jako pominutý.“

„To jste řekl vy,“ poznamenala Maria. „Ne já.“

Lili, Karolin, Alice a Helmut jeli Liliným bílým trabantem z Berlína do Maďarska k Balatonskému jezeru. Jako obvykle to trvalo dva dny. Lili s Karolin cestou přezpívaly všechny písničky, které znaly.

Zpívaly, aby zakryly strach. Alice s Helmutem se pokusí utéct na Západ. Nikdo neví, co se může stát.

Lili a Karolin s nimi nepůjdou. Obě jsou svobodné, ale jejich životy patří sem, do východního Německa. Nesnášejí režim, ale chtějí mu oponovat, ne před ním prchat. U Alice a Helmuta tomu bylo jinak: ti mají život před sebou.

Lili znala jen dva lidi, kteří se pokusili odejít: Rebeku a Walliho. Rebečin snoubenec přitom spadl ze střechy a na celý život se zmrzačil. Walli přejel pohraničníka a zabil ho; toto trauma ho pronásledovalo celé roky. Nebyly to šťastné precedenty. Jenže teď se situace změnila, nebo ne?

Prvního večera v táboře narazili na muže středního věku. Jmenoval se Berthold, seděl před stanem a zeširoka cosi vykládal půl tuctu mladých lidí popíjejících pivo z plechovek. „Tohle všechno je past nastražená Stasi. Je to jejich nový způsob, jak chytat podvratné živly.“

Jeden mladík, který seděl na zemi a kouřil cigaretu, se tvářil skepticky. „A jak to tedy funguje?“

„Hned jak přejdete hranici, zatknou vás Rakušáci. Předají vás maďarské policii a ta vás vrátí v klepetech zpátky do východního Německa. Pak jdete rovnou do výslechovek v ústředí Stasi v Lichtenbergu.“

„Jak můžete něco takového vědět?“ zapochybovala nedaleko postávající dívka.

„Můj bratranec se tady pokusil přejít hranici,“ odpověděl Berthold. „Poslední, co mi řekl, bylo: ‚Pošlu ti čumkartu z Vídně.‘ Teď je ve vězeňském lágru u Drážďan a maká v uranových dolech. Tohle je jediný způsob, jak naše vláda dostane do těch dolů lidi na práci, nikdo jiný to dělat nechce – radiace způsobuje rakovinu plic.“

Než se rodina uložila ke spánku, tiše diskutovali o Bertholdově teorii. „Berthold je z těch, co všechno vědí,“ ušklíbla se Alice. „Jak zjistil, že bratranec pracuje v uranových dolech? Vláda přece nepřiznává, že využívá vězně tímhle způsobem.“

Helmutovi to však dělalo starosti. „Možná je to trouba, ale co když je ta historka pravdivá? Ta hranice může být past.“

„Proč by Rakušani posílali uprchlíky zpátky?“ namítla Alice. „Komunismus zrovna nemilujou.“

„Třeba s nimi nechtějí mít potíže a výdaje. Proč by se Rakušani měli starat o východní Němce?“

Přeli se asi hodinu a k žádnému závěru nedospěli. Lili ležela dlouho s otevřenýma očima, plná obav.

Příští den ráno ve společné jídelně Lili zahlédla Bertholda, jak s velkým talířem šunky a sýra před sebou obšťastňuje svými teoriemi další skupinu mladých lidí. Mluví upřímně, nebo je to podvodník nasazený Stasi? Musí se to dozvědět! Zdálo se, že Berthold ještě nějakou dobu v jídelně zůstane. Z náhlého popudu se rozhodla, že mu prohledá stan. Vyšla ven.

Stany nebyly nijak zajištěné: výletníkům se prostě doporučovalo neponechávat tam peníze ani žádné cennosti. Vchod do Bertholdova stanu byl přesto pevně uzavřený tkanicemi.

Lili je začala rozvazovat, snažila se vypadat uvolněně, jako by k tomu měla plné právo. Srdce jí v hrudi prudce bušilo. Přinutila se nevrhat na kolemjdoucí provinilé pohledy. Byla zvyklá dělat tajné věci – její vystoupení s Karolin byla vždy pololegální-, ale něčeho takového se přece jen nikdy nedopustila. Kdyby Berthold z nějakého důvodu odešel od snídaně předčasně a vrátil se dřív, než očekávala, co by řekla? „Jejda, spletla jsem si stan, pardon!“ Stany byly jeden jako druhý. Možná by jí nevěřil – ale co by udělal, šel na policii?

Otevřela stan a vkročila dovnitř.

Na muže měl Berthold slušně uklizeno. Oblečení bylo složené v kufříku a špinavé prádlo v tašce se stahovací šňůrkou. Měl tu necesér s žiletkovým holicím strojkem a pěnou na holení. Kovové lůžko mělo zastlanou přikrývku. Vedle lůžka ležel štos německých časopisů. Všechno vypadalo nevinně.

Nespěchej, nabádala se v duchu. Pořádně se rozhlídni po něčem, co by ti poskytlo vodítko. Kdo je ten člověk a co tu dělá?

Na polním lůžku ležel složený spací pytel. Když ho Lili zvedla, pocítila cosi těžkého. Pytel rozepnula a zašátrala v něm. Našla knížku s pornografickými fotografiemi – a pistoli.

Byla to malá černá pistole s krátkou hlavní. O střelných zbraních toho moc nevěděla a výrobce ani značku nemohla určit; poznala jen, že má ráži devět milimetrů. Zdálo se, že je to model, který lze snadno skrýt.

Strčila pistoli do kapsy džín.

Odpověď na svou otázku už znala. Berthold není chvástavý všeználek. Je to agent, kterého sem Stasi vyslala šířit zastrašující zvěsti a odrazovat potenciální uprchlíky.

Lili znovu složila spací pytel a vyšla ze stanu. Berthold na dohled nebyl. Třesoucími se prsty rychle vchod zase zašněrovala. Ještě pár vteřin a bude v bezpečí. Jakmile Berthold začne hledat pistoli, pozná, že ve stanu někdo slídil, ale jestliže se Lili teď odsud dostane, nikdy se nedozví, kdo to byl. Tušila, že Berthold ani nenahlásí krádež maďarské policii, protože by se jí určitě nelíbilo, že německý tajný agent přinesl do prázdninového tábora pistoli.

Svižně se vzdálila.

Karolin seděla ve stanu u Helmuta a Alice; tiše si povídali. Stále se přeli, jestli přechod hranice je či není past. Lili jejich rozhovor přerušila. „Berthold je agent Stasi,“ oznámila jim. „Prohledala jsem jeho stan.“ Vytáhla pistoli z kapsy.

„Tohle je makarov,“ konstatoval Helmut, který měl za sebou službu v armádě. „Poloautomatická pistole sovětské výroby, standardní vybavení Stasi.“

„Kdyby ta hranice byla skutečně past, Stasi by udržovala tuhle skutečnost v tajnosti. To, jak o tom Berthold kdekomu vykládá, jasně dokazuje, že to není pravda.“

Helmut přikývl. „Mně to stačí. Jdeme.“

Všichni se zvedli. „Nechceš, abych tě té pistole zbavil?“ zeptal se Helmut Lili.

„Ano, buď tak hodný.“ Podala mu ji, ráda, že se jí zbaví.

„Najdu nějaké opuštěné místo na pláži a hodím ji do jezera.“

Mezitím co byl Helmut pryč, naložily ženy do zavazadlového prostoru trabantu ručníky, plavky a opalovací krémy, jako by se chystaly na výlet; udržovaly tak zdání rodinné dovolené. Po Helmutově návratu zajeli do obchodu s potravinami a nakoupili sýr, chléb a víno na piknik.

Pak zamířili na západ.

Lili se neustále ohlížela dozadu, ale zřejmě je nikdo nesledoval.

Ujeli skoro devadesát kilometrů, a když se ocitli blízko hranice, odbočili z hlavní silnice. Alice měla mapu a kompas. Cestou po klikatých vedlejších silnicích předstírali, že hledají v lese vhodné místo na piknik. Zahlédli při tom několik aut s východoněmeckou poznávací značkou – stála opuštěná u silnice – a bylo jim jasné, že dojeli do správné oblasti.

Po žádných strážcích hranic nebylo ani potuchy, ale Lili se přesto strachovala. Východoněmecká tajná policie se očividně o uprchlíky zajímá, zřejmě však nemůže nic dělat.

Projížděli kolem menšího jezírka. „Počítám, že teď jsme asi kilometr od hranice,“ upozornila Alice.

Několik vteřin nato Helmut, který seděl za volantem, sjel ze silnice na nezpevněnou lesní cestu. Zastavil na mýtině pár kroků od vody.

Vypnul motor. „Tak co,“ řekl do ticha. „Budeme předstírat, že obědváme?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Alice; hlas měla stažený napětím. „Chci jít teď hned.“

Všichni vystoupili z auta.

Alice je vedla podle kompasu. Šlo se jim snadno, skoro žádný podrost je nezpomaloval. Vysokými borovicemi pronikalo slunce a vytvářelo jim pod nohama zlaté skvrny na koberci z jehličí. Les byl tichý. Lili zaslechla jakéhosi vodního ptáka a občas sem zalehl vzdálený rachot traktoru.

Prošli kolem žlutého wartburgu, napůl skrytého nízko visícími větvemi: okna rozbitá, podběhy už rezavějící. Z otevřeného zavazadlového prostoru vyletěl pták a Lili napadlo, že tam možná hnízdí.

Neustále pozorně obhlížela okolí, hledala skvrnu zelené či šedé látky, která by prozrazovala uniformu, ale žádnou neviděla. Povšimla si, že Helmut je stejně ostražitý.

Vystoupali do vršku a tam les náhle skončil. Vyšli na pás vykácené půdy a o sto metrů dál spatřili oplocení.

Nijak impozantně nepůsobilo: sloupy z hrubě otesaného dřeva a několik řad drátů, které patrně bývaly pod elektrickým proudem; úplně nahoře ve výši asi sto osmdesáti centimetrů ostnatý drát. Na opačné straně se táhlo žluté pole obilí dozrávajícího pod srpnovým sluncem.

Přešli přes vymýcený pás k oplocení.

„Můžeme to přelézt rovnou tady,“ navrhla Alice.

„Určitě vypnuli elektriku…?“ znejistěl Helmut.

„Ano,“ přisvědčila Alice.

Karolin netrpělivě natáhla ruku a dotkla se drátu. Pak se dotkla všech drátů, každý pevně sevřela v ruce. „Vypnuto,“ potvrdila.

Alice políbila a objala matku a Lili. Helmut si s nimi potřásl rukou.

Sto metrů od nich se zpoza vyvýšeniny vynořili dva vojáci v šedých blůzách a s vysokými čepicemi se štítkem, příslušníci maďarské pohraniční stráže.

„Ach ne!“ zaúpěla Lili.

Oba muži namířili pušky.

„Zůstaňte všechny stát,“ vyzval je Helmut.

„Nemůžu tomu uvěřit – dostali jsme se tak blízko!“ rozplakala se Alice.

„Nezoufej,“ uklidňoval ji Helmut. „Ještě to neskončilo.“

Když pohraničníci došli blíž, sklonili pušky a promluvili německy. Bezpochyby věděli přesně, co se tu děje. „Co tu děláte?“ zeptal se jeden.

„Přišli jsme si udělat piknik v lese,“ odpověděla Lili.

„Piknik? Vážně?“

„Nechtěli jsme tam napáchat žádnou škodu!“

„Sem se nesmí.“

Lili se zoufale bála, že je vojáci zadrží. „Tak dobře,“ drmolila. „Vrátíme se.“

Měla strach, aby se Helmut nepustil do rvačky. Mohli by je všechny čtyři zabít. Byla roztřesená a podlamovaly se jí nohy.

Promluvil druhý pohraničník. „Buďte opatrní,“ varoval je. Ukázal podél oplocení směrem, odkud přišel. „Asi čtyři sta metrů odsud je v plotě díra. Tam můžete nechtěně překročit hranici.“

Pohraničníci na sebe pohlédli a srdečně se zachechtali. Pak pokračovali v obchůzce.

Lili s údivem zírala na jejich vzdalující se záda. Muži pořád kráčeli, ani se neohlédli. Celá skupinka je mlčky sledovala, dokud nezmizeli z dohledu.

„Vypadá to, že nám říkali…“ vykoktala pak Lili.

„Abychom využili tu díru v oplocení!“ doplnil ji Helmut. „Tak honem!“

Vydali se rychle směrem, který jim voják ukázal. Drželi se těsně u kraje lesa – pro případ, že by se potřebovali skrýt. A po pár stech metrech skutečně dorazili k místu s prolomeným oplocením. Dřevěné kůly byly vytažené a rozstříhané dráty se válely na zemi. Vypadalo to, jako by tudy projel těžký nákladní vůz. Zem všude udusaná, řídká tráva ušlapaná a uschlá. Za dírou v oplocení vedla mezi poli cesta ke vzdálenému shluku stromů, kde se dalo zahlédnout také pár střech: vesnička, možná jen nějaká samota.

Svoboda.

Malá borovice u cesty byla ověšená klíčenkami – viselo jich tu třicet, čtyřicet, možná padesát. Lidé tu jako gesto vzdoru nechávali klíče od bytů a aut, aby ukázali, že se nikdy nevrátí. Větvičky se ve vánku pohybovaly a kov se na slunci třpytil. Vypadalo to jako vánoční stromek.

„Tak už neváhejte,“ pobídla je Lili. „Rozloučili jsme se před deseti minutami. Prostě jděte.“

„Miluju tě, mami, a tebe, Lili, taky,“ řekla Alice.

„Jděte,“ vyzvala je Karolin.

Alice vzala Helmuta za ruku.

Lili se rozhlédla po vykáceném pruhu země podél oplocení. Nikde nikdo.

Oba mladí lidé prošli dírou v plotě; opatrně našlapovali na popadané dráty.

Na druhé straně se zastavili a zamávali, i když byli jen o tři metry dál. „Jsme na svobodě!“ zvolala Alice.

„Pozdravuj ode mě Walliho,“ požádala ji Lili.

„A ode mě taky,“ připojila se Karolin.

Alice s Helmutem kráčeli ruku v ruce dál po cestě mezi obilnými poli.

Na opačném konci znovu zamávali.

Pak vešli do vesničky a zmizeli z dohledu.

Karolin měla obličej zvlhlý slzami. „Kdoví, jestli je ještě někdy uvidíme,“ povzdechla si.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVNÍ

Západní Berlín vyvolal ve Wallim nostalgickou náladu. Vzpomínal, jak tu jako mladý kluk s kytarou hrál hity skupiny Everly Brothers ve folkovém klubu Minnesänger nedaleko Ku’dammu a snil, že odejde do Ameriky a stane se popovou hvězdou. Dostal jsem, co jsem chtěl, pomyslel si – a taky hodně toho, co jsem nechtěl.

Když se registroval v hotelové recepci, narazil na Jaspera Murraye. „Slyšel jsem, že jsi tady,“ řekl Walli. „Musí být vzrušující přinášet zprávy o tom, co se teď v Německu děje.“

„To tedy je,“ přisvědčil Jasper. „Američany normálně zprávy z Evropy nezajímají, ale tohle je jedinečná záležitost.“

„Tvůj pořad This Day není bez tebe už to, co dřív. Jeho sledovanost prý klesá.“

„Asi bych měl předstírat, že je mi to líto. Co ty teď děláš?“

„Pracuju na novém albu. Nechal jsem Davea v Kalifornii, aby udělal mixáž. Nejspíš to zaneřádí smyčci a metalofonem.“

„Co tě přivádí do Berlína?“

„Mám tu schůzku s dcerou Alicí. Utekla z východního Německa.“

„Tvoji rodiče tam pořád jsou?“

„Ano, a sestra Lili.“ A Karolin, pomyslel si Walli, ale o ní se nezmínil. Toužil, aby i ona uprchla. V hloubi srdce se mu po ní pořád stýskalo, navzdory všem uplynulým letům. „Rebeka je tady na Západě,“ dodal. „Je teď velké zvíře na ministerstvu zahraničí.“

„Já vím. Pomáhá mi. Třeba bychom mohli udělat něco o rodině rozdělené berlínskou zdí. Ukázalo by to lidské utrpení způsobené studenou válkou.“

„Ne,“ odmítl Walli rozhodně. Nezapomněl na interview, které s ním Jasper natočil v šedesátých letech a způsobil jím rodině Franckových tolik potíží. „Východoněmecká vláda by se mstila na mojí rodině.“

„Škoda. Ale stejně, rád jsem tě viděl.“

Walli se ubytoval v prezidentském apartmá. Zapnul televizi v obývacím pokoji. Přijímač značky Franck vyrobili v otcově továrně. Zprávy byly plné lidí prchajících z východního Německa přes Maďarsko a nyní i přes Československo. Nechal přístroj zapnutý, ale přitlumil zvuk. Měl ve zvyku nechávat puštěnou televizi, zatímco dělal něco jiného. Nadchlo ho, když se dozvěděl, že Elvis to dělal také.

Osprchoval se a vzal si čisté oblečení. Pak mu zavolali z recepce, že Alice a Helmut jsou dole. „Pošlete je nahoru,“ požádal Walli.

Pociťoval nervozitu, což bylo hloupé. Tohle je jeho dcera. Jenže za pětadvacet let jejího života se s ní setkal jen jednou. V té době to byla dlouhovlasá, blonďatá puberťačka kost a kůže a připomínala mu Karolin v šedesátých letech, kdy se s ní seznámil.

Minutu poté se ozval zvonek a Walli otevřel dveře. Alice teď byla mladá žena a po někdejší pubertální neohrabanosti nebylo ani stopy. Vlasy měla zastřižené na mikádo, takže se mladé Karolin už tak neuvěřitelně nepodobala, třebaže ji zdobil Karolinin oslnivý úsměv. Oblečená byla v ošuntělých východoněmeckých šatech, na nohou ošlapané střevíce; Walli si v duchu poznamenal, že ji vezme na nákupy.

Políbil ji rozpačitě na obě tváře a s Helmutem si potřásl rukou.

Alice se rozhlédla po apartmá. „Panejo, krása,“ přikývla uznale.

Ve srovnání s hotely v Los Angeles to nic nebylo, ale tohle jí Walli neřekl. Musí se toho ještě hodně naučit, ale času má spoustu.

U pokojové služby objednal kávu a zákusky. Seděli u stolu v obývacím pokoji. „To je zvláštní,“ přiznal upřímně. „Jsi moje dítě, ale my dva jsme si cizí.“

„Já ale stejně znám tvoje písně,“ odpověděla Alice. „Všechny. Nebyl jsi tam, ale zpíval jsi mi celý život.“

„To je až děsivé.“

„Je.“

Podrobně mu vylíčili svůj útěk. „Když se dívám zpátky, bylo to snadné,“ řekla Alice. „Ale v tu chvíli jsem byla k smrti vyděšená.“

Dočasně bydleli v bytě, který jim pronajal hlavní účetní továrny Franckových Enok Andersen. „Co budete dělat, myslím dlouhodobě?“ zeptal se Walli.

„Jsem elektroinženýr,“ odpověděl Helmut, „ale chtěl bych se naučit něco o podnikání. Příští týden vyrazím na cestu s jedním prodejcem televizí Franck. Váš otec Werner říkal, že začínat se má takhle.“

„Já jsem na Východě pracovala v lékárně,“ pokračovala v odpovědi na otcovu otázku Alice. „Zpočátku budu tady dělat nejspíš totéž, ale jednoho dne bych měla ráda svou vlastní prodejnu.“

Walliho potěšilo, že oba myslí na práci. Ve skrytu duše ho trápilo, že třeba budou chtít žít z jeho peněz, což by pro ně nebylo dobré. Usmál se. „Jsem rád, že žádný z vás nechce do hudební branže.“

„Ovšem hlavně chceme mít děti,“ dodala Alice.

„To mě moc těší. Nemůžu se dočkat, až budu dědarocková hvězda. Vezmete se?“

„Mluvili jsme o tom,“ odpověděla Alice. „Když jsme žili na Východě, tak nám na tom moc nezáleželo, ale teď bychom docela chtěli. Co bys tomu říkal?“

„Pro mě osobně manželství samotné není velké téma, ale moc by mě nadchlo, kdybyste se pro takový krok rozhodli.“

„Tak fajn. Tati, zazpíváš mi na svatbě?“

Tohle přišlo nečekaně a Walli ztratil řeč. Jen proto se nerozplakal. „Jistě, holčičko,“ přisvědčil, když se vzpamatoval. „Moc rád.“ Aby skryl své emoce, obrátil se k televizi.

Na obrazovce bylo vidět demonstraci, která se uskutečnila předchozího večera v Lipsku. Účastníci se zapálenými svíčkami mlčky kráčeli od kostela. Chovali se pokojně, ale do davu vjely policejní dodávky, několik lidí přejely, pak z nich vyskákali policisté a začali demonstranty zatýkat.

„Parchanti,“ neudržel se Helmut.

„Za co demonstrovali?“ zeptal se Walli.

„Za právo svobodně cestovat,“ vysvětlil mu Helmut. „My jsme unikli, ale nemůžeme se vrátit. Alice teď má vás, ale nemůže navštěvovat matku. A já jsem oddělený od obou rodičů. Nevíme, jestli se ještě vůbec někdy uvidíme.“

„Lidi demonstrují, protože není důvod, proč bychom měli takhle žít,“ hněvala se Alice. „Já bych měla mít možnost vídat se s mámou i s tátou. Měli by nám dovolit cestovat mezi východním a západním Německem. Německo je jedna země. Měli bychom se zbavit té zdi.“

„S tím souhlasím,“ přikývl Walli.

Dimka měl rád svého šéfa. Gorbačov v hloubi duše věřil v pravdu. Od chvíle, kdy zemřel Lenin, každý sovětský vůdce lhal. Všichni zametali pod koberec to, co bylo špatné, a odmítali uznat realitu. Nejnápadnějším charakteristickým rysem sovětského vedení v posledních pětašedesáti letech se jevilo odmítání čelit skutečnosti. Gorbačov byl jiný. Jak se usilovně snažil proplouvat bouří, která zmítala Sovětským svazem, držel se hlavní zásady, že se lidem musí říkat pravda. Dimka ho obdivoval.

Dimku i Gorbačova potěšilo, když ve východním Německu sesadili Ericha Honeckera. Dosavadní vůdce ztratil kontrolu nad zemí i nad stranou. Jenže oba zklamal jeho nástupce. K Dimkovu znechucení převzal vedení Honeckerův věrný zástupce Egon Krenz. Bylo to, jako když Tydliteka nahradí Tydliták.

Přesto si Dimka myslel, že by Gorbačov měl Krenzovi poskytnout pomocnou ruku. Sovětský svaz si nemůže dovolit, aby se východní Německo zhroutilo. S demokratickými volbami v Polsku a tržními silami v Maďarsku by Sovětský svaz žít mohl, ale Německo je něco jiného. Je rozdělené jako Evropa na Východ a Západ, na komunistickou část a na kapitalistickou; a kdyby mělo triumfovat západní Německo, byl by to signál převahy kapitalismu a konec Marxova a Leninova snu. To nemůže dovolit ani Gorbačov – nebo ano?

Dva týdny nato vykonal Krenz obvyklou pouť do Moskvy. Dimka potřásl rukou muži s masitou tváří, šedivými vlasy a samolibě spokojeným výrazem. V mládí to mohl být fešák.

Gorbačov ho přivítal s chladnou zdvořilostí ve velké pracovně obložené žlutým dřevem.

Krenz přinesl zprávu svého hlavního ekonomického plánovače, ze které vyplývalo, že východní Německo je hospodářsky na dně. Krenz tvrdil, že Honecker tuto zprávu zatajil. Dimka věděl, že pravda o východoněmeckém hospodářství se zamlčovala desítky let. Všechna propaganda o hospodářském růstu byly lži. Produktivita továren a dolů dosahovala pouhých padesáti procent produktivity na Západě.

„Nad vodou se udržujeme půjčkami,“ přiznal Krenz Gorbačovovi v černém koženém křesle ve velké kremelské pracovně obložené žlutým dřevem. „Deset miliard západoněmeckých marek ročně.“

Tohle šokovalo i Gorbačova. „Deset miliard?“

„Bereme si krátkodobé půjčky na splacení úroků z dlouhodobých půjček.“

„Což je nezákonné,“ vmísil se Dimka. „Jestli to banky zjistí…“

„Úrok z našich dluhů teď dělá čtyři a půl miliardy dolarů ročně, což jsou dvě třetiny všech našich devizových zisků. Abychom se vyrovnali s touto krizí, musíme dostat vaši pomoc.“

Gorbačov se naježil. Nesnášel, když se východoevropští vůdci doprošovali peněz.

Krenz začal loudit. „Východní Německo je v jistém smyslu dítě Sovětského svazu.“ Pokusil se o chlapácký vtípek. „Člověk musí uznat otcovství svých potomků.“

Gorbačov se ani neusmál. „Nejsme ve stavu, abychom vám mohli nabídnout pomoc,“ řekl bez obalu. „Současný stav Sovětského svazu to neumožňuje.“

Dimku to překvapilo. Neočekával, že bude Gorbačov takto tvrdý.

Krenz byl zmatený. „Co tedy mám dělat?“

„Musíte být k vašim lidem upřímný a říct jim, že nemůžou dál žít způsobem, na jaký si zvykli.“

„Budou potíže,“ namítl Krenz. „Musel by se vyhlásit výjimečný stav. Přijmout opatření, aby se zabránilo masovým útěkům přes zeď.“

Dimka si pomyslel, že tohle se blíží politickému vydírání. Pomyslel si to i Gorbačov a přitvrdil. „V tom případě neočekávejte, že vás zachrání Rudá armáda,“ odsekl. „Tyhle problémy si budete muset vyřešit sám.“

Myslel to vážně? Skutečně si Sovětský svaz hodlá nad východním Německem umýt ruce? Dimkovo vzrušení rostlo s jeho údivem. Je Gorbačov ochotný jít takhle daleko?

Krenz vypadal jako kněz, který pochopil, že žádný Bůh není. Východní Německo vytvořil Sovětský svaz, dotoval ho z kremelských finančních zdrojů a chránil ho silou sovětských vojsk. Krenz nemohl pochopit, že to skončilo. Očividně vůbec nevěděl, co dál.

Jakmile odešel, kývl Gorbačov na Dimku. „Vydejte upozornění velitelům našich vojsk ve východním Německu. Za žádných okolností se nesmí vmísit do konfliktů mezi tamní vládou a obyvatelstvem. To je absolutní priorita.“

Panebože, pomyslel si Dimka, neznamená tohle skutečně konec?

V listopadu se ve velkých městech ve východním Německu konaly už každý týden demonstrace. Stále jich přibývalo a jejich účastníci byli stále troufalejší. Brutální policie s obušky je už nedokázala potlačit.

Lili a Karolin dostaly pozvání, aby zahrály na shromáždění na Alexander Platz, nedaleko od jejich domova. Sešlo se několik set tisíc lidí. Někdo namaloval obrovský transparent s heslem WIR SIND DAS VOLK, my jsme lid. Okolo náměstí se rozmístili policejní těžkooděnci a čekali na rozkaz, aby se vrhli do davu s obušky. Jenže policisté vypadali vystrašeněji než demonstranti.

Řečník za řečníkem pranýřoval komunistický režim, ale policie nic nepodnikla.

Organizátoři dali slovo i prokomunistickým mluvčím. Vybraným obhájcem vlády se k Lilině údivu stal Hans Hoffmann. Ze svého místa zpoza portálu zírala na důvěrně známou nahrbenou postavu muže, který po čtvrt století pronásledoval její rodinu. Navzdory drahému modrému kabátu se třásl zimou – nebo možná strachy.

Když se Hans pokusil přívětivě usmát, vypadal jen jako upír. „Soudruzi,“ oslovil shromážděné, „strana naslouchá hlasu lidu a nová opatření se již chystají.“

Dav věděl, že jsou to žvásty, a začal syčet.

„Musíme však postupovat řádně a uznávat vedoucí úlohu strany při rozvoji komunismu.“

Syčení se změnilo v bučení.

Lili Hanse pozorně sledovala. Jeho výraz vyjadřoval zuřivost a frustraci. Před rokem by jeho jediné slovo mohlo zničit kohokoli z tohoto davu, teď se však náhle zdálo, že moc mají ti lidé. Nemohl je ani umlčet.

„Zejména nesmíme udělat ze všech členů institucí státní bezpečnosti obětní beránky kvůli případným chybám bývalého vedení.“

Tohle byla úpěnlivá prosba o soucit s tyrany a sadisty, kteří desítky let utiskovali lid, a dav to pobouřilo. Lidé se pošklebovali a skandovali: „Stasi raus.“ Pryč se Stasi.

„Koneckonců jenom plnili rozkazy!“ křičel Hans z plných plic.

To vyvolalo bouři nevěřícného smíchu.

Být objektem posměchu představovalo pro Hanse největší potupu. Lili si náhle připomněla onu scénu před osmadvaceti lety, kdy Rebeka hodila z okna Hansovi na hlavu jeho boty. Pohrdavý smích sousedek přivedl Hanse k zuřivosti.

Teď Hans zůstával u mikrofonu, neschopný přehlušit dav, ale neochotný se vzdát. Byl to souboj vůlí mezi ním a davem, a on prohrál. Jeho arogantní výraz se sesypal a zdálo se, že má slzy na krajíčku. Nakonec se odvrátil od mikrofonu a odstoupil od řečnického pultíku.

Vrhl ještě jeden pohled na rozesmátý a pošklebující se dav a vzdal to. Při odchodu zahlédl Lili a poznal ji. Jejich oči se setkaly, když Lili s Karolinou vycházely s kytarami na pódium. V tom okamžiku vypadal jako zmlácený pes, tak tragicky, že ho Lili málem politovala.

Pak kolem něj prošla doprostřed pódia. Někteří z davu Lili a Karolin poznali, jiní znali jejich jména; celé náměstí zaburácelo na přivítanou. Přistoupily k mikrofonům. Zahrály durový akord a společně se s vervou pustily do zpěvu „This Land is Your Land“.

A dav znovu divoce zaburácel.

Bonn bylo provinční město na březích Rýna. Jeho volba za západoněmeckou metropoli budila pochyby, jenže právě proto byl Bonn vybrán, aby symbolizoval svou dočasnou povahu a naději německého lidu, že jednoho dne se stane hlavním městem znovu sjednoceného Německa Berlín. Ovšem od té doby už uplynulo čtyřicet let a Bonn zůstával stále metropolí.

Byla tu nuda, ale Rebece to vyhovovalo, protože měla pořád příliš mnoho práce, než aby se mohla věnovat společenskému životu; výjimku tvořily chvíle, kdy přijížděl Fred Bíró.

Práce měla nad hlavu. Její specializací byla východní Evropa, a ta se potýkala s revolucí, jejíž konec nikdo nedokázal dohlédnout. Skoro každý den měla nějaký pracovní oběd, dnes si však udělala přestávku. Vyšla z ministerstva zahraničí a vydala se pěšky do jedné levné restaurace, kam občas ráda zašla, a dala si své oblíbené jídlo Himmel und Erde, nebe a země, připravené z brambor a jablek se slaninou.

Právě když jedla, objevil se Hans Hoffmann.

Rebeka odstrčila židli a zvedla se. Nejdřív ji napadlo, že ji přišel zabít. Málem vykřikla o pomoc, když si povšimla výrazu v jeho tváři. Vypadal poraženě a smutně. Její strach zmizel: Hans Hoffmann už není nebezpečný.

„Prosím tě, neboj se, nechci ti ublížit,“ uklidňoval ji.

Zůstala stát. „Co chceš?“

„Pár slov. Jen pár minut.“

Chvilku přemýšlela, jak se mu podařilo dostat se z východního do západního Německa, pak si uvědomila, že na vysoké důstojníky tajné policie se cestovní omezení nevztahují. Ti mohou dělat, co se jim zlíbí. Patrně kolegům řekl, že jede do Bonnu s tajným posláním. Možná to tak i je.

Přistoupil k ní majitel restaurace. „Všechno v pořádku, paní Heldová?“ zeptal se.

Rebeka ještě chvíli nespouštěla z Hanse oči. „Ano, děkuju, Günthere,“ přisvědčila. „Myslím, že je to v pořádku.“ Znovu se posadila a Hans usedl naproti ní.

Zvedla vidličku a zase ji odložila. Ztratila chuť k jídlu. „Tak tedy pár minut.“

„Pomoz mi,“ požádal ji.

Nemohla uvěřit vlastním uším. „Cože?“ nechápala. „Já abych pomohla tobě?“

„Všechno se rozpadá. Musím se dostat ven. Lidi se mi pošklebujou. Bojím se, že mě zabijou.“

„Co si proboha představuješ, že bych pro tebe mohla udělat?“

„Potřebuju bydlení, peníze, doklady.“

„Zbláznil ses? Po tom všem, co jsi provedl mně a mojí rodině?“

„Copak ty nechápeš, proč jsem to všechno dělal?“

„Protože nás nenávidíš!“

„Protože tě miluju.“

„Nebuď směšný.“

„Dostal jsem za úkol tebe a tvoji rodinu špehovat, to ano. Chodil jsem s tebou, abych pronikl do domu. Jenže pak se něco stalo. Zamiloval jsem se do tebe.“

Tohle už jednou říkal – toho dne, kdy uprchla přes zeď. Myslel to vážně. Usoudila, že je blázen. Znovu dostala strach.

„O svých citech jsem nikomu neříkal,“ usmál se nostalgicky, jako by vzpomínal spíš na nevinnou lásku z mládí než na proradnou podlost. „Předstíral jsem, že tě využívám a že manipuluju s tvými city. Jenže já jsem tě skutečně miloval. Pak jsi navrhla, že bychom se měli vzít. Byl jsem jako v nebi! Získal jsem dokonalou výmluvu pro své nadřízené.“

Žije ve vysněném světě, ale neplatí to o celé východoněmecké vládnoucí elitě?

„Ten rok, co jsme strávili spolu jako manželé, byla nejlepší doba mého života,“ pokračoval Hans. „A tvoje odmítnutími zlomilo srdce.“

„Jak tohle můžeš říkat?“

„Proč myslíš, že jsem se znovu neoženil?“

Byla ohromená. „Nemám tušení,“ odpověděla.

„Rebeko, jiné ženy mě nezajímají, ty jsi moje životní láska.“

Zírala na něj. Uvědomila si, že tohle není jen pitomá historka, beznadějný pokus o získání sympatií. Hans byl upřímný. Každé slovo myslel vážně.

„Vezmi mě zpátky,“ snažně prosil.

„Ne.“

„Prosím.“

„Odpověď zní ne,“ opakovala. „Vždycky bude znít ne. Ať řekneš cokoli, já své rozhodnutí nezměním. Nenuť mě prosím, abych kvůli tvé nechápavosti musela použít tvrdá slova.“ Nevím, proč se ho zdráhám ranit, pomyslela si; on nikdy neváhal být vůči mně krutý. „Prostě přijmi, co ti říkám, a odejdi.“

„Dobře,“ přikývl smutně. „Věděl jsem, že tohle řekneš, ale zkusit jsem to musel.“ Zvedl se. „Děkuju ti, Rebeko. Děkuju ti za ten rok štěstí. Vždycky tě budu milovat.“ Otočil se a odešel z restaurace.

Rebeka za ním civěla, stále v hlubokém šoku. Bože na nebesích, pomyslela si; tohle jsem tedy nečekala.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ

V Berlíně byl chladný listopadový den, ve vzduchu se vznášel šedý opar a sirný pach z pekelně kouřících továren ve východní části země. Táňa, kterou sem spěšně vyslali z Varšavy, aby pomohla zpravodajsky krýt stoupající krizi, měla pocit, že východní Německo dostane co nevidět infarkt. Všechno se hroutilo. Pozoruhodně se opakovalo to, co se dělo v roce 1961, než postavili berlínskou zeď: na Západ prchalo tolik lidí, že se školy zavíraly kvůli nedostatku učitelů a nemocnice se udržovaly v chodu jen s nejnutnějším počtem zdravotnického personálu. Ti, kdo v zemi zůstali, byli čím dál rozezlenější a frustrovanější.

Nový vůdce Egon Krenz se soustředil na cestování. Doufal, že jestliže vyhoví lidem v této záležitosti, ostatní důvody k nespokojenosti pominou. Táňa si myslela, že se Krenz mýlí: obyvatelé východního Německa si spíš zvyknou požadovat více svobody. Krenz vydal 6. listopadu nové cestovní předpisy, které lidem povolovaly vyjíždět do zahraničí se souhlasem ministerstva vnitra; s sebou si smějí vzít patnáct západoněmeckých marek, což jim v západním Německu stačí tak na zaplacení klobásy a sklenice piva. Veřejnost považovala tento ústupek za směšný. Dnes 9. listopadu svolal stále zoufalejší vůdce tiskovou konferenci k vyhlášení dalšího nového zákona o cestování.

Táňa sympatizovala s touhou východních Němců svobodně jít, kam si přejí. Sama toužila po stejné svobodě pro sebe a Vasilije. Toho znal celý svět, ale on se musel skrývat pod pseudonymem. Nikdy se nedostal za hranice Sovětského svazu, tam se ovšem jeho knihy nevydávaly. Měl by mít možnost osobně si převzít ceny, které získalo jeho alter ego, a trochu si vychutnat zaslouženou chválu – a ona chtěla jet s ním.

Bohužel neviděla, jak by východní Německo mohlo někdy dát svým občanům volnost. Stěží by dokázalo existovat jako nezávislý stát: především proto také postavili zeď. Kdyby dovolili lidem cestovat, miliony by jich odešly navždy. Západní Německo je možná upjatě konzervativní země se staromódními postoji k právům žen, ale ve srovnání s východním to je ráj. Žádná země by nepřežila exodus svých nejprůbojnějších mladých lidí. Proto Krenz nikdy dobrovolně nedá východním Němcům to, co si přejí nade vše.

A proto také nešla Táňa pár minut před šestou večer do mezinárodního tiskového střediska na Mohrenstrasse s velkým očekáváním. Sál naplnili novináři, fotografové a televizní kamery. Řady červených sedadel byly zcela obsazené, a Táňa se musela zařadit mezi ty, kteří už jen postávali podél stěn. Zahraniční novináři se dostavili ve velkém počtu: cítili krev.

Krenzův tiskový mluvčí Günter Schabowski v doprovodu tří dalších funkcionářů vešel do sálu přesně v šest a usedl za stůl na pódiu. Měl šedivé vlasy a na sobě šedý oblek a šedou kravatu. Byl to kompetentní úředník a Táňa ho měla ráda a věřila mu. Hodinu oznamoval různé změny na ministerstvech a administrativní reformy.

Táňa žasla při pohledu na to, jak se komunistická vláda zoufale pokouší uspokojit požadavky veřejnosti na změnu. Tohle bylo téměř neznámé. A při výjimečných příležitostech, kdy se něco takového dělo, vjely krátce nato do ulic tanky. Připomněla si bolestná zklamání Pražského jara v roce 1968 a Solidarity v roce 1981. Podle jejího bratra však Sovětský svaz už nemá sílu nebo ochotu disent rozdrtit. Skoro se neodvažovala doufat, že je to pravda. Líčila si život, ve kterém by s Vasilijem mohli psát pravdu beze strachu. Bylo těžké si to představit.

V sedm hodin Schabowski zveřejnil nový zákon o cestování. „Bude možné, aby kterýkoli občan východního Německa opustil zemi při použití hraničních přechodů,“ sdělil. Neznělo to příliš jasně a několik novinářů žádalo o vysvětlení.

Schabowski sám vypadal nejistě. Nasadil si brýle a přečetl výnos nahlas. „O soukromé vycestování do zahraničí lze požádat bez předložení dosavadních vízových požadavků nebo dokladu o nutnosti vycestovat či o rodinných vztazích.“

Všechno to bylo napsáno mlhavým byrokratickým jazykem, ale znělo to dobře. „Kdy nové nařízení vstupuje v platnost?“ zeptal se někdo.

Schabowski očividně nevěděl. Táňa si všimla, že se potí. Tušila, že nový zákon se koncipoval ve spěchu. Listoval papíry před sebou a hledal odpověď. „Pokud je mi známo,“ odpověděl, „tak okamžitě, bezodkladně.“

Táňu to zarazilo. Cosi vstupuje okamžitě v platnost – ale co? Může kdokoli přijet na hraniční přechod a překročit ho? Tisková konference však skončila bez dalších informací.

Krátkou cestou zpátky do hotelu Metropole na Friedrichstrasse Táňa přemýšlela, co má napsat. V ušmudlané velkoleposti mramorové haly se poflakovali agenti Stasi ve svých obvyklých kožených bundách a džínách, kouřili a koukali se na televizi se špatným obrazem. Když si Táňa brala klíč od pokoje, zaslechla, jak se recepční ptá svého kolegy: „Co to znamená? Můžeme se prostě sebrat a jít?“

Nikdo nevěděl.

Walli sledoval ve svém apartmá v západoberlínském hotelu televizní zprávy s Rebekou, která přiletěla na setkání s Alicí a Helmutem. Měli naplánovanou společnou večeři.

Walli s Rebekou zmateně vyslechli zdrženlivou informaci ve zpravodajském pořadu ZDF o sedmé hodině. Ve východním Německu mají nové směrnice pro cestování, jenomže nebylo jasné, co znamenají. Walli si nedokázal dát dohromady, jestli ho rodina bude moct navštívit v západním Německu, nebo ne. „Co kdybych se dokonce mohl brzy setkat s Karolin?“ přemítal.

Alice s Helmutem dorazili pár minut poté a odložili si teplé kabáty a šály.

V osm hodin Walli přepnul na zpravodajskou relaci ARD, ale o moc víc se nedozvěděl.

Zdálo se nemožné, že by se zeď, která Wallimu zkazila život, náhle otevřela. V záblesku vzpomínek, které mu byly tak důvěrně známé, znovu prožil oněch pár traumatických vteřin za volantem staré černé dodávky Framo svého někdejšího šéfa Joea Henryho. Připomněl si hrůzu při pohledu na pohraničníka, který zaklekl a zvedl samopal, tu paniku, s níž stočil volant a najel na stráž, a zmatené pocity, když kulky roztříštily čelní sklo. Kola přeskákala přes lidskou bytost a jemu se udělalo zle. Potom přerazil závoru a byl na svobodě.

Zeď mu vzala nevinnost. Vzala mu také Karolin. A dceřino dětství.

Tato dcera, která za pár dní oslaví šestadvacáté narozeniny, teď kroutí hlavou. „Ta zeď ještě existuje, nebo ne?“

„Já tomu nerozumím,“ přiznala Rebeka. „Málem to vypadá, jako by omylem otevřeli hranice.“

„Nepůjdeme se podívat, co se děje venku na ulicích?“ navrhl Walli.

Lili, Karolin, Werner a Carla pravidelně sledovali večerní zpravodajství ARD, stejně jako miliony dalších lidí ve východním Německu. Soudili, že jim zde říkají pravdu, na rozdíl od místních státem kontrolovaných zpravodajských pořadů líčících smyšlený svět, kterému nikdo nevěřil. Přesto je v osm hodin zmátla nejasná zpráva. „Otevřeli hranice, nebo ne?“ nechápala Carla.

„To není možné,“ řekl Werner.

Lili se zvedla. „Tak já se jdu podívat.“

Nakonec se vypravili ven všichni čtyři.

Sotva vykročili z domu a nadechli se chladného nočního vzduchu, pocítili emocionálně nabitou atmosféru. Na ulicích východního Berlína, špatně osvětlených žlutými lampami, se pohybovalo nezvykle mnoho lidí a aut. Někteří mladíci se pokoušeli stopnout si kolemjedoucí vozy, což byl vážný přestupek, za který by je ještě před týdnem mohla policie zadržet. Neznámí lidé se spolu dávali do řeči, vyptávali se jeden druhého, co vědí a jestli je skutečně pravda, že teď můžou jít do Západního Berlína.

„Walli je v Západním Berlíně,“ řekla Karolin Lili. „Slyšela jsem to v rádiu. Určitě se přišel setkat s Alicí.“ Vypadala zamyšleně. „Doufám, že se budou mít rádi.“

Rodina Franckových se ubírala po Friedrichstrasse na jih, až v dálce spatřili mohutné světlomety přechodu Checkpoint Charlie, což byl ohrazený areál zabírající ulici v délce celého domovního bloku od Zimmerstrasse na bližší, komunistické straně, po Kochstrasse na svobodné straně.

Když došli blíž, viděli, jak dav houstne přílivem lidí proudících ze stanice podzemní dráhy Stadtmitte. Stála tu také spousta aut, řidiči si zřejmě nebyli jistí, jestli se můžou přiblížit ke kontrolnímu stanovišti nebo ne. Lili měla pocit jako na nějaké oslavě, třebaže nevěděla s jistotou, jestli mají co oslavovat. Pokud viděla, závory otevřené nebyly.

Mnoho lidí se drželo vzadu, mimo dosah světlometů: báli se ukázat obličej; smělejší však přistupovali blíž a páchali trestný čin „neomluvitelného vniknutí do hraniční oblasti“, navzdory riziku zatčení a odsouzení na tři roky nucených prací.

Ulice se směrem ke kontrolnímu stanovišti zužovala a dav houstl. Lili s rodinou se protlačila až dopředu. Před sebou pod světly jasnými jako den viděli červeno-bílé závory pro pěší a auta, postávající ozbrojené pohraničníky, celní budovy a nad tím vším se tyčící strážní věže. V proskleném prostoru velitelského stanoviště bylo vidět telefonujícího důstojníka: při hovoru dělal volnou paží rozmáchlá znechucená gesta.

Nalevo a napravo od kontrolního stanoviště se po Kochstrasse oběma směry táhla nenáviděná zeď. Lili pocítila, jak se jí zvedá žaludek. Kvůli této stavbě byla většinu Lilina života její rodina roztržena na dvě části, které se nemohly skoro nikdy setkat. Nenáviděla tu zeď ještě víc než Hanse Hoffmanna.

„Pokusil se už někdo projít?“ zeptala se Lili nahlas.

„Oni vás vrátí zpátky,“ odpověděla jí jedna žena rozhněvaně. „Prý potřebujete vízum z policejní stanice. Ale já jsem na tu policejní stanici šla, a tam o ničem takovém nevědí.“

Před měsícem by žena při podobném typicky byrokratickém zmatku jen pokrčila rameny a vrátila se domů, jenže dnes bylo všechno jinak.

Pořád tu nespokojeně zůstávala a protestovala. Nikdo domů neodcházel.

Lidé kolem Lili začali rytmicky skandovat: „Otevřete! Otevřete!“

Když volání zesláblo, Lili měla pocit, že zaslechla skandování z opačné strany. Napínala sluch. Co to křičí? Nakonec porozuměla: „Pojďte sem! Pojďte sem!“ Poznala, že se na kontrolních stanovištích určitě shromažďují i Západoberlíňané.

Co se bude dít? Jak tohle skončí?

Po Zimmerstrasse dorazilo ke kontrolnímu stanovišti šest dodávkových vozů a z nich vyskákalo padesát či šedesát ozbrojených pohraničníků.

„Posily,“ zamumlal chmurně Werner stojící vedle Lili.

Dimka a Natalija seděli v černých kožených křeslech v Gorbačovově pracovně; pociťovali vzrušení a napětí. Gorbačovova strategie ponechávající východoevropské satelity, aby si šly svou vlastní cestou, vedla ke krizi, která hrozí výbuchem. To mohlo být nebezpečné – nebo nadějné.

Možná to je obojí.

Dimkovi šlo jako vždy o to, v jakém světě budou jeho vnoučata vyrůstat. Grigor, jeho a Ninin syn, je už ženatý a Dimkova a Natalijina dcera Káťa studuje na vysoké škole; oba patrně v několika příštích letech založí rodinu. Jaká budoucnost jejich děti čeká? Je zastaralý komunismus už skutečně vyřízený? Dimka stále nevěděl.

„Před kontrolními stanovišti u berlínské zdi se shromažďují tisíce lidí,“ informoval Dimka Gorbačova. „Jestliže východoněmecká vláda přechody neotevře, vypuknou pouliční bouře.“

„To není náš problém,“ odpověděl Gorbačov. Tohle bylo jeho zaříkadlo. Říkal to pořád. „Chci mluvit se západoněmeckým kancléřem Kohlem,“ pokračoval.

„Dneska v noci je v Polsku,“ upozornila Natalija.

„Sežeňte mi ho na telefon co nejdřív – nejpozději zítra. Nechci, aby začal mluvit o sjednocení Německa. To by tu krizi vystupňovalo. Otevření zdi je asi maximální destabilizace, s jakou se teď východní Německo může vyrovnat.“

Má naprostou pravdu, pomyslel si Dimka. Jestliže hranice padne, sjednocení Německa na sebe nenechá dlouho čekat; právě teď však bude lepší takové vznětlivé téma nevznášet.

„Hned se spojím se západními Němci,“ řekla Natalija. „Ještě něco?“

„Ne, děkuju.“

Natalija s Dimkou se zvedli. Gorbačov jim stále ještě neřekl, co mají dělat ohledně bezprostřední krize. „Co když zavolá Egon Krenz z východního Berlína?“ zeptal se Dimka.

„Nebuďte mě.“

Dimka s Natalijou odešli z pracovny.

Venku Dimka poznamenal: „Jestli brzy něco neudělá, bude pozdě.“

„Pozdě na co?“ zeptala se Natalija.

„Pozdě na záchranu komunismu.“

Maria Summersová byla na návštěvě u Jacky Jakesové v Prince George’s County a dojídala časnou večeři se svým kmotřencem Jackem. Televize byla zapnutá a Maria spatřila Jaspera Murraye v dlouhém plášti a se šálou kolem krku; přinášel zprávy z Berlína. Nacházel se na západní, svobodné straně Checkpointu Charlie, v davu lidí u spojenecké strážní budky uprostřed Friedrichstrasse. Cedule vedle něj oznamovala ve čtyřech jazycích: OPOUŠTÍTE AMERICKÝ SEKTOR. Za jeho zády viděla světlomety a strážní věže.

„Krize komunismu zde právě dosahuje nového vrcholu napětí,“ oznamoval Jasper. „Po týdnech demonstrací oznámila dnes východoněmecká vláda, že se otvírají hranice se Západem – ale zdá se, že to nikdo nesdělil pohraniční stráži ani orgánům pasové kontroly. Na obou stranách hanebné berlínské zdi se shromažďují tisíce Berlíňanů, kteří se dožadují svého zbrusu nového práva přecházet přes hranici, ovšem vláda nic nedělá – a ozbrojené stráže jsou čím dál nervóznější.“

Jack dojedl sendvič a šel se vykoupat. „Je mu devět roků a začíná se stydět,“ postěžovala si s úsměvem Jacky. „Prý je už moc velký na to, aby ho koupala babička.“

Marii zprávy z Berlína uchvátily. Připomněla si, jak její milenec prezident Kennedy oznámil celému světu: „Ich bin ein Berliner.“

„Strávila jsem život prací pro americkou vládu,“ otočila se k Jacky. „Celou dobu byla naším cílem porážka komunismu. Ale nakonec se komunismus porazil sám.“

„Proč se to děje?“ zeptala se Jacky. „Já tomu nerozumím.“

„K moci se dostala nová generace vedoucích představitelů, hlavně Gorbačov. Když otevřeli účetní knihy a podívali se na ta čísla, uvědomili si: Jestliže tohle je to nejlepší, co dokážeme, k čemu je komunismus?‘ Mám pocit, že jsem vůbec nemusela jít pracovat na ministerstvo zahraničí – já ani stovky dalších lidí.“

„Co jiného bys bývala dělala?“

„Vdala bych se,“ odpověděla Maria bez přemýšlení.

Jacky to ohromilo. „George mi tvoje tajemství nikdy neprozradil. Ale myslela jsem si, že ses tenkrát v šedesátých letech zamilovala do ženatého muže.“

Maria přikývla. „Milovala jsem v životě dva muže,“ přiznala. „Jeho a George.“

„Co se stalo?“ zeptala se Jacky. „Vrátil se k manželce? To obyčejně dělají.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Maria. „Zemřel.“

„Panebože!“ domyslela si Jacky. „Byl to prezident Kennedy?“

Maria na ni s údivem vytřeštila oči. „Jak jsi na to přišla?“

„Nepřišla, hádala jsem.“

„Prosím tě, nikomu ani slovo! George to ví, ale jinak nikdo.“

„Umím zachovat tajemství,“ usmála se Jacky. „Greg nevěděl, že je otcem, dokud Georgeovi nebylo šest.“

„Děkuju ti. Kdyby se to proláklo, rozmázli by mě po všech bulvárních plátcích. Bůhví jak moc by mi to poškodilo kariéru.“

„Neměj obavy. Ale poslechni. George se za chvíli vrátí domů. Vy dva teď prakticky žijete spolu. Moc dobře se k sobě hodíte.“ Ztišila hlas. „Mám tě mnohem radši než Verenu.“

Maria se rozesmála. „A kdyby to věděli naši, určitě by dávali přednost Georgeovi před prezidentem Kennedym, na to můžeš vzít jed.“

„Myslíš, že byste se s Georgem mohli někdy vzít?“

„Problém je, že kdybych byla vdaná za kongresmana, nemohla bych dělat svou práci. Musím být nestranná, nebo to tak musí aspoň vypadat.“

„Jednoho dne půjdeš do důchodu.“

„Ještě sedm let a bude mi šedesát.“

„Vezmeš si ho pak?“

„Když mě o to požádá – ano.“

Rebeka byla na západní straně Checkpointu Charlie spolu s Wallim, Alicí a Helmutem. Dávala si pozor, aby se vyhnula Jasperu Murrayovi a jeho televizním kamerám. Měla pocit, že být součástí rozvášněného davu není nic správného pro poslance Bundestagu, natož pro vysokou státní úřednici. Tohle si však nehodlala nechat ujít. Byla to dosud největší demonstrace proti zdi – zdi, která zmrzačila jejího manžela a pokazila jí život. Tohle přece východoněmecká vláda nemůže přežít – nebo ano?

Vzduch byl chladný, ale dav Rebeku hřál. Na úseku Friedrichstrasse vedoucím ke kontrolnímu stanovišti se shromáždilo několik tisíc lidí. Rebeka s ostatními se ocitla skoro vpředu. Těsně za spojeneckou strážní budkou byla přes vozovku namalovaná bílá čára v místě, kde Friedrichstrasse protínala Kochstrasse. Čára ukazovala, kde končí Západní Berlín a začíná východní část města. Kavárna Adler na nároží pracovala na plné obrátky.

Zeď se táhla podél příčné Kochstrasse. Vlastně tu stály dvě zdi, obě z vysokých betonových panelů, oddělené pruhem holé země. Na západní straně byla zeď pomalovaná barevnými graffiti. Přímo naproti místu, kde se ocitla Rebeka, se nacházela mezera, za kterou postávalo několik ozbrojených pohraničníků před červeno-bílými závorami, dvojími pro vozidla a jedněmi pro pěší. Za závorami se zvedaly tři strážní věže.

Rebeka za prosklenými okny viděla vojáky, jak dalekohledy zlovolně pozorují dav.

Někteří lidé nedaleko Rebeky promlouvali k pohraničníkům a naléhavě žádali, aby pustili lidi z východní strany. Vojáci neodpovídali. K davu vykročil nějaký důstojník a pokoušel se lidem vysvětlit, že zatím žádné nové předpisy ohledně cestování z východní části země neexistují. Nikdo mu nevěřil: viděli to v televizi!

Tlak davu byl neudržitelný a Rebeku to nutilo stále postupovat, až překročila bílou čáru a technicky se ocitla ve východním Berlíně. Stráže bezmocně přihlížely.

Po chvíli se vojáci stáhli za závory. Rebeku to ohromilo. Východoněmečtí vojáci před davem za normálních okolností neustupovali: udržovali ho pod kontrolou i za použití sebevětší brutality.

Nyní byla křižovatka bez stráží a dav se dál šinul vpřed. Po jejich obou stranách dvojitá zeď končila v krátké příčné zdi, která spojovala vnitřní a vnější bariéru a bránila vstupu do vyklizeného pruhu země. K Rebečině údivu dva odvážní protestující muži vylezli na zeď a posadili se na zaoblené horní strany betonových panelů.

Vojáci k nim přistoupili a požádali je: „Slezte prosím dolů.“

Muži zdvořile odmítli.

Rebece se prudce rozbušilo srdce. Ti muži na zdi byli ve východním Berlíně – stejně jako ona –, a tak by je stráže mohly zastřelit za překročení zdi, jako se to v posledních osmadvaceti letech stalo tolika jiným.

Žádná střelba se však neozvala. Místo toho na různých místech vylezlo na zeď několik dalších lidí a posadilo se tam; houpali nohama po obou stranách zdi a vyzývali vojáky, ať s tím něco udělají.

Pohraničníci se vrátili za závory.

To bylo ohromující. Podle komunistických měřítek tohle znamenalo nedodržování zákona, anarchii. Ale nikdo nedělal nic, aby to zarazil.

Rebeka si vzpomněla na onu neděli v srpnu 1961, kdy jí bylo třicet, vydala se pěšky do Západního Berlína a zjistila, že všechny přechody jsou zatarasené ostnatým drátem. Ta překážka tu teď stojí už polovinu jejího života. Co když tato doba přece jen končí? Toužila po tom z celého srdce.

Dav se nyní otevřeně vzepřel zdi, strážím i celému východoněmeckému režimu. A Rebeka viděla, že nálada vojáků se mění. Někteří mluvili s protestujícími, což bylo zakázané. Jeden z davu se natáhl, sebral pohraničníkovi čepici a dal si ji na hlavu. „Vrátil byste mi ji, prosím vás,“ požádal voják. „Potřebuju ji, jinak bych měl průšvih.“ Protestujícímu ji dobromyslně vrátil.

Rebeka pohlédla na hodinky. Byla skoro půlnoc.

*

Na východní straně lidé kolem Lili skandovali: „Pusťte nás! Pusťte nás!“

Ze západní strany kontrolního stanoviště přicházela skandovaná odpověď: „Pojďte! Pojďte! Pojďte!“

Dav se minutu za minutou přibližoval ke strážím, až se teď ocitli závorám na dosah a pohraničníci se stáhli dovnitř areálu.

Za Lilinými zády se po Friedrichstrasse do nedohledna táhly desetitisíce lidí a šňůra aut.

Všichni věděli, že situace je nebezpečně nestabilní. Lili se obávala, že vojáci prostě začnou do davu střílet. Na svou ochranu před desítkami tisíc rozhněvaných lidí neměli dost střeliva, ale co jiného by mohli udělat?

To Lili zjistila v příštím okamžiku.

Náhle se objevil nějaký důstojník a přikázal: „Alles auf!“

Všechny závory se naráz zvedly.

Čekající dav zaburácel a začal se hrnout dopředu. Lili se ze všech sil snažila udržet u rodiny, zatímco se všichni valili přes přechody pro pěší i vozidla. Závory na opačné straně byly otevřené také. Protlačili se až za ně a Východ se setkal se Západem.

Lidé plakali, objímali se a líbali. Čekající měli v rukou kytice a láhve šampaňského. Jásot byl ohlušující.

Lili se rozhlédla kolem sebe. Rodiče se drželi těsně za jejími zády, Karolin byla krok před ní. Kdepak je asi Walli a Rebeka? pomyslela si.

Návrat Evie Williamsové do Ameriky byl triumfální. Při premiéře Nory na Broadwayi se jí dostalo ovací ve stoje. Ibsenovo pochmurné introspektivní drama dokonale vyhovovalo zadumané síle jejího nejlepšího hereckého projevu.

Když se obecenstvo konečně unavilo potleskem a z divadla odešlo, Dave, Beep a jejich šestnáctiletý syn John Lee se v zákulisí připojili k davu obdivovatelů. Eviina šatna byla plná lidí a květin a na ledu stálo několik lahví šampaňského. Jenže lidé zůstávali kupodivu zticha a šampaňské neotevřené.

V jednom koutě běžela televize a skoro všichni herci se shromáždili kolem ní a sledovali zprávy z Berlína.

„Co to znamená?“ podivil se Dave. „Co se děje?“

Cam seděl ve své kanceláři v Langley s Timem Tedderem, sledovali televizi a pili whisky. Na obrazovce Jasper Murray hlásil živě z Berlína. „Závory jsou otevřené a východní Němci přicházejí!“ křičel vzrušeně. „Proudí jich sem stovky, tisíce! Toto je historický den! Berlínská zeď padla!“

Cam přitlumil zvuk. „Věřil bys tomu?“

Tedder pozvedl sklenici k přípitku. „Na konec komunismu!“

„Na tom jsme pracovali celé ty roky,“ poznamenal Cam.

Tedder skepticky zakroutil hlavou. „Všechno, co jsme dělali, nebylo vůbec k ničemu. Navzdory veškerému našemu úsilí se z Vietnamu, Kuby a Nikaraguy staly komunistické země. Jen se podívej na další země, kde jsme se pokoušeli zabránit nástupu komunismu: Írán, Guatemala, Chile, Kambodža, Laos… Žádná z nich nám moc ke cti neslouží. A teď východní Evropa opouští komunismus bez jakékoli pomoci z naší strany.“

„Přesto bychom měli přemýšlet o nějakém způsobu, jak si připsat zásluhy. Nebo přinejmenším jak nechat prezidenta, aby si je připsal.“

„Bush není v úřadu ani rok a celou dobu zůstával pozadu za vývojem,“ namítl Tim. „Ten nemůže prohlašovat, že je to jeho zásluha: pokud něco, tak se jen snažil celý proces zpomalit.“

„Možná Reagan?“ přemítal Cam.

„Drž se trochu reality,“ nesouhlasil Tedder. „Tohle neudělal Reagan. Tohle udělal Gorbačov. Ten a ceny ropy. A skutečnost, že komunismus vlastně stejně nikdy nefungoval.“

„Co hvězdné války?“

„Zbraňový systém, který se nikdy nedostal dál než na úroveň science fiction, jak věděl každý, včetně Sovětů.“

„Reagan ale pronesl tu řeč. ‚Pane Gorbačove, strhněte tuhle zeď.‘ Pamatuješ?“

„Pamatuju. Chceš lidem říct, že se komunismus zhroutil, protože Reagan pronesl řeč? Nikdy tomu neuvěří.“

„Určitě uvěří,“ prohlásil Cam.

První, koho Rebeka zahlédla, byl její otec, vysoký muž s řídnoucími plavými vlasy a pečlivě utaženým uzlem kravaty ve výstřihu kabátu. Vypadal starší. „Koukni!“ vykřikla na Walliho. „Táta!“

Po Walliho obličeji se rozlil široký úsměv. „Tak přece,“ zaradoval se. „Myslel jsem, že je v tomhle davu nenajdeme.“ Objal Rebeku paží kolem ramen a společně se prodírali tlačenicí. Helmut s Alicí se jim drželi v patách.

Pohyb byl zoufale obtížný. Dav byl hustý a všichni tančili, skákali radostí a objímali neznámé.

Rebeka spatřila vedle otce i matku, pak Lili a Karolin. „Ještě nás neviděli,“ řekla Wallimu. „Zamávej!“

Volat nemělo smysl. Všichni volali. „Tohle je největší street party na světě,“ poznamenal Walli.

Do Rebeky prudce vrazila jakási žena s natáčkami ve vlasech; byla by upadla, ale Walli ji podržel.

Pak obě skupiny konečně dorazily k sobě. Rebeka se vrhla do otcova náručí. Pocítila na čele jeho rty. Důvěrně známý polibek, dotek brady porostlé maličko pichlavým strništěm a lehká vůně jeho vody po holení jí naplnily srdce k prasknutí.

Walli objal matku. Pak si s Rebekou vyměnili místo. Rebeka pro slzy neviděla. Objali se s Lili a Karolin. Karolin políbila Alici. „Nemyslela jsem si, že tě uvidím tak brzy. Nevěděla jsem, jestli tě vůbec někdy ještě uvidím.“

Rebeka pohlédla na Walliho, když zdravil Karolin. Vzal ji za ruce a jeden na druhého se usmáli. „Jsem tak šťastný, že tě zase vidím, Karolin,“ řekl prostě Walli. „Tak šťastný.“

„Já taky,“ odpověděla.

Všichni se navzájem objali a vytvořili kroužek – tam uprostřed ulice, uprostřed noci, uprostřed Evropy. „Tak jsme tady,“ řekla Carla, rozhlédla se kolem dokola po své rodině a široce, šťastně se usmála. „Konečně zase spolu. Po tom všem.“ Odmlčela se a pak to zopakovala. „Po tom všem.“

EPILOG

4. LISTOPADU 2008

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ

Jsme to ale podivná rodina, přemítala Maria, když se pár vteřin před půlnocí rozhlédla po obývacím pokoji v domě Jacky Jakešové.

Byla tu Jacky, Mariina tchyně, devětaosmdesátiletá a energičtější než kdy dříve.

Byl tu George, už dvanáct let Mariin manžel, nyní v dvaasedmdesáti bělovlasý. Maria se vdávala v šedesáti poprvé, což by ji uvádělo do rozpaků, kdyby se přitom necítila tak šťastná.

Byla tu Georgeova bývalá manželka Verena, bezpochyby nejkrásnější devětašedesátiletá žena v Americe. Doprovázel ji její druhý manžel Lee Montgomery.

Pak tu byl Georgeův syn, kterého měl s Verenou: Jack, sedmadvacetiletý právník se svou manželkou a hezkou pětiletou dcerkou Margou.

Dívali se na televizi; byl to přenos z parku v Chicagu, kde se shromáždilo 240 000 extaticky nadšených lidí.

Na pódiu stála rodina: pohledný otec, krásná matka a dvě líbezné holčičky. Byla volební noc a Barack Obama zvítězil.

Michelle Obamová a dívky odešly z pódia a právě zvolený prezident přistoupil k mikrofonu a usmál se. „Zdravím Chicago.“

Jacky, ženská hlava rodiny, zbystřila. „Teď všichni psst,“ vyzvala ostatní. „Poslouchejte.“ Zesílila zvuk.

Obama měl tmavošedý oblek a nachově červenou vázanku. Za ním se v jemném vánku lehce vlnilo víc amerických vlajek, než dokázala Maria spočítat.

Obama mluvil pomalu a po každé větě se odmlčel. „Jestliže je tu někdo, kdo stále pochybuje, že Amerika je země všech možností, kdo si stále láme hlavu, jestli sen našich zakladatelů ještě žije, kdo zpochybňuje sílu demokracie – pak tento člověk dnes v noci dostává odpověď.“

Malá Marga přistoupila k Marii sedící na pohovce. „Babičko Marie,“ zapípala.

Maria ji zvedla na klín. „Teď psst, děťátko, všichni chtějí poslouchat nového prezidenta.“

„Je to odpověď,“ pokračoval Obama, „kterou říkají mladí i staří, bohatí i chudí, demokrati i republikáni, černí, bílí, Hispánci, Asijci, severoameričtí indiáni, gayové, heterosexuálové, invalidé i lidé zdravotně nepostižení – Američané, kteří posílají světu poselství, že jsme nikdy nebyli jen souborem jednotlivců nebo souborem států, kde se převážně volí republikánský prezidentský kandidát, a států, kde se převážně volí demokratický prezidentský kandidát: my jsme a vždy budeme Spojené státy americké.“

„Babičko Marie,“ zašeptala znovu Marga. „Koukni na dědu.“

Maria pohlédla na svého manžela George. Sledoval televizi, ale po jeho vrásčitém hnědém obličeji stékaly slzy. Otíral je velkým bílým kapesníkem, ale sotva osušil oči, slzy vytryskly znovu.

„Proč děda pláče?“ zeptala se Marga.

Maria věděla proč. Plakal při vzpomínce na Bobbyho a Martina a Jacka. Na čtyři dívenky z nedělní školy. Na Medgara Everse. Na všechny bojovníky za svobodu, mrtvé i živé.

„Proč?“ opakovala Marga.

„Zlatíčko,“ odpověděla Maria, „to je dlouhá historie.“

Vždyť chloubou Času má být smířit krále,

odhalit faleš, pravdu vyjevit,

důstojnost stáří hlídat neustále,

probouzet světlo, v noci pořád bdít,

viníky trestat, křivdy napravit,

pokoře učit pyšné paláce,

pozlátko slávy v prachu utrácet.

Shakespeare, Znásilnění Lukrécie

(překlad Martin Hilský)

Poděkování

Mým hlavním konzultantem pro trilogii Století byl Richard Overy. S tímto svazkem mi pomáhali také další akademičtí historici: Clayborne Carson, Mary Fulbrooková, Claire McCallumová a Matthias Reiss.

Překontrolováním první verze rukopisu či poskytnutím rozhovorů mi pomohli rovněž četní lidé, kteří tuto epochu prožili; byli to zejména: Mimi Alfordová, která mě poučila o Bílém domě za Kennedyho, Peter Asher o tom, jaké to je být popová hvězda, Jay Coburn a Howard Stringer o Vietnamu, Frank Gannon spolu se svými kolegy Jimem Cavanaughem, Todem Hullinem a Geoffem Shephardem o Bílém domě za Nixona, kongresman John Lewis o občanských právech a Angela Spizigová a Annemarie Behnkeová o životě v Německu. Najít poradce mi jako vždy pomáhal Dan Starer z Research for Writers v New Yorku.

Při průzkumné cestě na americký Jih mými průvodci byli: Barry McNealy v Birminghamu v Alabamě, Ron Flood v Atlantě v Georgii a Ismail Naskai ve Washingtonu, D. C. Ray Young z vedení autobusového nádraží Greyhound ve Fredericksburgu laskavě vyhledal fotografie ze šedesátých let.

Přátelé Johnny Clare a Chris Manners přečetli první verzi a poskytli mi mnoho užitečných připomínek. Charlotte Quelchová opravila četné chyby.

Nesmírně mi pomohla rodina. Dr. Kim Turnerová mi radila v mnoha záležitostech, zejména zdravotních. Jann Turnerová a Barbara Follettová přečetly první verzi a učinily citlivé a nápomocné poznámky.

Mezi redaktory a literární agenty, kteří četli první verzi, patří Amy Berkowerová, Cherise Fisherová, Leslie Gelbmanová, Phyllis Grannová, Neil Nyren, Susan Opieová, Jeremy Trevathan a jako vždy Al Zuckerman.

Ken Follett

HRANICE VĚČNOSTI

Třetí část trilogie STOLETÍ

Z anglického originálu Edge of Eternity,

vydaného nakladatelstvím Dutton – Penguin Group

v New Yorku roku 2014,

přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Obálku navrhl Miloslav Disman

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v Praze v roce 2015 jako svou 1435. elektronickou publikaci