Tretie dvojča

Ken Follett

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Húževnatá mladá vedkyňa Jeanie Ferramiová urobí šokujúci objav, keď sa z databázy FBI dozvie o existencii dvoch mladých mužov, identických dvojčiat, študenta práva a odsúdeného vraha. Čo je zvláštne, narodili sa dvom rozličným matkám v nemocniciach vzdialených od seba stovky míľ. Len čo sa pokúsi preniknúť do ich rodinného pozadia, jej záujem okamžite zaregistujú také významné inštitúcie ako Pentagon a New York Times. Čím viac sa dozvedá, tým ťažšie je je položenie. Po tom, čo jej život navyše skomplikuje láska, úzko spojená s profesionálnou vášňou, situácia jej celkom prerastá cez hlavu. A keď sa ocitne v smrteľnom nebezpečenstve, uvedomí si, že ide o viac ako vedecký problém - o sprisahanie, do ktorého je zapojená nielen významná vedecká spoločnosť a politici, ale aj jej vlastné pracovisko.

Ken Follett

Tretie dvojča

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Andreja Plávku 12,813 67 Bratislava

Editorka Katarína Jusková

Zodpovedný redaktor Ján Kováč

Číslo publikácie 4646.

Vydanie prvé

Vytlačila Svornosť, a. s., Bratislava

Z anglického originálu Ken Follett: The Third Twin, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Crown Publishers, Inc., New York 1996, preložila Miroslava Staszová

Copyright © 1996 by Ken Follett

All rights reserved

Translation © Miroslava Staszová 2001

Cover Design © Eva Pernecká 2001

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd. 2001

ISBN 80-220-1068-5

Venujem s láskou mojim adoptívnym deťom: Jann Turnerovej, Kim Turnerovej a Adamovi Broerovi

Táto kniha je vymyslená. Mená, postavy, miesta, organizácie a zápletky sú výsledkom autorovej fantázie alebo sú fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami, organizáciami alebo osobami, žijúcimi a mŕtvymi, je celkom náhodná.

NEDEĽA

.

1

Horúčava visela nad Baltimorom ako ťaživý pancier. Predmestia ponorené v zeleni ochladzovali tisíce zavlažovačov, ale zámožní obyvatelia ostávali vnútri pri naplno pustenej klimatizácii. Na Severnej avenue sa apatické šľapky spotené pod parochňami tisli v tieni a decká postávajúce na rohoch vyťahovali z vreciek širokých šortiek drogy. Koniec septembra, ale jeseň ešte v nedohľadne.

Zhrdzavený biely Datsun s rozbitým reflektorom pripevneným elektrikárskou páskou krúžil robotníckou štvrťou severne od centra mesta, kde žili prevažne belosi. Auto nemalo klimatizáciu, a tak vodič otvoril všetky okná. Bol to mladý dvadsaťdvaročný fešák v odstrihnutých krátkych džínsoch, čistom bielom tričku a červenej bejzbalovej čiapke s nápisom Strážna služba. Plastové puzdro na zbraň pod stehnami mal prepotené, no neprekážalo mu to. Mal výbornú náladu. Rádio si naladil na frekvenciu 92Q – „Dvadsať hitov!“ Na sedadle spolujazdca ležal otvorený karisblok. Podchvíľou naň zaškúlil, pokúšal sa zapamätať si technické pojmy na zajtrajší test. Učil sa ľahko, po niekoľkých minútach štúdia má text v malíčku.

Na svetlách vedľa neho zastavila blondína v Porsche so sklápacou strechou. Žmurkol na ňu: „Pekná kára!“ Bez slova sa odvrátila, no zazdalo sa mu, že v kútikoch jej úst zbadal náznak úsmevu. Za veľkými slnečnými okuliarmi sa skrývala dáma, podistým dvakrát taká stará ako on: ako napokon väčšina žien v Porsche. „Pri ďalších svetlách som skôr!“ zvolal. Zasmiala sa koketným zvonivým smiechom, elegantnou štíhlou rukou zaradila jednotku a vyštartovala ako raketa.

Uškrnul sa. Iba žartoval.

Prechádzal popri stromami lemovanom areáli Univerzity Jonesa Fallsa, patriacej medzi najelitnejšie americké vysoké školy, oveľa luxusnejšej než tá, ktorú navštevuje on. Keď míňal impozantnú vchodovú bránu, prebehla okolo skupinka ôsmich či desiatich dievčat v bežeckom úbore: priliehavých šortkách, teniskách, prepotených tričkách a topoch. Asi hráčky družstva pozemného hokeja a vytrénované dievča vpredu kapitánka, čo ich chystá na sezónu.

Zabočili k univerzitnému areálu. Odrazu ho omráčila taká intenzívna a vzrušujúca predstava, že ledva dokázal šoférovať. Predstavil si ich v šatni – bucľatú namydlenú v sprche, červenovlásku sušiacu si dlhé medené vlasy, čiernovlásku, ako si oblieka biele čipkované nohavičky, lesbickú kapitánku nahú, vystavujúcu na obdiv svoje svaly – keď ich znezrady čosi vydesilo. Všetky zrazu podľahli panike, oči rozšírené od hrôzy, hystericky kričali a plakali. Pobehovali sem a ta, vrážali jedna do druhej. Tá okrúhla spadla, ležala na zemi a bezmocne nariekala, zatiaľ čo ostatné po nej nevšímavo šliapali, zúfalo sa pokúšali skryť či nájsť dvere, alebo utiecť pred tým, čo ich vyľakalo.

Prirazil k okraju cesty a zaradil neutrál. Ťažko dychčal, počul, ako mu búši srdce. Najúžasnejšia predstava, akú kedy mal, sa po chvíli pominula. Čoho sa báli? Úporne lovil vo svojej bujnej predstavivosti odpoveď. Rozkošnícky zalapal po dychu, keď na to prišiel: oheň. Miesto zachvátil požiar a vydesili ich plamene. Kašľali a dusili sa v dyme, ako spoly nahé horúčkovito pobiehali dookola. „Môjtybože,“ zašepkal. Hľadel uprene pred seba, akoby videl celú scénu premietnutú na predné sklo Datsuna.

Po chvíli sa upokojil. Vzrušenie ešte trvalo, ale predstava už bola preč: pripomínalo mu to myšlienku na pivo, keď umiera od smädu. Zdvihol si okraj trička a zotrel z tváre pot. Vedel, že by sa mal pokúsiť na túto fantáziu zabudnúť a šoférovať ďalej, ale bola priveľmi vábivá. Je to ohromne nebezpečné – šiel by nadlho do chládku, keby ho chytili – ale nebezpečenstvo ho nikdy pred ničím nezastavilo. Chvíľku sa pokúšal odolať pokušeniu. „Chcem to,“ zamrmlal, obrátil auto do protismeru a vošiel hlavnou bránou do univerzitného areálu.

Už tu bol aj predtým. Univerzita leží uprostred stoviek hektárov trávnikov, záhrad a lesa. Väčšinu budov postavených z rovnakých červených tehál dopĺňalo zopár moderných betónovo‑sklených stavieb, poprepájaných spleťou úzkych ciest lemovaných parkometrami.

Hokejový tím sa stratil, no telocvičňu našiel poľahky: bola to nízka budova vedľa bežeckej dráhy. Stála pred ňou veľká socha diskobola. Zaparkoval pri parkometri, ale nedal doň mincu: nikdy do nich nehádzal peniaze. Svalnatá kapitánka hokejového družstva stála na schodoch pred telocvičňou a zhovárala sa s chlapíkom v obnosenom tričku. Vybehol hore schodmi, usmial sa na ňu, keď ju míňal, a vošiel do budovy.

Vo vchodovej hale bolo rušno. Mladí muži a ženy s čelenkami, v šortkách, s raketami v rukách a športovými vakmi prehodenými cez plece ustavične prichádzali a odchádzali. Väčšina univerzitných družstiev očividne trénovala v nedeľu. Uprostred vstupnej haly stál za stolom strážnik a kontroloval študentské preukazy. Práve vošla skupinka bežcov a prešli popri strážnikovi. Niektorí mávali preukazmi, iní na to zabudli. Strážnik iba pokrčil plecami a pohrúžil sa do čítania Mŕtvej zóny.

Obrátil sa a prezeral si strieborné poháre vystavené v sklenej vitríne, ktoré získali atléti univerzity. Hneď nato sa prihrnulo futbalové mužstvo, desať mužov a robustná žena v štupľových topánkach, a on vkĺzol s nimi dnu. Prešli cez halu a nasledoval ich širokým schodišťom do suterénu. Zhovárali sa o hre, nadchýnali šťastným gólom, rozčuľovali nad neslýchaným faulom a nevšimli si ho.

Kráčal nenútene, ale pohľadom ostražito sledoval okolie. Po schodoch zišli do malej haly s automatom na nápoje a telefónom. Mužská šatňa bola hneď vedľa haly. Futbalistka kráčala ďalej dlhou chodbou, podistým do ženskej šatne, ktorú architekt naplánoval dodatočne. V časoch, keď slovo koedukačný znelo sexi, zrejme nepredpokladal, že na Univerzite Jonesa Fallsa bude toľko dievčat.

Zdvihol slúchadlo na telefónnom automate a tváril sa, že hľadá štvrťdolár. Futbalisti vchádzali zaradom do šatne. Žena rovno pred ním otvorila dvere a zmizla. To bude ženská šatňa. Všetky sú dnu, pomyslel si vzrušene, vyzliekajú sa, sprchujú a utierajú. Pocit, že sú tak blízko, ho dráždil. Opakom ruky si pošúchal obočie. Stačí poriadne ich vystrašiť, a jeho predstava sa naplní.

Pokúšal sa upokojiť. Nechcel to celé pokaziť nedočkavosťou. Potreboval zopár minút, aby všetko naplánoval.

Len čo všetci zmizli, pustil sa chodbou za ženou.

Viedli z nej troje dverí, po každej strane jedny a posledné na konci. Vpravo vošla žena. Skúsil dvere na konci a zistil, že vedú do veľkej zaprášenej miestnosti plnej rozložitých zariadení: bojlerov a filtrov. Usúdil, že slúžia plavárni. Vošiel dnu a zavrel za sebou dvere. Miestnosťou sa nieslo tiché, pravidelné elektrické bzučanie. Predstavil si dievča šialené od strachu, iba v bielizni – v podprsenke a nohavičkách s kvietkovaným vzorom – leží na zemi a vytreštenými očami ho sleduje, ako si rozopína opasok. Chvíľku s úsmevom vychutnával tú predstavu. Je od neho len pár metrov. V tejto chvíli dozaista rozjíma, čo bude robiť večer. Azda má priateľa a uvažuje, že sa s ním pomiluje. Môže byť aj prvoročiačka, osamelá a trošku nesmelá, a v nedeľu večer pozerá iba Columba. A možno má zajtra odovzdať referát a chystá sa na ňom pracovať celú noc. Nič z toho, zlatko, je čas hrôzy.

Toto robil už aj predtým, hoci nikdy v takejto miere. Odnepamäti vždy rád strašil dievčatá. Na strednej škole mu nič nerobilo väčšiu radosť, ako vylákať dievča kamsi do kúta a vyhrážať sa mu, až kým neplakalo a neprosilo o zľutovanie. Preto ustavične menil školy. Zavše si dal s dievčaťom rande, aby sa nelíšil od ostatných chlapcov a mal s kým ruka v ruke prísť do baru. Keď cítil, že to od neho očakávajú, pretiahol ich, ale pripadalo mu to vždy trochu nezmyselné.

Každý má svoju perverznú chúťku, pomyslel si. Niektorí muži radi nosia ženské šaty, iní trvajú na tom, aby dievča malo na sebe kožený odev a ihličky. Jeden chlapík, ktorého poznal, považoval za najvzrušujúcejšiu časť ženského tela chodidlo. Vzrušil sa pri pohľade na ženy, ktoré sa obúvali a vyzúvali v oddelení obuvi v obchodnom dome.

Jeho vzrušoval strach. Do extázy ho privádzala žena trasúca sa od hrôzy. Neexistuje vzrušenie bez strachu.

Pri podrobnom prieskume miestností zbadal rebrík pripevnený k stene, ktorý viedol ku kovovému príklopu zavretému na závoru. Svižne vyliezol hore, odsunul závoru a potlačil príklop. Naskytol sa mu pohľad na pneumatiky Chryslera New Yorker na parkovisku. Len čo sa zorientoval, uvedomil si, že je v zadnej časti budovy. Zasunul závoru a zliezol dolu.

Vyšiel z plavárenskej strojovne. Na chodbe naňho zagánila žena idúca oproti. Na okamih ho premkla úzkosť. Mohla by sa naňho osopiť, čo sa, dočerta, poneviera okolo ženských šatní. S takou zrážkou nerátal. Pokazila by mu plán. Ale keď zdvihla oči k jeho čiapke a zbadala nápis STRÁŽNA SLUŽBA, odtrhla od neho pohľad a zamierila k šatni.

Uškrnul sa. Čiapku kúpil za osem dolárov a deväťdesiatdeväť centov v obchode so suvenírmi. Ale ľudia boli zvyknutí na strážnikov v džínsoch na rockových koncertoch, na detektívov, čo vyzerali ako kriminálnici, až kým nevytiahli odznaky, a na letiskovú políciu vo svetroch. Kto by sa unúval kontrolovať doklady každého odkundesa, čo sa nazýva ochrancom bezpečnosti?

Otvoril dvere oproti ženskej šatni. Viedli do malého skladu. Rozsvietil a zavrel za sebou.

Na policiach ležalo zastarané telocvičné náradie: veľké čierne medicinbaly, zodraté gumené podložky, kužeľky, rozpadávajúce sa boxerské rukavice a naštiepené drevené skladacie stoličky. Stál tam kôň s popraskanou kožou a zlomenou nohou. V miestnosti razilo zatuchlinou. Pozdĺž stropu viedla veľká strieborná rúra. Usúdil, že zabezpečuje ventiláciu v šatni oproti chodbe.

Vyliezol hore a skúsil skrutky, ktoré spájali rúru s čímsi, čo pripomínalo ventilátor. Prstami nimi ani nepohol, ale v kufri Datsuna mal hasák. Keby odpojil rúru, ventilátor by nasával vzduch namiesto zvonku zo skladu.

Mohol by založiť požiar rovno pod ventilátorom. Kúpi kanistru benzínu, naleje ho do fľaše od minerálky a prinesie sem so zápalkami, novinami na podpálenie a hasákom.

Oheň sa bleskovo rozšíri a všade bude plno dymu. Nos a ústa si zaviaže mokrou handrou a počká, kým sa ním naplní sklad. Potom odpojí ventilačnú rúru. Dym sa nasaje do potrubia a vženie do ženskej šatne. Spočiatku si ho nikto nevšimne. Po chvíli jedna, dve dievčatá vtiahnu vzduch do nosa a prehodia: „Fajčí niekto?“ Vtedy otvorí dvere skladu a vpustí do chodby dym. Keď dievčatá zistia, že sa deje čosi vážne, otvoria dvere šatne. Pomyslia si, že celá budova je v plameňoch, a spanikujú.

Vtedy vojde do šatne. Medzi záplavu podprseniek a pančúch, holých pŕs, zadkov a ochlpenia na genitáliách. Niektoré vybehnú zo spŕch nahé a mokré a začnú šmátrať po uterákoch, iné sa pokúsia prehodiť na seba šaty. Väčšina, napoly oslepená dymom, bude pobiehať dookola a hľadať dvere. Naďalej bude predstierať, že je strážna služba, a vydávať hlasné príkazy: „Nezdržujte sa obliekaním! Hrozí nebezpečenstvo! Okamžite von! Celá budova je v plameňoch! Bežte, bežte!“ Bude ich plieskať po holých zadkoch, drgať do nich, ťahať ich za bielizeň, oblapkávať. Pochopia, že sa prihodilo čosi strašné, ale pri tom zhone tomu neprídu na kĺb. Keby tam bola svalnatá kapitánka hokejového tímu, mohla by sa mu duchaprítomne postaviť na odpor, ale tú jednoducho zloží na zem.

Popritom si vyberie hlavnú obeť. Pekné dievča so zraniteľným pohľadom. Chytí ju za ruku so slovami: „Tadiaľto, prosím, som z bezpečnostnej služby.“ Zavedie ju na chodbu a zahne nesprávnym smerom, k strojovni. Vo chvíli, keď uverí, že sa zachráni, vylepí jej, udrie ju do brucha a zvalí na špinavú betónovú dlážku. Pred očami sa mu bude zvíjať a obracať, sadať si, vzdychať, vzlykať a upierať naňho pohľad plný hrôzy.

On sa usmeje a rozopne si opasok.

2

„Chcem ísť domov,“ prosíkala pani Ferramiová.

„Neboj sa, mami, dostaneme ťa odtiaľto, ani sa nenazdáš,“ upokojovala ju dcéra Jeannie.

Jeannina mladšia sestra Patty šibla na ňu pohľadom, ktorý hovoril: Dočerta, ako to podľa teba urobíme?

Mamino zdravotné poistenie stačilo iba na lacný penzión, akým bol Bella Vista Sunset Home. V izbe so svetlohnedými stenami mala dve vysoké nemocničné postele, dva šatníky, pohovku a televízor. Dlážku pokrývali krémovo‑oranžové plastové kachličky. Okno bez záclon s výhľadom na benzínovú pumpu malo mreže. V rohu stálo umývadlo, záchod bol v predsieni.

„Chcem ísť domov,“ zopakovala mama.

„Mami, zabúdaš na veľa vecí, nemôžeš sa už starať sama o seba,“ namietala Patty.

„Pochopiteľne, že môžem, ako sa odvažuješ čosi také tvrdiť?“

Jeannie si zahryzla do pery. Pri pohľade na trosku, aká sa stala z mamy, sa jej chcelo plakať. Mala výrazné črty: čierne obočie, tmavé oči, rovný nos, široké ústa a pevnú bradu. Rovnaké črty zdedili Jeannie aj Patty, hoci mama bola malá a ony vysoké ako ocko. Už prvý pohľad na všetky tri hovoril, že sú energické a cieľavedomé. „Impozantné“, týmto slovom najčastejšie opisovali ferramiovské ženy. Ale mama už nikdy nebude impozantná. Má Alzheimera.

Nemá ešte ani šesťdesiat. Dvadsaťdeväťročná Jeannie a dvadsaťšesťročná Patty dúfali, že sa ešte pár rokov bude vedieť o seba postarať, ale tá nádej sa silne otriasla dnes o piatej ráno, keď im zavolal washingtonský policajt a oznámil, že našiel mamu blúdiť po Osemnástej ulici v špinavej nočnej košeli. Plakala a nariekala, že si nevie spomenúť, kde býva.

Jeannie nasadla do auta a cestovala do Washingtonu, čo z Baltimoru za pokojného nedeľňajšieho rána trvalo hodinu. Vyzdvihla na policajnej stanici mamu, vzala ju domov, vyumývala, obliekla a potom zavolala Patty. Obe sestry jej spoločne vybavili prijatie do penziónu Bella Vista v mestečku Columbia medzi Washingtonom a Baltimorom. Ich teta Rosa tu strávila posledné roky života. Mala rovnaké poistenie ako mama.

„Toto miesto sa mi nepáči,“ protestovala mama.

„Ani nám, ale momentálne si nič iné nemôžeme dovoliť.“ Jeannie sa pokúšala vysvetľovať vecne a rozumne, ale vyznelo to drsne.

Patty ju pohľadom pokarhala a povedala: „Nič to, mami, žili sme aj v horších bytoch.“

Mala pravdu. Potom, čo šiel ich otec druhý raz do väzenia, dievčatá s mamou žili zo sociálnej podpory. Bývali v jednej izbe, varič mali na bielizníku a vodovod na chodbe. Ale mama bojovala proti nepriazni osudu ako levica. Len čo dievčatá začali chodiť do školy, opatrila si dôveryhodnú staršiu ženu, aby sa o ne po návrate domov postarala. Našla si prácu – bola kaderníčka, ešte vždy dobrá, hoci trochu staromódna – a presťahovali sa do malého bytu s dvoma spálňami v Adams‑Morgane, vtedy slušnej robotníckej štvrti.

Na raňajky urobila hrianky a poslala Jeannie a Patty v úhľadných šatách do školy, potom si starostlivo upravila vlasy a namaľovala sa – v kaderníckom salóne musela vyzerať elegantne. Dievčatá po návrate zo školy v čistučkej kuchyni vždy čakal tanier keksíkov. V nedeľu všetky tri spoločne upratovali byt a prali. Mama bola vždy životaschopná, spoľahlivá a neúnavná, zraňoval ich pohľad na zábudlivú, sťažujúcu sa ženu v posteli.

Zamračila sa a so zmäteným výrazom sa spýtala: „Jeannie, prečo si dávaš do nosa krúžok?“

Jeannie sa dotkla jemného šperku a nežne sa usmiala. „Mami, nosnú dierku mi prepichli ešte ako decku. Nepamätáš sa, ako ťa to vytočilo? Myslela som, že ma vyhodíš z domu.“

„Už zabúdam,“ pripustila mama.

„Zato ja sa pamätám,“ ozvala sa Patty. „Považovala som to za najúžasnejšiu vec. Mala som jedenásť a ty štrnásť. Všetko, čo si urobila, bolo odvážne, moderné a skvelé.“

„Možno,“ prehodila Jeannie s predstieranou márnivosťou.

„Ale ten oranžový kabát určite nie,“ zachichotala sa Patty.

„Ach, Bože, myslíš ten kabát? Mama ho napokon – potom, čo som chytila blchy, keď som v ňom spala v opustenej budove – spálila.“

„To si pamätám,“ ozvala sa mama. „Blchy! A moje dieťa!“ Ešte aj po pätnástich rokoch ju to rozčuľovalo.

Odrazu sa nálada zlepšila. Spomienky im pripomenuli, aké sú si blízke. Vhodný čas rozlúčiť sa. „Už by som mala ísť,“ zdvihla sa Jeannie.

„Aj ja,“ pridala sa Patty. „Musím uvariť večeru.“

Napriek tomu sa ani jedna nezberala ku dverám. Jeannie cítila, že opúšťa mamu, odchádza od nej, keď ju potrebuje. Tu ju nikto nemá rád. Mala by sa o ňu postarať rodina. Jeannie a Patty by mali ostať s ňou, variť jej, žehliť nočné košele a zapínať v televízii jej obľúbené programy.

„Kedy vás uvidím?“ spýtala sa mama.

Jeannie zaváhala. Chcela povedať: Zajtra, pripravím ti raňajky a ostanem s tebou celý deň. Ale bolo to vylúčené, mala pracovne veľmi nabitý týždeň. Odchádzala od nej s pocitom viny. Ako môžem byť taká krutá?

Patty ju zachránila prísľubom: „Ja ťa zajtra prídem pozrieť s oboma deckami, poteší ťa to.“

Mama nemienila Jeannie pustiť len tak. „Prídeš aj ty, Jeannie?“

Jeannie zvieralo hrdlo. „Len čo budem môcť.“ Premožená smútkom sa naklonila nad posteľ a pobozkala mamu. „Ľúbim ťa, mama. Nezabúdaj.“

Len čo vyšli z dverí, Patty sa rozplakala.

Aj Jeannie bolo do plaču, ale ako staršia sestra sa dávno naučila kontrolovať svoje city, aby sa mohla postarať o Patty. Na chodbe čistej ako zo škatuľky objala sestru okolo pliec. Patty nebola slabá, ale prispôsobivejšia ako bojovná a tvrdohlavá Jeannie. Mama vždy Jeannie kritizovala a vravievala, že by sa mala viac podobať Patty.

„Rada by som ju mala doma, ale nemôžem,“ vzdychla Patty ubolene. Jeannie jej dala za pravdu. Patty bola vydatá za tesára Zipa. Bývali v malom dome radovej zástavby s dvoma spálňami. O druhú sa delili jej traja chlapci. Davey mal šesť, Mel štyri a Tom dva roky. Pre starú mamu tam nebolo miesto.

Jeannie bola slobodná. Ako docentka na Univerzite Jonesa Fallsa zarobila tridsaťtisíc dolárov ročne – odhadovala, že oveľa menej ako Pattin manžel – a práve si vzala prvú hypotéku, kúpila byt s dvoma miestnosťami a z pôžičky ho zariadila. Jedna bola obývačka s kuchynským kútom, druhá spálňa so šatníkom a maličkou kúpeľňou. Keby vzala mamu k sebe, musela by každú noc spať na pohovke a cez deň by sa nemal kto postarať o ženu s Alzheimerovou chorobou. „Ani ja si ju nemôžem vziať,“ povedala.

„Teda prečo si jej sľúbila, že ju odtiaľ vezmeme?“ predral sa cez Pattine slzy hnev. „Nemôžeme!“

Vyšli von do spaľujúcej horúčavy. „Zajtra pôjdem do banky a vezmem si pôžičku,“ povedala Jeannie. „Preložíme ju do lepšieho penziónu a zvýšim jej poistné.“

„Ale kedy ju splatíš?“ poznamenala Patty prakticky.

„Povýšia ma na mimoriadnu profesorku, poveria ma úlohou napísať učebnicu a stanem sa konzultantkou pre tri medzinárodné spoločností.“

Patty sa usmiala cez slzy. „Ja ti verím, ale či ti uveria aj v banke?“

Patty vždy verila Jeannie. Sama nikdy nebola, ambiciózna. V škole bola vždy podpriemerná, v devätnástich sa vydala, usadila, vychovávala detí a nezdalo sa, že by to ľutovala. Jeannie bola celkom iná. Najlepšia v ročníku, kapitánka všetkých športových tímov. Tenisová šampiónka. Vysokú vyštudovala vďaka športovému štipendiu. Čo sľúbila, aj splnila, Patty nikdy nemala dôvod neveriť jej.

Ale Patty sa nemýli, banka jej neposkytne pôžičku ihneď po kúpe bytu. A len teraz sa stala docentkou. Potrvá tri roky, kým ju budú môcť povýšiť. Keď dorazili na parkovisko, Jeannie zúfalo poznamenala: „V poriadku, predám auto.“

Milovala svoj voz – dvadsaťpäťročný Mercedes 230C, červený dvojsedadlový sedan s čiernymi koženými sedadlami. Kúpila si ho pred ôsmimi rokmi za päťtisíc dolárov, ktoré dostala za víťazstvo v tenisovom turnaji Mayfair Lites College Challenge. Skôr ako prišlo do módy vlastniť starý Mercedes. „Dnes má možno dvojnásobnú cenu, ako som zaň zaplatila,“ uvažovala nahlas.

„Ale budeš si musieť kúpiť iné auto,“ prehodila Patty neľútostne realisticky.

„Máš pravdu,“ vzdychla Jeannie. „Nuž, mohla by som dávať súkromné hodiny. Je to síce v rozpore s univerzitným poriadkom, ale hodina doučovania štatistiky študentov, ktorí vyleteli zo skúšky na iných univerzitách, by mi mohla vyniesť štyridsať dolárov. Možno by som tak zarobila tristo dolárov týždenne, nezdanených, ak to nenahlásim.“ Zahľadela sa na sestru: „Mohla by si niečím prispieť?“

Patty odvrátila pohľad. „Neviem.“

„Zip zarába oveľa viac ako ja.“

„Zabije ma za to, čo poviem, ale mohli by sme prispieť sedemdesiatimi, osemdesiatimi dolármi týždenne,“ povedala Patty napokon. „Presvedčím ho, aby požiadal o zvýšenie platu. Je v tom smere dosť nesmelý, no viem, že si to zaslúži a šéf ho má rád.“

Jeannie to potešilo, hoci predstava, ako trávi nedele doučovaním zaostalých prvoročiakov ju skľučovala. „Za štyristo dolárov týždenne navyše by sme mohli mame zohnať samostatnú izbu s vlastnou kúpeľňou.“

„Popýtajme sa, či niekto nepozná nejaký pekný penzión.“

„Dobre. Mamina choroba je dedičná, však? Čosi som videla v televízii,“ premýšľala nahlas Patty.

Jeannie prikývla. „Existuje porucha génov AD3, ktorá súvisí s raným štádiom Alzheimera.“ Lokalizovali ju v chromozóme 14q24.3, rozpomenula sa Jeannie, ale Patty by to nič nehovorilo.

„Znamená to, že skončíme ako mama?“

„S veľkou pravdepodobnosťou.“

Obe na chvíľku stíchli. Predstava straty pamäti bola priveľmi pochmúrna na ďalšiu debatu.

„Som rada, že som mala deti mladá,“ skonštatovala Patty. „Budú dosť veľké, aby sa vedeli o seba postarať, keď sa mi to prihodí.“

Jeannie postrehla náznak výčitky. Podobne ako mama aj Patty sa nazdávala, že nie je čosi v poriadku, ak máte dvadsaťdeväť rokov a ste bezdetná. „Je nádejné, že objavili ten gén,“ poznamenala Jeannie. „Znamená to, že v čase, keď budem v maminom veku, azda bude možné dodať nám upravenú verziu našej vlastnej DNA, ktorá neobsahuje osudový gén.“

„Spomínali to v televízii. Rekombinačná DNA technológia, je tak?“

Jeannie sa usmiala na sestru: „Správne.“

„Vidíš, že nie som hlúpa.“

„Nikdy som si nemyslela, že si hlúpa.“

„Čiže, vďaka DNA sme takí, akí sme. Ak teda zmenia moju DNA, stane sa zo mňa niekto iný?“ uvažovala Patty.

„Nielen sama DNA spôsobuje, aká si. Je tu aj výchova. Práve s tým súvisí môj výskum.“

„Ako sa ti darí v novej práci?“

„Je vzrušujúca, je to moja veľká príležitosť, Patty. Môj článok o tom, či kriminalita súvisí s našimi génmi, si prečítalo veľa ľudí.“ Príspevok publikovaný minulý rok, keď ešte pracovala na Minnesotskej univerzite, podpísal ako prvý jej konzultujúci profesor, ale napísala ho ona.

„Nikdy neviem, či si tvrdila, že kriminalita je dedičná, alebo nie.“

„Určila som štyri dedičné charakteristické črty, ktoré vedú ku kriminálnemu správaniu: impulzívnosť, nebojácnosť, agresivita a hyperaktivita. Ale podľa mojej teórie určitý spôsob výchovy detí pôsobí proti nim a zmení potenciálnych kriminálnikov na dobrých občanov.“

„Ako sa dá čosi také dokázať?“

„Štúdiom jednovaječných dvojčiat vychovávaných oddelene. Jednovaječné dvojčatá majú rovnakú DNA. A keď ich pri narodení adoptujú alebo z nejakého dôvodu rozdelia, sú vychovávané oddelene. Hľadám teda dvojčatá, z ktorých jedno je kriminálnik a druhé normálne. Potom študujem, ako ich vychovávali a čo ich rodičia robili inak“

„Tvoja práca je naozaj dôležitá,“ poznamenala obdivne Patty.

„Aj ja si myslím.“

„Musíme prísť na to, prečo sa dnes z toľkých Američanov stávajú zlí ľudia.“

Jeannie prikývla. Sestra vystihla podstatu.

Patty zamierila k svojmu autu, veľkej starej fordke kombi. Vzadu bolo plno pestrých detských vecí: trojkoľka, rozmanité rakety a lopty, veľký nákladiak s pokazeným kolesom.

„Posielam chlapcom pusu,“ lúčila sa Jeannie.

„Zajtra po návšteve mamy ti zavolám.“

Jeannie vybrala kľúče, zaváhala, nato podišla k Patty a objala ju: „Mám ťa rada, sestrička.“

„Aj ja teba.“

Jeannie nasadla do auta a odfrčala.

Cítila sa vykoľajená a nepokojná, doliehali na ňu nevyriešené otázky týkajúce sa mamy, Patty a otca, ktorý tu nie je. Zabočila na diaľnicu 1-70 a dupla na plyn, prepletajúc sa pomedzi autá. Uvažovala, čo so zvyškom dňa. Spomenula si, že o šiestej má hrať tenis a potom ísť na pizzu a pivo so skupinou absolventov a mladým učiteľom z katedry psychológie. Jej prvou myšlienkou bolo zrušiť celý večerný program. Ale nechcela ostať doma s hlavou v dlaniach. Rozhodla sa zahrať si tenis, namáhavý pohyb jej zlepší náladu. Potom zájde asi na hodinku do baru U Andyho a pôjde skoro spať.

Ale všetko sa zvrtlo inak.

Jej tenisovým súperom bol Jack Budgen, vedúci univerzitnej knižnice. Kedysi hral vo Wimbledone, a aj ako plešatý päťdesiatnik hral stále výborne a ovládal niekdajšie umenie. Jeannie sa do Wimbledonu nikdy nedostala. Vrcholom jej kariéry sa stala účasť v americkom tenisovom olympijskom tíme počas vysokoškolského štúdia. Bola však silnejšia a rýchlejšia ako Jack.

Nastúpili proti sebe na jednom z červených antukových tenisových kurtov v areáli Univerzity Jonesa Fallsa. Zápas pritiahol hlúčik divákov. Nijaké pravidlá nepredpisovali oblečenie, no Jeannie napriek tomu hrala vždy v žiarivobielych šortkách a bielom tričku. Dlhé tmavé vlasy, nie jemné a rovné ako Pattine, ale kučeravé a nepoddajné, si zastrčila pod šiltovku.

Mala delové podanie a zdrvujúci obojručný krížny bekhend. S jej podaním si Jack nevedel veľmi poradiť, ale po prvých výmenách našiel recept, ako jej nedať veľa šancí použiť bekhendový úder. Postupoval lišiacky, šetril si sily, nechal ju robiť chyby. Jeannie hrala priveľmi agresívne, pri podaní robila dvojchyby a priskoro behala k sieti. Za normálnych okolností ho mohla poraziť, ale dnes sa nevedela sústrediť, nedokázala predvídať jeho ťahy. Každý získal jeden set, v treťom Jack viedol päť štyri a ona sa pri svojom podaní pokúšala odvrátiť prehru.

Postupne nastali dve zhody, potom bodoval Jack a mal výhodu. Jeannie servovala do siete a z hlúčika sa ozval povzdych. Namiesto pomalšieho druhého podania odvážne riskovala a servovala, akoby išlo o prvé podanie. Jack len nastavil raketu loptičke a vrátil ju na jej bekhend. Prudko do nej udrela a bežala k sieti. Jacka to nevyviedlo z rovnováhy, ako predstieral, ale vrátil perfektný lob, ktorý jej preletel ponad hlavu, pristál na zadnej čiare a Jack ním vyhral zápas.

Jeannie sa pozerala na loptu ako prikovaná, s rukami v bok, naštvaná na seba. Hoci už roky nehrala pretekársky, udržiavala si súťaživosť, takže bolo ťažké ju poraziť. Po chvíľočke ovládla svoje pocity a usmiala sa. „Nádherný úder!“ zvolala. Prešla k sieti a potriasla mu rukou. Z publika sa ozval spontánny potlesk.

Pristúpil k nej mladý muž. „Hej, hrali ste úžasne!“ prihovoril sa jej so širokým úsmevom.

Jeannie si ho letmo premerala. Fešák: vysoký a vyšportovaný, s vlnistými vlasmi a peknými modrými očami, a snažil sa urobiť na ňu dojem.

Ale nemala náladu. „Vďaka,“ zareagovala zdvorilo.

Znova sa usmial sebaistým uvoľneným úsmevom, ktorý hovoril, že väčšinu dievčat poteší, keď sa im prihovorí, bez ohľadu na to, či má čosi za lubom, alebo nie. „Viete, sám trochu hrám a myslel som…“

„Ak hráte len trochu, potom zrejme nie ste v mojej lige,“ odsekla a prebehla popri ňom.

Za sebou počula jeho žartovný tón: „Mám tomu rozumieť tak, že romantická večera nasledovaná vášnivou nocou neprichádza do úvahy?“

Musela sa pousmiať, prinajmenej nad jeho neodbytnosťou. Správala sa odmeranejšie, než bolo nevyhnutné. Obrátila hlavu a v chôdzi prehodila ponad plece: „Áno, ale vďaka za ponuku.“

Vyšla z kurtu a zamierila do šatne. Premýšľala, čo asi robí mama. O tomto čase podistým večeria. Bolo pol siedmej, ľuďom v ústavoch podávajú jedlo vždy skoro. Pravdepodobne sa v hale díva na televíziu. Možno by si mala nájsť priateľku, rovesníčku, ktorá by tolerovala jej zábudlivosť a zaujímali by ju fotografie jej vnúčat. Mama mala kedysi veľa priateľov – ženy v salóne, niektoré zo zákazníčok, susedov, ľudí, s ktorými sa poznala dvadsaťpäť rokov – ale ťažko mohli udržiavať priateľstvo, keď mama zabúdala, kto sú.

Vo chvíli, keď míňala hokejové ihrisko, narazila na Lisu Hoxtonovú. Lisa bola prvá, s kým sa Jeannie skamarátila po príchode na univerzitu pred mesiacom. Pracovala ako technička v psychologickom laboratóriu. Vyštudovala prírodné vedy, ale nechcela byť vysokoškolským pedagógom. Rovnako ako Jeannie pochádzala z chudobného prostredia a zastrašovalo ju povýšenecké prostredie univerzity. Od prvej chvíle ich to priťahovalo k sebe.

„Istý mládenček sa mi ponúkal do partie,“ prehodila Jeannie s úsmevom.

„Ako vyzeral?“

„Ako Brad Pitt, ale vyšší.“

„Prezradila si mu, že máš kamarátku, ktorá sa vekom k nemu skôr hodí?“ prehodila žartom Lisa, ktorá mala dvadsaťštyri rokov.

„Nie.“ Jeannie sa obzrela ponad plece, ale mladého muža nevidela. „Poďme, pre prípad, že by ma prenasledoval.“

„Čo už na tom môže byť nebezpečné?“

„Len poď.“

„Jeannie, utekáme len pred chlapíkmi, čo naháňajú hrôzu.“

„Prestaň s tým.“

„Mohla si mu dať moje telefónne číslo.“

„Mala som mu podať papierik s veľkosťou tvojej podprsenky, čo by iste zapôsobilo.“ Lisa mala objemné poprsie.

Jeannie sa chvíľočku zdalo, že zašla priďaleko a priateľku urazila. V duchu si chystala ospravedlnenie. No Lisa ju predbehla: „Výborný nápad! Nosím podprsenku číslo štyri, pre podrobnejšie informácie zavolajte na toto telefónne číslo. Jemný náznak, čo povieš?“

„Blednem od závisti, vždy som túžila mať nárazníky,“ zaškerila sa Jeannie a obe sa zasmiali. „Je to pravda, dokonca som sa za veľké kozy modlila. Hádam posledná v triede som dostala menštruáciu, mala som z toho mindráky.“

„To si vážne kľačala pri posteli a odriekala: Drahý Bože, prosím, daj, aby mi narástli kozy?“

„Modlila som sa k Panne Márii. Považovala som to za dievčenskú záležitosť. Pochopiteľne, nehovorila som kozy.“

„Aký výraz si používala? Prsia?“

„Nie. Mala som pocit, že svätú matku nemôžeš prosiť o prsia.“

„Teda, ako si ich nazývala?“

„Balóny.“

Lisa vyprskla do smiechu.

„Neviem, kde som to slovo vzala, asi som to počula od dákych chlapov. Pripadalo mi to ako nejaký zdvorilý eufemizmus. Nikdy som o tom nikomu nehovorila.“

Lisa sa obzrela. „Nuž, zdá sa, že nás nijaký neodolateľný muž neprenasleduje. Mám pocit, že sme sa striasli Brada Pitta.“

„Fajn. Je to totiž môj typ: pekný, sexi, priveľmi dôverčivý a totálne nespoľahlivý.“

„Ako vieš, že je nespoľahlivý? Zhovárala si sa s ním ledva dvadsať sekúnd.“

„Všetci muži sú nespoľahliví.“

„Asi máš pravdu. Prídeš dnes večer do baru U Andyho?“

„Hej, ale iba na hodinku. Teraz sa musím ísť osprchovať.“ Tričko mala celé prepotené.

„Aj ja.“ Lisa mala na sebe šortky a tenisky. „Trénovala som spolu s hokejovým tímom. Prečo len na hodinu?“

„Mala som ťažký deň.“ Pri hre sa Jeannie rozptýlila, ale teraz sa až mykla pri náhlom prívale bolesti. „Musela som dať mamu do domova dôchodcov.“

„Och, to mi je ľúto.“

Kým kráčali do budovy s telocvičňou a potom do suterénu, Jeannie jej všetko vyrozprávala. V šatni zachytila ich obraz v zrkadle. Vyzerali tak odlišne, že pôsobili skoro komicky. Lisa nemala ani priemernú výšku a Jeannie merala stoosemdesiat centimetrov. Lisa bola blondínka s krásnymi krivkami, zatiaľ čo Jeannie tmavá a svalnatá. Lisa mala krásnu tvár s pehami roztrúsenými po bezočivom nosíku a široké ústa. Jeannie sa ľuďom páčila, muži jej zavše zalichotili, že je krásna, ale nikdy ju nikto nenazval krásavicou.

Pri vyzliekaní prepotených úborov Lisa utrúsila: „A čo tvoj otec? Nikdy si sa o ňom nezmienila.“

Jeannie si vzdychla. Tejto otázky sa desila už ako malé dieťa. Objavovala sa znova a znova. Dlho klamala, tvrdila, že ocko zomrel alebo odišiel a znova sa oženil, prípadne, že pracuje v Saudskej Arábii. Neskôr však už hovorila pravdu. „Môj otec je vo väzení,“ priznala.

„Panebože. Nemala som sa pýtať.“

„To je v poriadku. Strávil tam väčšinu môjho života. Je vlamač. Sedí tretí raz.“

„Na koľko ho odsúdili?“

„Nepamätám sa. Nezáleží na tom. S ničím nepomôže, keď ho pustia. Nikdy sa o nás nestaral a ani nezačne.“

„Nikdy nemal riadne zamestnanie?“

„Len keď si chcel ošacovať miesto. Týždeň či dva predtým, ako vylúpil nejakú firmu, sa zamestnal ako vrátnik alebo strážnik.“

Lise akoby odrazu svitlo. „To preto ťa tak zaujíma dedičnosť kriminality?“

„Možno.“

„A možno aj nie,“ Lisa odmietavo mávla rukou. „Neznášam všetky tie amatérske psychoanalýzy.“

Vošli do spŕch. Jeannie si umývala vlasy, trvalo jej to dlhšie. Bola Lise vďačná za jej priateľstvo. Lisa pracovala na univerzite už vyše roka a oboznámila Jeannie so všetkým, keď sem prišla na začiatku semestra. Jeannie spoločná práca s Lisou v laboratóriu tešila, pretože bola absolútne spoľahlivá a rada s ňou trávila aj voľný čas. Mala pocit, že jej môže povedať hocičo bez obáv, že ju tým vydesí.

Vo chvíli keď si Jeannie vtierala do vlasov kondicionér, začula zvláštny hluk. Znehybnela a započúvala sa. Znelo to ako výkriky zdesenia. Premkla ju mrazivá úzkosť a roztriasla sa. Ako tam stála nahá a mokrá, odrazu sa cítila veľmi zraniteľne. Na chvíľočku zaváhala, rýchlo si opláchla vlasy a vyšla zo sprchy, aby zistila, čo sa robí.

Len čo vyšla spod prúdu vody, zacítila dym. Oheň síce nevidela, ale pod plafónom sa vznášali husté kúdoly čierneho a sivého dymu. Zdalo sa, že vnikajú cez ventilátory.

Premohol ju strach. Nikdy na vlastnej koži nezažila požiar.

Viaceré ženy chladnokrvne schmatli svoje vaky a hrnuli sa k dverám. Ostatné na seba hystericky pokrikovali vystrašenými hlasmi a nezmyselne behali sem a ta. Akýsi truľo, strážnik s fľakatou vreckovkou previazanou cez nos a ústa, ich svojím pobehovaním hore‑dolu, strkaním a ziapaním príkazov vydesil ešte väčšmi.

Jeannie vedela, že by sa nemala zdržovať obliekaním, ale nedokázala vyjsť z budovy nahá. Oblial ju studený pot, ale zachovala pokoj. Našla svoju skrinku. Po Lise ani stopy. Schytila svoje šaty, natiahla si džínsy a obliekla tričko.

Trvalo to iba pár sekúnd, ale za ten čas dievčatá vybehli von a miestnosť sa zaplnila dymom. Nevidela, kde sú dvere, a pochytil ju kašeľ. Vydesilo ju, že nemôže dýchať. Viem predsa, kde sú dvere, musím len zachovať pokoj, hovorila si. Kľúče a peniaze mala vo vreckách džínsov. Vzala tenisovú raketu a zadržiavajúc dych rýchlo kráčala cez šatňu k východu.

Chodba bola plná dymu, oči jej začali slziť, nevidela na krok. Už ľutovala, že nevybehla nahá a neušetrila pár vzácnych sekúnd. Džínsy jej nepomohli, aby v hustej hmle videla a dýchalo sa jej lepšie. Ak ste mŕtvy, vonkoncom nezáleží na tom, či ste oblečený, alebo nie.

So zadržiavaným dychom sa náhlila po chodbe. Trasúcou rukou sa pridŕžala steny, aby nestratila smer. Očakávala, že narazí na ostatné ženy, ale zrejme sa dostali von pred ňou. Keď došla ku koncu steny, pochopila, že je v malej hale, hoci pre hustý dym nevidela ani na krok. Schody musia byť priamo pred ňou. Prešla cez halu a vrazila do automatu na kolu. Je schodište vľavo alebo vpravo? Vľavo, usúdila. Pohla sa tým smerom a ocitla sa pred dverami mužskej šatne. Uvedomila si, že sa zmýlila.

Nedokázala už dlhšie zadržať dych. So zastenaním sa nadýchla. Dym ju okamžite podráždil do dusivého kašľa. Tackala sa popri stene, nosné dierky ju pálili, oči mala zaliate slzami, ledva si dovidela na ruky pred sebou. Po ničom netúžila viac, než jediný raz sa nadýchnuť, čo celých dvadsaťdeväť rokov brala ako samozrejmosť. Prešla popri stene až k automatu a obišla ho. Keď zakopla o prekážku, zistila, že je pri schodoch. Pustila z ruky raketu, a tá ihneď zmizla v hustom dyme. Bola to jej obľúbená – vyhrala s ňou Mayfair Lites Challenge – ale teraz o ňu nedbala a štvornožky liezla hore schodmi.

Len čo sa dostala do priestrannej prízemnej chodby, dymu ubudlo. Zbadala otvorené vchodové dvere. Pred nimi stál strážnik, kýval na ňu a kričal: „Poďte!“ Tackala sa, kašľala a dusila sa cestou von k vytúženému vzduchu.

Na dve‑tri minúty zastala sklonená na schodoch, lapala vzduch a vykašliavala z pľúc dym. Vo chvíli, keď začala znova normálne dýchať, začula v diaľke húkanie sanitky. Márne sa obzerala, či neuvidí Lisu.

Určite nie je vnútri? Jeannie, ešte vždy celá roztrasená, sa predierala davom a obzerala si tváre. Teraz, keď už boli mimo nebezpečenstva, ozýval sa v hlúčiku nervózny smiech. Väčšina študentiek ostala viac‑menej bez šiat, a tak tu vládla zvláštna intímna atmosféra. Tie, ktorým sa podarilo zachrániť batohy, požičiavali zvyšné šatstvo tým menej šťastným. Nahé ženy sa potešili ušpineným a prepoteným tričkám svojich priateliek. Zopár ich bolo zakrútených len v uteráku.

Lisu medzi nimi nevidela. Jeannie sa s rastúcim znepokojením vrátila k strážnikovi pri dverách. „Nazdávam sa, že moja priateľka je vnútri,“ počula záchvev strachu vo svojom hlase.

„Mňa tam nedostanete,“ ohradil sa.

„Hrdina,“ podráždene mu šprihla Jeannie. Nebola si istá, čo od neho vlastne chce, ale nečakala, že bude totálne neschopný.

Poznámka ho naštvala. „To je ich starosť,“ odvrkol a kývol smerom k prichádzajúcemu požiarnickému autu.

Jeannie sa začínala strachovať o Lisin život, ale nevedela, čo robiť. Netrpezlivo a bezmocne sa prizerala, ako požiarnici vystupujú z auta a nasadzujú si kyslíkové masky. Zdalo sa jej, že sa vlečú, túžila nimi zatriasť a vykríknuť: „Pohnite sa, pohnite!“ Prišlo ďalšie požiarnické auto a biele hliadkovacie auto so strieborno‑modrým pásom Baltimorskej polície.

Kým požiarnici ťahali do budovy hadicu, policajt sa obrátil na strážnika: „Kde podľa vás začalo horieť?“

„V ženskej šatni,“ odvetil strážnik.

„A kde to presne je?“

„Vzadu v suteréne.“

„Koľko má suterén východov?“

„Jediný, vedie po schodoch do hlavnej chodby, priamo sem.“

Vedľa stojaci údržbár mu oponoval: „V strojovni je rebrík, ktorý ústi k dvierkam v zadnej častí budovy.“

Jeannie zbadala policajtov záujem a zvolala: „Bojím sa, že moja priateľka je ešte vždy vnútri. Nízka dvadsaťštyriročná blondínka.“

„Ak je tam, nájdeme ju.“

Jeannie sa na chvíľku upokojila. Vtom si uvedomila, že jej nesľúbil nájsť ju živú.

Márne hľadala strážnika zo šatne. „Dolu bol ďalší strážnik, vysoký chlapík, nikde ho tu nevidím,“ upozornila policajta.

„V budove nie je žiadny ďalší bezpečnostný personál,“ poznamenal strážnik z haly.

„Nuž, mal čiapku s nápisom Strážna služba a kričal na ľudí, aby opustili budovu.“

„Mňa nezaujíma, čo mal na čiapke…“

„Ach, preboha, nehádajte sa!“ vybuchla Jeannie. „Možno som si ho vyfantazírovala, ale ak nie, Lisa môže byť v nebezpečenstve.“

Počúvalo ich dievča vo vyhrnutých mužských kaki nohaviciach. „Aj ja som videla toho chlapíka. Odporný hnusník. Obchytkával ma,“ vysypala jedným dychom.

Policajt ich tíšil: „Upokojte sa, všetkých nájdeme. Ďakujem vám za spoluprácu,“ povedal a odišiel.

Jeannie chvíľu gánila na strážnika zo vstupnej haly. Mala pocit, že požiarny veliteľ sa s ňou ďalej nebavil pre jej hysterický krik, ktorým sa osopila na strážnika. Znechutene sa odvrátila. Čo robiť? Požiarnici v čižmách a helmách vbehli dnu. Keby sa pokúsila ísť s nimi dovnútra, vyhnali by ju. Celá bez seba zatínala päste. Uvažuj! Kde môže byť Lisa?

Telocvičňa susedila s budovou Psychologického centra Ruth W. Acornovej, pomenovanom po manželke patróna, ale známou, dokonca aj medzi profesorským zborom ako Cvokáreň. Mohla tam Lisa vojsť? V nedeľu je zamknuté, ale ona má možno so sebou magnetickú kartu. Azda vbehla dnu, aby si prehodila cez seba laboratórny plášť alebo sa pri stole spamätáva. Jeannie sa rozhodla preveriť si to. Hocičo sa jej videlo lepšie, než nečinne čakať.

Prebehla cez trávnik k hlavnému vchodu Cvokárne a cez sklené dvere nakúkala dnu. Vo vstupnej hale nevidela nikoho. Vytiahla z vrecka plastovú kartičku, ktorá slúžila ako kľúč, a zasunula ju do čítacieho zariadenia. Dvere sa otvorili. Bežala po schodoch a volala: „Lisa! Si tam?“ Laboratórium bolo prázdne. Lisina stolička úhľadne zasunutá za stôl a obrazovka počítača nehybne sivá. Jeannie skontrolovala dámske toalety na konci chodby. Nič. „Dopekla!“ zvolala zúfalo. „Kde si, dočerta?“

Ťažko dýchajúc sa náhlila von. Rozhodla sa obehnúť budovu telocvične v obave, že Lisa sedí kdesi na zemi a lapá dych. Utekala popri bočnej strane budovy cez dvor plný obrovských popolníc. Vzadu bolo malé parkovisko. Zbadala bežiacu postavu, ako sa vzďaľuje po chodníku. Príliš vysoká, aby to mohla byť Lisa. Navyše, bola si istá, že to je muž. Pomyslela si, že je to azda ten stratený strážnik, no prv ako sa o tom stihla presvedčiť, zmizol za rohom študentského klubu.

Letela ďalej dookola budovy. Na najvzdialenejšej strane bola bežecká dráha, v tejto chvíli celkom prázdna. Keď ju obehla, ocitla sa pred vchodom do telocvične.

Ľudí pribudlo, stálo tu aj viac požiarnických a policajných áut, ale Lisu dosiaľ nevidela. Bola si temer istá, že je ešte vždy v horiacej budove. Jeannie premkol smrteľný strach, ale bránila sa mu. Nesmiem to dopustiť!

Zbadala veliteľa požiarnikov, s ktorým sa zhovárala už predtým. Schmatla ho za plece. „Som si takmer istá, že Lisa Hoxtonová je tam dnu!“ zvolala naliehavo. „Hľadala som ju všade.“

Skúmavo si ju prezrel a usúdil, že jej možno dôverovať. Bez slova si priložil k ústam vysielačku. „Pozrite sa po mladej bielej žene, ktorá by mala byť v budove. Volá sa Lisa, opakujem Lisa.“

„Ďakujem,“ vydýchla Jeannie.

Zdvorilo kývol a vzdialil sa.

Jeannie potešilo, že ju vypočul, no i tak nemienila nečinne čakať. Lisa tam mohla uviaznuť, zavretá na toalete alebo uväznená v plameňoch. Čo ak kričí o pomoc, a nikto ju nepočuje? Alebo spadla, rozbila si hlavu a márne sa pokúša dostať von. Možno sa pridusila dymom a leží v bezvedomí, zatiaľ čo oheň sa k nej približuje každou sekundou.

Jeannie si spomenula na opravárovo tvrdenie, že do suterénu vedie ďalší vchod. Pri obiehaní telocvične si ho nevšimla. Rozhodla sa pohľadať ho znova. Vrátila sa na opačnú stranu budovy.

Zbadala ho ihneď. Dvierka vsadené do zeme hneď vedľa budovy, čiastočne zakryté Chryslerom New Yorker. Oceľové padacie dvere boli otvorené, opreté o stenu budovy. Jeannie si kľakla vedľa štvorcového otvoru a naklonila sa dovnútra.

Rebrík viedol dolu do špinavej miestnosti osvetlenej fluoreskujúcimi potrubiami. Zazrela stroje a množstvo rúr. Zacítila vo vzduchu dym, nie však hustý, miestnosť musí byť oddelená od zvyšku suterénu. Pach dymu jej pripomenul, ako kašľala a dusila sa, kým poslepiačky hľadala schodisko, a pri tejto spomienke sa jej rozbúchalo srdce.

„Je tam niekto?“ zakričala.

Zazdalo sa jej, že počuje zvuk, ale nebola si istá. Zakričala hlasnejšie: „Haló!“ Nijaká odpoveď.

Váhala. Rozumnejšie by bolo vrátiť sa pred budovu a chytiť požiarnika, ale to by trvalo pridlho, najmä ak by ju začal vypočúvať. Druhou možnosťou bolo zísť dolu po rebríku a poobzerať sa po suteréne.

Pri pomyslení, že by mala znova vojsť do budovy, sa jej roztriasli nohy. V hrudníku doteraz pociťovala bolesť od prudkých záchvatov kašľa zapríčineného dymom. Ale Lisa môže byť dolu, ranená, neschopná sa pohnúť, uväznená za padnutým trámom alebo mŕtva. Musí sa ta pozrieť.

Nabrala odvahu a stúpila nohou na rebrík. Pocítila slabosť v kolenách a skoro spadla. Zaváhala. Po chvíľke sa cítila silnejšia a pohla sa dolu. Vtom sa jej dostal do hrdla dym, rozkašľala sa a vyšla znova na čerstvý vzduch.

Keď sa kašeľ utíšil, urobila ďalší pokus.

Stúpila na prvý šteblík, potom na druhý. Ak ma dym rozkašle, znova vystrčím hlavu, povedala si. Tretí krok bol ľahší, potom zišla rýchlo dolu a z posledného šteblíka zoskočila na betónovú podlahu.

Ocitla sa vo veľkej miestnosti plnej púmp a filtrov, ktoré zrejme slúžili bazénu. Zápach dymu bol silný, ale normálne dýchala.

Lisu zbadala ihneď a pri pohľade na ňu vykríkla.

Ležala na boku, schúlená do klbka, nahá. Šmuha na jej stehne pripomínala krv. Nehýbala sa.

Jeannie na okamih od strachu skamenela.

Po chvíli sa spamätala. „Lisa!“ zakričala. Uvedomila si prenikavý hysterický tón svojho hlasu. Nadýchla sa, aby sa upokojila. Pane Bože, zachráň ju. Cez spleť trubiek sa pustila na druhú stranu miestnosti. Kľakla si vedľa priateľky. „Lisa?“

Lisa otvorila oči.

Chvalabohu, pomyslela si Jeannie. „Myslela som, že si mŕtva.“

Lisa sa pomaly posadila. Nepozrela sa na Jeannie. Pery mala doškriabané. „Znásilnil ma,“ zastonala.

Jeannin pocit úľavy, že ju našla, vystriedal údes, ktorý jej prenikol srdce. „Panebože. Tu?“

Lisa prikývla. „Povedal, že toto je cesta von.“

Jeannie zavrela oči. Vnímala Lisinu bolesť a poníženie, strašný pocit z toho, že ju znásilnili a zneuctili. Slzy sa jej tisli do očí, pokúšala sa ich zastaviť. Na chvíľku sa od slabosti a bolesti nezmohla na slovo.

Pozbierala sily. „Kto to bol?“

„Strážnik.“

„S bodkovaným šálom na tvári?“

„Zložil si ho.“ Lisa sa odvrátila. „Neprestával sa smiať.“

Sedelo to. Dievča v kaki nohaviciach tvrdilo, že ju strážnik obchytkával. Strážnik zo vstupnej haly tvrdil, že v budove nie je ďalšia strážna služba. „Nebol to strážnik,“ povedala Jeannie. Pred pár minútami ho zazrela, ako beží preč. Pri myšlienke, že urobil tú strašnú vec priamo v areáli univerzity, v budove telocvične, kde sa všetci pri sprchovaní cítili bezpečne, ju pochytila zlosť. Roztriasli sa jej ruky, zatúžila prenasledovať ho a uškrtiť.

Začula hlasné zvuky: kričiacich mužov, ťažké kroky a spŕšku vody. Požiarnici naťahovali hadice. „Počuj, hrozí nám tu nebezpečenstvo!“ skríkla naliehavo. „Musíme sa dostať z tejto budovy.“

„Nemám šaty,“ vzlykla žalostne Lisa.

Môžeme tu umrieť! „Netráp sa kvôli šatám, vonku sú všetci polonahí.“ Jeannie náhlivo preletela pohľadom miestnosť a zbadala na špinavej hromade pod nádržou Lisinu červenú čipkovú podprsenku a nohavičky. Zdvihla ich. „Obleč si bielizeň. Je špinavá, ale lepšia ako nič.“

Lisa ďalej sedela na podlahe s neprítomným výrazom.

Jeannie sa usilovala nepodľahnúť panike. Čo urobí, ak sa Lisa odmietne pohnúť? Možno by ju dokázala zdvihnúť, ale vynesie ju aj hore rebríkom? Zvýšila hlas: „Poďme, vstaň!“ Chytila Lisu za ruky a pomohla jej postaviť sa.

Lisa sa napokon odvážila pozrieť jej do očí. „Jeannie, bolo to strašné,“ zastonala.

Jeannie ju tuho objala okolo pliec. „Je mi to ľúto, Lisa. Je mi to veľmi ľúto.“

Dym v miestnosti napriek pevným dverám hustol. Ľútosť v Jeanninom srdci vystriedal strach. „Musíme odtiaľto vypadnúť – budova je v plameňoch. Preboha, obleč si to!“

Lisa sa napokon rozhýbala. Natiahla si nohavičky a zapla podprsenku. Jeannie ju chytila za ruku a viedla k rebríku pri stene. Pustila ju dopredu. Len čo Jeannie začala vystupovať za ňou, dvere sa rozleteli a v hustom dyme sa zjavil požiarnik. Spod čižiem mu striekala voda. Ohromene na ne pozrel. „Sme v poriadku, ideme tadiaľto von,“ zakričala naňho Jeannie a štverala sa po rebríku za Lisou.

O chvíľku sa ocitli na čerstvom vzduchu.

Jeannie pocítila od úľavy náhlu slabosť. Podarilo sa jej vyslobodiť Lisu z ohňa. Ale teraz potrebuje pomoc. Jeannie ju objala okolo pliec a viedla k prednému vchodu do budovy. Všade dookola parkovali požiarnické a policajné autá. Väčšina žien v dave už našla čosi na oblečenie a Lisa v červenej bielizni bola nápadná. „Má niekto rezervný pár nohavíc alebo čosi iné?“ poprosila Jeannie, kým sa predierali cez dav. Ľudia už všetko zvyšné šatstvo požičali. Jeannie by bola dala Lise svoje vlastné tričko, ale nemala podprsenku.

Napokon si vysoký černoch vyzliekol košeľu a podal ju Lise. „Vráť mi ju, je to Ralph Lauren,“ povedal. „Volám sa Mitchell Waterfield, fakulta matematiky.“

„Zapamätám si to,“ odvetila vďačne Jeannie.

Lisa si obliekla košeľu. Siahala jej až po kolená.

Jeannie cítila, že má hrôzyplnú situáciu pod kontrolou. Viedla Lisu k policajným autám. Traja policajti sa nečinne opierali o vozidlo. Jeannie oslovila najstaršieho z nich, tučného muža so sivými fúzikmi. „Toto je Lisa Hoxtonová. Bola znásilnená.“

Očakávala, že správa o spáchaní vážneho trestného činu ich vytrhne z nečinnosti, ale zareagovali prekvapujúco ľahostajne. Chvíľu im trvalo, kým pochopili, o čo ide. Jeannie už‑už chcela na nich vyletieť, no vtom sa policajt s fúzikmi odlepil od kapoty a spýtal sa: „Kde sa to stalo?“

„V suteréne horiacej budovy, vzadu, v strojovni bazéna.“

Ďalší z nich, vysoký černoch vyhlásil: „Požiarnici práve zmývajú dôkazy, seržant.“

„Máš pravdu,“ odvetil starší muž. „Skoč tam, Lénny, a zaisti miesto činu.“ Lénny sa náhlil k telocvični. Seržant sa obrátil k Lise. „Poznáte muža, ktorý to urobil, slečna Hoxtonová?“ spýtal sa.

Lisa potriasla hlavou.

„Bol to vysoký beloch v červenej bejzbalovej čiapke s nápisom Strážna služba,“ ozvala sa Jeannie. „Zazrela som ho v ženskej šatni krátko po vypuknutí požiaru a vidí sa mi, že som ho videla bežať preč krátko predtým, ako som našla Lisu.“

Policajt sa načiahol do auta a vytiahol mikrofón vysielačky. Chvíľu doň hovoril, potom ho zavesil. „Ak je hlupák a nechá si čiapku na hlave, môžeme ho chytiť,“ povedal. „McHenty, odvez obeť do nemocnice,“ prikázal tretiemu policajtovi.

McHenty bol mladý beloch v okuliaroch. „Chcete sedieť vpredu alebo vzadu?“ opýtal sa Lisy.

Lisa neodvetila, ale na tvári sa jej zračili obavy.

Jeannie ju povzbudila: „Sadni si dopredu. Netvár sa ako podozrivá.“

„Ty nejdeš so mnou?“ vykríkla vydesene.

„Ak chceš, pôjdem,“ utišovala ju Jeannie. „Alebo skočím do svojho bytu, zoberiem ti nejaké šaty a prídem za tebou do nemocnice.“

Lisa sa vystrašene pozrela na McHentyho.

„Ničoho sa neboj, Lisa,“ povzbudila ju Jeannie.

McHenty podržal dvere automobilu a Lisa nastúpila.

„Do ktorej nemocnice?“ opýtala sa Jeannie.

„Santa Teresa.“ Nastúpil do auta.

„O pár minút som tam,“ zavolala Jeannie za odchádzajúcim autom.

Kým sa náhlila na fakultné parkovisko, už oľutovala, že nešla s Lisou. Jej priateľka bola vydesená a zúfalá. Samozrejme, zídu sa jej čisté šaty, ale teraz možno oveľa viac potrebuje, aby s ňou ostala iná žena, držala ju za ruku a upokojovala ju. Podistým vonkoncom netúži ostať sama s mužným chlapom so zbraňou. Pri nastupovaní do auta si Jeannie uvedomila, že to zbabrala. „Panebože, to je deň,“ vzdychla si, keď vychádzala z parkoviska.

Bývala neďaleko univerzitného areálu. Jej byt bol na vrchnom podlaží malého domu v radovej zástavbe. Zaparkovala proti predpisom a vbehla dnu.

Náhlivo si umyla ruky i tvár a obliekla čisté šaty. Chvíľku uvažovala, čo z jej oblečenia by sa hodilo na Lisinu nízku bucľatú postavu. Vytiahla veľký bavlnený pulóver a tepláky s voľným pásom. Vybrať bielizeň bolo zložitejšie. Našla vhodné nohavičky, ale žiadna z podprseniek jej nebude pasovať. Lisa sa musí zaobísť bez nej. Pridala šľapky, vložila všetko do batoha a vybehla z domu.

Cestou do nemocnice sa jej zmenila nálada. Od chvíle, ako vypukol požiar, sa koncentrovala na naliehavé veci. Teraz ju pochytila zúrivosť. Lisa je veselá, zhovorčivá osôbka, ale otras a hrôza, ktorú prežila, ju premenili na živú mŕtvolu, obávajúcu sa nastúpiť do policajného auta.

Cestou cez obchodnú ulicu sa Jeannie obzerala dookola, či neuvidí chlapíka v červenej čiapke. Predstavovala si, že keby ho zazrela, zvrtla by auto na chodník a zrazila by ho. Ale v skutočnosti by ho nespoznala. Určite si zložil šatku a dozaista aj čiapku. Čo mal vlastne na sebe? Zdrvilo ju zistenie, že si skoro na nič nespomína. Nejaké tričko, uvažovala, s modrými džínsami alebo šortkami. Napokon, už sa asi stihol prezliecť, tak ako ona.

Vlastne to mohol byť hociktorý vysoký beloch na ulici: tamten donášač pizze v červenom kabáte, plešatý muž idúci do kostola s manželkou, modlitebná knižka pod pazuchou. Alebo príťažlivý bradatý muž s gitarovým puzdrom, dokonca aj policajt zhovárajúci sa s tulákom pred obchodom s liehovinami. Jeannie pocítila bezmocnú zúrivosť a tak pevne zovrela volant, až jej zbeleli hánky.

Santa Teresa bola veľká predmestská nemocnica na severnom okraji mesta. Jeannie nechala auto na parkovisku a našla pohotovosť. Lisa už ležala v posteli oblečená v nemocničnej košeli a neprítomne hľadela pred seba. V televízii so stíšeným zvukom práve prebiehalo udeľovanie cien Emmy. Stovky hollywoodskych hviezd vo večerných róbach popíjali šampanské a navzájom si gratulovali. McHenty sedel vedľa postele s notesom na kolenách.

Jeannie zložila batoh. „Tu sú tvoje šaty. Čo sa robí?“

Lisa nereagovala. Je ešte vždy v šoku, pomyslela si Jeannie. Potláča svoje pocity, pokúša sa ovládať. Ale v jednej chvíli dá najavo svoj hnev. Skôr či neskôr vybuchne.

„Musím zaznamenať základné detaily prípadu, slečna – mohli by ste nás nechať pár minút osamote?“ vyzval ju McHenty.

„Och, pravdaže,“ ospravedlňovala sa Jeannie. Vtom zachytila Lisin pohľad a zaváhala. Pred pár minútami sa preklínala, že nechala Lisu samu s mužom. A teraz sa to chystá zopakovať. „Mimochodom,“ ozvala sa, „možno Lisa chce, aby som zostala.“ Lisa potvrdila jej inštinkt ledva badateľným prikývnutím. Jeannie si sadla na posteľ a chytila Lisu za ruku.

McHenty vyzeral nahnevane, ale nenamietal. „Práve som sa pýtal slečny Hoxtonovej, ako sa pokúšala zabrániť útoku,“ vysvetlil. „Kričali ste, Lisa?“

„Raz, vo chvíli, keď ma sotil na podlahu,“ odvetila tichým hlasom. „Potom vytiahol nôž.“

McHentyho hlas znel vecne, pri kladení otázok hľadel do notesa. „Pokúšali ste sa brániť?“

Potriasla hlavou. „Bála som sa, že ma podreže.“

„Teda ste sa po prvom výkriku vôbec nebránili?“

Pokrútila hlavou a rozplakala sa. Jeannie jej stisla ruku. Túžila skríknuť na McHentyho: „Čo, dopekla, mala robiť?“ No mlčala. Dnes už bola arogantná k chlapcovi, ktorý pripomínal Brada Pitta, utrúsila nevhodné poznámky o Lisiných prsiach a vyletela aj na strážnika v budove telocvične. Uvedomovala si, že sa nevie patrične správať k oficiálnym autoritám, a rozhodla sa neznepriateliť si tohto policajta, ktorý sa len pokúša robiť svoju prácu.

„Roztiahol vám nohy, prv ako do vás vnikol?“ pokračoval McHenty.

Jeannie sa mykla. Takéto otázky by vari mali klásť ženy policajtky.

„Položil mi na stehno čepeľ noža,“ odvetila Lisa.

„Porezal vás?“

„Nie.“

„Teda ste roztiahli nohy dobrovoľne?“

„Keď podozrivý vytiahne na policajta zbraň, zvyčajne naň vystrelíte, nie?“ nezdržala sa Jeannie. „Tomu hovoríte dobrovoľne?“

McHenty sa na ňu nahnevane pozrel. „Prosím, nechajte to na mňa, slečna.“ Obrátil sa k Lise: „Máte nejaké zranenia?“

„Áno, krvácam.“

„Je to dôsledok vynútenej súlože?“

„Áno.“

„Kde ste presne poranená?“

Jeannie to už nemohla dlhšie vydržať. „Prečo nenecháte, aby to určil lekár?“

Hľadel na ňu povýšenecky, akoby ničomu nerozumela. „Musím uskutočniť predbežný výsluch.“

„Teda napíšte, že má vnútorné poranenia ako dôsledok znásilnenia.“

„Ja vediem tento rozhovor.“

„A ja vám vravím, aby ste zmizli, pane,“ povedala Jeannie dôrazne, ovládnuc sa, aby naňho neskríkla. „Moja priateľka sa cíti veľmi zle a nemyslím, že je nevyhnutné, aby vám opisovala svoje vnútorné zranenia predtým, ako ju vyšetrí lekár.“

McHenty sa zatváril naštvane, ale pokračoval: „Všimol som si, že ste mali červenú čipkovú bielizeň. Myslíte, že mohla ovplyvniť to, čo sa stalo?“

Lisa sa s očami zaliatymi slzami odvrátila.

„Keby som oznámila, že mi ukradli červený Mercedes, opýtali by ste sa, či som provokovala zlodeja tým, že jazdím na takom atraktívnom aute?“ stupňovala svoj hnev Jeannie.

McHenty si ju nevšímal. „Myslíte, že ste stretli toho násilníka už predtým, Lisa?“

„Nie.“

„Ale dym zrejme spôsobil, že ste nevideli zreteľne. A on mal na tvári čosi ako šál.“

„Najskôr som bola prakticky oslepená. Ale v miestnosti, kde… to urobil, nebolo veľa dymu. Videla som ho. Naozaj,“ prikyvovala.

„Teda, keby ste ho zbadali znova, spoznali by ste ho.“

Lisa sa zachvela: „Och, áno.“

„Ale predtým ste ho nikdy nevideli, napríklad v bare alebo niekde inde.“

„Nie.“

„Navštevujete bary, Lisa?“

„Pravdaže.“

„Podniky pre slobodných?“

„Čo je to za idiotská otázka?“ vyletela Jeannie.

„Taká, aké kladú obhajcovia,“ odpovedal McHenty.

„Lisa nie je na súde – ona nie je násilník, ona je obeť!“

„Boli ste panna, Lisa?“

Jeannie vyskočila. „Stačilo, to je vrchol. Neverím, že v tomto treba pokračovať. Nemáte právo klásť takéto agresívne otázky.“

„Pokúšam sa zistiť jej dôveryhodnosť,“ zvýšil hlas McHenty.

„Hodinu po tom, čo ju napadli? Skončite s tým!“

„Robím len svoju prácu…“

„Neverím, že viete, čo je vašou prácou. Vôbec ničomu nerozumiete, McHenty.“

Prv ako stihol zareagovať, vošiel dnu bez zaklopania lekár. Mladý, strápený a unavený. „Ide o znásilnenie?“ opýtal sa.

„Toto je Lisa Hoxtonová,“ povedala Jeannie stroho. „Áno, bola znásilnená.“

„Potrebujem výter z vagíny.“

Bol neprívetivý, ale dal aspoň šancu zbaviť sa McHentyho. Jeannie sa pozrela na policajta. Ostával na mieste, akoby mal pocit, že musí dohliadať na uskutočnenie výteru. Jeannie sa ozvala: „Prv akoto urobíte, doktor, azda by sa službukonajúci McHenty mohol vzdialiť?“

Lekár sa zastavil a pozrel na McHentyho. Policajt pokrčil plecami a vyšiel z izby.

Lekár prudkým pohybom stiahol z Lisy plachtu. „Zdvihnite si nočnú košeľu a roztiahnite nohy,“ prikázal.

Lisa sa rozplakala.

Jeannie nemohla uveriť svojim ušiam. Čo je s týmito mužmi? „Prepáčte, pane,“ oslovila doktora.

Netrpezlivo na ňu šibol pohľadom. „Trápi vás niečo?“

„Nemohli by ste byť k nej zdvorilejší?“

Sčervenel. „Táto nemocnica je plná ľudí s vážnymi zraneniami a smrteľnými chorobami,“ odvrkol. „Priamo tu, na pohotovosti, sú tri deti, ktoré vytiahli z vraku auta a všetky zomrú. A vy sa sťažujete, že nie som slušný k dievčaťu, ktoré sa dostalo do postele s nesprávnym mužom?“

Jeannie ostala ani omráčená. „Dostalo do postele s nesprávnym mužom?“ opakovala neveriaco.

Lisa sa posadila. „Chcem ísť domov,“ vyhlásila.

„To je vynikajúci nápad,“ súhlasila Jeannie. Otvorila batoh a vykladala na posteľ šatstvo.

Lekár na chvíľku onemel. Nato nahnevane mávol rukou: „Urobte, ako sa vám páči,“ a vyšiel von.

Jeannie s Lisou nechápavo hľadeli na seba. „Nemôžem uveriť vlastným očiam,“ krútila hlavou Jeannie.

„Chvalabohu sú preč,“ potešila sa Lisa a zišla z postele.

Jeannie jej pomohla vyzliecť si nemocničnú košeľu. Lisa si rýchlo natiahla nové oblečenie a vkĺzla do topánok. „Odveziem ťa domov,“ navrhla Jeannie.

„Mohla by si spať u mňa?“ opýtala sa Lisa. „Nechcem byť v noci sama.“

„Pravdaže. Rada.“

McHenty čakal vonku. Nepôsobil veľmi sebaisto. Možno si uvedomil, že viedol rozhovor nevhodne. „Mám ešte pár otázok,“ ozval sa.

„Odchádzame,“ oznámila pokojne Jeannie. „Lisa je priveľmi rozrušená na to, aby mohla odpovedať na otázky.“

Takmer ho to vydesilo. „Musí,“ namietol. „Vyslovila sťažnosť.“

„Nebola som znásilnená. Všetko je omyl,“ povedala Lisa. „Chcem ísť domov.“

„Uvedomujete si, že vysloviť falošné obvinenie je priestupok?“

„Táto žena nie je kriminálnik – je to obeť zločinu,“ vyhŕkla Jenny nahnevane. „Ak sa váš šéf opýta, prečo odvoláva sťažnosť, povedzte mu, že preto, lebo ju brutálne trápil službukonajúci McHenty z Baltimorského policajného zboru. Teraz ju beriem domov. Ospravedlňte nás, prosím.“ Objala Lisu okolo pliec a viedla ju popri policajtovi k východu.

Pri odchode začuli jeho hundranie: „Čo som urobil?“

3

Berrington Jones hľadel na dvoch starších priateľov. „Nemôžem uveriť, že práve my traja,“ povedal. „Všetci sme bezmála šesťdesiatnici. Ani jeden z nás nikdy nezarobil viac ako dvestotisíc dolárov ročne. A teraz nám ponúkajú každému šesťdesiat miliónov – a my uvažujeme, či ponuku neodmietnuť.“

„Nikdy sme to nerobili pre peniaze,“ namietol Preston Barck.

„Vôbec to nechápem,“ ozval sa senátor Proust. „Ak vlastním tretinu spoločnosti, ktorá má hodnotu stoosemdesiat miliónov dolárov, ako to, že jazdím na trojročnom aute Crown Victoria?“

Traja muži boli vlastníkmi malej súkromnej biotechnologickej spoločnosti Genetico Inc. Preston zabezpečoval jej každodenný chod, Jim bol politik a Berrington vysokoškolský pedagóg. S nápadom predať firmu prišiel Berrington. V lietadle do San Francisca stretol výkonného riaditeľa nemeckého farmaceutického konglomerátu Landsmann a vyvolal uňho záujem uzatvoriť obchod. Teraz chcel presvedčiť svojich partnerov, aby ponuku prijali. Ukázalo sa, že je to ťažšie, než očakával.

Sedeli v pracovni domu v Roland parku na bohatom predmestí Baltimoru. Dom patril Univerzite Jonesa Fallsa, ktorá ho prenajímala hosťujúcim profesorom. Berrington, ktorý bol profesorom v Berkeley v Kalifornii, na Harvarde a takisto na Univerzite Jonesa Fallsa, používal dom šesť týždňov v roku, ktoré trávil v Baltimore. V miestnosti mal len zopár vlastných vecí: počítačový laptop, fotografiu bývalej ženy a ich syna a niekoľko výtlačkov svojej novej knihy Zdediť budúcnosť: Ako genetické inžinierstvo zmení Ameriku. V televízii so stíšeným zvukom práve prebiehalo slávnostné odovzdávanie cien Emmy.

Preston bol štíhly, seriózny muž. Hoci patril medzi najvýznamnejších vedcov svojej generácie, vyzeral ako úradník. „Peniaze vždy zarábali kliniky,“ poznamenal Preston. Genetico vlastnilo tri kliniky, ktoré sa zaoberali oplodňovaním. Špecializovali sa na počatie in vitro – bábätká zo skúmavky – metódu, ktorú objavil Prestonov pioniersky výskum v sedemdesiatych rokoch.

„Oplodňovanie je v americkej medicíne lukratívnym odvetvím. Prostredníctvom Genetica sa Landsmann dostane na nový veľký trh. Chcú, aby sme v priebehu nasledujúcich desiatich rokov otvárali päť nových kliník ročne.“

Jim Proust bol plešatý opálený muž s veľkým nosom a hrubými okuliarmi. Jeho výrazná nepekná tvár bola vďačným terčom politických karikaturistov. S Berringtonom sa priatelil a spolupracoval dvadsaťpäť rokov. „Ako to, že sme nikdy žiadne peniaze nevideli?“ opýtal sa Jim.

„Vždy sme ich dali do výskumu.“ Genetico malo vlastné laboratóriá a takisto zadávalo výskumné úlohy biologickým a psychologickým univerzitným pracoviskám. Berrington udržiaval spojenie spoločnosti s akademickým svetom.

„Nechápem, prečo vy dvaja nevidíte, že je to naša obrovská šanca,“ poznamenal Berrington podráždeným tónom.

Jim ukázal na televízor. „Daj tam zvuk, Berry – si v obraze.“

Odovzdávanie cien Emmy vystriedala talkšou Larryho Kinga a jeho hosťom bol Berrington. Nenávidel Larryho Kinga – považoval ho za červeno sfarbeného liberála – ale šou dávala príležitosť prehovoriť k miliónom Američanov.

Skúmal svoj imidž a páčil sa sám sebe. V skutočnosti bol nízky, ale televízia to neukázala. V tmavomodrom obleku pôsobil dobre, modrá košeľa ladila s jeho očami a vínová kravata na obrazovke nekričala. Pri kritickejšom pohľade uznal, že striebristé vlasy má príliš dokonale upravené, akoby natupírované. Hrozilo, že bude pripomínať televízneho kazateľa.

King so svojimi tradičnými trakmi chrapľavým hlasom agresívne provokoval: „Profesor, svojou poslednou knihou ste znova vyvolali protikladné reakcie. Niektorí ľudia majú pocit, že to nie je veda, ale politika. Čo si o tom myslíte?“

Berrington počúval s potešením svoje rozumné odpovede. „Pokúšam sa tvrdiť, že politické rozhodnutia by mali byť založené na solídnych vedeckých základoch, Larry. Príroda prirodzene preferuje dobré gény a zabíja zlé. Naša sociálna politika pôsobí proti prirodzenému výberu. Tak vychovávame generáciu druhoradých Američanov.“

Jim si usrkol zo škótskej a povedal: „Dobrá myšlienka – generácia druhoradých Američanov. Hodná citovania.“

Larry King v televízii pokračoval: „Ak sa naplní vaša téza, čo sa stane s deťmi chudoby? Budú hladovať, však?“

Berringtonova tvár na obrazovke zvážnela. „Môj otec zomrel v roku tisíc deväťstoštyridsaťdva, keď Japonci potopili vojenskú lietadlovú loď Wasp pri Guadalcanale. Mal som vtedy šesť rokov. Moju mamu stálo veľmi veľa síl vychovať ma a poslať do školy. Larry, ja som dieťa chudoby.“

Nemalo to ďaleko od pravdy. Jeho otec, vynikajúci inžinier, nechal matke malý príjem, ktorý postačil na to, aby nemusela pracovať alebo sa znova vydať. Poslala Berringtona do drahých súkromných škôl a potom na Harvard – ale nebolo to ľahké.

„Vyzeráš výborne, Berry – až na ten country‑westernový účes,“ poznamenal Preston. Barck, v päťdesiatpäťke najmladší z trojice, mal čierne vlasy pričapené na hlavu ako čiapku.

Berrington hnevlivo zavrčal. Sám mal podobný pocit, ale podráždilo ho počuť to od niekoho iného. Nalial si trochu škótskej.

Na obrazovke sa Larry King opýtal: „Ako sa z filozofického hľadiska vaše názory líšia povedzme od nacistických?“

Berrington šťukol diaľkovým ovládaním a vypol televízor. „Opakujem to dookola už desať rokov,“ vysvetľoval. „Tri knihy a milión všivavých rozhovorov, a aký to malo všetko zmysel? Nijaký.“

„Malo to zmysel,“ ozval sa Preston. „Nadhodil si otázku genetiky a rasy. Si iba netrpezlivý.“

„Netrpezlivý?“ zvolal Berrington rozčúlene. „Pochopiteľne, že som netrpezlivý! O dva týždne mám šesťdesiat. Starneme. Neostáva nám už veľa času!“

„Má pravdu, Preston,“ podporil ho Jim. „Nespomínate si na naše mladé roky? Mali sme pocit, že Amerika sa rúti do záhuby: objavili sa občianske práva pre negrov, cez hranice sa hrnuli Mexičania, najlepšie školy zaplavili deti židovských komunistov, naše deti fajčili marihuanu a odmietali slúžiť v armáde. Naše obavy boli oprávnené, priatelia. Pozrite, čo sa odvtedy udialo! Ani v najhorších víziách sme nepredpokladali, že ilegálne drogy sa stanú jedným z najväčších amerických odvetví a tretina detí sa narodí matkám žijúcim zo sociálnej podpory. A my sme jediní ľudia, čo majú odvahu reagovať na tieto problémy – my a hŕstka rovnako zmýšľajúcich jednotlivcov. Ostatní pred tým zatvárajú oči a dúfajú, že všetko dobre dopadne.“

Nezmenili sa, pomyslel si Berrington. Preston bol vždy opatrný a bojazlivý, Jim bombasticky sebaistý. Ale poznal ich tak dlho, že väčšinou hľadel zhovievavo na ich chyby. A privykol si na svoju rolu človeka, ktorý ich viedol strednou cestou.

„Ako ďaleko sme s Nemcami, Preston?“ opýtal sa. „Oboznám nás s najnovšou situáciou.“

„Blížime sa k dohode,“ odvetil Preston. „Chcú oznámiť prevzatie podniku na tlačovej konferencii od zajtra o týždeň.“

„Od zajtra o týždeň?“ potešil sa Berrington. „To je úžasné!“

„Musím sa ti priznať, ešte vždy mám pochybnosti,“ potriasol Preston hlavou.

Berrington podráždene zahundral.

„Prechádzame procesom takzvaného odkrývania. Musíme poskytnúť naše účtovné knihy audítorom od Landsmanna a oboznámiť ich so všetkým, čo by mohlo ovplyvniť budúce zisky, napríklad informovať ich o veriteľoch, ktorí by nás mohli finančne zruinovať, alebo o nevyriešených súdnych sporoch.“

„Predpokladám, že nič také nám nehrozí,“ ozval sa Jim.

„Všetci vieme, že táto spoločnosť má svoje tajomstvá,“ šibol naňho zlovestným pohľadom Preston.

V miestnosti zavládlo ticho. Nato Jim namietol: „Dopekla, to je predsa stará záležitosť.“

„A čo? Dôkazy o našej činnosti si pokojne chodia po vonku.“

„Ale Landsmann na to nijako nemôže prísť – najmä nie za týždeň.“

Preston potriasol plecami, akoby chcel povedať: „Ktovie?“

„Musíme to riskovať,“ zasiahol Berrington rozhodne. „Kapitálová injekcia, ktorú dostaneme od Landsmanna, nám umožní urýchliť náš výskumný program. O niekoľko rokov budeme schopní ponúknuť zámožným bielym Američanom, ktorí prídu na našu kliniku, geneticky skonštruované dokonalé dieťa.“

„Ale aký to bude mať zmysel?“ namietol Preston. „Chudobní sa budú naďalej rozmnožovať rýchlejšie ako bohatí.“

„Zabúdaš na Jimovu politickú platformu,“ nadhodil Berrington.

„Nízka mzda zdaňovaná desiatimi percentami a povinné antikoncepčné injekcie pre ženy na sociálnej podpore,“ pripomenul Jim.

„Uvažuj, Preston,“ pokračoval Berrington. „Dokonalé bábätká pre strednú vrstvu a sterilizácia pre chudobných. Mohli by sme začať hneď vytvárať americkú rasovú rovnováhu. O to sme sa predsa oddávna usilovali.“

„Vtedy sme boli priveľkí idealisti,“ oponoval Preston.

„Mali sme pravdu,“ nepopustil Berrington.

„Áno, mali sme pravdu. No čím som starší, tým väčšmi sa utvrdzujem v tom, že svet pôjde ďalej, aj keď nedosiahnem všetko, čo som si ako dvadsaťpäťročný predsavzal.“

Takáto debata mohla zmariť veľké úsilie. „Ale my môžeme dosiahnuť, čo sme si predsavzali,“ namietol Berrington. „Všetko, na čom sme tridsať rokov pracovali, je teraz na dosah. Riziká, ktoré sme podstupovali na začiatku, všetky tie roky výskumov, peniaze, ktoré sme do toho vložili – to všetko sa napokon zúročí. Nestrácaj v tejto chvíli nervy, Preston!“

„Ja mám nervy v poriadku, upozorňujem na reálne, praktické problémy,“ odsekol Preston namrzene. „Jim môže predložiť svoju politickú platformu, ale to ešte neznamená, že sa naplní.“

„A práve preto vstupuje do hry Landsmann,“ nadškrtol Jim. „Peniaze, ktoré získame za naše podiely v spoločnosti, nám dajú šancu na tú najvyššiu výhru.“

„Čo máš na mysli?“ Preston vyzeral zmätene, ale Berrigton túto reakciu očakával a usmial sa.

„Biely dom,“ vyložil karty na stôl Jim. „Budem kandidovať na prezidenta.“

4

Pár minút pred polnocou zaparkoval Steve Logan svoj starý hrdzavý Datsun na Lexingtonovej ulici v štvrti Hollins Market v Baltimore, západne od centra mesta. Chystal sa stráviť noc s bratancom Rickym Menziesom, ktorý študoval medicínu na Marylandskej univerzite v Baltimore. Rickyho domovom bola izba vo veľkom starom dome, ktorý si prenajímali študenti.

Ricky bol najväčší výtržník, akého Steve poznal. Miloval chľast, tancovačky a párty, a jeho priatelia boli takí istí. Steve sa tešil na dnešnú noc s Rickym. Radosť mu kalilo len pomyslenie, akí sú ľudia tohto typu nespoľahliví. Na poslednú chvíľu si dohodol rande a vyhovoril sa, a tak Steve musí stráviť večer sám.

Vystúpil z auta s malou športovou taškou s rezervnými šatami na zajtra v ruke. Noc bola v plnom prúde. Zamkol auto a kráčal na roh ulice. Skupinka mladých ľudí, štyria či piati chlapci a dievča, všetci čierni, postávali pri videoobchode a fajčili cigarety. Steve, hoci bol beloch, neznervóznel: vyzeral, že sem patrí, so svojím starým autom a vyblednutými džínsami, a napokon, mal o pár centimetrov viac ako najvyšší z nich. Keď prechádzal okolo, jeden z nich potichu, ale zreteľne povedal: „Nechceš si zašnupať, nekúpiš prášok?“ Steve potriasol hlavou, a ani sa nezastavil.

Oproti nemu prichádzala vysoká černoška provokatívne oblečená v krátkej sukni, s ihličkami na vysokom podpätku. Vlasy mala vyčesané dovysoka, červený rúž a modré očné tiene. Nevedel z nej odtrhnúť oči. Keď sa priblížila, prihovorila sa mu hlbokým mužským hlasom: „Ahoj, krásavček,“ a Steve si uvedomil, že to je muž. Uškrnul sa a pokračoval v ceste.

Začul, ako decká na rohu transvestitu familiárne zdravia: „Čau, Dorothy!“

„Zdravím vás, chlapci.“

O chvíľku počul škripot pneumatík a obzrel sa. Na rohu sa objavilo biele policajné auto so strieborno‑modrým pásom. Pár mládencov sa stratilo v tmavých uličkách, ostatní zostali. Z auta nenáhlivo vystúpili dvaja čierni policajti. Steve sa obrátil a sledoval, čo sa robí. Jeden z nich si odpľul rovno na špičku červených lodičiek, ktoré mal obuté Dorothy.

Steva to šokovalo. Bezdôvodný a zbytočný incident. Napriek tomu Dorothy kráčal ďalej. „Choď doriti, ty idiot,“ precedil.

Poznámku bolo sotva počuť, ale policajt mal dobré uši. Schmatol Dorothy za plece a strčil do výkladu. Dorothy sa na vysokých podpätkoch zapotácal. „Viackrát sa neopováž takto so mnou hovoriť, ty sračka,“ prebodával ho pohľadom policajt.

Steva to pobúrilo. Čo ten chlap preboha od ľudí čaká, ak chodí a pľuje na nich?

V podvedomí mu zazvučal alarm. Nepúšťaj sa do bitky, Steve.

Policajtov partner sa s neprítomným výrazom na tvári opieral o auto.

„O čo ide, bratku?“ zatiahol Dorothy zvodne. „Prekážam ti?“

Policajt ho udrel do brucha. Bol to mocný chlap a úder mal razanciu. Dorothy sa zohol, lapajúc dych.

„Dočerta s tým,“ pomyslel si Steve a vykročil.

Čo robíš, Steve? – zaznel vnútorný hlas.

Dorothy sa ešte vždy krčil a vzdychal. Steve pozdravil: „Dobrý večer, dôstojník.“

„Zmizni, hlupák,“ prebodol ho pohľadom policajt.

„Nie,“ odsekol Steve.

„Čo si povedal?“

„Povedal som nie, dôstojník. Nechajte toho muža.“ Odíď, Steve, ty prekliaty blázon, odíď.

Jeho odpor posmelil mládencov. „Hej, má pravdu,“ pridal sa vysoký, chudý chlapec s vyholenou hlavou. „Nemáte právo buzerovať Dorothy, neporušil nijaký zákon.“

Poliš namieril prstom na chlapca: „Ak chceš, aby som si ťa preklepol kvôli drogám, len pokračuj.“

Mládenec sklopil oči.

„Má pravdu,“ namietol Steve. „Dorothy neporušuje nijaký zákon.“

Policajt podišiel k Stevovi. Len ho neudri, nedotkni sa ho. Spomeň si na Tipa Hendricksa. „Si slepý?“ oboril sa naňho policajt.

„Čo máte na mysli?“

„Hej, Lénny, vyser sa na to. Poďme,“ ozval sa druhý policajt. Očividne sa cítil trápne.

Lénny si ho nevšímal a dobiedzal do Steva: „Nevidíš? Si jediný biely ksicht na scéne. Nepatríš sem.“

„Ale práve som bol svedkom trestného činu.“

Policajt pristúpil k Stevovi tak blízko, až mu to bolo nepríjemné. „Chceš sa zviezť do centra mesta?“ spýtal sa. „Alebo radšej odtiaľto okamžite vypadneš?“

Steve netúžil po ceste na policajné veliteľstvo. Mohli mu podstrčiť do vreciek trochu drogy alebo ho zmlátiť a tvrdiť, že sa bránil zatknutiu. Steve študoval právo: keby ho obvinili z trestného činu, nikdy by nemohol vykonávať toto povolanie. Nemal sa do toho miešať. Nestojí za to riskovať celú svoju kariéru pre to, že hliadkujúci policajt zastrašuje transvestitu.

Ale je to protiprávne. Teraz sú zastrašovaní dvaja ľudia, Dorothy a Steve. A právo porušuje policajt. Steve sa nevedel prinútiť k odchodu.

No nasadil zmierlivý tón. „Nechcem spôsobiť problémy, Lénny,“ povedal. „Nechajte Dorothy odísť a ja zabudnem, že som vás videl, ako ste ho napadli.“

„Vyhrážaš sa mi, ty sráč?“

Uder do brucha a rana do hlavy zľava a sprava. Jedna pre spravodlivosť, druhá pre efekt. Policajt by sa poskladal ako kôň so zlomenou nohou.

„Len navrhujem priateľské riešenie.“ Policajt očividne túžil po konfrontácii. Steve nevedel, ako jej zabrániť. Želal si, aby sa Dorothy potichu stratil, kým je Lénny k nemu chrbtom. Ale transvestita tam stál, jednou rukou si šúchal boľavý žalúdok a vychutnával polišovu zúrivosť.

Potom zasiahla šťastena. Ozvala sa vysielačka v policajnom aute.

Obaja policajti nehybne načúvali. Steve nechápal zmes slov a číselných kódov, ale Lennyho partner zahlásil: „Veliteľ má problémy, padáme.“

Lénny zaváhal, ešte vždy zabodávajúc pohľad do Steva. Tomu sa zazdalo, že v policajtových očiach zbadal náznak úľavy. Možno aj on si ušetril nepríjemnú situáciu. No v hlase mu zaznela zloba: „Daj si na mňa bacha,“ zdvihol obočie, „lebo ja si ťa zapamätám.“ Nato naskočil do voza, zabuchol dvere a auto odfrčalo.

Mládenci tlieskali a zosmiešňovali policajtov.

„Fuj,“ vydýchol si Steve. „Mal som namále.“

Bolo to aj hlúpe. Uvedomuješ si, ako to mohlo skončiť? Vieš, čo si zač.

V tej chvíli sa objavil bratanec Ricky. „Čo sa stalo?“ spýtal sa s pohľadom upretým na miznúce policajné auto.

Dorothy podišiel k nim a objal Steva okolo pliec. „Môj hrdina,“ zatiahol koketne. „John Wayne.“

Steve sa zahanbil. „Hej, to určite.“

„Ak sa niekedy dostaneš do ťažkostí, John Wayne, daj mi echo. Vytiahnem ťa z kaše.“

„Vďaka, aj ja…“

„Pobozkal by som ťa, ale vidím, že si hanblivý. Dovidenia,“ kývol prstami s nechtami nalakovanými načerveno a odchádzal.

„Dovi, Dorothy.“

Ricky so Stevom sa pobrali opačným smerom. „Vidím, že máš už v našej štvrti priateľov,“ prehodil Ricky.

Steve sa s úľavou zasmial. „Bezmála som sa dostal do vážnych problémov,“ priznal. „Poondiaty poliš začal mlátiť toho chlapíka v sukni a ja, somár, som mu povedal, aby s tým prestal.“

„Máš šťastie, že si tu,“ potriasol zarazene hlavou Ricky.

„Viem.“

Práve dorazili k Rickyho domu a vošli dnu. Páchol tam syr alebo možno pokazené mlieko. Zelené steny boli pokreslené. Prešmykli sa popri bicykloch zamknutých vo vstupnej hale a kráčali hore schodmi. Steve sa nezdržal: „Skrátka ma to štve. Prečo musí Dorothy schytávať údery do brucha? Teší ho nosiť minisukne a mejkap: čo koho do toho?“

„Máš pravdu.“

„A prečo by to malo Lennymu prejsť len preto, že nosí policajnú uniformu? Policajti by mali rešpektovať vyšší štandard správania sa, veď majú privilegované postavenie.“

„Nulová šanca.“

„Preto chcem byť právnikom. Aby som pomáhal zabrániť takýmto nehoráznostiam. Existuje nejaký hrdina, ktorému by si sa chcel podobať?“

„Možno Casanova.“

„Ja Ralphovi Naderovi. Je právnik, môj ideál. Rozdal si to s najvplyvnejšími americkými korporáciami – a vyhral!“

Ricky sa zasmial a objal Steva okolo pliec. „Môj bratanec je idealista,“ prehodil vo dverách izby.

„Dočerta, hej.“

„Dáš si kávu?“

„Rád.“

Ricky mal malú izbičku zariadenú haraburdami. Posteľ pre jedného, otrieskaný stôl, preliačený gauč, veľký televízor. Na stene visel plagát nahej ženy, ktorá mala označené všetky kosti na tele, od temennej kosti na hlave až po články prstov na nohách. Byt mal klimatizáciu, ale očividne nefungovala.

Steve sa posadil na pohovku. „Aké bolo rande?“

„Menej horúce, než sa zdalo.“ Ricky nalial vodu do čajníka. „Melissa je naozaj milá, ale nevrátil by som sa tak skoro, keby bola do mňa zbláznená. A čo ty?“

„Poobzeral som sa po univerzitnom areáli Jonesa Fallsa. Vyzerá nóbl. Stretol som tam jedno dievča.“ Pri zmienke o nej sa začervenal. „Hrala tenis. Je úžasná – vysoká, svalnatá, v perfektnej kondícii. S delovým podaním. Prisahám.“

„Ešte som nepočul o nikom, kto by sa zabuchol do dievčaťa preto, že výborne hrá tenis,“ uškrnul sa Ricky. „Je krásavica?“

„Má výraznú tvár.“ Steve ju videl pred očami. „Tmavohnedé oči, čierne obočie, husté čierne vlasy… a jemný drobný strieborný krúžok v ľavej nosnej dierke.“

„Nežartuj. Zvláštne, čo? Ako sa volá?“

„Neviem,“ zasmial sa Steve smutne. „Dala mi košom, prv ako som urobil prvý krok. Možno ju už nikdy nestretnem.“

Ricky nalial kávu. „Možno je to tak lepšie – máš predsa dievča, nie?“

„Dá sa povedať.“ Steve mal trochu výčitky svedomia, že ho tak priťahuje neznáma tenistka. „Volá sa Celine,“ priznal. „Sme spolužiaci.“ Steve chodil na vysokú vo Washingtone, D. C.

„Spávaš s ňou?“

„Nie.“

„Prečo nie?“

„Necítim k nej taký stupeň náklonnosti.“

Ricky naňho prekvapene pozrel. „Takýmto rečiam nerozumiem. Musíš cítiť náklonnosť k dievčaťu, prv než ju pretiahneš?“

Steve upadol do rozpakov. „Nuž… áno.“

„Vždy si to tak pociťoval?“

„Nie. Na strednej škole som robil, čo mi dievčatá dovolili, pripadalo mi to ako súťaž. Potešil som každé pekné dievča, ktoré si stiahlo nohavičky… ale to bolo vtedy, už nie som pubertiak.“

„Koľko máš rokov, dvadsaťdva?“

„Presne.“

„Ja mám dvadsaťpäť, ale mám pocit, že nie som taký dospelý ako ty.“

Steve zbadal v jeho slovách náznak nevôle. „Hej, to nie je kritika, jasné?“

„V poriadku.“ Nezdalo sa, že by sa to Rickyho vážne dotklo. „A čo si robil, keď ťa odmietla?“

„Zašiel som do baru v Charles Village a dal som si hamburger a pár pív.“

„To mi pripomína, že som hladný. Dáš si niečo?“

„Čo máš?“

Ricky otvoril kredenc. „Samé ovsené a kukuričné vločky. Boo Berry, Rice Krispies alebo Count Chocula.“

„Count Chocula znie lákavo.“ Ricky položil na stôl misky i mlieko a obaja sa pustili do vločiek.

Keď dojedli, opláchli misky a chystali sa do postele. Steve si ľahol na pohovku v bielizni: na prikrývku bolo priveľmi horúco. Ricky si ľahol do postele. Prv než zaspali, Ricky sa opýtal: „Čo sa chystáš robiť na Univerzite Jonesa Fallsa?“

„Požiadali ma, aby som sa zúčastnil na jednej štúdii. Musím absolvovať psychologické testy a podobné veci.“

„Prečo práve ty?“

„Neviem. Oznámili mi, že som špeciálny prípad a všetko mi vysvetlia, keď sem prídem.“

„Prečo si s tým súhlasil? Pripadá mi to ako strata času.“

Steve mal osobitný dôvod, ale nemienil ho prezradiť Rickymu. Jeho odpoveď bola preto len čiastočne pravdivá. „Asi zo zvedavosti. Ty si nikdy nepochyboval o sebe? Napríklad, aký som v skutočnosti a čo chcem v živote dosiahnuť.“

„Ja chcem byť vychytený chirurg a zarábať na prsníkových implantátoch milión ročne. Mám pocit, že som jednoduchá duša.“

„Nezaujíma ťa, prečo si práve taký?“

Ricky sa zasmial. „Nie, Steve. Ale teba áno. Ty si bol vždy mysliteľ. Dokonca keď sme boli deti, si pochyboval o Bohu a podobné veci.“

Bola to pravda. Steve asi v trinástich prešiel náboženským obdobím. Navštevoval rôzne kostoly, synagógu, mešitu a vážne sa vypytoval početných zmätených cirkevných hodnostárov na ich vieru. Jeho rodičov, ktorí boli nestranní ateisti, to uvádzalo do pomykova.

„Vždy si sa tak trochu líšil od ostatných,“ pokračoval Ricky. „Nikdy som nevidel nikoho, kto by dosiahol v testoch také výsledky, a pritom sa ani nezapotil.“

Aj to bola pravda. Steve bol vždy bystrý študent, bez námahy najlepší v triede, s výnimkou prípadov, keď si ho spolužiaci doberali a on robil zámerné chyby len preto, aby bol menej nápadný.

Ale existoval aj iný dôvod, prečo sa zaujímal o svoju vlastnú psychiku. Ricky o tom nevedel. Nikto na práve o tom nevedel. Iba jeho rodičia.

Steve sa bezmála stal vrahom.

V tom čase mal pätnásť rokov, bol vysoký, ale chudý. Bol kapitánom basketbalového tímu. V tom roku sa jeho škola Hillsfield High prebojovala v mestskom šampionáte do semifinále. Hrali proti tímu bezohľadných pouličných bitkárov zo školy vo washingtonských slumoch. Jeden súper, chlapec, ktorý sa volal Tip Hendricks, Steva celý zápas fauloval. Tip bol dobrý hráč, ale využíval všetky svoje schopnosti na podvádzanie. A zakaždým keď to urobil, sa uškrnul, akoby chcel povedať: „Znova som ťa dobehol, úbožiak!“ To Steva štvalo, ale musel svoj hnev potláčať. Hral však mizerne, jeho tím prehral a stratil tak šancu získať pohár.

Čo je horšie, Steve narazil na Tipa na parkovisku, kde stáli autobusy, pripravené odviezť tímy naspäť do ich škôl. Predurčením osudu jeden zo šoférov práve vymieňal pneumatiku a tašku s náradím mal otvorenú na zemi.

Steve si Tipa nevšímal, kým naňho nehodil cigaretový ohorok, ktorý pristál na jeho bunde.

Stevovi na nej veľmi záležalo. Našetril si na ňu z peňazí, ktoré získal za sobotňajšie brigády v McDonaldse a kúpil si tú prekliatu vec deň predtým. Krásnu bundu z mäkkej kože svetlohnedej farby. A teraz mala priamo na hrudi vypálenú dieru, kde ju každý na prvý pohľad videl. Mohol ju zahodiť. A tak ho Steve udrel.

Tip sa neľútostne bránil, kopal a mlátil doňho, ale Stevova zúrivosť ho natoľko ochromila, že už ani necítil údery. Tvár mal zaliatu krvou. Vtom mu zrak padol na šoférovo náčinie. Vzal do rúk zdvihák a udrel ním Steva dva razy do tváre. Údery ho vážne zranili a pochytila ho slepá nenávisť. Vytrhol Tipovi zdvihák z rúk a odvtedy si nespomínal na nič až do chvíle, keď stál so zakrvavenou kľukou v ruke nad jeho telom a niekto kričal: „Panebože, zdá sa, že je mŕtvy.“

Tip nebol mŕtvy. Zomrel o dva roky nato, zavraždil ho jamajský priekupník s marihuanou, ktorému bol dlžný osemdesiatpäť dolárov. Ale Steve ho túžil zabiť, pokúšal sa pripraviť ho o život. Nemal nijakú ozajstnú výhovorku: udrel prvý, a hoci zdvihák schytil Tip, Steve ho brutálne použil.

Steva odsúdili na šesť mesiacov väzenia, ale rozsudok napokon zrušili. Po súde prešiel do inej školy a urobil všetky skúšky ako zvyčajne. Pretože bol v čase bitky mladistvý, jeho kriminálny záznam sa nikomu neoznamoval, teda mu to nezabránilo študovať právo. Mama s otcom považovali incident za nočnú moru, na ktorú treba zabudnúť. Ale Steve mal pochybnosti. Vedel, že len šťastie a nezlomnosť mladého tela ho zachránili pred tým, že nestál pred súdom za vraždu. Tip Hendricks bol ľudská bytosť a Steve ho skoro zabil pre bundu. Ležal na pohovke, počúval Rickyho spokojné odfukovanie a rozmýšľal: Kto vlastne som?

PONDELOK

.

5

„Stretla si niekedy muža, za ktorého si sa túžila vydať?“ prerušila ticho Lisa.

Sedeli pri stole v Lisinom byte a popíjali kávu. Všetko v ňom – kvetinové grafiky, čínske ornamenty, aj medvedík s bodkovanou kravatou – bolo rovnako milé ako Lisa.

Lisa si dnes vzala dovolenku, ale Jeannie, oblečená v modrej sukni a bielej bavlnenej blúzke, sa už chystala do práce. Čakal ju dôležitý deň, od napätia sa cítila nesvoja. Prvý z klientov má prísť na testy do laboratória. Potvrdí jej teóriu, alebo vyvráti? Už popoludní sa jej predpoklady dokážu, alebo ich bude musieť chtiac‑nechtiac prehodnotiť.

Ale odkladala odchod až na poslednú chvíľu. Lisa bola ešte vždy veľmi zraniteľná. Jeannie usúdila, že najvhodnejšie je sedieť pri nej a zhovárať sa s ňou o mužoch a sexe spôsobom, akým to robievali, a pomôcť jej tak dostať sa do normálnych koľají. Najradšej by ostala s ňou celé dopoludnie, ale nemohla. Ľutovala, že Lisa jej v laboratóriu nepomôže, ale neprichádzalo to do úvahy.

„Hej, jedného,“ odpovedala Jeannie na otázku. „Za jedného muža som sa túžila vydať. Volá sa Will Temple. Bol antropológ. Vlastne, dodnes je.“ Jeannie si v duchu predstavila vysokého muža so svetlou bradou, v modrých džínsoch a námorníckom svetri, ako nesie svoj desaťrýchlostný bicykel cez univerzitnú chodbu.

„Už si o ňom rozprávala,“ rozpomenula sa Lisa. „Čo si na ňom videla?“

„Bol úžasný,“ vzdychla Jeannie. „Vedel ma rozosmiať, staral sa o mňa, keď som bola chorá, žehlil si sám košele a mal výdrž ako kôň.“

Lisa sa nezasmiala. „Čo sa medzi vami stalo?“

Jeannie bola silná žena, ale spomienky ju zraňovali. „Nechal ma kvôli Georgine Tinkertonovej‑Rossovej. Z tých pittsburských Tinkertonovcov‑Rossovcov,“ dodala na vysvetlenie.

„Aká bola?“

Jeannie vonkoncom netúžila rozprávať o Georgine. Pokúšala sa však odpútať Lisinu myseľ od znásilnenia, a tak sa prinútila k spomienkam. „Dokonalá,“ pripustila. Zamrzel ju trpký sarkazmus, ktorý jej zaznel v hlase. „Platinová blondínka s postavou ako lusk a s dokonalým vkusom, nosila kašmírové svetre a topánky z krokodílej kože. S prázdnou hlavou, ale sakramentsky veľkým majetkom.“

„Kedy sa to všetko stalo?“

„S Willom sme spolu žili jeden rok, keď som si robila doktorát.“ Najkrajšie časy v jej živote. „Odsťahoval sa, keď som písala časť o tom, či je kriminalita geneticky daná.“ Úžasné načasovanie, Will. Keby som len dokázala väčšmi ťa nenávidieť. „Nato mi Berrington ponúkol prácu na UJF a ja som sa na ňu vrhla.“

„Muži sú nechutní.“

„Will nie je práve nechutný. Je to krásny chlap. Zaľúbil sa do niekoho iného, to je všetko. Mám pocit, že tou voľbou prejavil naozaj slabú súdnosť. Neporušil však nijaký sľub, neboli sme predsa manželia. Prv ako mi to povedal, mi nebol ani len neverný, iba sa s ňou raz či dvakrát stretol.“ Jeannie si uvedomila, že opakuje Willove vlastné ospravedlňujúce slová. „Neviem, možno bol naozaj nechutný.“

„Možno by sme sa mali vrátiť do viktoriánskych čias, keď muž, ktorý pobozkal ženu, sa považoval za zasnúbeného. Prinajmenšom dievčatá vedeli, na čom sú.“

Lisine perspektívy a vzťah s mužmi vyzerali dosť biedne, no Jeannie to nevyslovila nahlas a namiesto toho sa spýtala: „A čo ty? Stretla si niekoho, koho si si chcela vziať?“

„Nikdy. Ani jediného.“

„Obe máme vysoké nároky. Neboj sa, keď sa objaví pán Správny, bude úžasný.“

Zaznel domáci telefón a obe ich vyľakal. Lisa vyskočila a vrazila do stola. Porcelánová váza padla na zem a rozbila sa. „Dočerta,“ uľavila si Lisa.

Ešte vždy bola napätá ani struna. „Pozbieram úlomky,“ povedala Jeannie upokojujúcim hlasom. „Zisti, kto je pri dverách.“

Lisa zdvihla telefón. Po tvári jej preletel ustaraný výraz. Študovala tvár na monitore. „V poriadku,“ váhavo súhlasila a stlačila gombík, ktorý otvoril dvere do budovy.

„Kto je to?“ zaujímala sa Jeannie.

„Detektívka z jednotky sexuálnej kriminality.“

Jeannie sa obávala, že pošlú niekoho, kto bude nútiť Lisu spolupracovať pri vyšetrovaní. Rozhodla sa tomu zabrániť. Lisa zo všetkého najmenej potrebovala ďalšie neodbytné otázky. „Prečo si jej nepovedala, aby odpálila?“

„Možno preto, že je černoška,“ odvetila Lisa.

„Nežartuješ?“

Lisa kývla hlavou.

Šikovné, pomyslela si Jeannie pri zbieraní úlomkov porcelánu. Policajti vedia, že sú s Lisou nepriateľsky naladené. Keby poslali bieleho policajta, nepustili by ho dnu. A tak prichádza černoška. Sú presvedčení, že dve biele príslušníčky strednej vrstvy sa pretrhnú od horlivosti, aby sa k nej správali zdvorilo. Nuž, ak sa pokúsi Lisu sekírovať, takisto ju odtiaľto vyhodím, uvažovala Jeannie.

Objavila sa asi štyridsaťročná silnejšia žena v elegantnej krémovej blúzke s farebným hodvábnym šálom a aktovkou. „Som seržantka Michelle Delawarová,“ predstavila sa. „Volajú ma Mish.“

Jeannie uvažovala, čo asi má v taške. Detektívi zvyčajne nosia zbrane, nie dokumenty. „Som doktorka Jean Ferramiová,“ povedala Jeannie. Používala svoj titul vždy, keď očakávala, že sa s kýmsi poháda. „Toto je Lisa Hoxtonová.“

„Slečna Hoxtonová, veľmi ma mrzí, čo sa vám včera prihodilo. Moje oddelenie rieši priemerne jedno znásilnenie denne a zakaždým je to pre obeť strašná tragédia a zraňujúca trauma. Viem, že trpíte, a chápem to.“

Pozrimeže, celkom odlišná reč ako včera, pomyslela si Jeannie.

„Pokúšam sa na to zabudnúť,“ povedala Lisa vzdorovito, ale do očí sa jej nahrnuli slzy a prezradili ju.

„Môžem si sadnúť?“

„Pravdaže.“

Policajtka si sadla ku kuchynskému stolu.

Jeannie si ju skúmavo obzerala. „Váš prístup sa zdá celkom iný, ako mal včera váš kolega,“ poznamenala.

Mish prikývla. „Ospravedlňujem sa za McHentyho a spôsob, akým sa k vám správal. Aj on, ako všetci pochôdzkari, absolvoval tréning, ako zaobchádzať s obeťami znásilnenia, ale zdá sa, že zabudol, čo sa naučil. Hanbím sa za celé policajné oddelenie.“

„Ako by ma znova znásilňovali,“ zatiahla plačlivo Lisa.

„Už by sa to nemalo opakovať,“ uisťovala Mish so známkou hnevu v hlase. „Pre takýto prístup veľa prípadov znásilnení končí v zásuvke označenej Neopodstatnené prípady. Nie preto, že by si ženy svoje znásilnenie vymysleli. Súdny systém s nimi zaobchádza tak brutálne, že odvolajú svoju sťažnosť.“

„Verím tomu,“ prikývla Jeannie. No v duchu si vravela: buď obozretná. Mish sa síce prihovára ako sestra, ale predsa len je to policajtka.

Mish vytiahla z puzdra vizitku. „Tu je číslo dobrovoľníckeho centra pre obete znásilnenia a týrané deti,“ povedala. „Skôr či neskôr každá obeť potrebuje odbornú pomoc.“

Lisa si vzala vizitku, no namietla: „V tejto chvíli si neželám nič iné, iba na to zabudnúť.“

Mish súhlasne prikývla. „Radím vám odložiť si vizitku do zásuvky. Vaše pocity sa budú meniť a zrejme príde čas, keď pochopíte, že potrebujete pomoc.“

„Dobre.“

Jeannie dospela k názoru, že Mish si zaslúži trochu slušnosti. „Dáte si šálku kávy?“ ponúkla ju.

„Veľmi rada.“

„Urobím čerstvú.“ Jeannie vstala a naplnila kávovar.

„Vy dve pracujete spolu?“

„Áno,“ odpovedala Jeannie. „Študujeme dvojčatá.“

„Dvojčatá?“

„Skúmame ich podobnosť a rozdiely a pokúšame sa zistiť, koľko z ich vlastností je zdedených a koľko súvisí so spôsobom, akým boli vychovávané.“

„Čo je vašou úlohou vo výskume, Lisa?“

„Vyhľadávať dvojčatá na vedecký výskum.“

„Ako to robíte?“

„Začínam pri záznamoch o narodení, čo je vo väčšine amerických štátov prístupná informácia. Dvojičky tvoria asi jedno percento pôrodov, takže približne každý stý krstný list, ktorý si pozrieme, patrí dvojičkám. Na krstnom liste je dátum a miesto narodenia. Urobíme si z neho kópiu a potom tie dvojičky vyhľadáme.“

„Ako?“

„Máme všetky americké telefónne zoznamy na CD ROM‑e. Môžeme tiež používať registre vodičských preukazov a registre agentúr, zaoberajúcich sa finančnou spôsobilosťou.“

„Vždy nájdete hľadané dvojičky?“

„Kdeže. Miera nášho úspechu závisí od ich veku. Nájdeme okolo deväťdesiat percent desaťročných, ale iba päťdesiat percent osemdesiatročných. Je pravdepodobné, že starší ľudia sa niekoľko ráz presťahujú, zmenia si mená, alebo zomrú.“

Mish sa spýtavo pozrela na Jeannie. „A vy ich potom skúmate.“

„Ja sa špecializujem na jednovaječné dvojičky, ktoré boli vychovávané oddelene. Tie sa hľadajú oveľa ťažšie.“ Položila kanvicu na stôl a naliala Mish šálku kávy. Ak detektívka plánuje vyvinúť na Lisu nátlak, dáva si načas.

Mish popíjala kávu a odrazu sa Lisy spýtala: „Brali ste v nemocnici nejaké lieky?“

„Nie, nebola som tam dlho.“

„Mali vám ponúknuť antikoncepčnú pilulku, ktorá sa používa po styku. Predpokladám, že nechcete otehotnieť.“

Lisa sa zachvela od hrôzy. „Pravdaže nie. Premýšľala som, čo mám s tým robiť.“

„Choďte k vášmu lekárovi. Dá vám ju – ak nemá náboženské dôvody – niektorí katolícki lekári to odmietajú. V tom prípade vám dobrovoľnícke centrum odporučí niekoho iného.“

„Som rada, že môžem hovoriť s niekým, kto sa v tom všetkom vyzná,“ povedala Lisa.

„Ten oheň, to nebola nehoda,“ pokračovala Mish. „Zhovárala som sa s veliteľom požiarnikov. Niekto ho založil v sklade vedľa šatne úmyselne – odmontoval ventilačné potrubie, a preto dym prenikal do šatne. Dnes znásilňovačov spravidla nezaujíma sex, vzrušuje ich strach. Predpokladám, že požiar bol súčasťou fantázie toho šialenca.“

Jeannie na túto možnosť nepomyslela. „Nazdávala som sa, že to bol človek, ktorý skrátka využil situáciu.“

Mish potriasla hlavou. „Také býva zvyčajne znásilnenie počas rande: chlapík zistí, že dievča je priveľmi nadrogované alebo opité, aby sa mu dokázalo brániť. Ale muži, ktorí znásilňujú neznáme ženy, sú iní. Tí si to naplánujú. Vyfantazírujú si nejakú udalosť, a potom premýšľajú, ako ju uskutočniť. Robia to veľmi dômyselne. O to sú nebezpečnejší.“

Jeannie to ešte väčšmi pobúrilo. „Skoro som prišla o život v tom poondiatom požiari.“

Mish sa obrátila k Lise: „Predpokladám, že ste toho muža nikdy predtým nevideli. Bol to niekto celkom neznámy?“

„Zdá sa mi, že som ho zazrela asi hodinku predtým,“ odvetila. „Keď som trénovala vonku s tímom pozemného hokeja, pribrzdilo za nami auto a chlapík na nás uprene hľadel. Mám pocit, že to bol on.“

„V akom aute?“

„Bolo staré, to viem určite. Biele, dosť prehrdzavené. Možno Datsun.“

Jeannie očakávala, že si to Mish zapíše, ale policajtka pokračovala v rozhovore. „Zdá sa mi, že ide o inteligentného a totálne bezohľadného zvrhlíka, ktorý urobí hocičo, len aby sa ukojil.“

„Mal by do konca svojho života sedieť za mrežami,“ zvolala Jeannie.

„Ale nesedí. Je na slobode. A urobí to znova,“ povedala presvedčivo Mish.

„Ako si môžete byť taká istá?“ zapochybovala Jeannie.

„Väčšina znásilňovačov svoj čin opakuje. Jedinou výnimkou sú chlapíci, čo sa chopia príležitosti na schôdzke, o tých som už hovorila predtým. Ale muži, ktorí znásilnia neznámu ženu, to robia znova a znova – až kým ich nechytia.“ Mish sa zahľadela uprene na Lisu. „Muž, ktorý vás znásilnil, o sedem až desať dní spôsobí rovnaké trýznenie nejakej inej žene – pravda, ak ho predtým nechytíme.“

„Panebože,“ vystrašila sa Lisa.

Jeannie tušila, kam Mish mieri. Ako očakávala, policajtka sa pokúsi presvedčiť Lisu, aby pomohla pri vyšetrovaní. Jeannie bola ešte vždy rozhodnutá nedovoliť Mish, aby Lisu do niečoho nútila alebo na ňu vyvíjala nátlak. Ale bolo ťažké čosi namietať proti veciam, ktoré hovorila.

„Potrebujeme vzorku jeho DNA,“ pokračovala Mish.

Lisina tvár sa striasla odporom. „Máte na mysli jeho spermie?“

„Áno.“

Lisa potriasla hlavou. „Osprchovala som sa a okúpala. Dúfam, že vo mne nič z neho neostalo.“

Mish sa nedala odradiť. „Stopy po súloži ostávajú v tele ešte ďalších štyridsaťosem až sedemdesiatdva hodín. Potrebujeme od vás výter z vagíny, chumáčik ochlpenia a krvný test.“

„Lekár, s ktorým sme mali do činenia včera v nemocnici Santa Teresa, bol ozajstný hlupák,“ ozvala sa rozhorčene Jeannie.

Mish prikývla. „Lekári sa neradi zaoberajú obeťami znásilnenia. Ak musia ísť na súd, strácajú čas a peniaze. Do nemocnice Santa Teresa vás vôbec nemali brať. To bola jedna z viacerých chýb McHentyho. Tri nemocnice v tomto meste sú označené ako centrá pre sexuálne útoky a Santa Teresa medzi ne nepatrí.“

„Kam ma chcete zobrať?“ opýtala sa Lisa.

„Nemocnica Mercy má oddelenie pre súdnu prehliadku obetí sexuálnych útokov.“

Jeannie prikývla, Mercy bola dobrá nemocnica v centre mesta.

„Prezrie vás sestra, ktorá sa zaoberá sexuálnymi útokmi. Má špeciálnu prípravu, týkajúcu sa dôkazov. Lekár, ktorý vás včera prezeral, ju nemá – no zrejme by to aj tak celé zbabral.“

Mish očividne nemala o lekároch vysokú mienku.

Otvorila aktovku. Jeannie sa zvedavo naklonila dopredu. Vnútri mala laptop. Mish zdvihla veko a zapla ho. „Máme program nazývaný EIT – Elektronická identifikácia tváre. Obľubujeme skratky,“ usmiala sa. „Zostavil ho detektív Scotland Yardu. Umožňuje nám vytvoriť približnú podobu páchateľa, a nepotrebujeme na to umelca.“ Zahľadela sa s očakávaním na Lisu.

Lisa sa spýtavo pozrela na priateľku: „Čo myslíš?“

„Nenechaj sa nútiť,“ povedala Jeannie. „Mysli na seba. Máš na to právo. Rozhodni sa pre možnosť, ktorá je pre teba najvhodnejšia.“

Mish na ňu hnevlivo zazrela, nato povedala Lise: „Nikto na vás nevyvíja nátlak. Ak chcete, aby som odišla, vypadnem. Ale prosím vás o to. Chcem chytiť toho znásilňovača a potrebujem vašu pomoc. Bez vás nemám nijakú šancu.“

Jeannie neskrývala obdiv. Mish umne viedla rozhovor, mala ho pod kontrolou od chvíle, ako vošla do miestnosti, a dokázala to bez zastrašovania alebo manipulácie. Vedela, o čom hovorí, aj čo chce.

„Neviem,“ ozvala sa neisto Lisa.

„Prečo sa aspoň nepozriete na tento počítačový program?“ navrhla Mish. „Ak vás to rozruší, zastavíme to. Ak nie, budem mať prinajmenšom obraz muža, ktorého hľadám. Neskôr, keď s tým skončíme, môžete porozmýšľať, či chcete ísť do Mercy.“

Lisa znova zaváhala, no po chvíli súhlasila.

„Maj na pamäti, že ak ťa to rozruší, môžeš ihneď prestať,“ pripomenula Jeannie.

Lisa prikývla.

„Na začiatok vytvoríme jeho približnú tvár. Nebude vyzerať ako ten násilník, to je len základ. Neskôr prepracujeme detaily. Potrebujem, aby ste si dôkladne predstavili páchateľovu tvár a opísali mi ho. Nemusíte sa náhliť.“

Lisa zavrela oči. „Je to beloch približne v mojom veku. Krátke vlasy, ťažko opísať farbu. Svetlé oči, asi modré. Rovný nos…“

Policajtka pohybovala myšou. Jeannie vstala a postavila sa za ňu, aby videla na obrazovku. Pracovala v programe Windows. Vo vrchnom pravom rohu bola tvár, rozdelená na osem častí. Ako Lisa pomenúvala črty, Mish klikla na danú časť tváre, stiahla menu, a potom skontrolovala jednotlivé položky vyplývajúce z Lisiných údajov: krátke vlasy, svetlé oči, rovný nos.

Lisa pokračovala: „Hranatá spodná čeľusť, nijaká brada ani fúzy… Ako mi to ide?“

Mish znova klikla a na obrazovke sa objavila celá tvár. Zobrazovala približne tridsaťročného belocha s pravidelnými črtami, mohol to byť hocikto z tisíca mladých mužov. Mish obrátila počítač, aby Lisa videla na obrazovku. „Teraz mu budem bod po bode meniť tvár. Najprv vám ju ukážem s celou sériou rôznych čiel a línií vlasov. Povedzte len áno, nie alebo možno. Pripravená?“

„Pravdaže.“

Mish opäť klikla. Tvár na obrazovke sa zmenila a odrazu sa objavilo zvýšené čelo.

„Nie,“ povedala Lisa.

Klikla znova. Tentoraz mala tvár rovnú ofinu ako niekdajší beatlesácky účes.

„Nie.“

Ďalší účes bol zvlnený a Lisa povedala: „Tento sa skôr podobá. Ale myslím, že mal vo vlasoch pútec.“

Nasledujúci bol kučeravý. „Ešte lepší,“ skonštatovala Lisa. „Je lepší ako posledný. No vlasy má priveľmi tmavé.“

„Keď si prezrieme všetky možnosti, vrátime sa k tým, ktoré ste vybrali ako najlepšie,“ vysvetľovala Mish. „Len čo budeme mať celú tvár, môžeme ju vylepšovať používaním pozmeňujúcich čŕt: stmavíme alebo zosvetlíme vlasy, presunieme pútec, urobíme tvár staršou alebo mladšou.“

Jeannie bola fascinovaná, ale toto môže trvať hodinu alebo aj dlhšie a ona má prácu. „Musím ísť,“ povedala. „Si v poriadku, Lisa?“

„Cítim sa dobre,“ odvetila Lisa a Jeannie videla, že je to pravda. Možno naozaj bude pre Lisu lepšie, ak sa zúčastní na dolapení toho chlapíka. Zachytila Mishin pohľad a zbadala v jej výraze záblesk triumfu. Mýlila som sa, zapochybovala Jeannie, ak som bola k Mish nepriateľská a obraňovala Lisu? Mish bola očividne sympaťáčka. A pôsobila presvedčivo. Tak či onak, nesnažila sa predovšetkým pomáhať Lise, ale chytiť páchateľa. No Lisa stále potrebuje skutočného priateľa, niekoho, komu záleží predovšetkým na nej.

„Zavolám ti,“ sľúbila jej Jeannie.

Lisa ju objala. „Som ti veľmi vďačná, že si so mnou ostala,“ povedala.

Mish jej podala ruku: „Tešilo ma, že som vás poznala.“

„Veľa šťastia,“ zaželala jej Jeannie. „Dúfam, že ho chytíte.“

„Aj ja,“ usmiala sa Mish.

6

Steve zaparkoval na veľkom študentskom parkovisku v juhozápadnom cípe niekoľkohektárového areálu Univerzity Jonesa Fallsa. Bolo pár minút pred desiatou a priestranstvo zaplavili študenti v ľahkom letnom oblečení, ktorí mali namierené na prvú prednášku dňa. Cestou cez areál sa obzeral, či neuvidí hráčku tenisu. Vedel, že šance zazrieť ju sú mizivé, ale i tak upieral pohľad na každú vysokú tmavovlasú ženu, aby sa presvedčil, či nemá v nose krúžok.

Budova Fakulty psychológie Ruth W. Acornovej bola moderná štvorpodlažná stavba z rovnakej červenej tehly ako staršie univerzitné budovy. V hale oznámil svoje meno a ukázali mu cestu do laboratória.

V nasledujúcich troch hodinách absolvoval viac testov, než si vedel predstaviť. Zistili jeho hmotnosť, zmerali ho, zobrali odtlačky prstov. Vedci, technici a študenti mu fotografovali uši, testovali silu stisku jeho rúk a zisťovali stupeň ohromenia pri prezeraní obrázkov popálených obetí alebo zohavených tiel. Odpovedal na otázky, týkajúce sa jeho záujmov, náboženskej viery, priateliek a pracovných ašpirácií. Musel odpovedať, či by vedel opraviť zvonček na dverách, či sa považuje za dobre vychovaného, či by bil svoje deti alebo či v ňom istá hudba vyvoláva obrazy alebo meniace sa farby. Ale nikto mu nepovedal, prečo ho vybrali na výskum.

Nebol jediným skúmaným objektom. V laboratóriu boli ešte dve malé dievčatá a muž v strednom veku v kovbojských čižmách, modrých džínsoch a zálesáckej košeli. Napoludnie sa všetci stretli v salóniku s pohovkami a televíziou a dostali na obed pizzu s kolou. Vtedy Steve prišiel na to, že tam v skutočnosti sú dvaja muži v strednom veku v kovbojských čižmách: dvojičky v rovnakom oblečení.

Predstavil sa a zistil, že kovboji sú Benny a Arnold a dievčatká sú Sue a Elizabeth. „Vždy sa obliekate rovnako?“ opýtal sa ich Steve počas obeda.

Pozreli sa na seba a Benny pokrčil plecami: „Neviem. Práve sme sa zoznámili.“

„Ste dvojičky a práve ste sa zoznámili?“

„Ako bábätká si nás adoptovali rôzne rodiny.“

„A náhodou ste sa obliekli rovnako?“

„Vyzerá to tak, nie?“

„A obaja sme tesári, obaja fajčíme camelky a máme po dve deti, chlapca a dievča,“ dodal Arnold.

„Obe dievčatá sa volajú Caroline, ale môj syn je John a jeho Richard,“ dodal Arnold.

„Neuveriteľné,“ zvolal Steve. „Ale chuť na camelky ste nemohli zdediť.“

„Ktovie?“

Elizabeth, jedno z dievčatiek, sa opýtalo Steva: „Kde je tvoje dvojča?“

„Ja nijaké nemám,“ odvetil. „Vari tu skúmajú dvojičky?“

„Áno,“ potvrdila a hrdo dodala: „Sue a ja sme dizygotické.“

Steve nadvihol obočie. Vyzerala asi na deväť rokov. „Obávam sa, že to slovo nepoznám,“ povedal vážne. „Čo znamená?“

„Nie sme jednovaječné. Sme dvojvaječné dvojčatá. Preto nevyzeráme rovnako.“ Ukázala na Bennyho a Arnolda: „Oni sú monozygotickí. Majú rovnakú DNA. Preto sa tak podobajú.“

„Zdá sa, že si o tom veľmi dobre informovaná,“ pochválil ju Steve. „Som priam uveličený.“

„My sme tu už boli predtým,“ povedala.

Dvere za Stevom sa otvorili, Elizabeth zdvihla zrak a zvolala: „Zdravím vás, pani doktorka Ferramiová.“

Steve sa obrátil a uvidel svoju tenistku.

Vyšportované telo mala skryté pod bielym laboratórnym plášťom po kolená, ale vošla do miestnosti atletickým krokom. Na tvári mala ten istý sústredený výraz, ktorý mu tak imponoval na tenisovom kurte. Uprene na ňu hľadel, nemohol uveriť svojmu šťastiu.

Pozdravila sa s dievčatami a predstavila sa ostatným. So Stevom si potriasla ruku dvojnásobne dlho. „Teda vy ste Steve Logan,“ prihovorila sa mu.

„Hráte výborne tenis,“ zalichotil jej.

„Ale prehrala som.“ Sadla si. Pevné tmavé vlasy jej padali na plecia. V nemilosrdnom svetle laboratória si Steve všimol, že má jeden či dva sivé vlasy. Namiesto strieborného krúžku mala v nosnej dierke jednoduchý zlatý cvoček. Dnes mala na tvári mejkap. Tmavé oči vďaka mascare boli ešte úžasnejšie.

Poďakovala sa im, že venovali čas potrebám vedeckého výskumu, a opýtala sa, či im pizza chutila. Po chvíľke spoločenskej konverzácie poslala dievčatá a kovbojov na popoludňajšie testy.

Sadla si oproti Stevovi. Zazdalo sa mu, že je v rozpakoch. Akoby sa chystala oznámiť mu zlú správu. „Iste sa v tejto chvíli pýtate, čo to všetko má znamenať,“ povedala.

„Nazdávam sa, že ste ma vybrali, pretože som bol vždy v škole vynikajúci.“

„Nie,“ potriasla hlavou. „Je pravda, že ste dosiahli výborné výsledky vo všetkých intelektuálnych testoch. Vaše výsledky v škole nevystihujú celkom vaše schopnosti. Máte nadpriemerné IQ. Zrejme ste najlepší v ročníku, pričom vôbec nemusíte tvrdo študovať, nemám pravdu?“

„Áno. Nie som tu práve preto?“

„Nie. Cieľom nášho projektu je zistiť, koľko z ľudskej povahy je predurčené genetickým dedičstvom.“ Ako sa nadchýnala svojou témou, rozpaky sa vytratili. „Rozhoduje o tom, či sme inteligentní, agresívni, romantickí alebo atletickí DNA? Alebo naša výchova? Ak má oboje vplyv, ako navzájom na seba pôsobia?“

„Dávny spor,“ poznamenal Steve. Na univerzite mal filozofiu, a tak ho táto debata uchvátila. „Mám tieto vlastnosti, lebo som sa s nimi narodil? Alebo som produktom výchovy v rodine a spoločnosti, v ktorej som vyrastal?“ Spomenul si na frázu, ktorá zhrňovala argumentáciu: „Prirodzenosť alebo výchova?“

Prikývla a vlasy sa jej zvlnili ako oceán. Steve premýšľal, aké sú asi na dotyk. „Ale my sa pokúšame vyriešiť otázku striktne vedeckým spôsobom,“ pokračovala. „Jednovaječné dvojčatá majú rovnaké gény – presne rovnaké. Dvojvaječné nie, ale sú zvyčajne vychovávané presne v tom istom prostredí. Skúmame oba druhy a porovnávame ich s dvojičkami vychovávanými oddelene, zisťujeme, nakoľko sú si podobné.“

Steve uvažoval, ako to súvisí s ním. Tiež ho zaujímalo, koľko má Jeannie rokov. Keď ju včera videl behať po tenisovom kurte, s vlasmi skrytými pod čiapkou, nazdával sa, že je v jeho veku. Ale teraz videl, že sa blíži k tridsiatke. Nezmenilo to jeho náklonnosť, ale nikdy predtým ho nepriťahoval nikto takýto starý.

„Keby bolo dôležitejšie prostredie, dvojčatá vychovávané spolu by boli veľmi podobné, a dvojčatá vychovávané oddelene celkom odlišné, bez ohľadu na to, či sú jednovaječné alebo dvojvaječné,“ pokračovala. „V skutočnosti zisťujeme opak. Jednovaječné dvojičky sa navzájom podobajú, nehľadiac na to, kto ich vychovával. Jednovaječné dvojičky vychovávané oddelene sú si podobnejšie ako dvojvaječné dvojičky vychovávané spolu.“

„Ako Benny a Arnold?“

„Presne tak. Videli ste, akí sú rovnakí, hoci ich vychovali v odlišných rodinách. To je typické. Toto oddelenie skúmalo viac ako sto párov jednovaječných dvojčiat, vychovávaných oddelene. Medzi tými dvesto ľuďmi boli dvaja básnici, ktorí vydali zbierky, a boli to dvojčatá. Dvaja sa profesionálne zaoberali zvieratami – jeden bol tréner psov a druhý chovateľ – a boli to dvojčatá. Mali sme dvoch muzikantov – učiteľa klavíra a gitaristu – opäť dvojičky. Ale to sú len tie viditeľnejšie príklady. Ako ste videli dnes predpoludním, vedecky skúmame osobnosť, IQ a rôzne fyzikálne dimenzie a tieto často ukazujú rovnaký model: jednovaječné dvojčatá sa veľmi podobajú, bez ohľadu na ich výchovu.“

„Zatiaľ čo Sue a Elizabeth vyzerajú celkom odlišne.“

„Správne. A pritom majú rovnakých rodičov, rovnaký domov, chodia do tej istej školy, celý život majú rovnakú stravu, atď. Predpokladám, že Sue bola počas celého obeda ticho, zatiaľ čo Elizabeth vám vyrozprávala celý svoj životný príbeh.“

„Dokonca mi vysvetlila slovo monozygotický,“ prehodil.

Doktorka Ferramiová sa zasmiala, pričom sa objavili jej biele zuby a špička ružového jazyka. Steva nesmierne potešilo, že ju pobavil.

„Ale ešte vždy ste mi nevysvetlili moju účasť,“ pripomenul.

Znova upadla do rozpakov. „Je to trošku zložité,“ pustila sa do vysvetľovania. „Ešte nikdy sme taký prípad nemali.“

Odrazu si to uvedomil. Bolo to očividné, ale také prekvapujúce, že mu to až doteraz nezišlo na um. „Myslíte, že mám dvojča, ktoré nepoznám?“ spýtal sa neveriaco.

„Neviem nájsť spôsob, ako by som vám to šetrne oznámila,“ povedala navidomoči ustarostene. „Áno, myslíme.“

„Neuveriteľné.“ Doslova ho to omráčilo: nebolo jednoduché sa s tým vyrovnať.

„Je mi to veľmi ľúto.“

„Za to sa hádam netreba ospravedlňovať.“

„Ale áno. Zvyčajne sa ľudia pred príchodom k nám dozvedia, že sú dvojičky. No odvážila som sa na nový spôsob získavania subjektov na túto štúdiu. A vy ste prvý. Vlastne, skutočnosť, že neviete o tom, že ste z dvojčiat, je úžasným potvrdením môjho prístupu. Ale neočakávala som, že budeme oznamovať ľuďom šokujúce správy.“

„Vždy som túžil mať brata,“ povedal Steve. Bol jediným dieťaťom, narodil sa, keď mali rodičia bezmála štyridsať. „Je to brat?“

„Áno. Ste jednovaječné dvojičky.“

„Mám brata, jednovaječné dvojča,“ neveriaco hundral Steve. „Ale, ako je možné, že som o tom nemal tušenia?“ spýtal sa dotknuto. „Počkajte, už to mám,“ zvolal. „Mohli ma adoptovať.“

Prikývla.

Znelo priam šokujúco, že mamka a ocko nemusia byť jeho rodičia.

„Alebo moje dvojča mohlo byť adoptované.“

„Áno.“

„Alebo obe, ako Benny a Arnold.“

„Alebo obe,“ zopakovala vážne. Skúmala ho pozorne tmavými očami. Napriek zmätku v svojej mysli sa nemohol ubrániť myšlienke, aká je nádherná. Túžil, aby naňho takto hľadela celú večnosť.

„Podľa mojich skúseností, dokonca aj keď skúmaný subjekt netuší, že je z dvojčiat, zvyčajne vie, že ho adoptovali. Napriek tomu som mohla predpokladať, že ste iný,“ povedala.

„Nemôžem uveriť, že mamka a ocko mi adopciu zatajili,“ vzdychol bolestne. „To nie je ich štýl.“

„Porozprávajte mi o svojich rodičoch.“

Vedel, že ho podnecuje do rozprávania, aby mu pomohla dostať sa zo šoku. Usporadúval si myšlienky. „Mamka je svojím spôsobom výnimočná. Istotne ste o nej počuli, volá sa Lorraine Loganová.“

„Píše stĺpček pre osamelé duše.“

„Správne. Publikujú ho v štyristo novinách a je autorkou šiestich bestsellerov o zdraví žien. Bohatá a slávna, ale zaslúži si to.“

„Prečo to hovoríte?“

„Záleží jej na ľuďoch, od ktorých dostáva listy. Odpovedá na ne. Viete, v podstate od nej chcú, aby mávla čarovným prútikom – a stratili sa ich nechcené tehotenstvá, deti sa zbavili drog, ich grobianski muži sa zmenili na milých a starostlivých manželov. Vždy im dá radu, akú potrebujú, a povie im, že sa môžu slobodne rozhodnúť, veriť svojim pocitom a nedovoliť nikomu, aby ich týral. Je to dobrá filozofia.“

„A váš otec?“

„Ocko je podľa mňa vcelku obyčajný. Je v armáde, pracuje v Pentagone, má plukovnícku hodnosť. Zaoberá sa vzťahmi s verejnosťou, píše prejavy pre generálov a podobné veci.“

„Prísny?“

Steve sa usmial. „Má vysoko vyvinutý zmysel pre povinnosť, ale nie je to násilný človek. Zúčastnil sa bojov v Ázii ešte pred mojím narodením, ale nikdy o tom doma nehovoril.“

„A vy, vyžadujete disciplínu?“

Steve sa zasmial. „Počas školy som bol najväčší nezbedník v triede. Neustále po uši v problémoch.“

„Kvôli čomu?“

„Porušoval som školské predpisy. Behal som po chodbách. Nosil červené ponožky. Žul počas vyučovania žuvačku. Ako trinásťročný som bozkával Wendy Praskerovú za biologickým regálom v školskej knižnici.“

„Prečo?“

„Pretože bola veľmi krásna.“

Zasmiala sa. „Mala som na mysli, prečo ste porušovali všetky tie nariadenia?“

Potriasol hlavou. „Skrátka, odmietal som byť poslušný. Robil som to, čo som chcel. Nariadenia som považoval za stupídne a nudil som sa. Boli by ma vyhodili zo školy, ale vždy som mal výborné známky, a vždy som bol kapitánom niektorého zo športových tímov: futbalového, basketbalového, bejzbalového alebo atletického. Sám seba nechápem. Som hádam cvok?“

„Každý je svojím spôsobom zvláštny.“

„Aj mne sa vidí. Prečo nosíte v nose krúžok?“

Nadvihla obočie, akoby chcela povedať: „Tu kladiem otázky ja,“ ale predsa len mu odpovedala. „Keď som mala asi štrnásť rokov, prešla som punkovým obdobím: zelené vlasy, roztrhané pančucháče, skrátka všetko. Piercing v nosnej dierke patril k tomu.“

„Keby ste sa toho zbavili, zahojilo by sa to.“

„Viem. Možno to nosím, pretože cítim, že dokonalá slušnosť je totálne nudná.“

Steve sa zasmial. Môjtybože, táto žena sa mi páči, aj keď je pre mňa pristará, pomyslel si. Nato sa myšlienkami vrátil k jej slovám. „Na základe čoho ste si taká istá, že mám dvojča?“

„Vytvorila som počítačový program, ktorý vyhľadáva lekárske záznamy a ostatné databázy o dvojčatách. Jednovaječné dvojčatá majú podobné mozgové vlny, elektrokardiogramy, odtlačky prstov a zuby. Dôkladne som preskúmala rozsiahle databázy zubných röntgenových snímok, ktoré majú zdravotné poisťovne, a našla som niekoho, kto má rozmery zubov a klenby rovnaké ako vy.“

„To neznie presvedčivo.“

„Možno nie, hoci má aj kazy na rovnakých miestach ako vy.“

„Kto to vlastne je?“

„Volá sa Dennis Pinker.“

„Kde je teraz?“

„V Richmonde vo Virgínii.“

„Stretli ste sa s ním?“

„Idem do Richmondu na stretnutie s ním zajtra. Uskutočním s ním väčšinu tých istých testov a odoberiem vzorku krvi, aby sme mohli porovnať jeho DNA s vašou. Potom to budeme vedieť naisto.“

Steve sa zamračil. „Zaoberáte sa osobitne niektorým odborom genetiky?“

„Áno. Mojou špecializáciou je kriminalita a to, či je dedičná.“

Steve prikývol. „Chápem. Čo urobil?“

„Nerozumiem.“

„Čo Dennis Pinker urobil?“

„Neviem, čo máte na mysli.“

„Idete ho navštíviť namiesto toho, aby ste ho pozvali sem, teda pochopiteľne je uväznený.“

Nepatrne sa zarumenila, akoby ju prichytili pri klamstve. So zapýrenými lícami vyzerala ešte väčšmi sexi. „Máte pravdu,“ priznala.

„Za čo sedí?“

Zaváhala. „Za vraždu.“

„Panebože!“ Odvrátil sa, pokúšajúc sa porozumieť tomu všetkému. „Nielenže mám brata, jednovaječné dvojča, ale je aj vrah! Ježiši Kriste!“

„Je mi to ľúto,“ ospravedlňovala sa. „Nezvládla som to. Ste prvý takýto prípad, čo som kedy skúmala.“

„Dočerta, prišiel som sem s nádejou, že sa čosi dozviem o sebe, no zistil som viac, ako som chcel vedieť.“ Jeannie netušila a nikdy sa nedozvie, že bezmála zabil chlapca, ktorý sa volal Tip Hendricks.

„A ste pre mňa veľmi dôležitý.“

„Ako to?“

„Kvôli otázke, či je kriminalita dedičná. Publikovala som štúdiu, v ktorej sa hovorí, že určitý typ osobnosti sa dedí – kombinácia impulzívnosti, odvahy, agresivity a hyperaktivity – ale to, či sa ľudia stanú alebo nestanú kriminálnikmi, závisí od toho, ako ich vychovávajú rodičia. Aby som potvrdila svoju teóriu, musím nájsť pár jednovaječných dvojčiat, z ktorých jeden je kriminálnik a druhý zákony dodržujúci občan. Vy s Dennisom ste môj prvý pár, presne taký, aký potrebujem: on je vo väzení a vy, prepáčte mi, vy ste ideálny americký chlapec. Pravdu povediac, som taká rozrušená, že nedokážem pokojne obsedieť.“

Slová tejto ženy, že od rozrušenia nedokáže pokojne obsedieť, rozochveli aj Steva. Neodvážil sa na ňu pozrieť z obavy, že sa mu jeho túžba odzrkadlí na tvári. Ale jej slová ho bolestivo znepokojili. Má rovnakú DNA ako vrah. Ako ho to môže ovplyvniť?

Za Stevom sa otvorili dvere a ona zdvihla zrak: „Zdravím vás, Berry,“ privítala ho. „Steve, zoznámte sa s profesorom Berringtonom Jonesom, vedúcim študijného projektu o dvojčatách tu na univerzite.“

Profesor bol nízky muž blízko šesťdesiatky, s peknou tvárou a uhladenými striebristými vlasmi. Mal oblečený drahý oblek zo sivého strakatého írskeho tvídu, červenú kravatu s bielymi bodkami a vyzeral ako zo škatuľky. Steve ho zopár ráz videl v televízii, rozprával o tom, ako sa Amerika rúti do záhuby. Stevovi sa nepáčili jeho názory, ale vychovali ho k zdvorilosti, a tak vstal a potriasol si s ním ruku.

Berrington Jones sa vydesil, akoby uvidel ducha. „Panebože!“ zahundral a zbledol.

„Berry! Čo sa robí?“ zvolala doktorka Ferramiová.

„Urobil som vari čosi?“ preľakol sa Steve.

Profesor chvíľu neodpovedal. Nato sa spamätal. „Prepáčte, to nič nie je,“ ospravedlňoval sa, ale ešte vždy vyzeral totálne otrasený. „Iba som si odrazu na čosi spomenul… čosi, čo som zabudol, ide o veľmi vážnu chybu. Prosím, ospravedlňte ma.“ Kráčal k dverám a čosi si pritom mumlal: „Ospravedlňujem sa, prepáčte.“ Vyšiel von.

Steve nechápavo hľadel na doktorku Ferramiovú.

Pokrčila plecami a rukami urobila bezradné gesto. „Ten ma teda vyľakal,“ priznala.

7

Berrington sedel za stolom a sťažka dýchal.

Jeho rohová kancelária vyzerala asketický: plastová podlaha s dlaždicovým vzorom, biele steny, praktické zásuvky, lacné police na knižky. Neočakávalo sa, že vysokoškolskí vedci budú mať luxusné kancelárie. Šetrič obrazovky na jeho počítači zobrazoval pomaly sa točiace vlákno DNA skrútené v známom dvojitom špirálovom tvare. Nad stolom viseli fotografie, na ktorých bol spoločne s Geraldom Riverom, Newtom Gingrichom a Rushom Limbaughom. Z okna mal výhľad na telocvičňu, kvôli včerajšiemu požiaru zatvorenú. Na druhej strane cesty napriek horúčave chlapci hrali tenis.

Berrington si šúchal oči. „Dočerta, dočerta, dočerta,“ opakoval vzrušene.

On presvedčil Jeannie Ferramiovú, aby sem prišla. Jej štúdia o kriminalite, ktorá sa sústreďovala na komponenty osobnosti kriminálnika, odkryla nové možnosti. Otázka bola pre projekt Genetica nesmierne dôležitá. Chcel, aby pokračovala v práci pod jeho dohľadom. Zaúradoval na Univerzite Jonesa Fallsa, aby ju prijali a zariadil, aby jej výskum financovali z grantu od Genetica.

S jeho pomocou mohla dokázať veľké veci a skutočnosť, že pochádza z chudobného prostredia, jej úspech ešte zvýrazňovala. Prvé štyri týždne jej práce na univerzite tento predpoklad plne potvrdzovali. Prenikla rýchlo k podstate a jej projekt sa skoro rozbehol. Väčšina ľudí ju mala rada – hoci vedela byť drsná: laboratórneho technika s vlasmi zopnutými do chvosta, ktorý sa nazdával, že postačí lajdácka práca, už druhý deň po príchode ostro skritizovala.

Berrington sa beznádejne zamiloval. Očarovala ho fyzicky aj intelektuálne. Zmietal sa medzi otcovskou potrebou povzbudiť ju a usmerňovať a silnou túžbou zviesť ju.

A teraz toto!

Keď sa trochu upokojil, zdvihol telefón a zavolal Prestonovi Barckovi. Preston bol jeho najdávnejší priateľ: zoznámili sa na Massachussettskom technologickom inštitúte v šesťdesiatych rokoch, keď si Berrington robil doktorát z psychológie a Preston bol vynikajúci mladý embryológ. Oboch považovali za čudákov. V časoch výstredného životného štýlu nosili krátke účesy a tvídové obleky. Čoskoro zistili, že majú rovnaký prístup k všetkému: moderný džez vnímali ako podvod, marihuanu brali ako prvý krok na ceste k heroínu, za jediného čestného politika považovali Barryho Goldwatera. Ich priateľstvo bolo trvácnejšie ako ich manželstvá. Berrington už dávno nerozmýšľal, či má Prestona rád. Skrátka, je tu odjakživa.

Preston bol práve v sídle Genetica, ktoré tvorila skupinka nízkych budov s výhľadom na golfové ihrisko v okrese Baltimore, severne od mesta. Prestonova sekretárka oznámila, že má návštevu, no Berrington ju požiadal, aby ho aj tak s ním spojila.

„Dobrý deň, Berry – o čo ide?“ prihlásil sa.

„Kto je tam s tebou?“

„Je tu Lee Ho, jeden z vedúcich účtovníkov od Landsmanna. Preberáme záverečné detaily správy o hospodárení v Geneticu.“

„Doparoma, vyhoď ho von.“

Prestonovi zbledla tvár, keď skladal telefón. „Prepáčte, Lee, musím čosi vybaviť. Stretneme sa neskôr.“ Nasledovala pauza, po chvíli vzal do rúk slúchadlo. Tentoraz znel jeho hlas podráždene. „Chlapík, ktorého som práve vyhodil, je pravou rukou Michaela Madigana, pre prípad, že si zabudol. Ak máš rovnaký záujem na tomto obchode ako včera večer, radšej by sme nemali…“

Berrington ho netrpezlivo prerušil: „Je tu Steve Logan.“

Nasledovalo hrobové ticho. „Na univerzite?“

„Priamo tu, v psychologickom pavilóne.“

Prestonovi v tej chvíli vyfučal Lee Ho z hlavy. „Panebože, ako to?“

„Je predmetom skúmania, práve absolvuje testy v laboratóriu.“

Preston zvýšil hlas: „Ako sa to, dopekla, mohlo stať?“

„Neviem. Stretol som sa s ním pred piatimi minútami. Predstav si moje prekvapenie.“

„Spoznal si ho?“

„Pochopiteľne, že som ho spoznal.“

„Prečo ho testujú?“

„Je súčasťou nášho skúmania dvojčiat.“

„Dvojčiat?“ skríkol Preston. „Dvojčiat? Kto je ten druhý?“

„Zatiaľ neviem. Pozri, takéto niečo sa muselo skôr či neskôr stať.“

„Ale práve teraz! Musíme odstúpiť od dohody s Landsmannom.“

„Dočerta, nie! Nedovolím ti použiť to ako argument pri zvažovaní, či predať akcie podniku, Preston.“ Berrington si uvedomil, že mu nemal volať. Ale potreboval sa zveriť niekomu so šokom, ktorý utrpel. A Preston je prešibaný stratég. „Musíme nájsť spôsob, ako dostať situáciu pod kontrolu.“

„Kto priviedol Steva Logana na univerzitu?“

„Doktorka Ferramiová, nová docentka, ktorú sme nedávno zamestnali. Mimochodom, veľmi atraktívna žena.“

„Nezáleží mi na tom, či vyzerá ako nejaká poondiata Sharon Stoneová…“

„Predpokladám, že Stevena získala pre projekt. Stretol som ho v jej spoločnosti. Preverím to.“

„To je kľúč k riešeniu, Berry.“ Preston sa postupne upokojoval a sústreďoval sa nie na problém, ale na jeho riešenie. „Zisti, ako sa sem dostal. Potom môžeme určiť, aké nebezpečenstvo to pre nás znamená.“

„Hneď ju sem zavolám.“

„Potom sa mi telefonicky ozvi, dobre?“

„Iste.“ Berrington zložil slúchadlo.

Nezavolal však Jeannie okamžite. Najskôr si sadol a utrieďoval myšlienky.

Na stole mal starú čiernobielu fotografiu svojho otca v žiarivej bielej poručíckej námorníckej uniforme a čiapke. Berrington mal šesť rokov, keď sa Wasp potopila. Ako všetci malí americkí chlapci, aj on nenávidel japončíkov a hral sa hry, pri ktorých ich zabíjali vo svojich predstavách po tuctoch. A jeho otec bol neporaziteľný hrdina, vysoký a krásny, odvážny a silný a vždy víťaziaci. Dosiaľ si vedel predstaviť nekonečnú zlosť, ktorá ho pochytila, keď zistil, že japončíci jeho ocka zabili. Modlil sa k Bohu, aby vojna trvala dosť dlho a sám sa mohol prihlásiť k námorníctvu a z pomsty zabiť milión Japoncov.

Nikdy nikoho nezabil. Ale nikdy nezamestnal japonského pracovníka, ani neprijal japonského študenta do školy, ani neponúkol prácu japonskému psychológovi.

Mnohí muži, keď majú riešiť nejaký problém, sa sami seba pýtajú, ako by si s ním poradil ich otec. Priatelia mu povedali, že to nikdy nezistí. Bol príliš malý, aby mohol poznať svojho otca. Netušil, ako by poručík Jones reagoval v krízovej situácii. Nikdy v skutočnosti nemal otca, iba superhrdinu.

Opýta sa Jeannie Ferramiovej na jej náborové metódy. A potom, rozhodol sa, ju pozve na večeru.

Vykrútil Jeannino číslo. Okamžite zdvihla slúchadlo. Stíšil hlas a ozval sa tónom, ktorý jeho bývalá manželka Viwie nazývala zaliečavý. „Jeannie, tu je Berry.“

„Čo sa, dočerta, robí?“ vyhŕkla.

„Môžem s vami chvíľku hovoriť, prosím?“

„Iste.“

„Môžete prísť do mojej kancelárie?“

„Hneď som tam.“

Kým na ňu nečinne čakal, uvažoval, s koľkými ženami sa vyspal. Trvalo by dlho, kým by si ich jednu za druhou vybavil, ale mohol by urobiť vedecký odhad. Určite ich bolo viac ako desať. Ale či vyše sto? To by bolo dve celé, päť desatín ročne od jeho devätnástich rokov. Určite ich mal viac. Tisíc? Dvadsaťpäť ročne, nová žena každé dva týždne počas štyridsiatich rokov? Nie, také vysoké skóre nemal. Za desať rokov manželstva s Viwie Ellingtonovou zrejme nemal viac ako pätnásť, dvadsať cudzoložných vzťahov dokopy. Ale potom si to vynahradil. Teda, kdesi v rozmedzí medzi sto a tisíc. Ale teraz nezamýšľal vyspať sa s Jeannie. Rozhodol sa zistiť, ako sa, dopekla, zoznámila so Stevom Loganom.

Jeannie zaklopala na dvere a vošla. Cez sukňu a blúzku mala prehodený biely laboratórny plášť. Berringtonovi sa páčilo, keď mladé ženy nosili plášte ako šaty, a pod nimi len bielizeň. Videlo sa mu to sexi.

„Som rád, že ste sa zastavili,“ prihovoril sa jej. Ponúkol jej stoličku a prisunul svoju spoza stola, aby medzi nimi nebola žiadna prekážka.

Najskôr chcel podať Jeannie nejaké hodnoverné vysvetlenie pre svoje správanie pri stretnutí so Stevenom Loganom. Len tak ľahko ju neobalamutí. Kiež by si to bol premyslel, namiesto počítania svojich trofejí.

Sadol si a adresoval jej svoj najodzbrojujúcejší úsmev. „Chcem sa ospravedlniť za moje čudné správanie,“ začal. „Sťahoval som nejaké súbory z Univerzity v Sydney v Austrálii.“ Kývol k svojmu počítaču. „Práve vo chvíli, keď ste sa ma chystali predstaviť tomu mladému mužovi, som si uvedomil, že som nechal zapnutý počítač a zabudol zložiť telefónne slúchadlo. Správal som sa takpovediac čudácky a dosť nezdvorilo.“

Dosť chabé vysvetlenie, ale zdalo sa, že ho prijala. „Uľavilo sa mi,“ povedala úprimne. „Nazdávala som sa, že som urobila čosi, čo vás nahnevalo.“

Čo aj bola pravda. „Chystal som sa porozprávať s vami o vašej práci,“ pokračoval miernym tónom. „Pustili ste sa do nej s veľkou vervou. Ste tu len štyri týždne a váš projekt sa už dobre rozbehol. Blahoželám.“

Prikývla. „Cez leto, prv ako som oficiálne nastúpila, som absolvovala dlhé diskusie s Herbom a Frankom,“ vysvetlila. Herb Dickson bol dekan fakulty a Frank Demidenko riadny profesor. „Vyriešili sme všetky praktické otázky dopredu.“

„Porozprávajte mi o tom. Objavili sa nejaké problémy? Môžem vám s niečím pomôcť?“

„Mojím najväčším problémom je získavanie subjektov pre výskum,“ priznala. „Pretože sú to dobrovoľníci, väčšinou sú, ako Steve Logan, bezúhonní príslušníci strednej vrstvy, ktorí veria, že povinnosťou dobrého občana je podporovať vedecký výskum. Šľapky a drogoví díleri sa sem nehrnú.“

„Práve tento aspekt zdôrazňujú naši kritici.“

„Na druhej strane, agresivitu a kriminalitu nie je možné odhaľovať skúmaním amerických rodín zo strednej vrstvy, rešpektujúcich zákony. Teda, zásadnou otázkou pre môj projekt bolo vyriešiť problém, ako preň získavať subjekty.“

„A podarilo sa?“

„Myslím, že áno. Zišlo mi na um, že zdravotné informácie o miliónoch ľudí sa dnes registrujú v rozsiahlych databázach poisťovní a štátnych agentúr, vrátane dát, ktoré používame pri určovaní, či sú dvojčatá jednovaječné alebo dvojvaječné: mozgových vĺn, elektrokardiogramov atď. Keby sme mohli preskúmať napríklad podobné elektrokardiogramy, mohli by sme takto identifikovať dvojčatá. A keby databáza bola dosť rozsiahla, niektoré z týchto párov by boli vychovávané oddelene. A teraz skutočná bomba: Niektorí z nich ani nemusia vedieť, že sú dvojičky.“

„Obdivuhodné,“ zvolal Berrington. „Jednoduché, ale originálne a dômyselné.“ Myslel to naozaj vážne. Jednovaječné dvojičky vychovávané osobitne sú veľmi dôležité pre genetický výskum a vedci robili všetko možné, aby ich preň získali. Doteraz najrozšírenejším spôsobom ich vyhľadávania bola publicita v tlači. Dvojčatá si prečítali články o takomto výskume a rozhodli sa zúčastniť sa ho. Ako Jeannie povedala, tento postup dával vzorku, ktorú tvorili prevažne príslušníci bezúhonnej strednej vrstvy. Tento všeobecný problém do značnej miery obmedzoval skúmanie kriminality.

Pre Berringtona jej metóda znamenala katastrofu. Hľadel jej do očí a pokúšal sa skryť svoj strach. Je to horšie, než sa obával. Len včera Preston Barck pripomenul: „Všetci vieme, že táto spoločnosť má svoje tajomstvá.“ Jim Proust namietol, že nikto ich neobjaví. Nerátal s Jeannie Ferramiovou.

Berrington sa chytil poslednej slamky. „Nájsť v databáze podobné záznamy nie je také jednoduché, ako sa zdá.“

„To je pravda. Grafické obrázky zaberajú veľa megabytov. Hľadanie takýchto záznamov je podstatne zložitejšie ako oprava pravopisu vašej doktorskej dizertačnej práce.“

„Predpokladám, že je to náročné na softvérové spracovanie. Ako ste postupovali?“

„Vytvorila som vlastný softvér.“

„Vy?“ prekvapil sa Berrington.

„Iste. Ako viete, získala som hodnosť magistra v oblasti počítačových vied na Princetonskej univerzite. V Minnesote som pracovala so svojím profesorom na softvéri pre rozlišovanie rôznych typov.“

Žeby bola taká múdra? – zapochyboval v duchu. „Ako funguje?“

„Na urýchlenie typových podobností využíva neurčitú logiku. Páry, ktoré hľadáme, sú podobné, ale nie absolútne identické. Napríklad, röntgenové snímky identických zubov, ktoré urobia rôzni technici na odlišných zariadeniach, nie sú presne rovnaké. Ale ľudské oko ich považuje za rovnaké, a keď sú röntgenové snímky naskenované, digitalizované a elektronicky uložené, počítač vybavený neurčitou logikou ich môže rozoznať ako pár.“

„Predpokladám, že ste na to potrebovali počítač veľkosti Empire State Buildingu.“

„Prišla som na spôsob, ako skrátiť proces hľadania rovnakých typov. Prezerám malé časti digitalizovaných obrázkov. Uvažujte: aby ste spoznali priateľa, nemusíte skenovať celé jeho telo – iba jeho tvár. Automobiloví nadšenci vedia identifikovať väčšinu bežných áut z fotografie jedného reflektora. Moja sestra vie určiť hociktorú Madonninu pesničku, ak z nej počuje približne dve sekundy.“

„Ale môže dôjsť k chybe.“

Pokrčila plecami. „Tým, že neskenujete celý obrázok, riskujete, že prehliadnete niektoré podobné dvojice. Zistila som, že možno radikálne skrátiť proces hľadania pri nízkej možnosti omylu. Je to otázka štatistiky a pravdepodobnosti.“

Pochopiteľne, všetci psychológovia študujú štatistiku. „No, ako môže ten istý program skenovať röntgenové snímky, elektrokardiogramy a odtlačky prstov?“

„Rozoznáva elektronické štruktúry. Nezaujíma sa, čo je na nich.“

„A funguje váš program?“

„Zdá sa, že áno. Dostala som povolenie vyskúšať ho na databáze zubných záznamov, ktoré eviduje veľká zdravotná poisťovňa. Určil niekoľko stoviek párov. Ale, pochopiteľne, mňa zaujímajú len dvojčatá, ktoré boli vychovávané osobitne.“

„Ako ich vyberáte?“

„Vylúčila som všetky páry s rovnakým priezviskom a všetky vydaté ženy, pretože väčšina z nich prijala manželovo meno. Zvyšok sú dvojčatá, u ktorých nie je zrejmý dôvod mať rôzne priezviská.“

Dôvtipné, pomyslel si Berrington. Zmietal sa medzi obdivom k Jeannie a strachom, čo by mohla zistiť. „Koľko ich ostalo?“

„Tri páry – čo je isté sklamanie. Dúfala som, že ich bude viac. V jednom prípade si jedno z dvojčiat zmenilo priezvisko z náboženských dôvodov: stal sa moslimom a prijal arabské meno. Ďalší pár zmizol bez stopy. Našťastie, tretí pár predstavuje to, čo som hľadala: Steven Logan je občan rešpektujúci zákony a Dennis Pinker je vrah.“

Berrington to vedel. Jeden neskorý večer Pinker prerušil prívod elektrického prúdu v kine uprostred filmu Piatok trinásteho. V nasledujúcej panike sexuálne obťažoval viacero žien. Jedno dievča sa očividne pokúšalo ubrániť sa mu a on ju zabil.

Teda Jeannie našla Dennisa. Kristepane, pomyslel si, je naozaj nebezpečná. Môže všetko zničiť: sľubný predaj podniku, Jimovu politickú kariéru, Genetico, dokonca Berringtonovu akademickú povesť. Strach v ňom vyvolal hnev: všetko, o čo sa doteraz usiloval, môže ohroziť jeho vlastná chránenkyňa? Nemohol nijako predvídať, čo sa stane.

Šťastie, že je tu na univerzite a je zavčasu informovaný, čo má za lubom. Nevidel však nijaké východisko z tejto situácie. Iba ak by sa jej súbory zničili pri požiari alebo zahynula vo vraku auta. Ale to bolo fantazírovanie. Možno nejako spochybniť jej dôveru vo vlastný softvér? „Vedel Steven Logan, že je adoptovaný?“ opýtal sa so skrývanou zlobou.

„Nie.“ Jeannie ustarostene zvraštila obočie. „Vieme, že rodiny často adopciu taja, ale on je presvedčený, že matka by mu bola povedala pravdu. No vynára sa aj iné vysvetlenie. Predpokladajme, že si z nejakého dôvodu nemohli adoptovať dieťa normálnou cestou, a tak si dieťa kúpili. A to by neprezradili.“

„Alebo je váš systém chybný,“ nadškrtol Berrington. „To, že dvaja chlapci majú identické zuby, nezaručuje, že sú dvojčatá.“

„Nemyslím, že je môj systém chybný,“ ohradila sa energicky. „No obávam sa, či je správne prezradiť ľuďom, že sú zrejme adoptovaní. Nie som si dokonca istá, či mám právo ovplyvniť týmto spôsobom ich život. Iba teraz som si uvedomila závažnosť tohto problému.“

Pozrel na hodinky. „Musím už ísť, ale rád by som to s vami hlbšie prediskutoval. Nešli by ste so mnou na večeru?“

„Dnes večer?“

„Áno.“

Zbadal, že zaváhala. Už spolu raz večerali, bolo to na medzinárodnom kongrese o výskume dvojčiat, kde ju prvý raz stretol. Od jej príchodu na Univerzitu Jonesa Fallsa zašli raz spolu na pohárik, do baru vo fakultnom klube. Raz v sobotu sa náhodne stretli v nákupnom stredisku v Charles Village a Berrington jej ukázal Baltimorské múzeum moderného umenia. Nie je doňho zaľúbená, ale vedel, že pri týchto troch príležitostiach sa v jeho spoločnosti dobre cítila. Navyše, je aj jej odborným radcom: pozvanie sa ťažko odmietalo.

„Pravdaže,“ privolila.

„Zájdeme do reštaurácie Hamptons v hoteli Harbor Court? Myslím, že je to najlepšia reštaurácia v Baltimore.“ V každom prípade najluxusnejšia.

„Výborne,“ povedala a vstala zo stoličky.

„O ôsmej sa po vás zastavím.“

„V poriadku.“

Keď sa obrátila na odchod, Berrington si predstavil jej nahý chrbát, hladký a vyšportovaný, plochý zadok a dlhé nohy. Na chvíľku mu od túžby vyschlo v hrdle. Nato zavrela za sebou dvere.

Berrington potriasol hlavou, akoby sa chcel zbaviť lascívnych predstáv, a znova zavolal Prestonovi. „Je to horšie, než sme si mysleli,“ spustil bez úvodu. „Vypracovala počítačový program, ktorý skúma zdravotné databázy a vyhľadáva rovnaké páry. Hneď na prvý raz, ako ho vyskúšala, našla Stevena a Dennisa.“

„Doriti.“

„Musíme to oznámiť Jimovi.“

„Mali by sme sa stretnúť a rozhodnúť sa, čo dopekla budeme robiť. Ako si na tom dnes večer?“

„Beriem na večeru Jeannie.“

„Myslíš, že to pomôže vyriešiť náš problém?“

„Určite to nepoškodí.“

„Ešte vždy si myslím, že by sme mali odstúpiť od dohody s Landsmannom.“

„Nesúhlasím,“ namietol Berrington. „Je veľmi bystrá, ale jedno dievča neodhalí za týždeň celú záležitosť.“

Keď skladal telefón, uvažoval, či si tým môže byť taký istý.

8

Študenti v prednáškovej sieni biológie človeka boli celí nesvoji. Nedávali pozor a neposedne sa vrteli. Jeannie vedela prečo. Aj ona sama bola vynervovaná. Mal to na svedomí požiar a znásilnenie. Narušilo to ich príjemný akademický svet. Nikto sa nevedel sústrediť, všetci sa v mysliach vracali k tomu, čo sa stalo.

„Pozorované odchýlky v inteligencii ľudí možno vysvetliť tromi faktormi,“ vysvetľovala Jeannie. „Po prvé: odlišnými génmi. Po druhé: odlišným prostredím. Po tretie: chybami pri skúmaní.“ Odmlčala sa. Všetci si robili poznámky.

Všimla si, že zakaždým, keď zoradí fakty do bodov, všetci si ich zapíšu. Keby jednoducho povedala: „Odlišné gény, rôzne prostredie a chyba experimentu,“ väčšina by si nepoznačila ani slovo. Odkedy to spozorovala, zaraďovala do svojich prednášok toľko faktov zoradených do bodov, koľko len mohla.

Bola dobrá učiteľka – samu ju to prekvapilo. Vo všeobecnosti neprekypovala vo vzťahu k ľuďom taktom. Chýbala jej trpezlivosť a vedela byť hrubá, ako dnes ráno k seržantke Delawarovej. Ale mala dar komunikácie, jasnej a precíznej. Tešilo ju objasňovať veci.

Najväčšie vzrušenie zažívala, keď zbadala na tvárach študentov záblesk pochopenia.

„Môžeme to vyjadriť ako rovnicu,“ pokračovala, obrátila sa a napísala na tabuľu kriedou:

Vt rovná sa Vg + Ve + Vm

„Vt znamená totálnu odchýlku, Vg genetický komponent, Ve environmentálny a Vm chybu v meraní.“ Všetci si zapisovali rovnicu. „To isté možno aplikovať na hocijaké merateľné rozdiely medzi ľudskými bytosťami, od ich výšky a váhy až po tendenciu veriť v Boha. Vie niekto nájsť na tom chybu?“ opýtala sa. Všetci mlčali, a tak im napovedala: „Celková suma môže byť vyššia ako počet častí. Ale prečo?“

Ozval sa jeden z mladých mužov. Zvyčajne diskutovali muži, ženy boli znepokojujúco nesmelé. „Pretože gény a prostredie pri vzájomnom pôsobení znásobujú efekt?“

„Správne. Vaše gény vás vedú smerom k určitým environmentálnym skúsenostiam a vzďaľujú od niektorých iných. Bábätká s rôznym temperamentom podnecujú u svojich rodičov rôzne zaobchádzanie. Aktívne batoľatá majú iné skúsenosti ako nepohyblivé, dokonca aj v tom istom dome. Hazardérski tínedžeri berú viac drog ako chlapci, čo chodia v tom istom meste miništrovať. Musíme pridať na pravú stranu rovnice termín Cge, čo znamená génovo‑environmentálnu kovariáciu.“ Napísala to na tabuľu a pozrela na švajčiarske vojenské hodinky na svojej ruke. O päť minút štyri. „Sú nejaké otázky?“

Ozvala sa pre zmenu žena. Donna‑Marie Dicksonová, zdravotná sestra, ktorá sa po tridsiatke znova vrátila do školy. Bystrá, ale nesmelá. „A čo Osmondovci?“ opýtala sa.

Trieda sa zasmiala a žena sčervenela. Jeannie ju vľúdne vyzvala: „Vysvetlite, čo máte na mysli, Donna‑Marie. Niektorí v ročníku môžu byť primladí, aby sa pamätali na Osmondovcov.“

„Bola to pop skupina v sedemdesiatych rokoch, všetko bratia a sestry. Celá rodina Osmondovcov je hudobne nadaná. Nemajú však rovnaké gény, nie sú to dvojičky. Zdá sa, že práve rodinné prostredie z nich vychovalo muzikantov. Podobne ako Jackson Five.“ Ostatní, zväčša mladší, sa znova zasmiali. Žena sa ostýchavo usmiala a dodala: „Asi vám prezradím svoj vek.“

„Slečna Dicksonová upozornila na dôležitú skutočnosť. Som prekvapená, že to nikomu inému nezišlo na um,“ ozvala sa Jeannie. Vôbec ju to neprekvapilo, ale cítila, že treba posilniť sebadôveru Donny‑Marie. „Charizmatickí a oddám rodičia môžu všetky svoje deti prispôsobiť istému ideálu, bez ohľadu na ich gény, rovnako ako agresívni rodičia svoje deti zneužívajú a môžu z celej rodiny urobiť schizofrenikov. Ale to sú extrémne príklady. Nedostatočne živené dieťa bude nízke, aj keď jeho rodičia a starí rodičia sú vysokí. Prekrmované dieťa bude tučné, hoci má chudých predkov. Každá nová štúdia však potvrdzuje, oveľa presvedčivejšie ako predchádzajúca, že povahu dieťaťa určuje predovšetkým genetické dedičstvo, väčšmi ako prostredie alebo štýl výchovy.“ Odmlčala sa. „Ak nie sú nijaké ďalšie otázky, prosím, prečítajte si do budúceho pondelka v časopise Veda článok Bouchard et al. z 12. októbra 1990.“ Jeannie si poskladala svoju prednášku.

Začali si baliť knihy. Chvíľu ešte počkala, aby dala príležitosť študentom, ktorí sú priveľmi nesmelí položiť otázku pred celou triedou, aby ju oslovili súkromne. Introverti často bývajú vynikajúci vedci.

Prvá prišla Donna‑Marie. Mala okrúhlu tvár a pekné kučeravé vlasy. Pokojná a výkonná, Jeannie predpokladala, že je dobrá sestrička. „Je mi ľúto úbohej Lisy,“ povedala Donna‑Marie. „To, čo sa stalo, je strašné.“

„A polícia to ešte zhoršila,“ podotkla Jeannie. „Policajt, ktorý ju odviezol do nemocnice, bol skutočný idiot, naozaj.“

„To je veľmi nepríjemné. No, možno chytia chlapíka, čo to urobil.. Po celom areáli univerzity rozširujú letáky s jeho portrétom.“

„Výborne!“ Obrázok, ktorý spomenula Donna‑Marie, zrejme vyhotovil počítačový program Mish Delawarovej. „Keď som od Lisy dnes ráno odchádzala, pracovala s detektívkou na podobe páchateľa.“

„Ako sa cíti?“

„Ešte stále je otupená… ale aj rozrušená.“

Donna‑Marie prikývla. „Obete postupne prechádzajú jednotlivými štádiami. Zažila som to predtým. Prvou fázou je odmietanie. Hovoria: Na všetko chcem zabudnúť a pokračovať v živote ako predtým. Ale nikdy to nie je takéto jednoduché.“

„Mala by sa s vami pozhovárať. Určite by jej pomohlo, keby vedela, čo ju čaká.“

„Hocikedy,“ ochotne prisvedčila Donna‑Marie.

Jeannie kráčala cez areál univerzity smerom k Cvokárni. Ešte vždy panovala horúčava. Uvedomila si, že sa opatrne obzerá okolo seba, ako nervózny kovboj v dajakej kovbojke, očakávajúc, že niekto vybehne spoza rohu internátu prvoročiakov a zaútočí na ňu.

Univerzitný komplex Jonesa Fallsa až doteraz predstavoval oázu starodávneho pokoja v púšti moderného amerického mesta. UJF s obchodmi a bankami, ihriskami, parkometrami, barmi, reštauráciami a úradmi pripomínala v podstate malé mestečko. Tvorilo ju päťtisíc ľudí, z ktorých polovica bývala v komplexe. Ale zmenil sa na nebezpečné miesto. Ten chlapík nemal právo také niečo urobiť, pomyslela si Jeannie trpko. Aby som sa v mieste svojej práce cítila ohrozená. Možno má zločin vždy takýto dôsledok, spôsobí, že stratíte pevnú pôdu pod nohami.

Len čo vkročila do svojej kancelárie, zišiel jej na um Berrington Jones. Je atraktívny muž, pozorný k ženám. Kedykoľvek sa s ním stretla, mala dobrý pocit. Vďačila mu za prácu, ktorú jej ponúkol.

Na druhej strane bol trošku úlisný. Podozrievala ho, že vo vzťahu k ženám je vypočítavý a egoistický. V súvislosti s ním jej vždy zišiel na um vtip o mužovi, ktorý hovorí žene: „Porozprávaj mi o sebe. Aký máš názor, napríklad, na mňa?“

V mnohých smeroch vôbec nepripomínal vysokoškolského učiteľa. Ale Jeannie si všimla, že naozajstní podnikavci v univerzitnom svete nemali bezmocné správanie stereotypného, duchom neprítomného profesora. Berrington vyzeral a konal ako mocný muž. Niekoľko rokov už nevytvoril výnimočnú vedeckú prácu, ale to je normálne: brilantné originálne objavy, ako je napríklad dvojitá špirála, zvyčajne uskutočnili ľudia mladší ako tridsaťpäťroční. Vedci so zvyšujúcim sa vekom využívali svoje skúsenosti a inštinkt na pomoc a usmerňovanie mladších, sviežejších myslí. Berrington si počínal so svojimi tromi profesúrami a v úlohe usmerňovača peňazí na výskum v Geneticu skvele. Nebol natoľko vážený, ako by sa očakávalo, ale iba preto, že ostatným vedcom sa nepáčilo jeho angažovanie sa v politike. Sama Jeannie považovala jeho vedeckú prácu za vynikajúcu, ale jeho politika nestála za nič.

Najskôr uverila Berringtonovej historke o sťahovaní súborov z Austrálie, ale po zrelej úvahe si tým nebola taká istá. Keď Berry zbadal Stevena Logana, videl ducha, nie telefónny účet.

Veľa rodín má svoje rodičovské tajomstvá. Vydatá žena mohla mať milenca a len ona vedela, kto je skutočným otcom jej dieťaťa. Mladé dievča mohlo mať dieťa, dať ho svojej matke a predstierať, že je jeho staršou sestrou, a celá rodina sa mohla dohodnúť, že udržia tajomstvo. Deti adoptovali susedia, príbuzní i priatelia, ktorí zatajili pravdu. Lorraine Loganová nemusí byť človekom, ktorý by zatajil priamu adopciu, ale mohla mať tucet iných dôvodov, prečo klamala Stevenovi o jeho pôvode. Ale ako to súvisí s Berringtonom? Môže byť Stevenovým skutočným otcom? Pri tejto myšlienke sa Jeannie usmiala. Berry bol pekný, ale prinajmenšom o dvadsať centimetrov nižší ako Steven. Hoci je všetko možné, takéto vysvetlenie sa jej videlo nepravdepodobné.

Táto záhada ju trápila. V každom inom ohľade Steven Logan znamenal pre ňu víťazstvo. Je slušný občan, rešpektujúci právo a má brata, jednovaječné dvojča, ktorý je násilným kriminálnikom. Steve dokumentoval správnosť vyhľadávacieho počítačového programu a potvrdil jej teóriu o kriminalite. Pochopiteľne, potrebuje ďalších sto párov dvojčiat ako Steven a Dennis, prv ako bude môcť hovoriť o všeobecnej platnosti svojej štúdie. Aj tak, lepšie sa jej začiatok výskumu ani nemohol vydariť.

Zajtra sa stretne s Dennisom. Ak sa ukáže, že je tmavovlasý trpaslík, bude jasné, že čosi na celej čiare zlyhalo. Ale ak má pravdu, bude Stevenovým dvojníkom.

Zachvela sa pri zistení, že Steve Logan nemal tušenie o svojej adopcii. Musí vymyslieť nejaký spôsob, ako uchopiť tento fenomén. V budúcnosti by sa mala, prv ako dvojčatá osloví, skontaktovať s rodičmi a overiť si, čo všetko im povedali. Spomalí to jej prácu, ale musí to byť: nemala by prezrádzať rodinné tajomstvá.

Ten problém je riešiteľný, ale nevedela sa zbaviť pocitu znepokojenia, ktorý vyvolali Berringtonove skeptické otázky a nedôverčivosť Stevena Logana, a začala s obavami rozoberať ďalšie štádiá svojho projektu. Dúfala, že bude môcť použiť svoj softvér na skenovanie záznamov odtlačkov prstov v FBI.

Je to pre ňu perfektný zdroj. Mnohí ľudia z dvadsaťdvamiliónového zoznamu boli podozriví alebo obvinení z trestného činu. Ak jej program bude fungovať, poskytne jej databázu stoviek dvojčiat vrátane niekoľkých vychovávaných osobitne. Znamenalo by to kvantitatívny skok dopredu v jej výskume. Ale najskôr musí získať povolenie z FBI.

Jej najlepšou priateľkou v škole bola Ghita Sumraová, matematický génius indického pôvodu. Pracuje na vysokom poste vo Washingtone, D. C. ako manažérka informačných technológií v FBI, no býva v Baltimore. Ghita už požiadala svojich zamestnávateľov, aby spolupracovali s Jeannie. Sľúbila jej oznámiť rozhodnutie koncom tohto týždňa, no Jeannie ju chcela posúriť. Vykrútila jej číslo.

Ghita sa narodila vo Washingtone, ale v jej hlase, v mäkkosti prízvuku a otvorených samohláskach bolo ešte vždy cítiť náznak indického subkontinentu. „Ahoj, Jeannie, aký si mala víkend?“ opýtala sa.

„Strašný,“ odvetila Jeannie. „Moja mama scvokatela a musela som ju dať do penziónu.“

„To mi je ľúto. Čo vyviedla?“

„Nezbadala, že je noc, vstala, zabudla sa obliecť, vyšla von kúpiť si kartón mlieka a nepamätala sa, kde býva.“

„Čo nasledovalo potom?“

„Našla ju polícia. Našťastie, v peňaženke mala šek odo mňa, a tak mi zatelefonovali.“

„Ako to prežívaš?“

Ženská otázka. Muži – Jack Budgen, Berrington Jones – sa jej spýtali, čo bude robiť. Len žena sa zaujímala, ako sa cíti. „Zle,“ odpovedala. „Ak sa ja musím starať o moju mamu, kto sa bude starať o mňa? Ktovie?“

„V akom je zariadení?“

„V lacnom. Jej poistenie viac nepokryje. Musím ju odtiaľ dostať, hneď ako zoženiem peniaze na zaplatenie niečoho lepšieho.“ Vycítila hmatateľné ticho na druhej strane linky. Ghita si zrejme myslí, že ju tým žiadam o peniaze, uvedomila si. „Cez víkendy sa chystám dávať súkromné konzultácie,“ dodala chvatne. „Už si hovorila so svojím šéfom o mojom návrhu?“

„V zásade áno.“

Jeannie zadržala dych.

„Všetkých tu tvoj softvér naozaj zaujal,“ povedala Ghita.

To nebolo ani áno, ani nie. „Vy nemáte počítačový skenovací systém?“

„Máme, ale váš vyhľadávací prístroj je rýchlejší než všetko, čo máme. Uvažujú, že získajú licenciu na tvoj program.“

„Úžasné. Možno napokon nebudem musieť dávať po víkendoch súkromné hodiny.“

Ghita sa zasmiala. „Prv ako si otvoríš šampanské, prever si, či naozaj funguje.“

„Ako skoro to môžeme urobiť?“

„Spustíme to v noci, aby sme minimálne ovplyvňovali normálne užívanie databázy. Musím počkať na nejakú pokojnejšiu noc. Malo by sa to uskutočniť do týždňa, najviac do dvoch.“

„Nie skôr?“

„Súri ťa to?“

Súrilo, ale Jeannie sa zdráhala prezradiť Ghite svoje obavy. „Som len netrpezlivá,“ vysvetlila.

„Zariadim to čím skôr, neboj sa. Môžeš mi poslať program cez modem?“

„Iste. Ale nemyslíš, že by som tam mala byť, keď ho spustíš?“

„Nie, nemyslím si to, Jeannie,“ zasmiala sa Ghita.

„O týchto veciach vieš, samozrejme, oveľa viac ako ja.“

„Pošli to na e‑mailovú adresu.“ Ghita ju Jeannie nadiktovala. „V ten istý deň ti pošlem výsledky.“

„Vďaka. Hej, Ghita?“

„Prosím?“

„Čo ti budem za to dlžná?“

„Strať sa,“ zasmiala sa Ghita a zložila.

Jeannie klikla myšou na Amerika OnLine a pripojila sa na internet. Vo chvíli, keď sa jej program prenášal do FBI, ozvalo sa zaklopanie na dvere a vošiel Steven Logan.

Hľadela naňho s obdivom. Dozvedel sa nepríjemnú správu a zasiahlo ho to. Ale je mladý a rýchlo sa spamätal, šok ho nezlomil. Psychicky je veľmi vyrovnaný. Keby bol kriminálny typ – ako je podistým jeho brat – už by sa bol s niekým pobil. „Ako sa darí?“ opýtala sa ho.

Zavrel za sebou opätkom dvere. „Hotovo,“ povedal. „Prešiel som všetkými testami, dokončil každú prehliadku a vyplnil každý dotazník, aký ľudstvo duchaplne vymyslelo.“

„Teda môžete ísť domov.“

„Uvažoval som, že na večer ostanem v Baltimore. Vlastne, premýšľal som, či by ste so mnou nezašli na večeru.“

Zaskočilo ju to. „Prečo?“ vyhŕkla nezdvorilo.

Otázka ho zmiatla. „No, uhm… Rád by som sa dozvedel viac o vašom výskume.“

„Ach tak. Nuž, nanešťastie, už mám zahovorenú večeru.“

Vyzeral sklamane. „Myslíte, že som príliš mladý?“

„Na čo?“

„Na to, aby som vás pozval na rande.“

Vtedy jej svitlo. „Netušila som, že ma žiadate o schôdzku,“ priznala.

Upadol do rozpakov. „Trochu pomaly vám zapaľuje.“

„Prepáčte.“ Pomaly jej to dochádzalo. Prejavil o ňu záujem už včera na tenisovom kurte. Ale ona celý deň myslela naňho len ako na objekt štúdie. Keď o tom teraz premýšľala, mala pocit, že je na rande s ňou primladý. Má dvadsaťdva, študuje. Ona o sedem rokov viac, je to veľký rozdiel.

„Koľko rokov má muž, s ktorým máte schôdzku?“

„Päťdesiatdeväť alebo šesťdesiat, tak dajako.“

„Ach tak. Akiste sa vám páčia starí muži.“

Jeannie trápilo, že ho odmietla. Mala pocit, že mu je čosi dlžná potom, čo sa stalo. Počítač zazvonil, aby jej oznámil, že program je odoslaný. „Dnes som už skončila,“ povedala. „Zašli by ste so mnou na pohárik do fakultného klubu?“

„Pravdaže, veľmi rád,“ potešil sa. „Som vhodne oblečený?“

Mal na sebe kaki nohavice a modrú ľanovú košeľu. „Budete lepšie oblečený ako väčšina profesorov,“ usmiala sa. Ukončila program a vypla počítač.

„Volal som mame,“ prerušil ticho Steven. „Spomenul som jej vašu teóriu.“

„Ako zareagovala? Bola naštvaná?“

„Zasmiala sa. Tvrdí, že nie som adoptovaný, ani nemám brata dvojča, ktorého dali na adopciu.“

„Zvláštne.“ Jeannie si vydýchla od úľavy, že Loganova rodina všetko berie tak pokojne. Na druhej strane, jej vrodený skepticizmus ju viedol k pochybnostiam, či Steven a Dennis predsa len sú dvojčatá.

„Viete…“ zaváhala. Dnes mu už povedala dosť šokujúcich vecí. Ale pokračovala ďalej: „Je ešte ďalší možný spôsob, ako vy a Dennis môžete byť dvojčatá.“

„Viem, čo máte na mysli,“ skočil jej do reči. „Deti vymenené v pôrodnici.“

Bol veľmi pohotový. Dnes dopoludnia si viackrát všimla, ako mu to páli. „Presne tak,“ povedala. „Matka číslo jeden má chlapcov – jednovaječné dvojčatá, matka číslo dve a tri majú chlapca. Dvojčatá dajú matke číslo dve a tri, a ich bábätká matke číslo jeden. Ako deti rastú, matka číslo jeden usúdi, že má dvojvaječné dvojčatá, ktoré sa skoro vôbec nepodobajú.“

„A ak sa matka číslo dve s matkou tri nestretnú, nikto nezistí zarážajúcu podobnosť medzi týmito deťmi.“

„Ošúchaná téma romantických spisovateľov,“ poznamenala. „Ale nie je to vylúčené.“

„Jestvuje nejaká kniha o dvojčatách?“ zaujímal sa. „Rád by som o tom vedel viac.“

„Hej, jednu mám…“ obzerala sa po knižnici. „Nie, je doma.“

„Kde bývate?“

„Kúsok odtiaľto.“

„Mohli by ste ma pozvať domov na ten pohárik.“

Zaváhala. Tento je normálne dvojča, pripomínala si, nie psychopat.

„Po dnešku o mne toho viete tak veľa,“ vysvetľoval. „Ja som zvedavý na vás. Rád by som videl, kde bývate.“

Jeannie mykla plecami: „Jasné, prečo nie? Poďme.“

Bolo päť hodín. Len čo vyšli z Cvokárne, pocítili, že sa konečne začína ochladzovať. Steve zahvízdal, keď zbadal jej červený Mercedes. „Senzačné auto!“

„Mám ho osem rokov,“ povedala. „Zbožňujem ho.“

„Ja mám auto na parkovisku. Prídem za vami a bliknem vám svetlami.“

Šiel si poň. Jeannie nastúpila do auta a naštartovala. O pár minút neskôr uvidela v spätnom zrkadle svietiace reflektory. Pohla sa z miesta.

Keď vyšla z univerzitného areálu, všimla si policajný automobil zavesený za Stevovo auto. Pozrela na tachometer a spomalila na päťdesiatku.

Steven Logan očividne na ňu bral. Hoci neopätovala jeho city, svojím spôsobom ju to tešilo. Lichotilo jej, že si získala srdce pekného mladého chlapa.

Ostal v závese za ňou celou cestou domov. Zaparkovala pred domom a on zastavil za ňou.

Pred domom, tak ako v mnohých starých baltimorských uliciach, bola veranda, kde sa susedia v časoch, keď ešte nemali klimatizáciu, vetrali na čerstvom vzduchu. Prešla cez verandu, zastala pred dverami a vyťahovala kľúče.

Z hliadkovacieho auta vyskočili so zbraňami v rukách dvaja policajti. Zaujali strelecký postoj, s nehybne natiahnutými rukami, zbraňami mierili priamo na Jeannie a Steva.

Jeannie zamrelo srdce.

Steve vykríkol: „Čo, dočerta…“

Vtedy jeden z mužov zvolal: „Polícia! Stáť!“

Jeannie so Stevom zdvihli ruky.

Ale polícia svoj prístup nezmiernila. „K zemi, sviňa jedna!“ zareval jeden z nich. „Tvárou k zemi, ruky za chrbát!“

Jeannie a Steve si ľahli na zem.

Policajti sa blížili k nim tak opatrne, akoby boli časovanými bombami. Jeannie sa ozvala: „Nemyslíte, že by ste nám mali vysvetliť, čo toto všetko má znamenať?“

„Vy môžete vstať, pani,“ ustúpil jeden z nich.

„Pozrimeže, vďaka.“ Zdvihla sa zo zeme. Srdce jej prudko bilo, ale podistým sa policajti hlúpo zmýlili. „Keď ste ma už vystrašili skoro na smrť, povedzte, čo sa robí?“

Ešte vždy neodpovedali. Mierili na Steva. Jeden z nich si kľakol vedľa neho a rýchlym, naučeným pohybom mu nasadil putá. „Si zadržaný, ty kurva jedna,“ zasyčal policajt.

„Som tolerantná žena,“ ozvala sa Jeannie, „ale je všetko toto nadávanie naozaj potrebné?“ Nikto si ju nevšímal. Skúsila znova: „Čo vlastne urobil?“

Svetlomodrý Dodge Colt so zaškrípaním zastavil za policajnou hliadkou a vystúpili z neho dvaja ľudia. Jednou z nich bola Mish Delawarová, detektívka z jednotky sexuálnych trestných činov. Mala na sebe rovnakú sukňu a blúzku ako ráno, ale okrem toho aj bavlnené sako, ktoré jej len čiastočne zakrývalo zbraň na boku.

„Dorazili ste rýchlo,“ ocenil jeden z policajtov.

„Bola som práve v susedstve,“ odvetila. Pozrela na Steva ležiaceho na zemi. „Zdvihnite ho,“ prikázala.

Policajt chytil Steva za plece a pomohol mu vstať.

„V poriadku, je to on,“ skonštatovala. „Toto je chlapík, čo znásilnil Lisu Hoxtonovú.“

„Steven?“ vyhŕkla Jeannie neveriaco. Panebože, a ja som ho chcela vziať do svojho bytu.

„Znásilnenie?“ zvolal Steve.

„Hliadkujúci policajt zazrel jeho auto, keď odchádzal z univerzitného komplexu,“ objasňovala Mish.

Jeannie si prvý raz všimla Stevovo auto, asi pätnásťročný Datsun. Lisa bola presvedčená, že videla páchateľa odchádzať v starom bielom Datsune.

Počiatočný šok a obavy vystriedali racionálne úvahy. Polícia ho podozrieva: to neznamená, že je vinný. Aký majú dôkaz? Ozvala sa: „Ak mienite zatknúť každého muža, ktorého uvidíte šoférovať zhrdzavený Datsun…“

Mish podala Jeannie hárok papiera. Bol to leták s čiernobielym obrazom muža, vytvoreným na počítači. Jeannie naň uprene hľadela. Pripomínal Stevena. „Môže to byť on a nemusí,“ prehodila.

„Čo s ním robíte?“

„Je predmetom výskumu. Podrobili sme ho laboratórnym testom. Neverím, že je to ten istý chlapík!“ Vyhodnotenia jej testov ukázali, že Steven zdedil osobnosť potenciálneho kriminálnika – ale ukázali aj to, že nedozrel na skutočného kriminálnika.

„Môžete vysvetliť, kde ste boli včera medzi siedmou a ôsmou večer?“

„Nuž, bol som v areáli univerzity,“ odpovedal Steven.

„Čo ste tam robili?“

„Nič zvláštne. Dohodol som sa s bratancom Rickym, že spolu niekam vyrazíme, ale on spoločnú akciu odriekol. Prišiel som si obzrieť miesto, kde som mal byť dnes ráno, nemal som nič dôležitejšie na programe.“

To znelo nepresvedčivo dokonca aj pre Jeannie. Možno je Steve naozaj páchateľ znásilnenia, pomyslela si vystrašene. No ak je to pravda, celá jej teória vybuchla.

„Ako ste strávili ten čas?“ nedala pokoj Mish.

„Chvíľu som sa díval na tenis, potom som zašiel do baru v Charles Village a zdržal som sa tam asi dve hodiny. Prepásol som ten veľký požiar.“

„Môže niekto dosvedčiť vaše slová?“

„Nuž, zhováral som sa s doktorkou Ferramiovou, hoci v tej chvíli som nevedel, o koho ide.“

Mish sa k nej obrátila. Jeannie postrehla v jej očiach nepriateľstvo a spomenula si, ako sa ráno do seba pustili, keď Mish nahovárala Lisu na spoluprácu.

„Bolo to po mojom tenisovom zápase, pár minút predtým, ako vypukol požiar.“

„Teda nám nemôžete povedať, kde bol v čase znásilnenia,“ podotkla Mish.

„Nie, ale poviem vám čosi iné. Celý deň som dávala tomuto mužovi rôzne testy a nemá psychologický profil znásilňovača.“

Mish sa zatvárila pohŕdavo. „To nie je dôkaz.“

Jeannie ešte vždy držala v ruke leták. „Myslím si, že ani toto.“ Pokrčila ho a hodila na chodník.

Mish kývla hlavou na policajtov. „Poďme.“

„Počkajte chvíľku,“ ozval sa Steve jasným, pokojným hlasom.

Zaváhali.

„Jeannie, na týchto chlapíkoch mi nezáleží, ale chcem, aby ste vy vedeli, že som to neurobil a nikdy by som nič také nevykonal.“

Verila mu. Sama sa pýtala prečo. Len preto, že potrebuje pre svoju teóriu, aby bol nevinný? Nie: sú tu psychologické testy potvrdzujúce, že nemá nijaké vlastnosti, ktoré sa spájajú s kriminálnikmi. A ešte čosi: jej intuícia. Cíti sa s ním bezpečne. Nešíri okolo seba strach. Počúval, keď rozprávala, nepokúšal sa zastrašiť ju, nedotýkal sa jej nenáležite, neukázal hnev ani nepriateľstvo. Páčia sa mu ženy a váži si ich. On Lisu neznásilnil.

„Chcete, aby som niekomu zavolala? Vašim rodičom?“ ponúkla sa.

„Nie,“ odmietol rozhodne. „Robili by si starosti. O pár hodín sa to vyrieši. Potom im to sám poviem.“

„Nečakajú vás dnes večer doma?“

„Povedal som im, že možno ostanem ešte u Rickyho.“

„Nuž, ak ste si tým istý,“ povedala váhavo.

„Áno, som.“

„Poďme,“ súrila netrpezlivo Mish.

„Čo máte, dočerta, tak naponáhlo?“ rozhorčila sa Jeannie. „Máte v pláne zatknúť ešte zopár ďalších nevinných ľudí?“

Mish na ňu šibla naštvaným pohľadom. „Chcete mi ešte niečo povedať?“

„Čo sa bude diať ďalej?“

„Predvedú ho spoločne s niekoľkými ďalšími mužmi. Necháme na Lisu Hoxtonovú, nech rozhodne, či je toto muž, ktorý ju znásilnil.“ A s úlisnou úctou dodala: „Súhlasíte s tým, doktorka Ferramiová?“

„Áno, úplne,“ odsekla Jeannie.

9

V svetlomodrom Dodgi Colt odviezli Steva na veliteľstvo. Policajtka šoférovala a vedľa nej sedel tučný beloch s fúzikmi, v malom aute celkom stiesnený. Všetci mlčali.

Stevom lomcovala zlosť. Prečo sa má, dopekla, terigať v tomto nepohodlnom aute, s putami na rukách, keď mal sedieť v byte u Jeannie Ferramiovej s chladeným nápojom v ruke? Mali by to bleskovo vyriešiť, a basta.

Policajné veliteľstvo sa nachádzalo v ružovej granitovej budove v baltimorskej štvrti bordelov a prostitútok, medzi barmi, kde sa obsluhovalo hore bez, a porno obchodmi. Prešli cez vrátnicu a zaparkovali vo vnútornej garáži, plnej policajných hliadkovacích áut a lacných vozov, ako je Colt.

Vyviezli sa so Stevom výťahom na poschodie a zaviedli ho do miestnosti so žltými stenami bez okien. Zložili mu putá a nechali ho samého. Predpokladal, že zamkli dvere, no neskontroloval to.

V miestnosti stál stôl a dve plastové stoličky. Na stole ležal popolník s dvoma ohorkami, oba s filtrom, jeden so stopami rúžu. Do dverí bola vsadená tabuľka nepriehľadného skla: Steve von nevidel, ale predpokladal, že oni ho môžu pozorovať.

Škoda, že nefajčí, napadlo mu pri pohľade na popolník. Aspoň by mal čo robiť v tejto žltej cele. Namiesto toho chodil sem a ta.

Vravel si, že to iste nebude vážny problém. Stihol sa pozrieť na obraz muža na letáčiku, no hoci mu bol viac‑menej podobný, nebol to on. Niet pochýb, pripomína toho násilníka, ale keď sa pri konfrontácii postaví do radu s niekoľkými ďalšími vysokými mladými mužmi, obeť ho neoznačí za páchateľa. Napokon, úbohá žena musela hľadieť dlho a bolestne na gaunera, ktorý to urobil: jeho tvár sa jej vryla do pamäti. Určite sa nezmýli.

Policajti však nemajú právo takto ho zadržiavať. V poriadku, je potrebné vylúčiť ho z okruhu podozrivých, ale nemusí to trvať celú noc. Je občan, ktorý dodržiava zákony.

Celá záležitosť má aj svetlú stránku. Poskytuje mu bezprostredný pohľad na americký systém spravodlivosti. Bude svojím vlastným právnikom: výborná prax. V budúcnosti pri zastupovaní klienta obvineného zo zločinu bude vedieť, čím prechádza človek v policajnej väzbe.

Policajnú stanicu videl už aj predtým, no za, celkom iných okolností. Mal vtedy len pätnásť rokov. Prišiel na políciu s učiteľom. Ihneď sa priznal k činu a úprimne policajtom porozprával, čo sa stalo. Videli jeho zranenia: bolo zrejmé, že bitka nebola jednostranná. Dorazili jeho rodičia a vzali ho domov.

Bola to najzahanbujúcejšia chvíľa v jeho živote. Keď mamka a ocko vošli do miestnosti, Steve by sa bol najradšej prepadol pod zem. Ocko vyzeral zahanbene, akoby podstúpil veľké poníženie. Mamin výraz prezrádzal žiaľ. Obaja boli ohromení a ranení. V tej chvíli sa ledva ovládol, aby sa nerozplakal, a dodnes mu pri spomienke na to zovrelo hrdlo.

Ale toto je čosi iné. Tentoraz je nevinný.

Vošla dnu detektívka s fasciklom na spisy. Vyzliekla si sako, ale ešte vždy mala na opasku zbraň. Atraktívna černoška okolo štyridsiatky, trochu pri sebe, s veliteľským výrazom.

Steve hľadel na ňu s úľavou. „Vďakabohu,“ povedal.

„Za čo?“

„Že sa čosi robí. Nechcem tu byť celú prekliatu noc.“

„Môžete si, prosím, sadnúť?“

Steve sa posadil.

„Som seržantka Michelle Delawarová.“ Vybrala z obalu list papiera a položila ho na stôl. „Aké je vaše celé meno a adresa?“

Povedal jej a ona si to zapísala. „Vek?“

„Dvadsaťdva.“

„Vzdelanie?“

„Mám bakalársky vysokoškolský diplom.“

Zapísala to do formulára a posunula mu ho. Mal hlavičku:

POLICAJNÉ ODDELENIE BALTIMORE, MARYLAND

Vysvetlenie práv formulár 69

„Prečítajte si, prosím, päť viet na formulári a ošifrujte svojimi iniciálami miesto za každou vetou.“ Podala mu pero.

Prečítal si formulár a začal šifrovať.

„Musíte to čítať nahlas,“ upozornila ho.

Na chvíľku sa zamyslel. „Aby ste videli, že som gramotný?“ spýtal sa.

„Nie. Je to preto, aby ste neskôr nepredstierali, že neviete čítať, a nevyhlasovali, že ste neboli oboznámený so svojimi právami“

Vec, ktorú ich na právnickej fakulte neučili.

Čítal: „Týmto vás informujeme, že: Po prvé, máte právo mlčať.“ Do kolónky na konci riadku napísal SL, potom pokračoval v čítaní, podpisujúc každú vetu. „Po druhé, všetko, čo poviete alebo napíšete, môže byť na súde použité proti vám. Po tretie, máte právo kedykoľvek hovoriť s právnikom, pred každým vypočúvaním, pred odpovedaním na akékoľvek otázky alebo pred vypočúvaním. Po štvrté, ak chcete právnika a nemôžete si dovoliť zaplatiť ho, nebudú vás vypočúvať a súd vám na požiadanie určí právnika. Po piate, ak súhlasíte, že budete odpovedať na otázky, môžete kedykoľvek prestať a požiadať o právnika. Od tej chvíle vám nikto nepoloží ďalšie otázky.“

„Teraz sa podpíšte menom, prosím,“ ukázala na formulár. „Sem a sem.“

Prvé miesto na podpis bolo pod vetou:

Prečítal som hore uvedené objasnenie mojich práv a plne mu rozumiem.

Podpis

Steve to podpísal.

„A teraz dolu,“ pripomenula.

Som ochotný odpovedať na otázky a v tejto chvíli nechcem advokáta. Moje rozhodnutie odpovedať na otázky bez prítomnosti právnika je z mojej strany slobodné a dobrovoľné.

Podpis

Podpísal to a spýtal sa: „Dočerta, akým spôsobom prinútite vinníkov, aby to podpísali?“

Neodpovedala. Tlačeným písmom napísala svoje meno a podpísala formulár.

Vložila ho naspäť do obalu a pozrela sa naňho. „Ste v nepríjemnej situácii, Steve,“ povedala. „Ale vyzeráte ako normálny muž. Prečo mi skrátka nepoviete, čo sa stalo?“.

„Nemôžem,“ odvetil. „Nebol som tam. Domnievam sa, že sa len podobám na toho úchyláka, čo to urobil.“

Oprela sa o sedadlo, prekrížila nohy a priateľsky sa naňho usmiala. „Poznám mužov,“ ozvala sa dôverným tónom. „Majú sexuálne túžby.“

Keby som nevedel, o čo ide, pomyslel si Steve, vyčítal by som z reči jej tela, že ide po mne.

„Viete, čo si myslím? Ste atraktívny muž, padla vám do oka,“ pokračovala.

„Nikdy som tú ženu nestretol, seržantka.“

Nevšímala si to. Nahla sa ponad stôl a položila svoju ruku na jeho. „Myslím, že vás provokovala.“

Steve jej hľadel na ruku. Mala pekné, pestované nechty, nie pridlhé, natreté žiarivým lakom. Ale ruku vráskavú: mala vyše štyridsať, možno štyridsaťpäť rokov.

„Koledovala si o to, tak ste jej to dali. Mám pravdu?“ prehovorila sprisahaneckým hlasom, akoby chcela naznačiť – toto je len medzi vami a mnou.

„Prečo si to, dopekla, myslíte?“ vybuchol Steve naštvane.

„Viem, aké sú dievčatá. Zvádzala vás a v poslednej chvíli zmenila názor. No už bolo prineskoro. Muž to jednoducho nemôže zastaviť, aspoň nie naozajstný chlap.“

„Och, počkajte, už chápem,“ prerušil ju Steve. „Podozrivý s vami súhlasí v domnení, že tak to bude preňho lepšie, ale v skutočnosti priznáva, že došlo k súloži, a polovica práce je v suchu.“

Seržantka Delawarová sa nahnevane oprela o stoličku a Steve si uvedomil, že jeho predpoklad bol správny.

Vstala. „V poriadku, chytrák, poďte so mnou.“

„Kam ideme?“

„Do cely.“

„Nože počkajte. Kedy ma predvediete?“

„Hneď ako sa spojíme s obeťou a dovezieme ju sem.“

„Nemôžete ma zadržať na neurčitú dobu bez súdneho rozhodnutia.“

„Môžeme vás zadržať na dvadsaťštyri hodín bez akejkoľvek procedúry, teda zavrite hubu a poďte.“

Výťahom zišli dolu do haly, natretej pochmúrnou oranžovohnedou farbou. Upozornenie na stene pripomínalo policajtom, aby podozrivých prezerali s putami na rukách. Bachár, čierny policajt okolo päťdesiatky, stál pri vysokom pulte. „Ahoj, Spike,“ zvítala sa s ním seržantka Delawarová. „Vediem ti chytráka s vysokoškolským diplomom.“

Bachár sa uškrnul. „Ak je taký múdry, ako to, že je tu?“

Obaja sa zasmiali. Steve sa rozhodol nereagovať na ich poznámky, keď ich už prekukol. Bola to jeho chyba: podobným spôsobom vyvolával antipatiu u svojich učiteľov. Nikto nemal rád múdreho chlapca.

Spike bol malý a šľachovitý, mal sivé vlasy a riedke fúziky. Pohyboval sa vrtko, no v očiach mal chladnokrvný výraz. Otvoril oceľové dvere. „Ideš medzi cely, Mish?“ opýtal sa. „Ak áno, musím ťa požiadať, aby si si skontrolovala zbraň.“

„Nie, už som s ním skončila,“ odvetila. „Neskôr pôjde na predvedenie.“ Obrátila sa a odišla.

„Tadiaľto, chlapče,“ ukázal strážnik Stevovi.

Vošiel dvermi a ocitol sa v bloku ciel. Steny a dlážky mali rovnakú farbu blata. Steve sa nazdával, že výťah zastal na prvom poschodí, ale neboli tu žiadne okná a on cítil, akoby bol v jaskyni hlboko pod zemou a malo trvať dlhý čas, kým sa vyštverá nazad na povrch.

V malej predsieni stál stôl a na stojane fotoaparát. Spike vybral z priehradky na písacom stole formulár. Steve si ho prečítal hore nohami:

POLICAJNÉ ODDELENIE BALTIMORE, MARYLAND

Správa o aktivite väzňa Formulár 92/12

Muž zložil z guľôčkového pera vrchnáčik a začal ho vypĺňať.

Keď skončil, ukázal na miesto na podlahe a prikázal: „Staňte si tam.“

Steve sa postavil pred fotoaparát. Spike stlačil gombík a zasvietil blesk.

„Otočte sa bokom.“

Nasledovalo ďalšie zablysnutie.

Nato Spike vybral štvorcovú kartu s ružovým nápisom:

FEDERÁLNY ÚRAD PRE VYŠETROVANIE

MINISTERSTVO SPRAVODLIVOSTI USA

WASHINGTON, D. C. 20537

Spike na podložke natrel Stevove prsty a palce atramentom a nato ich odtlačil na kartu označenú 1. P. PALEC, 2. P. UKAZOVÁK, atď. Steve si všimol, že Spike, hoci je malý, má veľké ruky s výraznými žilami. Pri práci Spike prehodil v rámci konverzácie: „V mestskej väznici na Greenmount Avenue máme novú Centrálnu registráciu, kde je počítač, ktorý zobrazí vaše odtlačky bez atramentu. Pripomína veľký kopírovací prístroj. Iba pritlačíte ruky na sklo. Ale tu ešte stále používame starý špinavý systém.“

Steve si uvedomil, že sa ho zmocňuje pocit zahanbenia, hoci nespáchal trestný čin. Sčasti to spôsobilo ponuré prostredie, ale najmä pocit bezmocnosti. Od chvíle, čo policajti vyskočili z hliadkovacieho auta pred Jeanniným domom, zaobchádzali s ním ako s nejakým tíkom, ktorý nemá nad sebou kontrolu. Rýchlo strácal sebaúctu.

Keď boli odtlačky jeho prstov hotové, mohol si umyť ruky.

„Dovoľte, aby som vás uviedol do vášho apartmánu,“ zvolal Spike žoviálne.

Viedol Steva po chodbe s celami po oboch stranách. Všetky mali tvar štvorca. Zo strany obrátenej do chodby boli iba mreže, ktoré umožňovali kontrolovať každý štvorcový centimeter vnútorného priestoru. Cez mreže Steve videl, že každá cela má kovovú pričňu pripevnenú k stene a záchod a umývadlo z nehrdzavejúcej ocele. Záchodové misy nemali vrchnáky. Steny a prične boli oranžovohnedej farby a pokrývali ich graffiti. V troch či štyroch celách apaticky ležali na pričniach muži, ale väčšina bola prázdna. „Pondelok býva v hoteli Holiday Inn na ulici Lafayette pokojný,“ zažartoval Spike.

Stevovi vonkoncom nebolo do smiechu.

Spike zastal pred prázdnou celou. Kým bachár otváral dvere, Steve vyjavene civel dnu. Miestnosť neposkytovala nijaké súkromie. Steve si uvedomil, že ak bude musieť použiť záchod, tak pred očami všetkých, mužov či žien, ktorí náhodou pôjdu po chodbe okolo. Pripadalo mu to ponižujúcejšie ako hocičo iné.

Spike otvoril dvere medzi mrežami a voviedol Steva dovnútra. Dvere sa s rachotom zavreli a Spike ich zamkol.

Steve si sadol na pričňu. „Všemohúci Pane Bože, čo je to za miesto,“ zdúpnel nahlas.

„Zvyknete si,“ zvolal Spike povzbudivo a pobral sa preč.

O minútu sa vrátil s balíčkom v ruke. „Ostala mi zvyšná večera,“ prehodil. „Vyprážané kurča. Dáte si?“

Steve sa pozrel na balíček, potom na otvorený záchod a potriasol hlavou. „Vďaka, mám pocit, že nie som hladný.“

10

Berrington objednal šampanské.

Jeannie by si po dnešnom dni radšej dala poriadneho frťana vodky s ľadom, ale pitie tvrdého alkoholu nerobí dobrý dojem na nijakého zamestnávateľa, a tak sa rozhodla nechať si svoje želanie pre seba.

Šampanské veštilo romantický večer. Na ich predchádzajúcich spoločných stretnutiach Berrington prejavoval skôr šarm než milostný záujem. Začne si k nej tentoraz dovoľovať? Znervózňovalo ju to. Nikdy nestretla muža, ktorý by vedel prijať odmietnutie s eleganciou. A tento muž je navyše jej šéf.

Nepovedala mu ani o Stevovi. Niekoľko ráz počas večere sa to už‑už chystala urobiť, ale čosi jej v tom bránilo. Ak by sa napriek všetkým jej očakávaniam potvrdilo, že Steve je kriminálnik, otriaslo by to jej teóriou. Ale nechcela predbiehať udalosti. Kým sa to nedokáže, nebude vyvolávať pochybnosti. Napokon, určite vyjde najavo, že to bol strašný omyl.

Predtým sa zhovárala s Lisou. „Zatkli Brada Pitta!“ oznámila jej. Lisa sa zhrozila pri pomyslení, že ten muž strávil celý deň v Cvokárni, na jej pracovisku, a Jeannie ho práve viedla k sebe domov. Jeannie ju presviedčala, že Steve nie je páchateľ. Neskôr si uvedomila, že jej zrejme nemala volať: niekto by to mohol chápať ako ovplyvňovanie svedka. Niežeby to mohlo čosi zmeniť. Lisa si prezrie rad nastúpených mladých bielych mužov a buď spozná chlapa, ktorý ju znásilnil, alebo nie. V tom sa nemôže pomýliť.

Jeannie hovorila aj s mamou. Patty ju dnes navštívila s tromi synmi a mama jej nadšene vykladala, ako sa chlapci naháňali po chodbách penziónu. Očividne milosrdne zabudla, že do Belly Visty sa presťahovala len včera. Rozprávala, akoby tam bývala celú večnosť, a vyčítala Jeannie, že ju nepríde častejšie navštíviť. Po rozhovore s mamou sa Jeannie cítila spokojnejšia.

„Ako vám chutí morský okúň?“ prerušil Berrington jej myšlienky.

„Vynikajúco. Je veľmi jemný.“

Končekom pravého ukazováka si uhladil obočie. Gesto jej z akéhosi dôvodu pripadalo ako prejav sebauspokojenia. „Teraz vám položím jednu otázku a vy mi na ňu úprimne odpoviete,“ smial sa pritom, aby ho nebrala priveľmi vážne.

„V poriadku.“

„Dáte si zákusok?“

„Áno. Považujete ma za ženu, ktorá by v takejto záležitosti niečo predstierala?“

Potriasol hlavou. „Nazdávam sa, že si väčšinou nedávate pred ústa servítku.“

„Mám pocit, že dosť zriedka. Hovorí sa o mne, že mi chýba takt.“

„Váš najväčší nedostatok?“

„Asi by som sa nad tým mala zamyslieť. Aký máte vy?“

„Zamilovávanie sa,“ vysypal Berrington bez váhania.

„To je nedostatok?“

„Áno, ak sa vám to stáva príliš často.“

„Alebo do viacerých osôb súčasne, predpokladám.“

„Možno by som mal napísať Lorraine Loganovej a požiadať ju o radu.“

Jeannie sa zasmiala, ale nechcela, aby sa konverzácia zvrtla na Stevena. „Kto je vaším obľúbeným maliarom?“ zmenila tému.

„Skúste uhádnuť.“

Berrington je supervlastenec, teda bude sentimentálny, uvažovala. „Norman Rockwell?“

„Celkom iste nie!“ Vyzeral úprimne zhrozený. „Vulgárny ilustrátor! Nie, keby som si mohol dovoliť zbierať obrazy, kupoval by som amerických impresionistov. Zimné krajinky Johna Henryho Twachtmana. Rád by som mal Biely most. A čo vy?“

„Teraz hádajte vy.“

Chvíľku premýšľal. „Joan Miró.“

„Prečo myslíte?“

„Predstavujem si, že sa vám páčia výrazné farebné škvrny.“

Prikývla. „Ste vnímavý. Ale nie je to celkom presné. Miró je veľmi neusporiadaný. Dávam prednosť Mondrianovi.“

„Ach, áno, samozrejme. Priame línie.“

„Presne. V tom sa vyznáte.“

Pokrčil plecami a ona si uvedomila, že podistým viedol podobné rozhovory s mnohými ženami.

Ponorila lyžičku do mangového sorbetu. Toto celkom určite nie je pracovná večera. Čoskoro sa bude musieť rozhodnúť, akú podobu bude mať jej vzťah s Berringtonom.

Poldruha roka sa nebozkávala s mužom. Odkedy ju Will Temple nechal, nemala dokonca ani len rande. Nešťastná láska k bývalému priateľovi ju však netrápila, už ho nemilovala. Ale bola opatrná.

Život mníšky ju však privádzal do šialenstva. Chýbal jej zarastený chlap vedľa nej v posteli, chýbali jej typické mužské vône – bicyklový olej, prepotené futbalové tričká aj whisky – a zo všetkého najviac postrádala sex. Keď radikálne feministky vykrikovali, že penis je nepriateľ, Jeannie túžila zvolať: Hovor za seba, sestra.

Úkosom sa pozrela na Berringtona, ako s chuťou je karamelizované jablká. Tento človek sa jej, napriek jeho nechutnej politike, páčil. Je bystrý – jej partneri museli byť inteligentní – a má podmaňujúce spôsoby. Obdivovala jeho vedeckú prácu. Je štíhly, vyšportovaný, zrejme aj skúsený a obratný milenec, navyše má pekné modré oči.

Pre ňu je však pristarý. Páčili sa jej zrelí muži, ale nie až v tomto veku.

Ako ho však má odmietnuť a nezničiť si pritom kariéru? Azda najlepšie bude predstierať, že pokladá jeho pozornosť za láskavú a otcovskú náklonnosť. Tak sa môže vyhnúť priamemu odmietnutiu.

Uchlipla si zo šampanského. Čašník jej dolieval do pohára, a tak si nebola istá, koľko toho vypila, no tešilo ju, že nemusí šoférovať.

Objednali si kávu. Jeannie si rozkázala dvojité espresso, aby vytriezvela. Keď Berrington zaplatil účet, zviezol ju výťahom do parkovacej garáže a nastúpili do jeho strieborného mestského Lincolna.

Berrington viedol auto pozdĺž prístavu a prešiel na diaľnicu Jonesa Fallsa. „Tamto je mestské väzenie,“ ukázal na budovu pripomínajúcu pevnosť. „Je v nej spodina tohto sveta.“

Možno je v nej aj Steve, pomyslela si Jeannie.

Ako vôbec mohla pomyslieť na milovanie s Berringtonom? Necíti k nemu nič. Zahanbila sa, že sa už len pohrávala s touto myšlienkou. Keď prirazil autom k chodníku pred jej domom, povedala rozhodne: „Nuž, Berry, vďaka vám za príjemný večer.“ Potrasie si s ňou ruky, uvažovala, alebo sa pokúsi ju pobozkať? Ak sa pokúsi o bozk, nastaví mu líce.

Ale nič z toho neurobil. „Doma mám pokazený telefón a ešte potrebujem niekomu zavolať,“ povedal. „Môžem si zatelefonovať od vás?“

Ťažko mohla namietnuť: Dočerta, zastavte sa niekde pri automate. Zdalo sa, že sa rozhodol dostať ju do postele. „Samozrejme,“ súhlasila, potlačiac pritom vzdych. „Poďte hore.“ Uvažovala, ako sa striasť obligátnej povinnosti ponúknuť mu kávu.

Vyskočila z auta a išla prvá po verande. Do malej haly viedlo dvoje dverí. Jedny do bytu na prízemí, ktorý obýval pán Oliver, závozník na dôchodku. Druhé dvere, Jeannine, viedli k schodisku a bytu na prvom poschodí.

Zmätene sa zamračila. Jej dvere boli otvorené.

Vošla dnu a kráčala hore schodmi. Vnútri sa svietilo. Zvláštne, odišla pred zotmením.

Schody viedli priamo do obývačky. Vkročila dnu a vykríkla.

Stál pri jej chladničke s fľašou vodky v ruke. Bol špinavý, neoholený a vyzeral mierne pripitý.

„Čo sa robí?“ ozval sa za ňou Berrington.

„Potrebuješ tu lepšiu bezpečnosť, Jeannie,“ ozval sa votrelec. „Otvoril som tvoje zámky asi za desať sekúnd.“

„Kto to, dočerta, je?“ zdúpnel Berrington.

„Kedy ťa pustili z väzenia, ocko?“ zvolala Jeannie šokovaným hlasom.

11

Predvádzacia miestnosť sa nachádzala na tom istom poschodí ako cely.

V predsieni boli šiesti ďalší muži približne v Stevovom veku a rovnakej postavy. Nazdával sa, že sú to policajti. Nerozprávali sa s ním a vyhýbali sa jeho pohľadu. Správali sa k nemu ako ku kriminálnikovi. Túžil zvolať: „Hej, chlapi, som taký ako vy, nikoho som neznásilnil, som nevinný!“ Všetci si museli zložiť náramkové hodinky i šperky a obliecť si bielu papierovú kombinézu. Zatiaľ čo sa pripravovali, vošiel dnu muž v obleku a opýtal sa: „Ktorý z vás je podozrivý, prosím?“

„Ja,“ ozval sa Steve.

„Som Lew Tanner, verejný obhajca,“ predstavil sa. „Mojou úlohou je dohliadnuť, aby predvedenie prebehlo korektne. Máte nejaké otázky?“

„Koľko mi potrvá, kým sa odtiaľto dostanem?“ opýtal sa Steve. „Niekoľko hodín, za predpokladu, že vás pri predvedení neoznačia.“

„Niekoľko hodín!“ vykríkol Steve rozhorčene. „Musím sa vrátiť do tej poondiatej cely?“

„Obávam sa, že áno.“

„Panebože.“

„Požiadam ich, aby vybavili vaše prepustenie čo najskôr,“ sľúbil Lew. „Ešte niečo?“

„Nie, vďaka.“

„V poriadku,“ sucho skonštatoval a vyšiel von. Bachár priviedol cez dvere na pódium sedem mužov. Za nimi bola stupnica, ktorá ukazovala ich výšku a poradie od jeden do desať. Na pódiu ich osvetľovalo silné svetlo a od ostatných v miestnosti boli oddelení nepriehľadným sklom. Muži cezeň nevideli, ale počuli, čo sa za ním deje.

Chvíľu bolo počuť iba kroky a občasné tlmené hlasy, všetko mužské. Nato Steve začul neklamný zvuk ženských krokov. Zakrátko prehovoril mužský hlas, ktorý pôsobil dojmom, akoby čítal text z papiera alebo ho mechanicky opakoval spamäti.

„Pred vami stojí sedem ľudí. Poznáte ich iba podľa čísla. Ak niektorý z prítomných urobil niečo vám alebo vo vašej prítomnosti, chcem, aby ste povedali jeho číslo, iba číslo. Ak by ste chceli, aby niektorý z nich prehovoril, povedzte hocijaké slovné spojenie a my ho požiadame, aby tie slová zopakoval. Ak budete chcieť, aby sa otočil alebo postavil zboku, urobí to celá skupina. Spoznávate niekoho z nich, kto urobil niečo vám alebo vo vašej prítomnosti?“

Nastalo ticho. Steve mal nervy napnuté ako struny, hoci bol presvedčený, že ho nevyberie. Tichý ženský hlas povedal: „Mal na hlave čiapku.“ Podľa hlasu ju odhadol na vzdelanú ženu zo strednej vrstvy, približne svoju rovesníčku.

Mužský hlas povedal: „Máme čiapky. Chcete, aby si nasadili čiapky?“

„Mal bejzbalovú čiapku.“

Steve vycítil v jej hlase strach a napätie, ale aj rozhodnosť. Nijaký náznak neúprimnosti. Podľa hlasu odhadol, že je to žena, ktorá, hoci je zúfalá, povie pravdu. Cítil sa o čosi lepšie.

„Dave, mrkni sa, či máme v skrini sedem bejzbalových čiapok?“

Chvíľu čakali. Steve netrpezlivo zatínal zuby. Akýsi hlas hundral: „Ježiši, netušil som, čo všetko tu máme… okuliare, fúzy…“

„Dave, prosím, nijaké rečičky,“ napomenul ho prvý muž. „Toto je formálny právny postup.“

Napokon detektív prišiel zboku na pódium a podal každému mužovi v rade bejzbalovú čiapku. Všetci si ich nasadili a detektív odišiel.

Z druhej strany sklenej steny sa ozval zvuk ženského plaču.

Mužský hlas zopakoval slovné spojenie, ktoré použil už predtým. „Spoznávate niekoho z nich, kto urobil niečo vám alebo vo vašej prítomnosti? Ak áno, uveďte jeho číslo, iba číslo.“

„Číslo štyri,“ vzlykla.

Steve sa obzrel.

On mal číslo štyri.

„Nie!“ vykríkol. „To nemôže byť pravda! Nebol som to ja!“

Mužský hlas sa spýtal: „Číslo štyri, počuli ste to?“

„Pravdaže som počul, ale ja som to neurobil!“

Ostatní muži v rade už opúšťali pódium.

„Panebože!“ Steve prenikavo hľadel na sklenú stenu a naťahoval ruky v prosebnom geste. „Ako ste ma mohli vybrať? Veď ani neviem, ako vyzeráte!“

Mužský hlas na druhej strane prikázal: „Pani, prosím, nič nehovorte. Ďakujem vám veľmi pekne za spoluprácu. Tadiaľto, prosím.“

„Čosi tu nehrá, nechápete?“ kričal Steve.

Objavil sa bachár. „Je po všetkom, synu, poďme,“ vyzval ho.

Steve vytreštil naňho oči. Chvíľu mal veľkú chuť vraziť piadimužíkovi do zubov.

Spike zazrel výraz v jeho očiach a ostro prikázal: „Nijaké problémy. Nemáš kam utiecť.“ Schmatol Steva za plece a zovrel mu ho ani do oceľového zveráka. Protesty nemali zmysel.

Cítil sa, akoby nečakane dostal zozadu palicou po hlave. Plecia mu ovisli a ovládla ho bezmocná zlosť. „Ako sa to stalo?“ zvolal. „Ako sa toto stalo?“

12

„Ocko?“ zdvihol obočie Berrington.

Jeannie by si bola najradšej odhryzla jazyk. Hlúpejšiu vetu ani nemohla povedať. „Kedy ťa pustili z väzenia, ocko?“ Len pred niekoľkými minútami Berrington označil ľudí vo väzení za najväčšiu spodinu sveta.

Cítila sa ponížená. Už len šéfovo zistenie, že jej otec je vlamač, bolo dosť zlé. A ešte horšie bolo, že sa s ním stretol osobne. Na tvári mal škrabanec od pádu a niekoľkodňové strnisko, šaty špinavé a šíril okolo seba slabý, ale nepríjemný zápach. Natoľko ju to zahanbovalo, že sa nedokázala pozrieť na Berringtona.

Boli časy, pred mnohými rokmi, keď sa zaňho nehanbila. Ba naopak: v porovnaní s ním boli otcovia ostatných dievčat nudní a otravní. Výborne vyzeral a bol zábavný. Prichádzal domov v nových oblekoch s vreckami plnými peňazí. Chodievali do kina, v nedeľu v krásnych šatočkách na zmrzlinu. Mama si kúpila prekrásnu nočnú košeľu a vrhla sa na diétu. Ale vždy znova a znova odchádzal. Asi v deviatich rokoch zistila prečo. Prezradila jej to Tammy Fontainová. Nikdy na ten rozhovor nezabudne.

„Ten tvoj svetrík je hrozný,“ utrúsila Tammie.

„Tvoj nos je hrozný,“ odvrkla Jeannie vtipne a ostatné dievčatá sa rozosmiali.

„Tvoja mama ti kupuje šaty, ktoré sú naozaj príšerné.“

„Tvoja mama je tučná.“

„A tvoj otec je vo väzení.“

„Nie je.“

„A je.“

„Nie je!“

„Počula som, ako to hovorí ocko mojej mame. Čítal noviny. ‚Vidím, že starý Pete Ferrami je znova v base,‘ povedal.“

„Si prešibaná klamárka,“ vykríkla, ale vnútri v srdci tomu verila. Vysvetľovalo to všetko: náhle bohatstvo, rovnako nečakané zmiznutia, dlhú neprítomnosť.

Jeannie sa už nikdy viac nepustila do podobnej posmešnej dievčenskej hádky. Najmenšia zmienka o otcovi ju umlčala. V deviatich rokoch to pociťovala ako znamenie vypálené na čele. Kedykoľvek v škole čosi zmizlo, zdalo sa jej, že všetci obviňujúco hľadia na ňu. Nikdy sa nestriasla pocitov viny. Ak nejaká žena nakukla do svojej peňaženky a prehodila: „Dočerta, myslela som, že mám desaťdolárovku,“ Jeannie celá očervenela. Stala sa až posadnú to čestnou: bola schopná prejsť kilometer, aby vrátila lacné guľôčkové pero. Prestrašená, že keby si ho ponechala, majiteľ by ju mohol nazvať zlodejkou podobnou otcovi.

A odrazu bol tu, stál pred jej šéfom, špinavý, neoholený a zrejme na mizine. „Toto je profesor Berrington Jones,“ povedala. „Berry, zoznámte sa s mojím otcom Petom Ferramim.“

Berrington bol láskavý, potriasol si s ockom ruku. „Teší ma, pán Ferrami, máte skvelú dcéru.“

„Mne to budete hovoriť,“ potešene sa uškrnul ocko.

„Nuž, Berry, teraz poznáte rodinné tajomstvo,“ vysvetľovala rezignovane. „Otca poslali do väzenia po tretí raz v deň, keď som promovala summa cum laude na univerzite v Princetone. Posledných osem rokov sedel vo väzení.“

„Mohli sme vyfasovať aj pätnásť,“ zaškeril sa otec. „Mali sme pri tej prácičke búchačky.“

„Vďaka, že sa tým chváliš, ocko. Iste to na môjho šéfa zapôsobí.“

Otec vyzeral dotknuto a zmätene, no napriek odporu pocítila náhly prílev ľútosti. Ockova slabosť zraňovala celú rodinu. V jeho prípade zlyhala príroda. Úžasný systém, ktorý reprodukoval ľudskú rasu – nesmierny komplex mechanizmu DNA, ktorý Jeannie študovala – bol naprogramovaný, aby sa každý jedinec trošku od toho druhého líšil. Pripomínalo to fotokopírku s drobnou poruchou. Niekedy bol výsledok dobrý: Einstein, Louis Armstrong, Andrew Carnegie. A niekedy to bol Pete Ferrami.

Jeannie sa chcela Berringtona čo najrýchlejšie zbaviť. „Ak si chcete zavolať, Berry, telefón je v spálni.“

„Och, to počká,“ odvetil.

Chvalabohu. „Nuž, vďaka za veľmi pekný večer,“ podala mu na rozlúčku ruku.

„Bolo mi potešením, dobrú noc,“ neobratne jej ju potriasol a odišiel.

Jeannie sa obrátila k otcovi. „Čo sa stalo?“

„Pustili ma za dobré správanie. Som voľný. A prirodzene, hneď som zatúžil vidieť moje dievčatko.“

„Hneď po trojdňovom alkoholovom záťahu.“ Do očí bijúca neúprimnosť ju zraňovala. Cítila, ako sa v nej stupňuje známa zlosť. Prečo nemôže mať takého otca ako ostatní ľudia?

„Ale choď, buď ku mne trošku milá,“ zaprosil.

Hnev sa zmenil na smútok. Nikdy nemala ozajstného otca, ani nebude mať. „Daj mi tú fľašu,“ prikázala. „Urobím kávu.“

Zdráhavo jej podal vodku a ona ju vložila naspäť do chladničky. Naliala do kávovaru vodu a zapla ho.

„Vyzeráš staršie,“ skonštatoval. „Vidím, že máš sem‑tam nejaký šedivý vlas.“

„Úžasné, vďaka,“ vybrala šálky, smotanu a cukor.

„Tvoja mama zošedivela veľmi skoro.“

„Vždy som bola presvedčená, že kvôli tebe.“

„Bol som v jej byte,“ pokračoval s miernym rozhorčením. „Už tam nebýva.“

„Teraz je v penzióne Bella Vista.“

„To mi povedala susedka, pani Mendozová. Dala mi tvoju adresu. Neteší ma pomyslenie, že je tvoja mama na takom mieste.“

„Teda ju odtiaľ vezmi!“ zvýšila Jeannie hlas. „Je ešte vždy tvoja žena. Nájdi si prácu, slušný byt a začni sa o ňu starať.“

„Vieš, že toho nie som schopný. Nikdy som to nedokázal.“

„Teda ma za to nekritizuj.“

„O tebe som nič nehovoril, zlato,“ prešiel do lichotivého tónu. „Povedal som len, že ma neteší, keď tvoja matka býva v takom zariadení, to je všetko.“

„Ani mňa to neteší, ani Patty. Pokúsime sa zarobiť peniaze, aby sme ju mohli odtiaľ dostať.“ Jeannie ovládol náhly príval citov a musela zadržiavať slzy. „Dočerta, ocko, aj bez tvojho ponosovania je to ťažké.“

„Dobre, dobre,“ zahundral.

Jeannie sa ovládla. Nemala mu dovoliť, aby ju takto rozcitlivel. Zmenila tému: „Čo budeš robiť? Máš nejaké plány?“

„Najskôr sa trošku rozhliadnem.“

Myslel tým, že sa poobzerá po mieste, ktoré by mohol vykradnúť. Jeannie nereagovala. Je zlodej a ona ho nezmení.

Zakašľal. „Možno by si mi na začiatok mohla požičať pár babiek.“

To ju znova rozzúrilo. „Poviem ti, čo urobím,“ povedala priškrteným hlasom. „Dovolím ti osprchovať sa a oholiť, zatiaľ čo ti hodím šaty do práčky. Ak sa už nedotkneš tej fľaše s vodkou, urobím ti vajíčka s hriankou. Môžeš si požičať nejakú pyžamu a spať na pohovke. Ale nedám ti ani cent. Zúfalo sa pokúšam zohnať nejaké peniaze, aby som mohla mame zaplatiť penzión, kde s ňou budú zaobchádzať ľudsky, a nemám ani dolár navyše.“

„V poriadku, zlatko,“ nasadil trpiteľský tón. „Chápem to.“

Zahľadela sa naňho. Nakoniec, keď sa upokojila búrka hanby, hnevu a ľútosti, premkla ju túžba. Zo srdca si želala, aby sa dokázal o seba postarať, vydržal na jednom mieste dlhšie ako len zopár mesiacov, mal normálnu prácu, bol láskavý, starostlivý a spoľahlivý. Túžila po otcovi, ktorý by bol naozajstným otcom. A vedela, že sa jej táto túžba nikdy nesplní. Miesto v srdci vyhradené otcovi ostane navždy prázdne.

Zazvonil telefón.

Jeannie ho zdvihla. „Haló?“

Bola to Lisa, očividne rozrušená. „Jeannie, bol to on!“

„Kto? Čo?“

„Chlapík, ktorého zadržali s tebou. Spoznala som ho pri predvedení. Steven Logan. To on ma znásilnil.“

„On je ten páchateľ?“ zapochybovala Jeannie. „Nemýliš sa?“

„Som si celkom istá,“ potvrdila Lisa. „Och, panebože, keď som ho znova uvidela, cítila som sa hrozne. Spočiatku som nič nehovorila, pretože bez čiapky vyzeral inak. Potom im detektív prikázal nasadiť si bejzbalové čiapky a vedela som to naisto.“

„Lisa, to nemôže byť on,“ oponovala Jeannie.

„Prečo si to myslíš?“

„Jeho testy sú všetky negatívne. A zhovárala som sa s ním, mám na ľudí cit.“

„Ale ja som ho spoznala,“ zareagovala Lisa podráždene.

„To ma prekvapuje. Nerozumiem tomu.“

„Nabúra to tvoju teóriu, všakže? Chcela si, aby jedno dvojča bolo dobré a druhé zlé.“

„Áno. Ale jeden opačný prípad nevyvracia celú teóriu.“

„Mrzí ma, ak máš pocit, že toto ohrozuje tvoj projekt.“

„To nie je dôvod, pre ktorý tvrdím, že to nie je on.“ Jeannie vzdychla. „Dopekla, možno je. Nie som si istá. Kde si teraz?“

„Doma.“

„Si v poriadku?“

„Áno, cítim sa fajn, keď už sedí v base.“

„Je taký sympatický.“

„Tí sú najhorší, hovorila mi Mish. Takí, čo navonok vyzerajú celkom normálne, sú najprešibanejší a najkrutejší a majú radosť zo ženského utrpenia.“

„Môjtybože.“

„Idem do postele, som vyčerpaná. Chcela som ti to len povedať. Ako sa ti vydaril večer?“

„Tak‑tak. Zajtra ti o tom porozprávam.“

„Ešte vždy chcem ísť s tebou do Richmondu.“

Jeannie plánovala vziať Lisu, aby jej pomohla uskutočniť rozhovor s Dennisom Pinkerom. „Máš na to dosť síl?“

„Áno. Naozaj chcem viesť normálny život. Nie som chorá, nepotrebujem rekonvalescenciu.“

„Dennis Pinker je zrejme dvojníkom Steva Logana.“

„Viem. Zvládnem to.“

„Ak si o tom presvedčená.“

„Skoro ráno ti zavolám.“

„Jasné. Dobrú noc.“

Jeannie sa sťažka posadila. Môže byť Stevenova podmanivá povaha iba vonkajšou maskou? Ak je to pravda, veľmi zle viem posúdiť charakter, pomyslela si. A som zrejme aj nanič vedec: možno sa ukáže, že všetky jednovaječné dvojčatá sú identicky kriminálne. Vzdychla si.

Jej vlastný kriminálny predok sedel vedľa nej. „Ten profesor dobre vyzerá, ale iste je starší odo mňa!“ skonštatoval. „Máš s ním dáke pletky alebo čo?“

Jeannie zvraštila nos. „Tadiaľto sa ide do kúpeľne, ocko.“

13

Steve znova sedel vo vypočúvacej miestnosti so žltými stenami. V popolníku boli ešte vždy tie isté cigaretové ohorky. Miestnosť sa nezmenila, zato on áno. Pred dvoma hodinami bol počestný občan, vinný nanajvýš z prekračovania povolenej rýchlosti o päť kilometrov. Teraz bol páchateľ znásilnenia, zatknutý, identifikovaný obeťou a obvinený. Ocitol sa v mašinérii spravodlivosti, na jej bežiacom páse ako kriminálnik. Bez ohľadu na to, ako často si pripomínal, že nespravil nič zlé, nemohol sa zbaviť pocitu hanby a potupy.

Predtým sa stretol so ženou, detektívkou seržantkou Delawarovou. Teraz s mužom, ktorý vošiel takisto s modrým obalom. Bol rovnako vysoký ako Steve, ale oveľa plecnatejší a mohutnejší, s oceľovosivými vlasmi ostrihanými nakrátko a naježenými fúzikmi. Sadol si a vytiahol škatuľku cigariet. Bez slova vybral cigaretu, zapálil ju a hodil zápalku do popolníka. Nato otvoril spis. Vnútri mal ďalší formulár. Tento mal názov

MARYLANDSKÝ OKRESNÝ SÚD

PRE……………………… (mesto, okres)

Vrchná polovica bola rozdelená na dva stĺpce s nadpismi ŽALOBCA a OBHAJCA.

O čosi nižšie stálo:

OBŽALOVACÍ SPIS

Detektív sa pustil bez slova do vypĺňania spisu. Po pár slovách zdvihol vrchný biely list papiera a skontroloval každú zo štyroch pripojených kópií: zelenú, žltú, ružovú a svetlohnedú.

Steve si hore nohami prečítal, že meno obete je Lisa Margaret Hoxtonová. „Čo je zač?“ opýtal sa.

Detektív sa naňho spýtavo pozrel. „Zavri hubu!“ odvrkol. Potiahol si z cigarety a písal ďalej.

Steve sa cítil ponížený. Chlap ho urážal a on sa tomu nemohol brániť. Vyvolávanie pocitu bezvýznamnosti a bezmocnosti vnímal ako ďalší stupeň v procese pokorovania. Ty podliak, pomyslel si, rád by som sa s tebou stretol mimo tejto budovy, bez tvojej prekliatej búchačky.

Detektív začal vypĺňať obvinenia. Do rámčeka číslo jeden napísal nedeľňajší dátum a zatým „v telocvični Univerzity Jonesa Fallsa, v Balte, MD.“ Pod to napísal: „Znásilnenie prvého stupňa.“ Do ďalšieho rámčeka zaznačil znova miesto, dátum a „Prepadnutie s úmyslom znásilniť.“

Vybral ďalší list a pridal ďalšie dve obvinenia: „Ublíženie na tele“ a „Sodomia“.

„Sodomia?“ zvolal prekvapene Steve.

„Zavri hubu, doriti.“

Steve sa už‑už chystal jednu mu vraziť. To je zámer, hovoril si v duchu. Ten chlapík ma chce provokovať. Ak ho udrie, bude mať dôvod zavolať troch ďalších mužov, aby ma podržali, zatiaľ čo zo mňa vytrasie dušu. Neurob to, neurob to.

Keď dopísal, obrátil dva formuláre a posunul ich po stole Stevovi. „Ste v poriadnej kaši, Steve. Napadli ste, znásilnili a sodomizovali dievča…“

„Neurobil som to.“

„Zavri hubu, doriti.“

Steve si zahryzol do pery a mlčal.

„Si spodina. Sračka. Slušní ľudia nechcú ani len dýchať s tebou ten istý vzduch. Napadol si, znásilnil a sodomizoval dievča. Viem, že to nie je prvý raz. Už to nejaký čas robíš. Si prešibaný, všetko si dobre naplánuješ a v minulostí si vždy zdúchol. Ale tentoraz sme ťa chytili. Tvoja obeť ťa identifikovala. Ďalší svedkovia tvrdia, že si bol v tom čase pri mieste činu. Asi o hodinu, hneď ako seržantka Delawarová získa od súdneho splnomocnenca zatykač, vezmeme ťa do nemocnice Mercy. Urobíme ti krvnú skúšku, odoberieme vzorku tvojho ochlpenia z pohlavia a dokážeme, že tvoja DNA sa zhoduje s tým, čo sme našli vo vagíne obete.“

„Ako dlho trvá – ten DNA test?“

„Čuš, doriti. Usvedčili ťa. Vieš, čo s tebou bude?“

Steve neodpovedal.

„Trestom za znásilnenie prvého stupňa je doživotie. Pôjdeš do basy a vieš, čo sa tam bude diať? Zakúsiš to, čo si sám okolo seba šíril. Dobre vyzerajúci mládenček ako ty? Dobijú ťa a zvrhlícky znásilnia. Zistíš na vlastnej koži, ako sa cítila Lisa. Lenže v tvojom prípade to bude trvať dlhé roky.“

Zmĺkol, zdvihol škatuľku cigariet a ponúkol Steva.

Steve neveriacky potriasol hlavou.

„Mimochodom, som detektív Brian Allaston.“ Zapálil si cigaretu. „Naozaj neviem, prečo ti to hovorím, ale je možnosť, ako si to uľahčiť.“

Steve prekvapene zdvihol obočie. Čo príde teraz?

Detektív Allaston vstal, prešiel okolo stola a sadol si na jeho okraj, s jednou nohou opretou o zem, dôverne blízko Stevovej. Naklonil sa k nemu a ozval sa stíšeným hlasom: „Mám pre teba takýto návrh. Znásilnenie je vaginálna súlož, pri použití sily alebo hrozby sily proti vôli alebo bez súhlasu ženy. Aby to bolo znásilnenie prvého stupňa, musí byť prítomná priťažujúca okolnosť ako únos, zmrzačenie alebo znásilnenie dvoma alebo viacerými osobami. Tresty za znásilnenie druhého stupňa sú nižšie. Čiže, ak ma presvedčíš, že si urobil len druhý stupeň, veľmi ti to pomôže.“

Steve neodpovedal.

„Chceš mi prezradiť, ako sa to stalo?“

„Zavri hubu, doriti,“ vybuchol Steve napokon.

Allaston vyskočil. Schmatol Steva spredu za košeľu, zdvihol ho zo stoličky a poriadne tresol. Stevovi myklo hlavou dozadu a s bolestivým zadunením narazil o škvarovú stenu.

Ostal stáť ako prikovaný s päsťami zaťatými pri bokoch. Nerob to, prikazoval si v duchu, neoplácaj. Bolo to ťažké. Detektív Allaston mal kilá navyše a chýbala mu kondička. Steve vedel, že by toho podliaka dokázal okamžite zložiť na zem. Ale musí sa ovládnuť. Držať sa toho, že je nevinný. Keby sa vrhol na policajta, bez ohľadu na to, či ho vyprovokoval, spáchal by trestný čin. A potom by sa už mohol rovno vzdať. Keby nemal pocit spravodlivého rozhorčenia, čo ho držal nad vodou, premohol by ho strach. A tak tam meravo stál so zaťatými zubami, kým ho Allaston dvakrát, trikrát, štyrikrát nebuchol o stenu.

„Nikdy viac takto so mnou nehovor, ty jeden úbožiak,“ zahrmel detektív.

Steve cítil, že jeho nenávisť sa zmierňuje. Allaston ho ani len nezranil. Toto je divadlo, uvedomil si. Policajt hral svoju úlohu a hral ju zle. Predstavoval tvrdého chlapíka a Mish príjemného partnera. O chvíľu vojde dnu, ponúkne mu kávu a bude sa tváriť ako jeho priateľka. Ale bude mať rovnaký cieľ ako Allaston: presvedčiť Steva, aby sa priznal, že znásilnil Lisu Margaret Hoxtonovú, s ktorou sa nikdy nestretol. „Skráťme tie nezmysly, detektív,“ povedal. „Viem, že si bezohľadná sviňa s chlpmi vyrastajúcimi z nosných dierok, a vieš, že keby sme boli niekde inde a ty by si nemal tú búchačku na páse, mohol by som z teba vytrieskať dušu, teda prestaňme sa tu naťahovať.“

Detektív žasol. Očividne neočakával, že Steve sa odváži otvoriť ústa. Pustil mu košeľu a vykročil k dverám.

„Povedali mi, že si prešibaný,“ ozval sa. „Nuž, vypočuj si, čo urobím pre tvoje ďalšie vzdelanie. Vrátiš sa do cely, ale tentoraz budeš mať spoločnosť. Vieš, všetkých štyridsaťjeden prázdnych ciel je mimo prevádzky, teda musíš sa o ňu deliť s chlapíkom, ktorý sa volá Rupert Butcher, známy ako Tučniak. Prišiel z trojdňovej feťáckej párty, teda ho bolí hlava. Včera večer, asi v čase, keď si podpaľoval telocvičňu a pchal svojho odporného vtáka do úbohej Lisy Hoxtonovej, Tučniak Butcher dopichal vidlami svojho milenca. Budete mať jeden z druhého radosť. Poďme.“

Steve sa vydesil. Všetka jeho odvaha razom pominula. Cítil sa bezbranný a porazený. Detektív ho ponížil, hoci mu veľmi fyzicky neublížil. Noc s psychopatom však veštila vážne nebezpečenstvo. Dotyčný Butcher už spáchal vraždu: keby bol schopný racionálne uvažovať, prišiel by na to, že spáchaním ďalšej nemá čo stratiť.

„Moment, počkajte,“ ozval sa Steve rozochvene.

Allaston sa pomaly obrátil. „Čo je?“

„Ak sa priznám, budem v cele len sám.“

Detektívova tvár prezrádzala úľavu. „Iste,“ pritakal. Hlas mu odrazu znel priateľsky.

Zmena tónu vyvolala u Steva nával zlosti. „Ak nie, zavraždí ma Tučniak Butcher.“

Detektív roztiahol ruky v bezmocnom geste.

Steve cítil, ako sa jeho hnev mení na nenávisť. „V tom prípade, detektív,“ šprihol, „choď doriti.“

Detektíva jeho slová ohúrili. „Ty mizerný podliak,“ oboril sa naňho. „Uvidíme, či budeš takýto odvážlivec aj o niekoľko hodín. Poďme.“

Odviedol Steva k výťahu a eskortoval ho k celám. Spike tam ešte bol. „Strč tohto odporného zvrhlíka k Tučniakovi,“ prikázal mu policajt.

Spike zdvihol obočie. „Je to zlé, čo?“

„Hej. A mimochodom – Steva prenasledujú nočné mory.“

„Čo to znamená?“

„Ak začuješ krik – neznepokojuj sa tým, iba sa mu sníva.“

„Chápem,“ zahundral Spike.

Detektív odišiel a Spike viedol Steva do cely.

Butcher ležal na prični. Bol približne rovnako vysoký ako Steve, ale oveľa ťažší. Pripomínal kulturistu, ktorý mal dopravnú nehodu: zakrvavené tričko mu tesne obopínalo vyduté svaly. Ležal na chrbte, hlavou k zadnej časti cely, nohy mu viseli z prične. Keď Spike otvoril dvere a viedol Steva dnu, otvoril oči.

Dvere sa s rachotom zavreli a Spike ich zamkol.

Tlsťoch otvoril oči a civel na Steva.

Steve chvíľu naňho uprene pozeral.

„Sladké sny,“ zavolal Spike.

Butcher znova zavrel oči.

Steve si sadol na zem, oprel sa o stenu a hľadel na spiaceho chlapa.

14

Berrington Jones šoféroval pomaly domov. Cítil súčasne úľavu aj sklamanie. Podobne ako človek na diéte, ktorý cestou do cukrárne zápasí s pokušením, a nato ju nájde zavretú, bol uchránený pred čímsi, čo by nemal urobiť.

No nedostal sa ani bližšie k Jeanninmu projektu a k tomu, čo ním môže odhaliť. Možno mal stráviť viac času kladením otázok než zábavou. Zmätene zvraštil čelo, zaparkoval a vošiel dnu.

V dome vládlo ticho. Marianne, gazdiná, iste už išla spať. Vošiel do pracovne a skontroloval odkazovač. Mal tam jednu správu.

„Profesor, tu je seržantka Delawarová z jednotky sexuálnych zločinov. Je pondelok večer. Ďakujem za dnešnú spoluprácu.“ Berrington sa uškrnul. Potvrdil jej, že Lisa Hoxtonová pracuje v Cvokárni, a urobil ešte čosi navyše. „Keďže ste zamestnávateľom slečny Hoxtonovej a k znásilneniu došlo v univerzitnom komplexe, mala by som vám povedať, že sme zatkli dnes večer muža. V skutočnosti bol dnes subjektom výskumu vo vašom laboratóriu. Volá sa Steven Logan.“

„Panebože!“ vyrazil zo seba.

„Obeť ho určila pri predvedení na polícii a ja som si istá, že test DNA potvrdí jeho vinu. Prosím, odovzdajte túto informáciu na univerzite každému, koho považujete za vhodného. Ďakujem vám.“

„Nie!“ zvolal Berrington. Sťažka sa posadil. „Nie,“ zopakoval tichšie a začal vzlykať.

Po chvíli vstal, ešte vždy plačúc, a zavrel dvere pracovne z obavy, že by mohla vojsť slúžka. Potom sa vrátil k stolu a zaboril si hlavu do dlaní.

Sedel bez pohnutia.

Keď mu napokon uschli slzy, zdvihol telefón a vykrútil číslo, ktoré poznal naspamäť.

„Len nie odkazovač, prosím,“ zaúpel nahlas pri počúvaní vyzváňania.

„Haló?“ ozval sa mladý muž.

„To som ja,“ prihlásil sa Berrington.

„Hej, ako sa máš?“

„Mizerne.“

„Och.“ Tón znel previnilo.

Ak aj mal Berrington nejaké pochybnosti, tento tón v hlase ich rozohnal. „Vieš, prečo volám, všakže?“

„Prezraď mi.“

„Nehraj sa so mnou na mačku a myš, prosím. Hovorím o nedeľňajšom večere.“

Mladý muž vzdychol. „No dobre.“

„Ty prekliaty blázon. Šiel si do univerzitného komplexu, čo? Ty…“ Uvedomil si, že by nemal prezrádzať priveľa po telefóne. „Urobil si to znova.“

„Ľutujem…“

„Ľutuješ!“

„Ako si to zistil?“

„Najskôr som ťa nepodozrieval – myslel som, že si odišiel z mesta. Potom zatkli niekoho, kto vyzerá presne ako ty.“

„Super! To znamená, že ja…“

„Si z toho vonku.“

„Senzi. Aké šťastie. Počuj…“

„Prosím?“

„Neprezradíš nič. Polícii ani nikomu inému.“

„Nie, nepoviem ani slovo,“ prisľúbil Berrington s ťažkým srdcom. „Môžeš sa na mňa spoľahnúť.“

UTOROK

.

15

Mesto Richmond nieslo stopy niekdajšej nádhery. Jennie si pomyslela, že rodičia Dennisa Pinkera doň presne zapadajú. Charlottu Pinkerovú, pehavú červenovlásku v šuštiacich hodvábnych šatách, obklopovala aura veľkej virgínskej dámy, hoci bývala v montovanom dome na malom pozemku. Povedala, že má päťdesiatpäť rokov, ale Jeannie odhadovala, že sa skôr blíži k šesťdesiatke. Jej manžel, ktorého oslovovala „major“, bol asi v rovnakom veku, ale nedbalé oblečenie a ležérne spôsoby naznačovali, že už je dávno v dôchodku. Šibalsky žmurkol na Jeannie a Lisu: „Dievčatá, dáte si koktail?“

Jeho žena mala jemný južanský prízvuk a rozprávala trochu prihlasno, akoby vystupovala na schôdzi. „Prepánakráľa, major, je iba desať hodín ráno!“

Pokrčil plecami. „Len sa pokúšam dobre naštartovať párty.“

„Toto nie je párty – tieto dámy sú tu, aby nás skúmali. Preto, lebo náš syn je vrah.“

Nazvala ho „náš syn“, všimla si Jeannie, ale to nič neznamenalo. Ešte vždy mohol byť adoptovaný. Nevedela sa dočkať, kedy sa dozvie, kto sú rodiča Dennisa Pinkera. Keby Pinkerovci pripustili, že je adoptovaný, vyriešilo by to polovicu záhady. Ale musí byť opatrná. Je to delikátna otázka. Ak by sa na to nečakane opýtala, podistým by jej klamali. Prinútila sa počkať na správnu chvíľu.

Bola zvedavá, ako Dennis vyzerá. Je dvojník Stevena Logana, alebo nie? Dychtivo hľadela na fotografie v lacných rámčekoch na stenách obývačky. Všetky boli urobené dávno. Malý Dennis v kočíku, ako jazdí na trojkoľke, oblečený na bejzbal a potriasajúci si ruku s Mickeym Mousom v Disneylande. Nijaké fotografie z dospelosti. Nečudo, že rodičia túžili pamätať si nevinného chlapca, predtým ako ho obvinili z vraždy. Preto sa Jeannie z fotografií nedozvedela nič. Ten plavovlasý dvanásťročný mládenec môže teraz vyzerať presne ako Steven Logan, ale rovnako môže byť malý, škaredý a tmavý.

Charlotte a major vyplnili vopred niekoľko dotazníkov a teraz mali s každým osobitne uskutočniť asi hodinový rozhovor. Lisa vzala majora do kuchyne a Jeannie vyspovedala Charlottu.

Jeannie sa nevedela sústrediť na rutinné otázky. Mysľou stále zabiehala k Stevovi vo väzení. Nemohla uveriť, že by bol schopný niekoho znásilniť. A nielen preto, že by to spochybnilo jej teóriu. Ten chlapec sa jej páči: je múdry a príťažlivý, pripadal jej milý a priateľský, ale súčasne aj zraniteľný. Pri správe, že má psychopatického brata‑dvojča pôsobil tak zmätene a nešťastne, že zatúžila objať ho okolo pliec a utíšiť.

Keď sa spýtala Charlotty, či niektorí ďalší členovia rodiny mali niekedy problémy so zákonom, Charlotte uprela na Jeannie panovačný pohľad a afektovane zatiahla: „Muži v mojej rodine vždy boli strašní násilníci.“ Vtiahla vzduch cez chvejúce sa nozdry. „Som rodená Marlowová a sme horkokrvná família.“

To nasvedčovalo, že Dennis nebol adoptovaný alebo jeho adopciu navonok nepriznali. Jeannie skrývala svoje sklamanie. Poprie Charlotte, že Dennis je z dvojčiat?

Musela sa jej na to opýtať. „Pani Pinkerová, je nejaká šanca, že by Dennis mohol mať brata dvojča?“ nadškrtla.

„Nie.“

Jasná odpoveď. Vecná, nijaký hnev, ani pobúrenie.

„Určite?“

Charlotte sa zasmiala. „Moja milá, to je jediná vec, v ktorej sa matka ťažko môže zmýliť!“

„Určite nie je adoptovaný.“

„Vynosila som toho chlapca v mojej maternici, nech mi Boh odpustí.“

Jeannie prešla dobrá nálada. Charlotte Pinkerová by zaklamala oveľa ochotnejšie ako Lorraine Loganová, usúdila Jeannie, ale tak či tak, znepokojovalo ju ich zhodné popretie, že ich synovia sú z dvojčiat.

Pri odchode od Pinkerovcov sa jej zmocnil pesimizmus. Mala obavy, že Dennis sa vôbec nepodobá na Steva.

Prenajatý Ford Aspire zaparkovali vonku. Bol horúci deň. Jeannie mala na sebe šaty bez rukávov a kvôli autorite sako. Klimatizácia v aute zahučala a vypumpovala teplý vzduch. Stiahla si pančucháče a zavesila sako na vešiačik na zadnom sedadle.

Jeannie si sadla za volant. Cestou do väznice, pri odbočovaní na diaľnicu Lisa prerušila ticho: „Myslíš si, že som vybrala nesprávneho človeka. Trápi ma to.“

„Aj mňa to sužuje,“ priznala Jeannie. „Viem, že by si to neurobila, keby si o tom nebola presvedčená.“

„Ako si môžeš byť taká istá, že sa mýlim?“

„Nie som si istá ničím. Iba mám v súvislosti so Stevom Loganom silný pocit.“

„Vidí sa mi, že by si mala dať na vážky pocit a to, čo si videla na vlastné oči, a veriť očitému svedectvu.“

„Viem. Ale videla si niekedy ten Hitchcockov film? Je čiernobiely, občas ho dávajú v káblovej televízii.“

„Chápem, čo chceš povedať. Myslíš ten, kde sú štyria ľudia svedkami dopravnej nehody a každý vidí niečo iné.“

„Urazila som ťa?“

Lisa vzdychla. „Mám ťa priveľmi rada, aby som sa za to vedela na teba naštvať.“

Jeannie sa načiahla a stisla Lise ruku: „Vďaka.“

Zavládlo dlhé ticho, potom sa Lisa ozvala: „Hnevá ma, že ma ľudia považujú za slabú.“

Jeannie sa zamračila. „Nemyslím, že si slabá.“

„Väčšina ľudí si to však myslí. Pretože som malá, mám milý noštek a nijaké pehy.“

„Nuž, nevyzeráš silne, to je pravda.“

„Ale som. Žijem sama, starám sa sama o seba, mám prácu a nikto ma nekefuje. Myslela som tým do nedele. Teraz mám pocit, že ľudia majú pravdu, ak si myslia, že som slabá. Neviem sa vonkoncom o seba postarať! Hocijaký psychopat idúci po ulici ma môže chytiť pod krk, priložiť k tvári nôž a urobiť s mojím telom, čo sa mu zachce, aj zanechať vo mne svoje spermie.“

Jeannie na ňu úkosom pozrela. Lise zbelela tvár od zlosti. Jeannie dúfala, že jej pomôže, ak tieto pocity dostane zo seba von. „Nie si slabá,“ uistila ju.

„Ty si silná,“ trvala na svojom Lisa.

„Ja mám opačný problém – ľudia si myslia, že ma nič nemôže raniť. Pretože mám stoosemdesiat centimetrov, piercing v nose a zlé spôsoby, nazdávajú sa, že sa ma nič nedotkne.“

„Nemáš zlé spôsoby.“

„Asi ich zavše tajím.“

„Kto vraví, že sa ťa nič nedotkne? Ja nie.“

„Žena, ktorá vedie penzión Bella Vista, v ktorom je moja mama. Povedala mi to rovno do očí: ‚Vaša mama sa nedožije šesťdesiatpätky.‘ Presne tak. ‚Viem, že si želáte, aby som k vám bola úprimná,‘ povedala. Chcela som jej povedať, že krúžok v mojom nose neznamená, že sa ma nič nedotkne.“

„Mish Delawarová hovorí, že tým, čo znásilňujú, nejde o sex. Potešenie im prináša, ak majú nad ženou moc, ovládnu ju, vystrašia ju a rania. Vyberajú si ženy, ktoré vyzerajú, že ich možno ľahko vydesiť.“

„Kto by sa nevystrašil?“

„Ale nevybral si teba. Zrejme by si ho bola zmlátila.“

„Privítala by som tú možnosť.“

„V každom prípade by si sa bola bránila srdnatejšie ako ja, nebola by si bezbranná ani zastrašená. Teda by si ťa nevybral.“

Jeannie zbadala, kam to všetko vedie. „Lisa, môže to byť pravda, ale to neznamená, že znásilnenie je tvoja vina, jasné? Nie si na vine, a na tom, čo hovoríš, nie je ani slovko pravdy.“

„Verím ti,“ podvolila sa Lisa.

Prešli šestnásť kilometrov za mesto a pri značke označenej „Greenwoodska väznica“ zišli z diaľnice. Staromódne väzenie tvoril strapec sivých kamenných budov obohnaných vysokým múrom s elektrickým drôtom. Auto nechali v tieni stromu na parkovisku pre návštevníkov. Jeannie si znova obliekla sako, ale pančucháče si už nedávala.

„Si na to prichystaná?“ opýtala sa Jeannie. „Dennis vyzerá presne ako chlapík, čo ťa znásilnil, ak pravda moja metodológia nie je celkom nesprávna.“

Lisa zachmúrene prikývla: „Som pripravená.“

Hlavná brána sa otvorila, aby pustili von nákladiak, a ony vošli bez problémov. Bezpečnostné opatrenia napriek elektrickému drôtu nie sú prísne, usúdila Jeannie. Strážnik skontroloval ich totožnosť a viedol ich cez rozpálený dvor, kde hŕstka mladých černochov vo väzenských šatách hrala basketbal.

Budova správy väznice bola klimatizovaná. Uviedli ich do kancelárie správcu Johna Temoigna. Mal na sebe košeľu s krátkymi rukávmi a kravatu, v popolníku ležali cigarové ohorky. Jeannie mu podala ruku: „Som doktorka Jean Ferramiová z Univerzity Jonesa Fallsa.“

„Dobrý deň, Jean.“

Temoigne očividne patril medzi mužov, ktorí nie sú schopní osloviť ženu priezviskom. Jeannie mu zámerne neprezradila Lisino meno. „Toto je moja asistentka slečna Hoxtonová.“

„Zdravím vás, zlato.“

„V liste som vám opísala našu prácu, pán správca, ale ak máte nejaké ďalšie otázky, rada vám na ne odpoviem.“ Jeannie to musela povedať, hoci sa nemohla dočkať chvíle, kedy uvidí Dennisa Pinkera.

„Musíte pochopiť, že Pinker je násilný a nebezpečný muž,“ povedal Temoigne. „Poznáte podrobnosti o jeho zločine?“

„Pokiaľ viem, pokúsil sa o sexuálny útok na ženu v kine a zabil ju, keď sa pokúsila ubrániť sa mu.“

„Ste blízko pravdy. Stalo sa to v starom kine Eldorado v Greensburgu. Dávali akýsi horor. Pinker zišiel do suterénu a vypol elektrinu. Vzápätí, zatiaľ čo všetci v tme podľahli panike, behal dookola a obchytkával dievčatá.“

Jeannie s Lisou sa na seba prekvapene pozreli. Veľmi sa to podobalo tomu, čo sa odohralo v nedeľu v areáli UJF. Zneužitie situácie vyvolalo zmätok a paniku a poskytlo páchateľovi príležitosť. Oba scenáre mali podobnú stopu adolescentnej fantázie: obchytkávanie dievčat v temnom kine a zízanie na nahé ženy bežiace zo šatne. Ak je Steve Logan Dennisovým jednovaječným dvojčaťom, zdá sa, že spáchali podobné zločiny.

„Jedna zo žien sa mu nerozumne bránila a on ju uškrtil,“ pokračoval Temoigne.

Jeannie zaprotestovala: „Keby obchytkával vás, pán správca, nepokúšali by ste sa mu nerozumne brániť?“

„Nie som dievča,“ zahlásil Temoigne tónom človeka, ktorý si vie poradiť v každej situácii.

Lisa taktne zasiahla: „Mali by sme začať, doktorka Ferramiová – čaká nás veľa práce.“

„Máte pravdu.“

„Normálne by ste mali väzňovi klásť otázky cez mreže. Požiadali ste, aby ste s ním mohli byť v tej istej miestnosti a ja mám príkaz zhora umožniť vám to. Aj tak vás žiadam, aby ste si to znova premysleli. Je to násilný a nebezpečný kriminálnik.“

Jeannie premkol záchvev úzkosti, ale navonok ostala pokojná. „Bude tam ozbrojený strážnik celý čas, čo budem s Dennisom?“

„To určite. Ale bol by som spokojnejší, keby vás od väzňa oddeľovalo pletivo.“ Odporne sa uškrnul. „Muž ani nemusí byť psychopat, aby podľahol pokušeniu pri dvoch takýchto atraktívnych mladých dievčatách.“

Jeannie prudko vstala. „Vážim si vašu starostlivosť, pán správca, naozaj. Ale musíme uskutočniť isté procedúry, napríklad odobrať vzorku krvi, odfotografovať subjekt a tak ďalej, čo sa nedá urobiť cez mreže. Navyše, niektoré časti nášho rozhovoru sú dôverné a cítime, že by to ohrozilo naše výsledky, keby bola umelá bariéra medzi nami a subjektom.“

Pokrčil plecami. „Nuž, dúfam, že sa nič nestane.“ Vstal. „Odprevadím vás do objektu, kde sú cely.“

Vyšli z kancelárie a cez vyprahnutý dvor sa dostali do jednoposchodovej panelovej budovy. Strážnik otvoril oceľové dvere a vpustil ich dnu. Vnútri bolo rovnako horúco ako vonku. „Od tejto chvíle starostlivosť o vás preberie Robinson. Ak by ste niečo potrebovali, dievčatá, zakričte.“

„Vážime si vašu spoluprácu,“ poďakovala sa Jeannie.

Robinson bol upokojujúco vysoký černoch okolo tridsiatky. V zapnutom puzdre mal pištoľ a policajný obušok naháňajúci strach. Voviedol ich do malej miestnosti bez okna, so stolom a tuctom poskladaných stoličiek. Na stole ležal popolník a v kúte chladič vody, inak bola miestnosť prázdna.

„Pinker je tu o minútu,“ povedal Robinson. Pomohol Jeannie a Lise naaranžovať stôl a stoličky. Posadili sa a čakali.

O chvíľu sa otvorili dvere.

16

Berrington Jones sa stretol s Jimom Proustom a Prestonom Barckom v Monocle, reštaurácii v blízkosti budovy senátu vo Washingtone. Bolo to miesto obedňajších stretnutí vplyvných osobností, plné ľudí, ktorých poznali: kongresmanov, politických konzultantov, novinárov. Berrington usúdil, že nemá zmysel pokúšať sa o diskrétnosť. Všetci sú veľmi dobre známi, osobitne senátor Proust so svojou plešatou hlavou a veľkým nosom. Keby sa stretli na odľahlom mieste, mohol by si ich všimnúť nejaký reportér a napísať ohováračský článok, v ktorom by sa pýtal, prečo sa tajne stretávajú. Istejšie bolo ísť tam, kde ich pozná tridsať ľudí, ktorí predpokladajú, že vedú bežnú debatu o svojich legitímnych spoločných záujmoch.

Berringtonovým zámerom bolo udržať pri živote nádejný obchod s Landsmannom. Vždy to bolo riskantné spojenie, ale doktorka Ferramiová ho teraz priamo ohrozila. Ale druhá možnosť znamenala vzdať sa svojich snov. Jestvoval iba jediný spôsob, ako zvrátiť vývoj v Amerike späť smerom k rasovej integrite. Ešte nie je priveľmi neskoro, ešte celkom nie. Vízia čestnej, nábožnej, rodinne orientovanej bielej Ameriky sa môže stať skutočnosťou. Ale všetci majú okolo šesťdesiatky: po tomto už ďalšiu príležitosť nedostanú.

Hlučný a vystatovačný Jim Proust bol významnou osobnosťou. Hoci často liezol Berringtonovi na nervy, zvyčajne sa mu ho podarilo prehovoriť. Mierny, oveľa sympatickejší Preston bol však tiež tvrdohlavý.

Berrington mal pre nich zlú správu a vysypal ju, hneď ako si objednali. „Jeannie Ferramiová je dnes v Richmonde a stretne sa s Dennisom Pinkerom.“

Jim zagánil: „Prečo si ju, dočerta, nezastavil?“ Hlas mal po rokoch štekania príkazov hlboký a drsný.

Jimove panovačné spôsoby Berringtona ako zvyčajne štvali. „Čo som mal urobiť, zviazať ju?“

„Si predsa jej šéf, nie?“

„Je to univerzita, Jim, a nie poondiata armáda.“

„Nedvíhajte hlas, páni,“ upozorňoval ich Preston nervózne. Nosil úzke okuliare s čiernym rámikom: rovnaký typ od roku 1959. Berrington si všimol, že znova prichádzajú do módy. „Vedeli sme, že sa to môže stať. Navrhujem, aby sme sa chopili iniciatívy a všetko hneď priznali.“

„Priznať?“ zvolal Jim neveriaco. „Urobili sme hádam niečo zlé?“

„Niektorí ľudia to tak môžu posudzovať…“

„Rád by som ti pripomenul, že keď CIA vypracovalo správu ‚Nový vývoj v sovietskej vede,‘ ktorá to všetko vyvolala, prezident Nixon osobne vyhlásil, že to je najalarmujúcejšia správa, ktorá prišla z Moskvy od čias, čo Sovieti rozbili atóm.“

„Správa nemusela byť pravdivá…“ namietol Preston.

„Ale verili sme, že je. A čo je dôležitejšie, náš prezident tomu veril. Nespomínate si, ako pekelne nás to vtedy znepokojilo?“

Berrington si to pochopiteľne pamätal. CIA tvrdila, že Sovieti majú program na množenie ľudí. Plánujú produkovať výnimočných vedcov, perfektných šachistov, úžasných atlétov – a dokonalých vojakov. Nixon prikázal vtedajšiemu Lekárskemu výskumnému veliteľstvu americkej armády spustiť paralelný program a nájsť spôsob, ako produkovať perfektných amerických vojakov. Touto úlohou poverili Jima Prousta.

Okamžite sa obrátil o pomoc na Berringtona. Pár rokov predtým Berrington šokoval každého, a osobitne svoju ženu Viwie tým, že vstúpil do armády práve v čase, keď medzi Američanmi jeho veku vrcholili protivojnové nálady. Odišiel pracovať do Fort Detricku vo Fredericku v štáte Maryland, kde skúmal únavu u vojakov. Začiatkom sedemdesiatych rokov bol svetovo uznávaným odborníkom v oblasti dedičnosti vojenských vlastností, ako je agresivita a vytrvalosť. Medzitým Preston, ktorý ostal na Harvarde, uskutočnil celý rad vedeckých objavov týkajúcich sa ľudského oplodnenia. Berrington ho nahovoril, aby odišiel z univerzity a stal sa spolu s ním a Proustom súčasťou veľkého experimentu.

Pre Berringtona to bola chvíľa najväčšej hrdosti. „Pamätám sa, aké to bolo vzrušujúce,“ pripomenul. „Patrili sme k vedeckej špičke, ukazovali Amerike správnu cestu a prezident nás požiadal, aby sme preňho urobili túto prácu.“

Preston sa pohrával so svojím šalátom. „Časy sa zmenili. Už neplatí výhovorka:, Urobil som to, pretože ma o to požiadal prezident Spojených štátov.‘ Niektorí ľudia sa dostali do väzenia práve za to, že robili, čo im prikázal prezident.“

„Čo bolo na tom zlé?“ ohradil sa Jim podráždene. „Bolo to tajomstvo, to áno. Ale načo sa, preboha, priznávať?“

„Robili sme to tajne,“ upozornil Preston.

Jim aj pod svojou opálenou pokožkou očervenel. „Pretransformovali sme projekt do súkromného sektora.“

To je sofistika, pomyslel si Berrington, hoci nahlas neprotirečil Jimovi. Tých klaunov z Výboru za znovuzvolenie prezidenta chytili pri vlámaní sa do hotela Watergate a celý Washington sa vystrašil. Preston založil Genetico ako súkromnú akciovú spoločnosť a Jim jej zabezpečil dostatok dôležitých vojenských kontraktov, aby bola finančne životaschopná. Po čase sa kliniky zaoberajúce sa plodnosťou stali také lukratívne, že ich zisky zaplatili výskumný program bez pomoci z armády. Berrington sa vrátil do akademického života a Jim prešiel z armády do CIA a potom do senátu.

Preston namietol: „Netvrdím, že sme urobili chybu – aj keď niektoré z vecí, čo sme uskutočnili v začiatkoch, boli protiprávne.“

Berrington nechcel, aby tí dvaja zaujali protikladný postoj. Preto pokojne zasiahol: „Iróniou je, že sa ukázalo nemožné vyprodukovať dokonalých Američanov. Celý projekt sa uberal nesprávnym smerom. Ale vedeli sme múdro predvídať možnosti genetického inžinierstva.“

„Vtedy o tých čertovských slovách nikto ani len nechyroval,“ zahundral Jim pri krájaní steaku.

Berrington prikývol. „Jim má pravdu, Preston. Mali by sme sa pýšiť tým, čo sme urobili, a nie sa cítiť zahanbení. Len si to uvedom, dokázali sme zázrak. Dali sme si za úlohu zistiť, či určité vlastnosti, ako inteligencia a agresivita sú genetické. Následne identifikovať gény zodpovedné za tieto vlastnosti, a napokon implantovať ich do embryí zo skúmavky – a sme blízko úspechu!“

Preston pokrčil plecami. „Celá ľudská biologická komunita pracovala na tej istej úlohe…“

„Nie celkom. My sme sa na to zamerali hlbšie a menej sme riskovali.“

„To je pravda.“

Berringtonovi priatelia sa, každý iným spôsobom, postupne utíšili. Ich správanie je také predvídateľné, pomyslel si láskavo. Možno starodávni priatelia takí bývajú. Jim sa zlostil a Preston nariekal. Teraz sú dozaista dostatočne pokojní, aby sa racionálne pozreli na situáciu. „To nás vracia späť k Jeannie Ferramiovej,“ podotkol Berrington. „O rok, o dva nám môže povedať, ako robiť ľudí agresívnymi a pritom ich nemeniť na zločincov. Posledné časti skladačky zapadajú na svoje miesto. Spojenie s Landsmannom nám ponúka šancu celý program urýchliť a dostať tiež Jima do Bieleho domu. Nemá zmysel stiahnuť sa.“

„To je všetko veľmi pekné,“ poznamenal Preston. „Ale čo urobíme? Spoločnosť Landsmann má prekliaty etický výbor, veď vieš.“

Berrington si vložil do úst kúsok ryby. „Prvoradé je uvedomiť si, že nejde o krízu, máme len istý problém,“ povedal. „A problémom nie je Landsmann. Ich audítori neobjavia pravdu, ani keby hľadeli do našich účtovných kníh sto rokov. Naším problémom je Jeannie Ferramiová. Musíme jej zabrániť, aby sa nedozvedela viac, prinajmenej do budúceho pondelka, kedy podpíšeme dokumenty o predaji väčšiny akcií.“

„Ale nemôžeš jej to zakázať, pretože je to univerzita, a nie poondiata armáda,“ poznamenal Jim sarkasticky.

Berrington súhlasne prikývol. Obaja rozmýšľajú, ako si želá. „Pravda,“ povedal pokojne. „Nemôžem jej dávať rozkazy. Ale jestvujú jemnejšie spôsoby, ako manipulovať s ľuďmi, než tie, čo sa používajú v armáde, Jim. Ak vy dvaja zveríte túto vec do mojich rúk, dohodnem sa s ňou.“

Prestona to nepresvedčilo. „Ako?“

Berrington túto otázku donekonečna preberal v mysli. Nemal konkrétny plán, ale mal ideu. „Myslím, že je problematické, akým spôsobom využíva lekárske databázy. Vyvoláva to etické otázky. Verím, že ju môžem prinútiť, aby s tým prestala.“

„Určite to robí legálne.“

„Nepotrebujem opodstatnený dôvod, iba zámienku.“

„Čo je to za dievča?“ zdvihol obočie Jim.

„Vysoká, vyšportovaná, okolo tridsiatky. Tmavé vlasy, krúžok v nose, jazdí na starom červenom Mercedese. Dlho som mal o nej veľmi vysokú mienku. Včera večer som zistil, že v jej rodine je zlá krv. Jej otec je kriminálny typ. Ale ona je bystrá, nezávislá a tvrdohlavá.“

„Vydatá, rozvedená?“

„Slobodná, bez priateľa.“

„Špata?“

„Nie, krásavica. Ale ťažko zvládnuteľná.“

„Ešte vždy máme kopu lojálnych priateľov v tajnej službe,“ prikývol Jim zamyslene. „Nebude ťažké niekam dievča odpratať.“

Preston sa vydesil. „Preboha, Jim, nijaké násilie.“

Čašník zbieral ich taniere a oni zmĺkli, až kým neodišiel. Berrington si uvedomoval, že im musí prezradiť, čo sa včera večer dozvedel z odkazu seržantky Delawarovej. S ťažkým srdcom povedal: „Ešte by ste mali vedieť čosi ďalšie. V nedeľu večer bolo pri telocvični znásilnené dievča. Polícia zatkla Steva Logana. Obeť ho spoznala pri predvedení.“

„Urobil to?“ spýtal sa Jim.

„Nie.“

„Vieš, kto to urobil?“

Berrington mu hľadel uprene do očí. „Áno, Jim, viem.“

„Doriti,“ vyhŕkol Preston.

„Možno by sme mali nechať chlapcov zmiznúť,“ uvažoval nahlas Jim.

Berrington cítil, ako mu stiahlo hrdlo, akoby sa dusil. Celý sčervenel. Naklonil sa ponad stôl a namieril prstom na Jimovu tvár. „Už to nikdy predo mnou nevyslov!“ povedal a pichal prstom tak blízko Jimových očí, až sa mykol, hoci bol oveľa väčší.

Preston zasipel: „Prestaňte s tým, vy dvaja, všimnú si to ľudia!“

Berrington stiahol prst, ale ešte neskončil. Ak by boli na menej verejnom mieste, chytil by ho pod krk. Namiesto toho schmatol Jima za chlopňu. „Dali sme tým chlapcom život. Priviedli sme ich na svet. Dobrí či zlí, sme za nich zodpovední.“

„Dobre, dobre,“ chlácholil ho Jim.

„Pozorne počúvaj. Ak sa jednému z nich čokoľvek stane, ochraňuj ma Boh, odtrhnem ti hlavu, Jim.“

Objavil sa čašník a opýtal sa: „Páni, želáte si dezert?“

Berrington pustil Jimovu chlopňu.

Jim si nahnevanými gestami upravoval oblek.

„Dopekla,“ mumlal Berrington. „Dopekla.“

„Prineste mi účet, prosím,“ zavolal Preston na čašníka.

17

Steve Logan celú noc nezažmúril oka.

Tučniak Butcher spal ako dieťa, len občas tíško zachrapkal. Steve sedel na dlážke a sledoval ho. So strachom striehol na každý jeho pohyb, každé trhnutie, a uvažoval, čo sa stane, keď sa tento muž zobudí. Pustí sa s ním do bitky? Pokúsi sa ho znásilniť? Zmlátiť ho?

Dostatočný dôvod na triašku. Muži vo väzení boli ustavične obeťou násilia. Mnohých zranili, zopár ich zabili. Spoločnosť vonku sa vonkoncom o to nezaujímala, nazdávajúc sa, že ak kriminálnici mrzačia a zabíjajú jeden druhého, budú menej schopní okrádať a vraždiť občanov dodržujúcich zákony.

Za každých okolností, pripomínal si roztrasený Steve, sa musí pokúsiť nevyzerať ako obeť. Vedel, že ľudia ho často nesprávne odhadnú. Tip Hendricks urobil tú chybu. Steve sa správal k ľuďom priateľsky. Hoci bol mohutný, vyzeral, že by nevedel ublížiť muche.

Teraz musí dať najavo, že je pripravený brániť sa, no pritom neprovokovať. Predovšetkým nesmie dovoliť Tučniakovi, aby v ňom videl mravne čistého a cudného študentíka. Tým by sa stal dokonalým cieľom pre posmešky, občasné údery, zneužitie a napokon bitky. Musí sa zo všetkých síl tváriť ako drsný kriminálnik. Ak mu to nevyjde, mal by ho zmiasť nevyspytateľným správaním.

A ak nič z toho nezaberie?

Tučniak je vyšší a silnejší ako Steve a môže byť ostrieľaný pouličný bitkár. Steve má lepšiu kondíciu a zrejme je aj pohyblivejší, ale už sedem rokov nikoho neudrel v hneve. Vo väčšom priestore by ho Steve mohol za chvíľku zlikvidovať a uniknúť bez vážnejšieho zranenia. Ale tu v cele to bude, kto z koho. Ak hovoril detektív Allaston pravdu, Tučniak za posledných dvadsaťštyri hodín potvrdil svoj zabíjacky inštinkt. Mám ja inštinkt zabijaka? pýtal sa Steve sám seba v duchu. Jestvuje také niečo? Bezmála som zabil Tipa Hendricksa. Som preto rovnaký ako Tučniak?

Pri premýšľaní nad tým, čo treba urobiť, aby porazil Tučniaka, sa Steve zachvel hrôzou. Predstavil si obrovského muža, ako leží na zemi v cele, krváca, a Steve stojí nad ním rovnako, ako stál nad Tipom Hendricksom a počuje hlas bachára Spika. „Bože všemohúci, myslím, že je mŕtvy.“ Radšej sa nechá zmlátiť.

Možno by mal byť pasívny. Azda bude bezpečnejšie skrútiť sa na dlážke a dovoliť Tučniakovi, aby doňho kopal, až kým ho to neunaví. Ale Steve nevedel, či by to dokázal. Preto tam sedel s vysušeným hrdlom a búšiacim srdcom, civel na spiaceho psychopata, bojoval vo svojich predstavách v bitkách, ktoré vždy prehral.

Predpokladal, že toto je trik, ktorý policajti používajú často. Bachár Spike to očividne nepovažuje za nič výnimočné. Namiesto toho, aby vo vypočúvacích miestnostiach bili ľudí a získavali tak ich priznanie, nechávajú, aby iní podozriví urobili túto prácu za nich. Steve premýšľal, koľko ľudí sa priznalo k zločinom, ktoré nespáchali, len aby sa vyhli noci v cele s niekým ako Tučniak.

V duchu si prisahal, že nikdy na to nezabudne. Keď sa stane právnikom, obhajujúcim ľudí obvinených z trestných činov, nikdy neprijme priznanie ako dôkaz. Predstavil si, ako stojí pred porotou. „Raz som bol obvinený zo zločinu, ktorý som nespáchal, ale takmer som sa priznal,“ povie. „Bol som tam, viem, o čo ide.“

Vtom si uvedomil, že ak ho obvinia z tohto trestného činu, vyhodia ho z práva a nikdy nikoho obhajovať nebude.

Presviedčal sám seba, že ho neobvinia. Test DNA ho očistí. Okolo polnoci ho vyviedli z cely, nasadili mu putá a odviezli ho do nemocnice Mercy, pár ulíc od policajného veliteľstva. Tam mu odobrali vzorku krvi, z ktorej extraktujú jeho DNA. Opýtal sa sestry, ako dlho test potrvá, a vydesilo ho zistenie, že výsledky budú až o tri dni. Skľúčený sa vrátil do cely. Poslali ho naspäť k Tučniakovi, ktorý našťastie ešte vždy spal.

Veril, že vydrží bez spánku dvadsaťštyri hodín. Najdlhšie, ako ho mohli držať bez súhlasu súdu. Zatkli ho okolo šiestej popoludní, teda ho tu môžu držať do rovnakého času dnes večer. Potom, ak nie skôr, musí dostať príležitosť požiadať o kauciu. A mať tak šancu dostať sa von.

S námahou si spomínal na prednášku o kaucii. „Jedinou otázkou, ktorú súd môže zvažovať, je, či sa obvinená osoba dostaví na súdne pojednávanie,“ odrecitoval profesor Rexam. V tom čase mu jeho slová pripadali strašne nudné, teraz životne dôležité. Postupne si vybavoval detaily. Do úvahy sa brali dva faktory. Po prvé, možný trest. Pri vážnejšom obvinení je riskantnejšie umožniť prepustenie na kauciu. Je väčšia pravdepodobnosť, že utečie osoba obvinená z vraždy než z drobnej krádeže. To isté platí, ak má človek trestný záznam a čaká ho opätovný dlhý trest. Steve nemal trestný záznam, hoci raz bol obvinený z násilného útoku s priťažujúcimi okolnosťami. Došlo k nemu, prv ako mal osemnásť, a nemohlo sa to proti nemu použiť. Pred súd príde s čistým štítom. Avšak obvinenia, ktorým čelí, sú veľmi vážne.

Druhým faktorom, spomenul si, sú „komunitné väzby“ uväzneného: rodina, domov, práca. Muža, ktorý žije s manželkou a deťmi na tej istej adrese päť rokov a pracuje kúsok od bydliska, prepustia na kauciu, zatiaľ čo tomu, kto nemá v meste nijakých príbuzných, nasťahoval sa do svojho bytu pred šiestimi týždňami a udáva ako svoju profesiu: nezamestnaný hudobník, ju pravdepodobne zamietnu. Toto posilnilo Stevovu sebadôveru. Žije so svojimi rodičmi, študuje druhý rok právo: útekom by stratil veľmi veľa.

Súdy nemali posudzovať, či obvinený je pre komunitu nebezpečný. To by prejudikovalo jeho vinu. Avšak v praxi to robili. Neoficiálne, človeku, ktorý sa viackrát zaplietol do násilnej hádky, s väčšou pravdepodobnosťou zamietli prepustenie na kauciu, ako komusi, kto raz niekoho napadol. Keby Steva obvinili zo série znásilnení, a nie z ojedinelého incidentu, jeho šance byť prepustený na kauciu by sa rovnali temer nule.

Za daného stavu, uvažoval, pripadajú do úvahy obe možnosti. Kým striehol na Tučniaka, nacvičoval si čoraz výrečnejší prejav pred sudcom.

Ešte vždy bol rozhodnutý obhajovať sa sám. Nevyužil svoje právo na telefonický hovor. Zúfalo si prial zatajiť to pred rodičmi, až kým nebude schopný povedať im, že ho zbavili viny. Nezniesol pomyslenie, že by im mal oznámiť, kde sa nachádza. Šokovalo by ich to a zarmútilo. S ich podporou by ľahšie znášal túto vážnu situáciu, ale zakaždým, keď mal na to tisíc chutí, spomenul si na ich tváre po príchode na policajnú stanicu pred siedmimi rokmi po bitke s Tipom Hendricksom. Vedel, že, keby im to povedal, ranilo by ho to viac, ako mu kedy môže ublížiť Tučniak.

V noci priviedli do ciel ďalších mužov. Niektorí sa tvárili apaticky a poddajné, iní dávali nahlas najavo svoju nevinu a jeden zápasil s polišmi, za čo schytal profesionálny výprask.

Okolo piatej ráno sa situácia upokojila. Asi o ôsmej Špikov nástupca priniesol v styroporových nádobkách z reštaurácie Mother Hubbard’s raňajky. Príchod jedla prebral väzňov v ostatných celách a hluk zobudil aj spáča.

Steve ostal sedieť na podlahe. Civel neprítomne pred seba, ale kútikom oka úzkostlivo sledoval Tučniaka. Nazdával sa, že priateľský postoj by chápal ako známku slabosti. Rozhodol sa pre pasívne nepriateľstvo.

Chlap sa posadil na prični, držal si hlavu, pozoroval pritom Steva, ale neprehovoril. Steve tušil, že si ho premeriava.

Asi po minúte zavrčal: „Čo tu, doriti, robíš?“

Steve nahodil výraz prostoduchej otrávenosti a pohľadom šibol po Tučniakovi. Chvíľu uprene hľadeli na seba. Bol to vcelku pekný muž s mäsitou tvárou a tupým agresívnym výrazom. Jeho krvou podliate oči sa skúmavo zabodávali do Steva. Ten ho ošacoval ako zhýralca, stratenú existenciu, ale aj nebezpečného protivníka. Odvrátil sa, predstierajúc ľahostajnosť. Neodpovedal na otázku. Čím dlhšie mu potrvá, kým ho prekukne, tým je bezpečnejší.

Keď bachár posunul pomedzi mreže jedlo, Steve ho ignoroval.

Tučniak si vzal podnos. Zmastil všetku slaninu, vajíčka, hrianku, vycedil kávu a potom hlasne, bez zahanbenia použil záchod.

Keď bol hotový, vytiahol si nohavice, sadol si na pričňu a zahľadel sa na Steva. „Za čo si tu, beloško?“ chcel vedieť.

Nastal najnebezpečnejší okamih. Tučniak odhadoval, čo je zač. Steve sa musel tváriť hocijako, len nie ako zraniteľný študent zo strednej vrstvy, ktorý sa od detstva s nikým nepobil.

Obrátil hlavu a fľochol pohľadom na chlapa, akoby ho po prvý raz zbadal. Dlho naňho gánil, až potom sa ozval: „Jeden podliak ma nasral, tak som mu uvalil, ale poriadnu.“

Steve netušil, či mu chlapík verí, alebo nie. Po dlhej chvíli Tučniak zahrmel: „Vražda?“

„Volovina.“

Zdalo sa, že naletel na Stevovu historku. „Ten podliak ma viackrát nenaserie,“ utrúsil otrávene Steve.

„Hej,“ pritakal jeho sused.

Rozhostilo sa dlhé ticho. Napokon Tučniak poznamenal: „Prečo nás zavreli spolu?“

„Nemajú proti mne nijaký poondiaty dôkaz,“ povedal Steve. „Myslia si, že ak ťa zabijem, dostanú ma.“

Dotkol sa Tučniakovej hrdosti. „Čo ak ja zabijem teba?“ zvolal.

Steve pokrčil plecami. „Potom dostanú teba.“

„Hej,“ zahundral. „To sedí.“

Zdalo sa, že s konverzáciou skončil. Po chvíli si znova ľahol.

Steve vyčkával. Je koniec?

Po pár minútach sa zdalo, že Tučniak znova zaspal.

Keď zachrápal, Steve zoslabnutý od úľavy sa zosunul popri stene.

Niekoľko hodín sa nedialo nič.

Nikto sa neprišiel so Stevom porozprávať, nikto mu nepovedal, čo sa robí. Nemali tu stolík pre zákazníkov, kde by mohol dostať informácie. Chcel vedieť, kedy dostane príležitosť požiadať o prepustenie na kauciu, ale nikto mu to neoznámil. Pokúšal sa prihovoriť novému bachárovi, ale chlap ho jednoducho ignoroval.

Tučniak ešte vždy spal, keď sa objavil bachár a otvoril dvere cely. Nasadil Stevovi putá a na nohy želiezka, potom zobudil Tučniaka a urobil to isté. Pripútali ich k dvom ďalším mužom, prešli pár krokov k zadnej časti traktu a voviedli ich do malej kancelárie.

Vnútri stáli dva stoly, na každom počítač a tlačiareň. Pred stolmi boli rady sivých plastových stoličiek. Pri jednom stole sedela elegantne oblečená černoška asi okolo tridsiatky. Šibla na nich pohľadom. „Sadnite si,“ prikázala a ťukala upravenými prstami do klávesnice.

Prešli pozdĺž stoličiek a sadli si. Steve sa obzeral dookola. Sedeli v obyčajnej kancelárii s oceľovými skrinkami, nástenkami, požiarnym detektorom a staromódnym sejfom. V porovnaní s celami vyzerala nádherne.

Tučniak zavrel oči a vyzeral, že znova zaspal. Jeden z ďalších dvoch mužov uprene hľadel na svoju pravú nohu, ktorú mal v sadrovom obväze, zatiaľ čo druhý sa bezdôvodne usmieval. Očividne netušil, kde je, zrejme nadrogovaný ako štopeľ alebo mentálne postihnutý, prípadne oboje.

Napokon sa žena odvrátila od obrazovky. „Vaše meno,“ prikázala.

Steve bol prvý v rade, tak odpovedal: „Steven Logan.“

„Pán Logan, som splnomocnenkyňa Williamsová.“

Samozrejme: súdna splnomocnenkyňa. V tej chvíli si spomenul na túto časť prednášky z trestného práva. Súdna splnomocnenkyňa je nižšie postavená ako sudca. Má na starosti zatykače a ďalšie menej významné procedurálne otázky. Má právo prepustiť ho na kauciu, spomenul si, a nálada sa mu zlepšila. Možno sa odtiaľto predsa len dostane.

„Mojou úlohou je oznámiť vám, z čoho ste obvinený, dátum súdu, čas a miesto, či vás prepustia na kauciu alebo na osobnú záruku, a ak budete prepustený, za akých podmienok,“ pokračovala. Rozprávala veľmi rýchlo, ale Steve zachytil zmienku o kaucii, ktorá potvrdila jeho spomienku. Toto je osoba, ktorú musí presvedčiť, že je spoľahlivý a dostaví sa na súdne pojednávanie.

„Ste obvinený zo znásilnenia prvého stupňa, násilného útoku s úmyslom znásilniť, ublíženia na tele a sodomie.“ Pri opisovaní strašných trestných činov, z ktorých je obvinený, sa v jej okrúhlej tvári neobjavila najmenšia známka citu. Ďalej mu oznámila, že súd bude o tri týždne. Vybavil si, že súdne pojednávanie s každým podozrivým sa musí uskutočniť do tridsiatich dní.

„Za obvinenie zo znásilnenia vám hrozí doživotie. Za násilný útok s cieľom znásilniť dva až pätnásť rokov. Oba sú závažné trestné činy.“ Steve vedel, čo je závažný trestný čin. Prebleslo mu hlavou, či to vie aj Tučniak Butcher.

Páchateľ znásilnenia založil tiež v budove telocvične požiar, zišlo mu na um. Prečo chýba obvinenie z podpaľačstva? Azda preto, že polícia nemá nijaký dôkaz, ktorý by ho priamo spájal s požiarom.

Podala mu dva hárky papiera. Na jednom stálo, že bol informovaný o svojom práve mať právneho zástupcu, druhý oznamoval, ako sa skontaktovať s verejným obhajcom. Obe kópie musel podpísať.

Vychrlila naňho celý rad otázok a zapísala odpovede do počítača: „Uveďte vaše plné meno. Kde bývate? Vaše telefónne číslo. Ako dlho tu bývate? Kde ste žili predtým?“

Potom čo Steve uviedol splnomocnenkyni, že býva so svojimi rodičmi, je študentom druhého ročníka práva a nemá v dospelosti žiadny kriminálny záznam, svitla mu iskierka nádeje. Opýtala sa, či má drogový alebo alkoholový návyk a on odpovedal, že nie. Uvažoval, či dostane príležitosť vysloviť žiadosť o prepustenie na kauciu, ale hovorila veľmi rýchlo, očividne sa držala predpísaného postupu.

„Pri obvinení zo sodomie zisťujem, že chýba pravdepodobná príčina,“ oznámila. Odvrátila sa od počítačovej obrazovky a pozrela sa naňho. „To neznamená, že ste trestný čin nespáchali, ale v detektívnom hlásení nie je dosť informácií týkajúcich sa pravdepodobnej príčiny, aby som mohla toto obvinenie potvrdiť.“

Steve uvažoval, prečo detektívi zahrnuli aj toto obvinenie. Možno dúfali, že ho pobúrene odmietne a prezradí sa slovami: „To je odporné. Pokefoval som ju, ale nesodomizoval som ju, za koho ma máte?“

Splnomocnenkyňa pokračovala ďalej: „Ale aj tak budete za toto obvinenie postavený pred súd.“

Steva to zmiatlo. Aký má zmysel jej zistenie, ak má zaň aj tak byť súdený? A ak on, študent druhého ročníka práva, všetko toto len s ťažkosťami sleduje, ako to chápe priemerný človek?

Splnomocnenkyňa sa spýtala: „Máte nejaké otázky?“

Steve sa zhlboka nadýchol. „Chcem požiadať o prepustenie na kauciu,“ začal. „Som nevinný…“

Prerušila ho. „Pán Logan, ste obvinený zo závažných trestných činov, ktoré spadajú pod súdne nariadenie 638B. Čo znamená, že ja ako splnomocnenkyňa nemôžem rozhodnúť o prepustení na kauciu. To je v právomoci sudcu.“

Akoby dostal ranu do tváre. Stevovi zo sklamania išlo puknúť srdce. Neveriaco na ňu hľadel. „Teda, aký zmysel má celá táto fraška?“ zvolal nahnevane.

„V tejto chvíli ste zadržaný bez práva na kauciu.“

„Teda, prečo ste mi kládli všetky tie otázky a stupňovali moje nádeje?“ zvýšil hlas. „Myslel som si, že sa môžem odtiaľto dostať!“

Sedela nepohnute. „Informácie, ktoré ste mi udali, o vašej adrese atď., preverí predsúdny vyšetrovateľ, ktorý to oznámi súdu,“ povedala pokojne. „Zajtra pôjdete na kaučné preskúmanie a sudca rozhodne o kaucii.“

„Som zavretý v cele s ním!“ rozhorčil sa Steve, ukazujúc na spiaceho Tučniaka.

„Cely nepatria do mojej zodpovednosti…“

„Chlapík je vrah! Doteraz ma nezabil len preto, že neustále spí! Podávam vám ako súdnemu úradníkovi formálnu sťažnosť, že som psychicky týraný a môj život je v nebezpečenstve.“

„Keď sú cely plné, musíte sa deliť…“

„Cely nie sú plné, pozrite sa z vašich dverí a uvidíte to. Väčšina z nich je prázdna. Dali ma do nej s ním, aby ma zmlátil. A ak to urobí, podniknem kroky proti vám osobne, pani splnomocnenkyňa Williamsová, za to, že ste to umožnili.“

Trochu ju to obmäkčilo. „Pozriem sa na to. Nech sa páči, tu je pár dokumentov.“ Podala mu súhrn obvinení, vyhlásenie o pravdepodobnej príčine a niekoľko ďalších listín. „Prosím, podpíšte každú a vezmite si kópiu.“

Zúfalý a deprimovaný Steve schytil pero, ktoré mu podala, a podpísal papiere. Zatiaľ čo to robil, bachár štuchol do Tučniaka a zobudil ho. Steve podal papiere splnomocnenkyni. Tá ich vložila do fascikla.

Nato sa obrátila k Tučniakovi. „Uveďte vaše meno.“

Steve si zaboril hlavu do dlaní.

18

Jeannie uprene hľadela, ako sa pomaly otvárajú dvere hovorné. Muž, ktorý vošiel, bol dvojník Stevena Logana. Začula, ako Lisa vedľa nej zhíkla.

Dennis Pinker sa tak podobal na Stevena, že Jeannie by ich nevedela rozoznať.

Systém funguje, pomyslela si triumfálne. Potvrdila sa jej teória. Hoci rodičia vehementne popierajú, že títo dvaja mladí muži môžu mať dvojča, podobajú sa ako vajce vajcu.

Vlnité plavé vlasy má ostrihané rovnako: nakrátko, s pútcom. Dennis si vysúkal rukávy svojho väzenského úboru takisto úhľadne, ako si Steve vyhrnul manžety modrej bavlnenej košele. Dennis zavrel za sebou opätkom dvere, takisto, ako to urobil Steven pri vchádzaní do Jeanninej kancelárie v Cvokárni. Keď si sadal, usmial sa na ňu rovnakým priateľským chlapčenským úsmevom ako Steven.

Pozrela sa na Lisu. Tá s vytreštenými očami hľadela na Dennisa s tvárou bielou od strachu. „To je on,“ vydýchla.

Dennis sa pozrel na Jeannie a zahlásil: „Dostanem vaše nohavičky.“

Jeannie zamrazila jeho chladnokrvná istota, ale súčasne ju intelektuálne vzrušovala. Steve by takéto niečo nevyslovil. Tu to je, rovnaký genetický materiál transformovaný do dvoch kompletne rozdielnych individualít – jednou je šarmantný vysokoškolák, druhou psychopat. Ale je tento rozdiel iba vonkajškový?

Robinson, strážnik, mierne podotkol: „Správajte sa slušne a prívetivo, Pinker, inak sa dostanete do maléru.“

Dennis sa znova chlapčenský uškrnul, ale jeho slová zneli hrozivo: „Robinson nemá ani poňatia, čo sa stane, ale vy to urobíte. Vypochodujete odtiaľto s holým zadkom,“ vyhrážal sa Jeannie.

Tá sa ovládla. Prázdne chvastanie. Je bystrá a silná: pre Dennisa by nebolo ľahké napadnúť ju, aj keby bola sama. V prítomnosti vysokého väzenského strážnika s obuškom a zbraňou sa cítila dokonale bezpečná.

„Si v poriadku?“ zašepkala Lise.

Lisa bola bledá, ale na tvári mala odhodlaný výraz. „Je to dobré,“ dodávala si odvahu.

Aj Dennis, podobne ako jeho rodičia, vyplnil vopred niekoľko formulárov. Lisa sa pustila do komplexnejších dotazníkov, ktoré sa nedali vyplniť len jednoduchým zaškrtnutím. Zatiaľ čo pracovali, Jeannie si prezerala výsledky a porovnávala Dennisove a Stevenove. Podobnosti boli ohromujúce: psychologický profil, záujmy a koníčky, chute, zručnosti – všetko rovnaké. Dennis mal dokonca rovnako ohromujúco vysoké IQ ako Steven.

Aká strata, pomyslela si. Tento mladý muž sa mohol stať vedcom, chirurgom, inžinierom, tvorcom softvéru. Namiesto toho živorí vo väzení.

Veľký rozdiel medzi Dennisom a Stevenom bol v ich spoločenskej prispôsobivosti. Steven je zrelý muž s nadpriemernými spoločenskými danosťami – ľahko sa zoznamuje s ľuďmi, je pripravený uznať zákonnú autoritu, medzi priateľmi je prirodzený a nenútený, ochotný stať sa súčasťou tímu. Dennis mal medziľudské danosti na úrovni trojročného dieťaťa. Schmatol všetko, po čom túžil, nerád sa s niečím delil, mal strach z neznámych, a ak sa mu nepodarilo presadiť svoj názor, prestal sa ovládať a stal sa násilnícky.

Jeannie si vedela spomenúť na časy, keď mala tri roky. Bola to jej najdávnejšia spomienka. Videla samu seba, ako sa nakláňa nad kolískou, v ktorej spala jej nová sestrička. Patty mala oblečenú peknučkú ružovú nočnú košieľku so svetlomodrými kvietkami vyšitými na golieriku. Jeannie si ešte aj dnes vybavovala nenávisť, ktorá ju ovládla pri pohľade na drobnú tváričku. Patty jej ukradla mamičku a otecka. Jeannie celou bytosťou túžila ublížiť tomu votrelcovi, ktorý si vzal toľko lásky a pozornosti, predtým rezervovanej výlučne pre Jeannie. „Ľúbiš svoju sestričku, všakže?“ zajasala teta Rosa. „Neznášam ju, želám si, aby zomrela,“ odpovedala Jeannie. Teta Rosa ju zbila a Jeannie mala pocit dvojitej krivdy.

Jeannie vyrástla, a takisto Steven, ale Dennis nie. Prečo sa Steven líši od Dennisa? Zachránila ho výchova? Alebo sa len navonok zdá iný? Je jeho sociálna zrelosť len maskou, pod ktorou sa skrýva psychopat?

Kým počúvala a pozorovala Dennisa, uvedomila si ešte ďalší rozdiel. Dennis jej naháňa strach. Nevedela jednoznačne určiť presnú príčinu, ale šíril okolo seba ovzdušie nebezpečenstva. Vycítila, že urobí, čo si vezme do hlavy, bez ohľadu na dôsledky. Steven v nej nevyvolal ten pocit ani na chvíľku.

Jeannie vyfotografovala Dennisa a urobila detaily oboch uší. Jednovaječné dvojčatá majú uši veľmi podobné, osobitne ušné lalôčiky.

Tesne pred koncom Lisa odobrala Dennisovi vzorku krvi. Jeannie sa nemohla dočkať, kým uvidí porovnanie DNA. Bola si istá, že Steven a Dennis majú rovnaké gény. To spoľahlivo potvrdí, že sú jednovaječné dvojčatá.

Lisa rutinne uzatvorila fľaštičku, označila štítok a odišla uložiť ju do chladničky v kufri auta. Nechala Jeannie nech ukončí rozhovor sama.

Jeannie pri poslednej sérii otázok zatúžila dostať do laboratória na týždeň spoločne Stevena a Dennisa. Ale to nebude možné uskutočniť s mnohými z jej dvojičiek. Pri skúmaní kriminálnikov sa vždy stretne s problémom, že niektorý z jej subjektov bude vo väzení. Náročnejšie testy, zahrnujúce laboratórne prístroje, nebude môcť s Dennisom uskutočniť, až kým sa nedostane z väzenia, ak vôbec niekedy. S tým sa musí zmieriť. Napokon, má dostatok iných údajov, ktoré môže spracovať.

Ukončila posledný dotazník. „Ďakujem vám za trpezlivosť, pán Pinker,“ povedala.

„Ešte ste mi nedali vaše nohavičky,“ pripomenul chladnokrvne.

„Počujte, Pinker, celé popoludnie ste boli slušný, nepokazte to,“ upozornil ho Robinson.

Dennis vrhol na strážnika opovržlivý pohľad: „Robinson sa bojí potkanov, vedeli ste to, pani psychologička?“

Jeannie náhle znervóznela. Odohrávalo sa čosi, čomu nerozumela. Chvatne si skladala papiere.

Robinson upadol do rozpakov. „Nenávidím potkany, to je pravda, ale nebojím sa ich.“

„Ani toho veľkého sivého v kúte?“ ukázal prstom Dennis.

Robinson sa obrátil. V kúte nijaký potkan nebol. Kým bol Robinson obrátený chrbtom, Dennis siahol do vrecka a vytiahol pevne zabalený balíček. Pohyboval sa tak rýchlo, že Jeannie nedokázala odhadnúť, čo urobí, kým nebude prineskoro. Rozbalil modrú fľakatú vreckovku, v ktorej sa objavil tučný sivý potkan s dlhým ružovým chvostom. Jeannie sa zachvela. Nebola nijaká citlivka, ale pohľad na potkana láskyplne uloženého v rukách, ktoré uškrtili ženu, jej naháňal hrôzu.

Prv ako sa Robinson stihol obrátiť, Dennis vypustil potkana.

Ten prebehol cez miestnosť. „Tam, Robinson, tam!“ zakričal Dennis.

Robinson sa obrátil, zbadal potkana a zbledol. „Doriti!“ zavrčal a vytiahol obušok.

Potkan behal po plesnivejúcej dlážke a hľadal, kam sa skryť. Robinson šiel po ňom, švihajúc obuškom. Urobil na stene zopár čiernych šmúh, ale potkana netrafil.

Jeannie sledovala Robinsona s rastúcim znepokojením. Čosi nebolo v poriadku, niečo, čo si nevedela vysvetliť. Išlo o humorný žart. No Dennis nebol nijaký vtipkár, ale sexuálny zvrhlík a vrah. To, čo urobil, nebolo preňho charakteristické. Ak, pravda, zachvela sa hrôzou, to nie je zastierací manéver a Dennis má celkom iný zámer…

Zistila, že čosi sa jej dotklo vlasov. Obrátila sa na stoličke a srdce jej zamrelo.

Dennis stál v jej blízkosti. Pred očami jej držal akýsi podomácky vyrobený nožík: cínovú lyžicu, vyrovnanú a vyostrenú do hrotu.

Chcela vykríknuť, ale hlas sa jej zadrhol. Pred sekundou sa cítila dokonale bezpečne, teraz ju ohrozoval vrah s nožom. Ako sa to mohlo tak bleskovo stať? Zbledla, neschopná jasného úsudku.

Dennis ju ľavou rukou schmatol za vlasy a priblížil jej špičku noža tak blízko k oku, že nedokázala na ňu zaostriť. Zohol sa a pritisol sa jej ústami k uchu. Mal horúci dych a páchol potom. Tichým hlasom, že ho pri Robinsonovom buchote ledva počula, šepol: „Urob, čo vravím, lebo ti vylúpnem oči.“

Teror ju zlomil. „Och, Bože, neoslepte ma,“ zaprosila.

Cudzí, poddajný, porazenecký tón v jej hlase ju trochu priviedol k rozumu. Zúfalo sa pokúšala pozbierať sa a myslieť. Robinson ešte vždy prenasledoval potkana: netušil, čo zamýšľa Dennis. Jeannie nemohla uveriť svojim očiam. Sedia uprostred štátnej väznice, má ozbrojeného strážnika, a predsa je vydaná na milosť a nemilosť Dennisovi. Aká nepremyslená bola jej predstava len pred pár hodinami, že mu dá tvrdo pocítiť, ak na ňu zaútočí! Roztriasla sa od strachu.

Dennis ju bolestivo pomykal za vlasy a ona vyskočila na nohy.

„Prosím!“ zaúpela. Nenávidela sa za toto ponižujúce prosíkanie, ale bola priveľmi vydesená, aby sa dokázala ovládnuť. „Urobím všetko!“

Cítila jeho pery na svojom uchu. „Vyzleč si nohavičky,“ mrmlal.

Stála ako prikovaná. Pripravená urobiť všetko, čo chce, hocijako zahanbujúce, len aby unikla, ale dať si dolu nohavičky môže byť rovnako nebezpečné, ako postaviť sa na odpor. Nevedela, čo robiť. Pokúsila sa obzrieť na Robinsona. Bol mimo jej zorného poľa, za ňou, neodvážila sa obrátiť hlavu kvôli nožu pri oku. Ale počula, ako preklína potkana a mláti doň obuškom. Očividne ešte vždy nezbadal, čo vystrája Dennis.

„Nemám veľa času,“ mumlal Dennis mrazivým hlasom. „Ak nedostanem, čo chcem, nikdy viac neuvidíš svietiť slnko.“

Verila mu. Práve dokonala trojhodinový psychologický rozhovor s ním a vedela, aký je. Nemá nijaké svedomie: necíti vinu ani ľútosť. Ak zmarí jeho túžbu, bez váhania ju zmrzačí.

Ale čo urobí, keď si vyzlečie nohavičky? – uvažovala zúfalo. Uspokojí ho to a dá nôž preč spred jej tváre? Alebo ju aj tak poreže? Či bude chcieť čosi viac?

Prečo Robinson nedokáže zabiť toho prekliateho potkana?

„Rýchlo!“ sipel Dennis.

Čo môže byť horšie ako slepota? „V poriadku,“ zastonala.

Zohla sa, pričom Dennis ju ešte vždy držal za vlasy a mieril na ňu nožom. Nemotorne si vytiahla šaty a sťahovala si nohavičky. Keď jej padli na členky, Dennis zamručal hlbokým hlasom ako medveď. Cítila sa zahanbene, hoci jej rozum hovoril, že to nie je jej vina. Náhlivo si stiahla šaty a prikryla svoju nahotu. Nato vykročila z nohavičiek a odkopla ich cez sivú dlážku pokrytú plastovými kachličkami.

Cítila sa zúfalo zraniteľná.

Dennis ju pustil, schmatol nohavičky, pritisol si ich na tvár, privoniaval k nim s očami privretými v extáze.

Jeannie vydesila táto vynútená dôvernosť. Hoci sa jej nedotýkal, triasla sa odporom.

Čo urobí ďalej?

Robinsonov obušok vydal nechutný zvuk. Jeannie sa obrátila a uvidela, že napokon potkana trafil. Obušok rozdrvil zadnú časť jeho tučného tela a na sivých kachličkách sa objavila červená škvrna. Nemohol už bežať, ale ešte bol nažive, oči mal otvorené a telo sa pri dýchaní hýbalo. Robinson ho udrel znova a rozrazil mu hlavu. Z roztrieštenej lebky presakoval sivý sliz.

Jeannie sa obrátila naspäť k Dennisovi. Na jej prekvapenie sedel pri stole tak ako celé popoludnie. Nasadil nevinný výraz. Nôž i jej nohavičky zmizli.

Je mimo nebezpečenstva? Je po všetkom?

Robinson fučal od námahy. Vrhol na Dennisa podozrievavý pohľad: „Pinker, tú háveď si nepriniesol ty, všakže?“

„Nie, pane,“ odvetil Dennis nenútene.

Jeannie v duchu zaprotestovala: „Áno, priniesol!“ Ale radšej to nepovedala nahlas.

Robinson pokračoval: „Lebo, keby som vedel, že si to urobil, tak…“ Strážnik šibol pohľadom na Jeannie a rozhodol sa nepovedať, čo by urobil Dennisovi. „Inak by si to oľutoval.“

„Áno, pane.“

Jeannie si uvedomila, že už je v suchu. Ale úľavu ihneď vystriedal hnev. Pobúrene hľadela na Dennisa. Hodlá predstierať, že sa nič nestalo?

„Aj tak, vezmi vedro s vodou a vyumývaj miestnosť,“ prikázal Robinson.

„Hneď, pane.“

„Presne tak, ak už s vami doktorka Ferramiová skončila.“

Jeannie túžila vykríknuť: „Kým ste zabíjali potkana, Dennis mi ukradol nohavičky,“ ale slová sa jej nevydrali z hrdla. Pripadali jej pochabé. A vedela si domyslieť ich dôsledky. Bude tu hodinu trčať, kým sa obvinenie nevyšetrí. Dennisa prehľadajú a nájdu jej bielizeň. Budú ju musieť ukázať správcovi Temoignovi. Predstavila si, ako skúma dôkaz, dotýka sa jej nohavičiek a obracia ich naruby s čudným výrazom na tvári…

Nie. Nepovie nič.

Hrýzol ju však pocit viny. Vždy opovrhovala ženami, ktoré sa stali obeťou prepadnutia, ale o tom mlčali a dovolili útočníkovi zmiznúť. Teraz robila to isté.

Pochopila, že Dennis s tým rátal. Predpokladal, ako sa bude cítiť, a riskoval, že sa mu to prepečie. Táto myšlienka ju rozhorčila. Chvíľu uvažovala, že sa vyrovná s komplikáciami, len aby mu to prekazila. Nato si predstavila Temoigna, Robinsona a ďalších mužov v tomto väzení, ako na ňu hľadia a myslia si: Nemá na sebe nohavičky. Došla k záveru, že by to bolo priveľmi ponižujúce.

Aký je Dennis prefíkaný. Rovnako ako muž, čo založil oheň v budove telocvične a znásilnil Lisu, rovnako prefíkaný ako Steve…

„Vyzeráte otrasená,“ povedal jej Robinson. „Vidí sa mi, že nemáte potkany o nič viac v láske ako ja.“

Pozbierala sa. Je koniec. Uchránila si život aj zrak. Čo také zlé sa prihodilo? pýtala sa v duchu sama seba. Mohla som byť zmrzačená a znásilnená. Namiesto toho som stratila iba svoju bielizeň. Buď rada. „Ďakujem, som v poriadku,“ odpovedala.

„V tom prípade vás odvediem von.“

Všetci traja naraz opustili miestnosť.

Pred dverami Robinson prikázal: „Vezmi si handru, Pinker.“

Dennis sa usmieval na Jeannie, dlho a dôverne, akoby boli milenci, čo strávili celé popoludnie spolu v posteli. Nato sa stratil v útrobách väznice. Jeannie pozerala za ním s nesmiernou úľavou, poznamenanou znechutením, lebo vo vrecku mal jej bielizeň. Bude spať s jej nohavičkami pritisnutými k tvári ako deti s mackom? Alebo si pri masturbovaní obalí nimi svoj penis, predstavujúc si, že ju kefuje? Hocičo urobí, narušil jej súkromie a ohrozil slobodu.

Robinson ju odviedol k hlavnej bráne a potriasol jej ruku. Prešla cez rozhorúčené parkovisko k Fordu. Tešila sa, že odtiaľto vypadne. Má vzorku Dennisovej DNA, to je najdôležitejšie.

Lisa sedela za volantom so zapnutou klimatizáciou, aby sa auto vychladilo. Jeannie sa zosunula na sedadlo spolujazdca.

„Vyzeráš veľmi vyčerpaná,“ prehodila Lisa, len čo sa pohli.

„Zastav na prvej ulici s obchodmi,“ prikázala Jeannie.

„Iste. Čo potrebuješ?“

„Poviem ti,“ odvetila Jeannie. „Ale neuveríš tomu.“

19

Berrington po obede zašiel do tichého baru v susedstve a objednal si martini.

Neuvážený návrh Jima Prousta na vraždu ním otriasol. Berrington si uvedomoval, že urobil zo seba blázna, keď schmatol Jima za golier a kričal. Ale neľutoval tú nervóznu reakciu. Prinajmenšom mal istotu, že Jim presne vie, čo si myslí.

Nebol to ich prvý spor. Pamätal si prvú veľkú krízu začiatkom sedemdesiatych rokov, keď vypukol škandál Watergate. Strašné časy: konzervativizmus bol zdiskreditovaný, politici, ktorí mali rešpektovať zákon, sa ukázali ako podvodníci, a každá utajovaná aktivita, aj dobre mienená, sa odrazu posudzovala ako protiústavné sprisahanie. Preston Barck sa vydesil a chcel sa celej úlohy vzdať. Jim Proust ho nazval zbabelcom. Nahnevane tvrdil, že nehrozí nijaké nebezpečenstvo, a navrhol v tom pokračovať ako v spojenom projekte CIA a armády, no pri zvýšenej bezpečnosti. Nepochybne by bol schopný úkladné zavraždiť každého investigatívneho novinára, ktorý by strčil nos do toho, čím sa zaoberali. Berrington vtedy navrhol založiť súkromnú spoločnosť a dištancovať sa od vlády. Teraz je znova na ňom nájsť cestu z ich ťažkostí.

Podnik bol ponurý a nevľúdny. V televízii nad barom bežal pri stiahnutom zvuku akýsi rodinný seriál. Vychladený džin Berringtona upokojil. Hnev na Jima sa postupne rozplynul a sústredil svoju myseľ na Jeannie Ferramiovú.

Strach ho prinútil k unáhlenému sľubu. Ľahkomyseľne povedal Jimovi a Prestonovi, že to s Jeannie vybaví. Teraz musí tento nerozumný záväzok splniť. Zastaviť ju v skúmaní Steva Logana a Dennisa Pinkera.

Nesmierne zložitá úloha. Hoci ju prijal a zariadil grant, jednoducho jej nemohol dávať príkazy. Ako povedal Jimovi, univerzita nie je armáda. Zamestnávala ju UJF a Genetico jej odovzdalo ročné finančné prostriedky. Samozrejme, nakoniec ju môže ľahko skompromitovať, ale to nestačí. Musí ju zastaviť v práci okamžite, dnes alebo zajtra, prv ako sa dozvie toho dosť, aby ich mohla zničiť.

Upokoj sa, pomyslel si, upokoj.

Jej slabou stránkou je používanie lekárskych databáz bez súhlasu pacientov. To je záležitosť, z ktorej noviny môžu vyvolať škandál aj bez ohľadu na to, či čiesi súkromie bolo naozaj narušené. A univerzity sa obávali škandálu: negatívne vplývali na získavanie prostriedkov.

Je tragické zničiť taký sľubný vedecký projekt. Navyše v protiklade so všetkým, o čo sa vždy usiloval. Povzbudzoval Jeannie, a teraz ju musí podraziť. Bude sa trápiť, a právom. Povedal si, že má nedobré gény a skôr či neskôr by sa beztak dostala do ťažkostí. Ale súčasne si želal, aby nemusel byť príčinou jej pádu on.

Pokúšal sa nemyslieť na jej telo. Ženy vždy boli jeho slabosťou. Nijaké iné neresti ho nepriťahovali: pil striedmo, nikdy nehral, a nevedel pochopiť, prečo ľudia berú drogy. Miloval svoju ženu Viwie, ale ani vtedy nevedel odolať zvádzaniu iných žien, a Vivvie ho napokon pre jeho podvádzanie opustila. Pri pomyslení na Jeannie si predstavoval, ako mu prstami prehrabuje vlasy a hovorí: „Si ku mne taký dobrý, tak veľa som ti dlžná, ako sa ti len odvďačím?“

Takéto myšlienky ho zahanbovali. Má byť jej patrón a učiteľ, nie zvodca.

Súčasne s túžbou pociťoval aj pálčivú zlosť. Pre živého Boha, je to len obyčajné dievča, ako môže znamenať takú hrozbu? Ako môže žieňa s krúžkom v nose ohroziť jeho, Prestona a Jima v čase, keď majú naplniť svoje životné ambície? Je nemysliteľné, aby im ich ktosi zmaril. Pri tejto myšlienke ho pochytila panika a telesná slabosť. Keď nefantazíroval, ako sa s Jeannie miluje, tak si predstavoval, ako ju škrtí.

Tak či onak, zdráhal sa vyslovovať verejne výhrady voči nej. Je však ťažké kontrolovať médiá. Môže sa stať, že začnú vyšetrovať Jeannie a skončia pri vyšetrovaní jeho samého. To by mohla byť nebezpečná stratégia. Ale nevedel vymyslieť nič iné, ak neberieme do úvahy Jimove neuvážené reči o vražde.

Vyprázdnil pohár. Barman mu ponúkol ďalšie martini, ale odmietol. Poobzeral sa po bare a vedľa pánskej toalety zbadal telefónny automat. Vložil doň kartu a zavolal Jimov úrad. Ozval sa jeden z jeho nevychovaných asistentov: „Kancelária senátora Prousta.“

„Tu je Berrington Jones…“

„Obávam sa, že senátor je práve na stretnutí.“

Mal by vycvičiť svojich pomocníkov, aby boli trošku prívetivejší, pomyslel si Berrington. „Teda sa pozrime, či sa môžeme vyhnúť tomu, aby sme ho vyrušili,“ navrhol. „Má dnes popoludní nejaké stretnutia s médiami?“

„Nie som si istý. Môžem sa vás opýtať, prečo to potrebujete vedieť, pane?“

„Nie, mladý muž, nemôžete,“ odpovedal Berrington podráždene. Prehnane sebavedomí pomocníci sú prekliatím Kapitolu. „Môžete odpovedať na moju otázku alebo ma spojiť s Jimom Proustom, alebo prídete o svoju prekliatu prácu. Čo si vyberiete?“

„Prosím, vydržte.“

Nastala dlhá pauza. Berrington si uvedomil, že prianie, aby Jim naučil svojich pomocníkov správať sa priateľskejšie, bolo ako veriť, že šimpanz naučí svoje mláďa pravidlá stolovania. Bossov štýl sa prenášal na štáb: osoba so zlými spôsobmi má vždy nevychovaných zamestnancov.

V telefóne sa ozval nový hlas. „Profesor Jones, senátor sa o pätnásť minút zúčastní na tlačovej konferencii, ktorá uvedie knihu kongresmana Dinkeyho Nová nádej pre Ameriku.“

Výborné. „Kde?“

„V hoteli Watergate.“

„Povedzte Jimovi, že tam budem, a zabezpečte, aby bolo moje meno na zozname pozvaných, prosím.“ Berrington ani nepočkal na odpoveď a zložil.

Vyšiel z baru a chytil taxík do hotela. Toto sa musí zvládnuť citlivo. Manipulovanie médiami je hazard: dobrý reportér sa môže pozrieť aj za jasne zrejmý prípad a začať sa pýtať, prečo ho ponúkol médiám. Ale zakaždým, keď pomyslel na risk, pripomenul si prospech a dodal odvahy.

Našiel miestnosť, kde sa mala konať tlačová konferencia. Jeho meno nebolo na zozname – nesmierne dôležití asistenti nikdy nepracujú efektívne – ale vydavateľ knihy ho spoznal a privítal ako dodatočného zaujímavého hosťa pre kamery. Bol rád, že má na sebe značkovú pásikavú košeľu, ktorá na fotografiách vyzerá tak vynikajúco.

Vzal si pohár minerálky a rozhliadol sa po miestnosti. Pred zväčšeninou titulnej strany knihy stál malý pult a na bočnom stolíku ležala hŕbka tlačových informácií. Televízne štáby si pripravovali svetlá. Berrington zbadal zo dvoch reportérov, ktorých poznal, ale ani jednému veľmi nedôveroval.

Neustále však prichádzali ďalší. Prechádzal cez miestnosť, tu i tam prehodil pár slov a jedným očkom sledoval dvere. Väčšina novinárov ho poznala, hoci bol skôr menej významná osobnosť. Knihu nečítal, ale Dinkey podporoval tradicionalistický pravicový program, miernejšiu verziu toho, na čom sa Berrington podieľal spolu s Jimom a Prestonom, a tak Berrington s radosťou oznamoval reportérom, že schvaľuje posolstvo knihy.

Niekoľko minút po tretej prišiel Jim s Dinkeym. Tesne za ním vchádzal Hank Stone, komentátor z New York Times. Plešatý, s červeným nosom, previsnutým bruchom, rozopnutým golierom na košeli, uvoľnenou kravatou, okopaných topánkach. Určite najhoršie vyzerajúci muž medzi novinármi v Bielom dome.

Berrington uvažoval, či sa Hank na jeho zámer hodí.

O jeho politickej orientácii sa nevedelo. Berrington sa s ním zoznámil pred pätnástimi, dvadsiatimi rokmi, keď pripravoval článok o Geneticu. Odkedy pracuje vo Washingtone, raz či dva razy písal o Berringtonových ideách, o Jimovi Proustovi dokonca niekoľko ráz. Pristupoval k nim skôr z hľadiska senzačnosti než intelektuálne, ako to noviny zvyčajne z nevyhnutnosti robia, ale nikdy do nich nevnášal moralizátorské zbožné želania ako liberálni novinári.

Hank posúdi tip podľa jeho hodnoty. Ak ho téma zaujme, napíše o nej. Ale možno mu dôverovať, že nezabŕdne hlbšie? Berrington si nebol istý.

Pozdravil Jima a potriasol si ruku s Dinkeym. Pár minút sa zhovárali, pričom Berrington s nádejou vyzeral lepšieho kandidáta. Ale nijaký neprišiel a tlačová beseda sa začala.

Berrington si počas prejavov sadol. Potláčal netrpezlivosť. Skrátka, ocitol sa v časovej tiesni. Mať tak o zopár dní viac, našiel by niekoho lepšieho ako Hank, ale nemal zopár dní, iba niekoľko hodín. A zdanlivo náhodné stretnutie ako toto sa mu videlo oveľa menej podozrivé, ako dohovoriť si schôdzku a pozvať novinára na obed.

Ani po skončení prejavov nemal vo výhľade nikoho lepšieho.

Ako sa novinári rozchádzali, Berrington ho chytil za gombík. „Hank, som rád, že som vás stretol. Možno mám pre vás článok.“

„Výborne!“

„Je o zneužívaní zdravotných informácií z databáz.“

Hank urobil grimasu. „Nie je to celkom moja parketa, Berry, ale pokračujte.“

Berrington sa nadýchol. Hank očividne nemal náladu pozorne počúvať. Spracovával ho ďalej, využívajúc pritom svoj šarm. „Som presvedčený, že to je vaša parketa, pretože uvidíte v tom potenciál, aký by obyčajný reportér mohol prehliadnuť.“

„Nuž, skúste to.“

„Predovšetkým, tento rozhovor sa neuskutočnil.“

„To už znie trochu sľubnejšie.“

„Po druhé, možno uvažujete, prečo vám dávam tento tip, ale nikdy sa na to nebudete pýtať.“

„Čoraz lepšie,“ prehodil Hank, ale nič nesľúbil.

Berrington sa rozhodol nenútiť ho. „Na Univerzite Jonesa Fallsa je Fakulta psychológie, kde pracuje mladá výskumníčka doktorka Jean Ferramiová. Aby získala vhodné subjekty na štúdium, prezerá veľké zdravotné databázy bez povolenia ľudí, ktorých záznamy sú v súboroch.“

Hank si pošúchal svoj červený nos. „Je to príbeh o počítačoch alebo o vedeckej etike?“

„Neviem, vy ste novinár.“

Nevyzeral priveľmi nadšene. „Nie je to nejaké veľké terno.“

Nerob okoľky, ty lenivec. Berrington priateľsky chytil Hanka za plece. „Urobte mi láskavosť, trochu sa o tom informujte,“ skúšal ho presvedčiť. „Zavolajte univerzitnému prezidentovi, volá sa Maurice Obell. Spojte sa s doktorkou Ferramiovou. Povedzte im, že ide o horúcu tému a uvidíte, čo odpovedia. Som si istý, že získate zaujímavé reakcie.“

„Neviem.“

„Sľubujem vám, Hank, že sa vám to oplatí.“ Povedz áno, ty obmedzenec, povedz áno!

Hank chvíľu váhal, nato odvetil: „Dobre, mrknem sa na to.“

Berrington sa pokúsil skryť svoju spokojnosť za vážny výraz, ale neubránil sa drobnému triumfálnemu úsmevu.

Hank ho zbadal a tvárou mu preletel podozrievavý výraz. „Dúfam, že sa ma nepokúšate využiť, Berry? Napríklad niekoho zastrašiť?“

Berrington sa usmial a objal reportéra okolo pliec. „Hank,“ zatiahol, „dôverujte mi.“

20

Jeannie kúpila balíček s tromi bielymi bavlnenými nohavičkami v nákupnom stredisku vo Walgrene, hneď za Richmondom. Jedny si natiahla na toaletách susedného Burger Kinga. Hneď mala lepší pocit.

Zvláštne, aká bezbranná sa cítila bez bielizne. Nevedela myslieť takmer na nič iné. A pritom v čase svojej zaľúbenosti do Willa Templa rada chodievala bez nohavičiek. Celý deň sa cítila sexi. Pri štúdiu v knižnici, pri práci v laboratóriu či pri chôdzi po ulici si mohla predstavovať, že sa neočakávane objaví vzrušený Will so slovami: „Nemám veľa času, ale túžim ťa mať hneď, priamo tu,“ a ona bola pripravená. Ale bez muža vo svojom živote potrebovala bielizeň rovnako ako topánky.

Znova primerane oblečená sa vrátila do auta. Lisa ich viezla na letisko Richmond‑Williamsburg, kde odovzdali prenajaté auto a chytili lietadlo do Baltimoru.

Kľúč k záhade je zrejme v nemocnici, kde sa Dennis a Steven narodili, dumala Jeannie pri štarte. Jednovaječné dvojčatá sa zrejme akousi záhadou ocitli u rôznych matiek. Pripomínalo to scenár rozprávky, ale podistým sa také čosi stalo.

Pozerala si dokumenty v aktovke a kontrolovala údaje o narodení u oboch subjektov. Steven sa narodil 25. augusta. S vydesením zistila, že Dennisov dátum narodenia je 7. september – takmer o dva týždne neskôr.

„Tu musí byť nejaká chyba,“ povedala. „Nechápem, prečo som si to neoverila skôr.“ Ukázala Lise sporné dokumenty.

„Môžeme to znova skontrolovať,“ navrhla Lisa.

„Je v niektorom z našich dotazníkov otázka, v ktorej nemocnici sa skúmaný subjekt narodil?“

„Myslím, že túto otázku sme do nich nezaradili,“ s ľútosťou skonštatovala Lisa.

„V tomto prípade išlo zrejme o vojenskú nemocnicu. Plukovník Logan je príslušník armády a podľa všetkého aj, major‘ bol vojak v čase, keď sa narodil Dennis.“

„Overíme si to.“

Lisa nebola netrpezlivá ako Jeannie. Vnímala to ako hociktorý výskumný projekt. Pre Jeannie bol všetkým. „Rada by som tam zavolala ihneď,“ povedala. „Je v tomto lietadle telefón?“

Lisa sa zachmúrila. „Zamýšľaš zatelefonovať Stevenovej matke?“

Jeannie zachytila v Lisinom hlase náznak nesúhlasu. „Áno. Prečo by som nemala?“

„Vie, že je vo väzení?“

„Dobrá poznámka. Netuším. Dočerta. Nemala by som jej to oznamovať ja.“

„Možno už volal domov.“

„Asi zájdem za Stevenom do väzenia. To je dovolené, nie?“

„Zrejme áno. Ale môžu mať návštevné hodiny, tak ako v nemocniciach.“

„Skrátka, pôjdem a dúfam, že budem mať šťastie. Napokon, môžem zatelefonovať Pinkerovcom.“

Zakývala na letušku. „Je na palube telefón?“

„Ľutujem, nie je.“

„To je nepríjemné.“

Letuška sa usmiala: „Nepamätáš sa na mňa, Jeannie?“

Jeannie sa na ňu prvý raz pozrela a okamžite ju spoznala. „Penny Watermeadowová!“ zvolala. Penny si urobila doktorát z angličtiny v Minnesote súčasne s Jeannie. „Ako sa máš?“

„Vynikajúco. Ako sa ti darí?“

„Som na Univerzite Jonesa Fallsa, robím výskumný projekt, ktorý sa dostáva do problémov. Myslela som si, že hľadáš prácu na univerzite.“

„Pokúšala som sa, ale nezohnala som miesto.“

Jeannie priviedlo do rozpakov, že ona je úspešná, zatiaľ čo jej priateľka zlyhala. „To je nemilé.“

„Teraz som rada. Táto práca sa mi páči a zarábam lepšie, než sú platy na väčšine vysokých škôl.“

Jeannie jej neverila. Šokovalo ju, že žena s doktorátom pracuje ako letuška. „Vždy som sa nazdávala, že by z teba bola výborná učiteľka.“

„Chvíľu som učila na strednej škole. Jeden študent, ktorý nesúhlasil so mnou v názore na Macbetha, ma bodol nožom. Spytovala som sa sama seba, prečo to robím – riskujem život pri výklade o Shakespearovi deckám, ktoré sa nemôžu dočkať, kým vypadnú znova na ulicu a budú pokračovať v kradnutí, aby si mohli kúpiť kokaín.“

Jeannie si spomenula na meno Penninho manžela. „Ako sa darí Dennymu?“

„Úžasne, je oblastný riaditeľ predaja. Znamená to, že musí veľa cestovať, ale oplatí sa to.“

„Nuž, som rada, že ťa znova vidím. Bývate v Baltimore?“

„Vo Washingtone, D. C.“

„Daj mi tvoj telefón, zavolám ti,“ navrhla Jennie a podala jej večné pero. Penny napísala svoje telefónne číslo na jeden z Jeanniných fasciklov.

„Zájdeme spolu na obed,“ potešila sa Penny. „Bude zábava.“

„Určite.“

Penny sa vzdialila.

„Vyzerá veľmi šikovná,“ prehodila Lisa.

„Je neobyčajne bystrá. Šokovalo ma to. Nie je nič zlé na povolaní letušky, ale škoda dvadsiatich piatich rokov štúdia.“

„Zavoláš jej?“

„Dočerta, nie. Cíti sa nedocenená. Pripomínala by som jej, po čom kedysi túžila. Len by ju to trápilo.“

„Súhlasím. Je mi jej ľúto.“

„Aj mne.“

Hneď po pristátí Jennie zašla k telefónnemu automatu a vykrútila číslo Pinkerovcov v Richmonde, ale mali obsadené. „Dopekla,“ zahundrala nevrlo. Počkala päť minút, potom skúsila znova, ale dostala rovnaký rozčuľujúci tón. „Charlotte zrejme volá svojej násilnej rodine, aby im vyrozprávala všetko o návšteve,“ skonštatovala. „Skúsim to neskôr.“

Lisino auto stálo na parkovisku. Odviezli sa do mesta a Lisa zastavila Jeannie pred jej bytom. Prv ako Jeannie vystúpila z auta vychrlila: „Môžem ťa poprosiť o jednu veľkú láskavosť?“

„Iste. Hoci nehovorím, že ju splním,“ uškrnula sa Lisa.

„Začni s oddeľovaním DNA dnes večer.“

Tvár sa jej pretiahla od sklamania. „Och, Jeannie, celý deň sme boli preč. Musím si nakúpiť potraviny na večeru…“

„Viem. A ja musím navštíviť väzenie. Stretnime sa v laboratóriu neskôr, povedzme deviatej.“

„Dobre,“ usmiala sa Lisa. „Som dosť zvedavá, ako test dopadne.“

„Ak začneme dnes, môžeme mať výsledok napozajtre.“

Lisa zapochybovala: „Ak to zoberieme skratkou, tak áno.“

„Len do toho!“ Jeannie vystúpila z auta a Lisa odfrčala.

Jeannie by bola najradšej skočila do svojho voza a šla rovno na policajné veliteľstvo, ale rozhodla sa, že najskôr zistí, čo robí otec, a tak vošla do domu.

Sledoval Koleso šťastia. „Ahoj, Jeannie, ideš neskoro,“ privítal ju.

„Pracovala som a ešte som neskončila,“ vysvetľovala. „Aký si mal deň?“

„Trochu nudný, takto osamote.“

Prišlo jej ho ľúto. Zdá sa, že nemá žiadnych priateľov. Vyzeral však oveľa lepšie ako včera večer. Bol čistý, oholený a oddýchnutý. Na obed si zohrial pizzu z mrazničky: špinavý riad ležal na kuchynskom pulte. Už‑už sa chcela opýtať, kto ho má, dočerta, naukladať do umývačky, ale zahryzla si do jazyka.

Odložila aktovku a pustila sa do upratovania. Ďalej sa pozeral na televíziu.

„Bola som v Richmonde, vo Virgínii,“ povedala.

„To je pekné, zlato. Čo máme na večeru?“

Nie, pomyslela si, takto to ďalej nepôjde. Nebude so mnou zaobchádzať tak, ako s mamou. „Prečo si niečo nepripravíš?“ opýtala sa.

To pritiahlo jeho pozornosť. Odvrátil sa od televízie a spýtavo na ňu pozrel. „Neviem variť!“

„Ani ja, ocko.“

Zachmúril sa a hneď na to sa zasmial. „Teda, môžeme sa ísť najesť do reštaurácie!“

Výraz na jeho tvári jej pripadal znepokojujúco známy. Jeannie sa v mysli mihla spomienka spred dvadsiatich rokov. Ona s Patty oblečené v rovnakých zvonových denimových šatočkách. Ocko mal tmavé vlasy s bokombradami a hovoril: „Ide sa na karneval! Chcete cukrovú vatu? Naskočte do auta!“ Bol najúžasnejší muž na svete. Nato jej pamäť preskočila desať rokov. Mala čierne džínsy a čižmy, ocko mal vlasy kratšie, prešedivené a vravel: „Odveziem ťa aj s vecami do Bostonu, prídem s dodávkou, budeme mať viac času pre seba, cestou sa najeme v bufetoch, bude to zábava! Buď prichystaná o desiatej!“ Čakala celý deň, ale neukázal sa, a tak nasledujúci deň odcestovala autobusom.

Keď zazrela v jeho očiach niekdajší záblesk a túžbu po zábave, úprimne si želala, aby mohla mať znova deväť rokov a veriť mu každé slovko. Ale je dospelá, preto sa opýtala: „Koľko máš peňazí?“

Vyzeral namrzene. „Nemám nijaké, vravel som ti.“

„Ani ja. Teda nemôžeme jesť v reštaurácii.“ Otvorila chladničku. Našla tam čínsku kapustu, zopár šúľkov kukurice, citrón, balíček jahňacích kotliet, jednu paradajku a spolovice prázdnu škatuľu ryže. Všetko vybrala a položila na pult. „Už to mám,“ zvolala. „Ako predkrm si dáme čerstvú kukuricu s maslom, za tým jahňacie kotlety ochutené citrónom, so šalátom a ryžou a ako zákusok zmrzlinu.“

„Nuž, vyzerá to lákavo!“

„Pusti sa do toho, kým budem preč.“

Vstal a hľadel na jedlo, ktoré vybrala.

Vzala do rúk aktovku. „Vrátim sa krátko po desiatej.“

„Neviem, ako tieto suroviny uvariť!“ Zdvihol kukuričný šúľok

Z police nad chladničkou vzala kuchársku knihu Reader’s Digest na celý rok a podala mu ju. „Nájdi si to tam,“ poradila. Pobozkala ho na líce a odišla.

Cestou autom do mesta dúfala, že nebola priveľmi krutá. Patrí k staršej generácii, móresy boli za jeho čias iné. No aj tak nemôže byť jeho gazdinou, dokonca aj keby chcela. Musí sa venovať svojej práci. Tým, že mu dala miesto, kde môže skloniť hlavu, už urobila preňho viac ako on pre ňu väčšinu jej života. Aj tak si želala, aby ho bola opustila s príjemnejším tónom v hlase. Je neschopný, ale je to jej otec.

Zaparkovala auto v parkovacej garáži a kráčala peši cez štvrť prostitútok a nevestincov na policajné veliteľstvo. Vošla do luxusnej haly s mramorovými lavičkami a nástennými maľbami z baltimorskej histórie. Povedala recepčnému, že prišla za Stevenom Loganom, ktorý je v policajnej väzbe. Očakávala, že sa bude musieť o návšteve dohadovať, ale po niekoľkých minútach čakania ju mladá žena v uniforme vzala výťahom hore.

Uviedli ju do malej bezvýraznej miestnosti s okienkom na úrovni tváre a zvukovým panelom pod ním. Okienko viedlo do ďalšej podobnej búdky. Z jednej miestnosti do druhej sa nedalo nič prepašovať bez prevŕtania diery do steny.

Uprene hľadela cez oblôčik. Po ďalších piatich minútach priviedli Stevena. Keď vošiel do kabínky, zbadala, že má na rukách putá a na nohách želiezka, akoby bol nebezpečný zločinec. Podišiel ku sklu a nakúkal cezeň. Keď ju spoznal, široko sa usmial. „To je príjemné prekvapenie!“ potešil sa. „Vlastne, jediná milá vec, ktorá sa mi prihodila za celý deň.“

Napriek radostnej reakcii vyzeral strašne: zmordovane a ustato. „Ako sa máte?“ opýtala sa.

„Dosť mizerne. Dali ma do cely s vrahom, ktorý má absťák z drog. Bojím sa zaspať.“

V hĺbke srdca s ním súcitila. No pripomenula si, že mu pripisujú Lisino znásilnenie. Aj keď tomu nemohla uveriť. „Ako dlho tu podľa vás budete?“

„Zajtra sudca preskúma možnosť kaucie. Ak táto zlyhá, môžem byť zavretý, až kým nebudú hotové výsledky testov DNA. A to zrejme potrvá tri dni.“

Zmienka o DNA jej pripomenula dôvod návštevy. „Dnes som sa stretla s vaším dvojčaťom.“

„A čo?“

„Bezpochyby je to váš dvojník.“

„Možno znásilnil Lisu Hoxtonovú on.“

Jeannie potriasla hlavou. „Ak by bol zmizol cez víkend z väzenia, tak áno. Ale je ešte vždy za mrežami.“

„Myslíte, že mohol zmiznúť a potom sa vrátiť? Aby mal alibi?“

„Priveľmi vykonštruované. Keby bol Dennis ubzikol z väzenia, nič by ho neprinútilo vrátiť sa.“

„Asi máte pravdu,“ priznal Steven trudnomyseľne.

„Rada by som vám položila niekoľko otázok.“

„Začnite.“

„Najskôr si potrebujem overiť váš dátum narodenia.“

„Dvadsiaty piaty august.“

Tak to mala poznačené. Možno má nesprávny Dennisov dátum. „A kde ste sa to narodili?“

„Otec v tom čase slúžil vo Fort Lee vo Virgínii a ja som sa narodil tam, vo vojenskej nemocnici.“

„Ste si istý?“

„Pravdaže. Mama o tom píše v knihe Máme diéta.“ Prižmúril oči. Tento jeho výraz už poznala, znamenal, že pochopil, o čom Jeannie uvažuje. „Kde sa narodil Dennis?“

„Zatiaľ neviem.“

„Ale narodili sme sa v ten istý deň.“

„Žiaľ, ako dátum svojho narodenia uvádza siedmy september. Ale to môže byť chybný údaj. Musím to skontrolovať. Hneď ako sa vrátim do kancelárie, zavolám jeho matke. Už ste hovorili so svojimi rodičmi?“

„Nie.“

„Chcete, aby som im zavolala?“

„Nie! Prosím. Nechcem, aby o tom vedeli, až kým im nepoviem, že ma zbavili obvinenia.“

Zachmúrila sa. „Podľa toho, čo ste mi o nich prezradili, sa mi vidí, že sú to ľudia, ktorí by vás podržali.“

„To áno. Ale nechcem, aby trpeli.“

„Iste by to bolo pre nich bolestné. Ale možno by radi o tom vedeli, aby vám mohli pomôcť.“

„Nie. Prosím vás, nevolajte im.“

Jeannie pokrčila plecami. Čosi jej nechce povedať. Ale je to jeho rozhodnutie.

„Jeannie… ako vyzerá?“

„Dennis? Na prvý pohľad je rovnaký ako vy.“

„Má dlhé alebo krátke vlasy, fúziky, špinavé nechty, akné, mastnú…“

„Vlasy má rovnako krátke ako vy, hladkú tvár, čisté ruky, čistú pleť. Ako by vám z oka vypadol.“

„Panebože.“ Stevena zachvátil nepokoj.

„Veľmi odlišné je jeho správanie. Nevie vychádzať s ostatnými ľuďmi.“

„Je to veľmi čudné.“

„Mne sa to také nezdá. Vlastne, potvrdzuje to moju teóriu. Obaja ste tým, čo ja nazývam neovládateľné deti. Ten výraz som si požičala z jedného francúzskeho filmu. Používam ho pre typ dieťaťa, ktoré je nebojácne, nekontrolovateľné, hyperaktívne. Také deti sa ťažko prispôsobujú životu v spoločnosti. Charlotte Pinkerová a jej manžel pri výchove Dennisa zlyhali. Vaši rodičia uspeli.“

To ho nepresvedčilo. „Ale vo svojom vnútri sme s Dennisom rovnakí?“

„Obaja ste sa narodili ako neovládateľní.“

„Ale na mne je tenká pozlátka civilizácie.“

Zbadala, že ho to nesmierne sužuje. „Prečo vás to tak veľmi trápi?“

„Rád by som sa považoval za ľudskú bytosť, a nie cvičenú gorilu.“

Zasmiala sa, hoci sa tváril vážne. „Aj gorily sa musia začleniť do stáda. Takisto všetky zvieratá, ktoré žijú v skupinách. Odtiaľ pochádza zločin.“

„Zo života v skupinách?“ opýtal sa so záujmom.

„Iste. Zločin je porušenie dôležitého spoločenského pravidla. Samotárske zvieratá nemajú pravidlá. Medveď zničí brloh iného medveďa, ukradne mu potravu a zabije jeho mláďatá. Vlky tieto veci nerobia, keby ich robili, nemohli by žiť v svorkách. Vlky sú monogamné, starajú sa spoločne o mláďatá a rešpektujú osobný priestor druhého. Ak jedinec poruší pravidlá, potrestajú ho. Ak v tom pokračuje, vyženú ho zo svorky alebo zabijú.“

„A ako sa dívate na porušovanie nedôležitých spoločenských pravidiel?“

„Napríklad uľavovanie si vo výťahu? Považujeme to za zlé spôsoby. Jediným trestom je nesúhlas ostatných. Úžasné, ako to funguje.“

„Prečo sa tak zaujímate o ľudí, ktorí porušujú pravidlá?“

Pomyslela si na svojho otca. Nevie, či aj ona nemá kriminálnické gény. Stevovi by pomohlo, keby vedel, že aj ju trápi jej genetické dedičstvo. Ale klamala o svojom otcovi tak dlho, že nebola schopná prinútiť sa porozprávať o ňom. „Je to veľký problém,“ odvetila vyhýbavo. „Všetkých zaujíma kriminalita.“

Dvere za ňou sa otvorili a mladá policajtka nazrela dnu. „Čas vypršal, doktorka Ferramiová.“

„Dobre,“ povedala ponad plece. „Steve, vedeli ste, že Lisa Hoxtonová je v Baltimore moja najlepšia priateľka?“

„Nie, netušil som.“

„Pracujeme spolu, je technička.“

„Aká vlastne je?“

„Nie je to typ človeka, ktorý by niekoho neuvážene obvinil.“

Prikývol.

„Ale chcem vám súčasne povedať: neverím, že ste to urobili vy.“

Chvíľu sa jej zdalo, že sa rozplače. „Ďakujem,“ precedil chrapľavo. „Nedokážem v tejto chvíli vyjadriť, ako veľa to pre mňa znamená.“

„Zavolajte mi, keď vás prepustia.“ Povedala mu svoje domáce telefónne číslo. „Zapamätáte si to?“

„Bez problému.“

Jeannie odchádzala nerada. Povzbudzujúco sa naňho usmiala: „Veľa šťastia.“

„Vďaka, tu ho potrebujem.“

Policajtka ju odprevadila do haly. Keď sa vracala do parkovacej garáže, už sa stmievalo. Vyšla na diaľnicu Jonesa Fallsa a zapla na starej mercedeske svetlá. Zamierila na sever a dupla na plyn. Túžila sa dostať čím skôr na univerzitu. Vždy jazdila prirýchlo. Bola zručná, no trochu riskantná vodička, uvedomovala si to. No nemala trpezlivosť ísť predpísanou deväťdesiatkou.

Lisina biela Honda Accord už parkovala pred Cvokárňou. Jeannie zastala s autom vedľa nej a vošla do budovy. Lisa práve rozsvecovala svetlá v laboratóriu. Chladená skúmavka obsahujúca vzorku krvi Dennisa Pinkera ležala na lavici.

Jeannina kancelária bola hneď oproti. Zasunula plastovú kartu do magnetického zariadenia, tým si odomkla a vošla dnu. Len čo si sadla k stolu, zatelefonovala Pinkerovcom do Richmondu. „Konečne!“ zašepkala, keď začula vyzváňajúci tón.

Slúchadlo zdvihla Charlotte. „Ako sa má môj syn?“ zaujímala sa.

„Je zdravý,“ odpovedala Jeannie. Vôbec nepripomínal psychopata, preletelo jej mysľou, až do chvíle, keď vytiahol nôž a ukradol mi nohavičky. Premýšľala, čo pozitívne o ňom povedať. „Bol veľmi kooperatívny.“

„Vždy mal vyberané spôsoby,“ zatiahla Charlotte južanským nárečím.

„Pani Pinkerová, môžem si u vás znova preveriť jeho dátum narodenia?“

„Narodil sa siedmeho septembra.“ Akoby to bol národný sviatok.

„V tom čase sme žili vo Fort Braggu, v Severnej Karolíne.“

Jeannie sa ovládla, aby od sklamania nezahrešila.

„Major trénoval odvedencov do Vietnamu,“ pokračovala Charlotte pyšne. „Armádne lekárske veliteľstvo má v Braggu veľkú nemocnicu. Tam Dennis prišiel na svet.“

Jeannie sa nezmohla na ďalšiu otázku. Neuveriteľná záhada. „Pani Pinkerová, chcem sa vám ešte raz poďakovať za láskavú spoluprácu.“

„Nemáte za čo.“

Vrátila sa do laboratória a oznámila Lise: „Podľa všetkého sa Steven a Dennis narodili štrnásť dní po sebe a v rôznych štátoch. Skrátka tomu nerozumiem.“

Lisa otvorila novú škatuľu so skúmavkami. „Nuž, tu máme jediný nevyvrátiteľný test. Ak majú rovnakú DNA, sú jednovaječné dvojičky, bez ohľadu na akékoľvek tvrdenia o ich narodení.“ Vybrala dve sklené niekoľkocentimetrové skúmavky. Každá mala vrchnáčik a kónické dno. Otvorila sadu nálepiek, na jednu napísala „Dennis Pinker“ a na druhú „Steven Logan“, potom označila skúmavky a položila ich do priehradky.

Odpečatila skúmavku s Dennisovou krvou a kvapla jedinú kvapku do testovacej skúmavky. Vzápätí vzala z chladničky nádobku so Stevenovou krvou a urobila to isté. S pomocou pipety – rúrky s kvapkadlom na jednom konci – označenej stupnicou pridala do každej testovacej skúmavky trošku presne odmeraného chloroformu. Vzala novú pipetu a podobne pridala presné množstvo fenolu.

Uzatvorila obe testovacie skúmavky a vložila do vírivky, aby ich na pár sekúnd pretrepala. Chloroform rozpustí tuky a fenol rozloží proteíny, ale dlhé stočené molekuly dezoxyribonukleovej kyseliny ostanú neporušené.

Lisa položila skúmavky naspäť do poličky. „To je všetko, čo môžeme na nasledujúcich pár hodín urobiť,“ skonštatovala.

Vo vode rozpustený fenol sa pomaly oddelí od chloroformu. V skúmavke sa na rozhraní vytvorí meniskus. DNA bude vo vodnatej časti, a možno ju v ďalšom štádiu testu vytiahnuť pomocou pipety. Ale to sa bude dať urobiť až ráno.

Kdesi zazvonil telefón. Jeannie sa zamračila, zdalo sa, že zvuk prichádza z jej kancelárie. Prešla chodbou a zdvihla slúchadlo.

„Prosím?“

„Je tam doktorka Ferramiová?“

Jeannie neznášala ľudí, ktorí volali, chceli vedieť vaše meno, a pritom sa nepredstavili. Pripadalo jej to ako klopkanie na čiesi vchodové dvere so slovami: „Kto, dočerta, ste?“ Potlačila sarkastický tón a povedala: „Ja som Jeannie Ferramiová. Prosím, kto volá?“

„Naomi Freelanderová, New York Times.“ Hlasom pripomínala tuhú fajčiarku okolo päťdesiatky. „Mám na vás niekoľko otázok.“

„V túto večernú hodinu?“

„Pracujem nepretržite. Zdá sa, že aj vy.“

„Prečo ma voláte?“

„Získavam podklady pre článok o vedeckej etike.“

„Ach tak.“ Jeannie si okamžite spomenula na Stevovu nevedomosť, že môže byť adoptovaný. To je etický problém, hoci sa dá vysvetliť – ale, ako o tom môžu vedieť Times? „Čo vás zaujíma?“

„Domnievam sa, že prezeráte zdravotné databázy so zámerom nájsť vhodné subjekty na pozorovanie.“

„Och, jasné.“ Jeannie sa uľavilo. V tomto smere sa nemá čoho obávať. „Nuž, vymyslela som vyhľadávací program, ktorý prezerá počítačové dáta a nachádza totožné páry. Mojím cieľom je nájsť jednovaječné dvojičky. Môže sa použiť na akýkoľvek druh databázy.“

„Ale prostredníctvom tohto programu ste získali prístup do zdravotných záznamov.“

„Je dôležité definovať, čo myslíte prístupom. Dávam pozor, aby som nenarušila čiesi súkromie. Nikdy som nevidela žiadne zdravotné detaily. Program nevytlačí záznamy.“

„A čo teda?“

„Mená dvoch osôb, ich adresy a telefónne čísla.“

„Ale obsahuje ich mená v pároch.“

„Pochopiteľne, to je cieľ.“

„Teda, keby ste použili, povedzme, databázu elektroencefalogramov, oznámil by vám, že mozgové vlny Johna X. sú rovnaké ako Jima Y.“

„Rovnaké alebo podobné. Ale program by mi nepovedal nič o zdravotnom stave týchto mužov.“

„Keby ste však vedeli predtým, že John X. je schizofrenický paranoik, predpokladali by ste, že Jim Y. je tiež.“

„Nikdy by sme takú vec nezistili.“

„Mohli by ste poznať Johna X.“

„Odkiaľ?“

„Mohol by to byť váš domovník alebo hocikto iný.“

„Ale choďte!“

„Je to možné.“

„O tom bude ten váš článok?“

„Možno.“

„V poriadku, je to teoreticky možné, ale šanca je taká malá, že každý rozumný človek by jej neprikladal najmenší význam.“

„S tým možno polemizovať.“

Reportérka je očividne rozhodnutá zistiť, bez ohľadu na fakty, že som sa previnila, uvedomila si Jeannie a pochytili ju obavy. Mala dosť problémov aj bez prekliatych novín za pätami. „Aký to má celé reálny podklad?“ opýtala sa. „Našli ste hádam niekoho, kto má pocit, že bolo porušené jeho súkromie?“

„Zaujíma ma, či je to možné.“

Jeannie tá myšlienka ohromila. „Kto vám poradil, aby ste mi zavolali?“

„Prečo sa pýtate?“

„Z rovnakého dôvodu, prečo ste mi kládli otázky. Rada by som poznala pravdu.“

„Nemôžem vám to povedať.“

„To je zaujímavé,“ poznamenala Jeannie. „Rozprávala som vám obšírne o svojom výskume a metódach. Nemám čo skrývať. Ale vy nemôžete povedať to isté. Podistým sa za to hanbite, predpokladám. Hanbite sa za spôsob, akým ste sa dozvedeli o mojom projekte?“

„Nehanbím sa za nič,“ odvrkla novinárka.

Jeannie cítila, ako stúpa jej podráždenosť. Čo si o sebe táto žena myslí? „Nuž, ktosi sa hanbí. Prečo by ste mi inak nepovedali, o koho ide?“

„Musím chrániť svoje zdroje.“

„Pred čím?“ Jeannie vedela, že by mala prestať. Znepriatelením tlače nemohla nič získať. Ale ženin prístup bol neznesiteľný. „Ako som už vysvetlila, na mojich metódach nie je nič zlé a neohrozujú súkromie nijakej osoby. Teda, prečo by mal váš informátor robiť také tajnosti?“

„Sú dôvody…“

„Vyzerá to, akoby váš informátor bol zákerný.“ Aj keď to vyslovila, zapochybovala: Prečo by mi niekto chcel ublížiť?

„Nemôžem to komentovať.“

„No comment, čo?“ zvolala Jeannie sarkasticky. „Ten výraz si musím zapamätať.“

„Doktorka Ferramiová, ďakujem vám za spoluprácu.“

„Prosím,“ odsekla Jeannie a zložila.

Dlho uprene hľadela na telefón. „Čo má toto všetko, dopekla, znamenať?“ začudovala sa nahlas.

STREDA

.

21

Berrington Jones nespal dobre.

Noc strávil s Pippou Hapendenovou. Pippa bola sekretárkou na fakulte fyziky a veľa profesorov ju pozývalo na rande, vrátane zopár ženatých mužov, ale stretávala sa iba s Berringtonom. Vyobliekal sa, vzal ju do malej intímnej reštaurácie a objednal vynikajúce víno. Vychutnával závistlivé pohľady mužov v jeho veku, ktorí večerali so svojimi starými škaredými manželkami. Priviedol ju domov, zapálil sviečky, obliekol si hodvábne pyžamo a pomaly sa s ňou miloval, až kým nevzdychala od rozkoše.

Ale o štvrtej ráno sa zobudil a v mysli preberal všetky možnosti, ktoré mohli pokaziť jeho plán. Hank Stone včera celé popoludnie popíjal lacné víno, čo ponúkal vydavateľ knihy, a rozhovor s Berringtonom mu mohol vyšumieť z hlavy. Ak si ho aj pamätá, editori New York Times sa ešte vždy môžu rozhodnúť, že sa tomuto problému nebudú venovať. Položia pár otázok a zistia, že na tom, čo Jeannie robí, nie je nič zlé. Alebo jednoducho budú postupovať priveľmi pomaly a pustia sa do toho budúci týždeň, keď už môže byť neskoro.

Keď sa už hodnú chvíľu prehadzoval, Pippa zamumlala: „Berry, si v poriadku?“

Pohladkal jej dlhé blond vlasy a ona ospanlivo zívla. Milovanie s krásnou ženou mu zvyčajne pomáhalo zabudnúť na všetky problémy, ale cítil, že tentoraz to neplatí. Priveľa vecí ťažilo jeho myseľ. Uľavilo by sa mu, keby porozprával Pippe o svojich problémoch – je inteligentná, pochopila by to a súcitila s ním – ale s takými tajomstvami sa nemohol zveriť nikomu.

Po chvíli vstal a šiel si zabehať. Keď sa vrátil, bola preč. Nechala lístoček s poďakovaním zabalený do čiernej priesvitnej nylonovej pančuchy.

Gazdiná Marianne, tenké nervózne dievča z karibského ostrova Martinique, prišla krátko pred ôsmou a urobila mu omeletu. Vedela len slabo po anglicky a predstava, že by ju mohli poslať naspäť domov, ju desila, čo ju robilo veľmi poslušnou. Bola pekná a Berrington uvažoval, či – ak by jej povedal, aby mu ho vyfajčila – by to považovala za súčasť povinností univerzitného zamestnanca.

Samozrejme, nikdy sa o to nepokúsil, spať s pomocnicou nebol jeho štýl.

Osprchoval sa, oholil a obliekol tak, aby vzbudzoval vážnosť. Dal si tmavosivý oblek s jemným pásikom, bielu košeľu a čiernu kravatu s drobnými červenými bodkami. Nasadil si zlaté manžetové gombíky s monogramom, do náprsného vrecka poskladal bielu bavlnenú vreckovku a leštil špičky svojich čiernych šnurovacích poltopánok tak dlho, až kým nežiarili.

Odviezol sa autom na univerzitu, vošiel do svojej kancelárie a zapol si počítač. Ako väčšina najväčších akademických es, aj on veľmi málo učil. Na Univerzite Jonesa Fallsa mal jednu prednášku za rok. Jeho úlohou bolo riadiť a dohliadať na výskum vedcov na fakulte a dodať prestíž svojho mena štúdiám, ktoré napísali. Ale dnes ráno sa nevedel sústrediť na nič, hľadel von oknom a kým čakal na zazvonenie telefónu, sledoval štyri mladé dvojice, ako hrajú s vervou štvorhru.

Nemusel čakať dlho.

O pol desiatej zatelefonoval prezident univerzity Maurice Obell. „Máme problém,“ oznámil.

Berrington stŕpol. „Čo sa robí, Maurice?“

„Volala mi práve štetka z New York Times. Oznámila mi, že ktosi na tvojej fakulte porušuje súkromie ľudí. Je to doktorka Ferramiová.“

Vďakabohu, zajasal v duchu Berrington, Hank Stone zaúradoval! Ozval sa vážnym hlasom: „Obával som sa niečoho takého. Hneď som u teba.“ Zložil a na chvíľu si sadol a premýšľal. Je priskoro sláviť víťazstvo. Celý proces iba rozbehol. Teraz musí dosiahnuť, aby Maurice a Jeannie konali presne tak, ako potrebuje.

Maurice vyzeral ustarostene. To je dobrý začiatok. Berrington potrebuje dosiahnuť, aby ostal znepokojený. Maurice musí mať pocit, že ak Jeannie okamžite neprestane využívať svoj vyhľadávací databázový program, nastane katastrofa. Len čo sa rozhodne zakročiť, Berrington musí zariadiť, aby na svojom rozhodnutí trval.

A predovšetkým, musí zabrániť akémukoľvek kompromisu. Vedel, že Jeannie nemá povahu prístupnú na kompromisy, a ak sa ocitne v stávke celá jej budúcnosť, zrejme sa vzbúri. Mal by podnecovať jej hnev a udržiavať ju v bojovej nálade.

A musí pri tom všetkom pôsobiť, že to robí s dobrým úmyslom. Keby vyšlo najavo, že sa pokúša Jeannie podraziť, Maurice by prišiel na to, že ide o čosi nekalé. Berrington by mal predstierať, že ju bráni.

Vyšiel z Cvokárne a kráčal popri Barrymorovom divadle a fakulte umení k Hillside Hall, niekdajšiemu vidieckemu obydliu pôvodného patróna univerzity. Dnes v ňom sídlilo vedenie školy. Kancelária prezidenta univerzity sa nachádzala v prijímacom salóne starého domu. Berrington vľúdne kývol sekretárke doktora Obella: „Očakáva ma.“

„Prosím, choďte rovno dnu, pán profesor,“ povedala.

Maurice sedel v arkierovom okne s výhľadom na trávnik. Nízky, robustný muž, ktorý sa vrátil z Vietnamu na vozíčku, od pása dolu paralyzovaný. Berrington s ním dobre vychádzal, možno preto, že obaja v minulosti slúžili v armáde. Obaja tiež mali vášnivo radi Mahlerovu hudbu.

Maurice často pôsobil ustarostene. Aby UJF prosperovala, musel získať desať miliónov dolárov ročne od súkromných sponzorov a spoločností, a preto sa obával negatívnej publicity.

Obrátil svoje kreslo a roloval s ním k stolu. „Novinárka hovorí, že pripravujú veľký článok o vedeckej etike. Berry, nemôžem pripustiť, aby našu univerzitu uvádzali na prvom mieste ako príklad neetickej vedy. Polovicu našich veľkých sponzorov by to odstrašilo. Musíme s tým niečo urobiť.“

„Kto je tá reportérka?“

Maurice sa pozrel do poznámkového bloku. „Naomi Freelanderová. Špecializuje sa na etiku. Vedel si, že noviny majú novinárov zaoberajúcich sa etikou? Ja nie.“

„Neprekvapuje ma, že New York Times má takého.“

„To im nebráni, aby konali ako gestapo. Hovoria, že už‑už mali ten článok uverejniť, no včera dostali hlášku o tvojej Ferramiovej.“

„Zaujímalo by ma, odkiaľ sa ten tip vzal,“ poznamenal Berrington.

„Nájde sa tu pár nelojálnych podliakov.“

„Aj ja mám taký pocit.“

Maurice vzdychol. „Povedz, že to nie je pravda, Berry. Dokáž mi, že neporušuje súkromie ľudí.“

Berrington si prekrížil nohy. Pokúšal sa vyzerať uvoľnene, zatiaľ čo bol napätý ako struna. V tejto situácii si musel počínať ako artista na visutom lane. „Neverím, že robí niečo nesprávne,“ uisťoval. „Prezerá zdravotné databázy a nachádza ľudí, ktorí nevedia, že sú dvojičky. Je to veľmi bystré riešenie, v podstate…“

„Prezerá zdravotné záznamy ľudí bez ich povolenia?“

Berrington predstieral, že váha. „Nuž… istým spôsobom.“

„Teda s tým musí prestať.“

„Problém je v tom, že tieto informácie naozaj potrebuje pre svoj výskumný projekt.“

„Azda jej môžeme ponúknuť nejakú kompenzáciu.“

Berrington ani nepomyslel na to, že by ju mohli vydierať. Pochyboval, že to prijme, ale za pokus to stálo. „Výborný nápad.“

„Má definitívu?“

„Nastúpila v tomto semestri ako docentka. Do definitívy má prinajmenšom šesť rokov. Ale mohli by sme ju povýšiť. Viem, že potrebuje peniaze, zverila sa mi s tým.“

„Koľko teraz zarába?“

„Tridsaťtisíc dolárov ročne.“

„Koľko by sme jej podľa teba mali ponúknuť?“

„Mala by to byť značná suma. Ďalších osem až desaťtisíc.“

„A prostriedky na to?“

Berrington sa usmial. „Verím, že by som mohol presvedčiť Genetico.“

„Teda to urobíme takto. Hneď jej zatelefonuj, Berry. Ak je na univerzite, nech sem okamžite príde. Vyriešime túto záležitosť, prv ako znova zavolá etická polícia.“

Berrington zdvihol Mauriceov telefón a zatelefonoval do Jeanninej kancelárie. „Jeannie Ferramiová,“ prihlásila sa okamžite.

„Tu je Berrington.“

„Dobré ráno.“ Jej hlas znel ostražito. Vycítila jeho túžbu zviesť ju v pondelok večer? Možno uvažovala, či zamýšľa pokúsiť sa o to znova. Alebo azda už čosi šípi o probléme spôsobenom New York Times.

„Môžem sa s vami ihneď stretnúť?“

„Vo vašej kancelárii?“

„Som v úrade doktora Obella v Hillside Hall.“

Podráždene vzdychla. „Súvisí to so ženou, ktorá sa volá Naomi Freelanderová?“

„Áno.“

„Je to kravina a vy to dobre viete.“

„Áno, ale musíme to vyriešiť.“

„O chvíľu som tam.“

Berrington zložil. „Hneď príde,“ oznámil Mauriceovi. „Zdá sa, akoby už o tom vedela.“

Nasledujúcich pár minút bude kľúčových. Ak sa Jeannie bude dobre brániť, Maurice môže zmeniť svoju stratégiu. Berrington ho musí pevne ovládať, a pritom nepôsobiť nepriateľsky na Jeannie. Je to temperamentné, asertívne dievča, a nie zmierlivý typ, najmä keď je presvedčená o svojej pravde. Pravdepodobne si znepriatelí Mauricea aj bez Berringtonovej pomoci. Ale pre prípad, že bude netypicky milá a presvedčivá, potrebuje núdzový plán.

Osvietila ho inšpirácia. „Kým čakáme, mohli by sme načrtnúť vyhlásenie pre tlač,“ zvolal.

„To je dobrý nápad.“

Berrington vytiahol blok a dal sa do písania. Potreboval čosi, s čím nebude zrejme Jeannie súhlasiť, čosi, čo raní jej hrdosť a rozzúri ju. Napísal, že Univerzita Jonesa Fallsa priznáva, že sa urobili chyby. Univerzita sa ospravedlňuje ľuďom, ktorých súkromie bolo porušené. A sľúbi, že program dnes ukončia.

Podal svoju prácu Mauriceovej sekretárke a požiadal ju, aby to hneď napísala na počítači.

Jeannie pri príchode horela od rozhorčenia. Mala na sebe voľné smaragdovozelené tričko, tesné modré džínsy a vibramové topánky. V ľavej nozdre strieborný krúžok a husté čierne vlasy vzadu zopnuté. Vyzerala celkom chutne, aspoň v Berringtonových očiach, ale jej oblečenie sotva zapôsobí na univerzitného prezidenta. Ten ju bude vnímať ako nezodpovednú mladú vedkyňu, ktorá môže dostať UJF do problémov.

Maurice ju vyzval, aby si sadla, a informoval ju o telefonáte z redakcie. Správal sa odmerane. Cíti sa príjemne v spoločnosti zrelých mužov, pomyslel si Berrington. Mladé ženy v úzkych džínsoch sú mu cudzie.

„Tá istá žena volala aj mne,“ zareagovala Jeannie podráždene. „Je to absurdné.“

„Ale vy vstupujete do zdravotných databáz,“ namietol Maurice.

„Ja nepozerám do databáz, robí to počítač. Nijaká ľudská bytosť nevidí žiadne zdravotné záznamy. Môj program zostavuje zoznam mien a adries vytvárajúcich páry.“

„Dokonca toto…“

„Nepokračujeme ďalej, prv ako nepožiadame o povolenie možný subjekt. My im dokonca ani neprezradíme, že sú dvojčatá, kým nesúhlasia zúčastniť sa nášho výskumu. Teda čie súkromie sa narúša?“

Berrington sa tváril, že sa jej zastáva. „Vravel som ti, Maurice,“ ozval sa. „Times si to zle vysvetľujú.“

„Im sa to nezdá. A ja musím myslieť na povesť univerzity.“

„Verte mi, moja práca tú povesť zlepší,“ zvolala Jeannie. Predklonila sa a Berrington začul v jej hlase vášeň pre nové poznanie, ktorá poháňa všetkých dobrých vedcov. „Toto je nesmierne dôležitý projekt. Prišla som na to, ako preskúmať, či kriminalita súvisí s dedičnosťou. Keď zverejníme výsledky, bude to senzácia.“

„Má pravdu,“ zamiešal sa do rozhovoru Berrington. Bola to pravda. Jej štúdia mohla byť výnimočná. Bolo bolestné zničiť ju. Ale nemal inú možnosť.

Maurice potriasol hlavou. „Je mojou povinnosťou chrániť univerzitu pred škandálom.“

„A je tiež vašou úlohou brániť akademickú slobodu,“ skočila mu do reči Jeannie.

Zvolila si veľmi nevhodný spôsob. Bezpochyby, kedysi prezidenti univerzít bojovali za právo slobodne získavať vedomosti, ale tie časy sú dávno preč. Teraz sú púhymi nadháňačmi finančných prostriedkov. Zmienkou o akademickej slobode mohla Mauricea len nahnevať.

„Nepotrebujem od vás lekciu o mojich prezidentských povinnostiach, mladá dáma,“ poznamenal odmerane.

Jeannie sa to na Berringtonovu radosť nedovtípila. „Nepotrebujete?“ prebodávala pohľadom Mauricea, zapálená obhajobou svojej práce. „Tu je priamy konflikt. Na jednej strane sú noviny, očividne sa zaoberajúce vykonštruovaným problémom, na druhej strane vedec, usilujúci sa o pravdu. Ak sa univerzitný profesor poddá takémuto tlaku, aká tu je nádej?“

Berrington jasal. Vyzerala nádherne, líca jej horeli a oči vrhali blesky, ale kopala si vlastný hrob. Každým slovom si Mauricea znepriateľovala.

Vtom si Jeannie zrejme uvedomila, čo robí, lebo náhle zmenila svoje správanie. „Na druhej strane, nikto z nás si neželá negatívnu publicitu pre univerzitu,“ povedala miernejším tónom. „Celkom chápem vaše znepokojenie, doktor Obell.“

Mauricea to na Berringtonovo sklamanie okamžite obmäkčilo. „Uvedomujem si, že vás to stavia do zložitej situácie,“ poznamenal. „Univerzita je pripravená ponúknuť vám kompenzáciu vo forme zvýšenia platu o desaťtisíc dolárov ročne.“

Jeannie na nich prekvapene hľadela.

„To by vám malo pomôcť dostať matku z miesta, ktoré vás tak znepokojuje,“ dodal Berrington.

Jeannie zaváhala iba na chvíľku. „Veľmi by som bola za to vďačná,“ povedala, „ale problém to nevyrieši. Ja i tak potrebujem dvojčatá, ktoré spáchali nejaký trestný čin, pre svoj výskum. Inak nemá nijaký zmysel.“

Berrington neočakával, že sa dá vydierať.

„Nepochybne musí byť aj iný spôsob, ako nájsť vhodné subjekty pre váš výskum,“ podotkol Maurice.

„Nie, nie je. Potrebujem jednovaječné dvojčatá, vychovávané osobitne, a pritom aspoň jeden z nich by mal byť kriminálnik. To je tvrdá požiadavka. Môj počítačový program vyhľadáva ľudí, ktorí ani len netušia, že sú dvojčatá. Iná metóda, ako to zistiť, neexistuje.“

„To som nevedel,“ priznal Maurice.

Jeho tón znel nebezpečne priateľsky. Vošla Mauriceova sekretárka a podala mu hárok papiera. Bolo to vyhlásenie pre tlač, ktoré načrtol Berrington. Maurice ho ukázal Jeannie so slovami: „Ak máme zabrániť, aby ten článok vyšiel, musíme byť pripravení vydať takéto vyhlásenie.“

Preletela text a znova sa nahnevala. „Ale to je volovina!“ búrila sa. „Nijaké chyby sa neurobili. Nikoho súkromie sa nenarušilo. A vôbec nikto sa nesťažoval!“

Berrington utajoval svoju spokojnosť. Paradoxné, je taká ohnivá, a predsa má trpezlivosť a výdrž uskutočňovať dlhý a únavný vedecký výskum. Videl, ako pracuje so svojimi subjektmi: pôsobila, akoby ju nikdy nepodráždili a neunavili, ani vtedy, keď pobabrali testy. Pri ich skúmaní považovala zlé správanie za rovnako zaujímavé ako dobré. Zapísala si ich slová a srdečne im na konci poďakovala. A pritom mimo laboratória vedela pri najmenšom impulze vybuchnúť ako prskavka.

Predstieral, že mu záleží na upokojení situácie. „Ale, Jeannie, doktor Obell sa nazdáva, že musíme vydať jasné stanovisko.“

„Nemôžete vyhlásiť, že sa zastavuje používanie môjho počítačového programu!“ bránila sa. „To by znamenalo zrušenie celého môjho projektu!“

Mauriceovi stvrdli črty. „Nemôžem pripustiť, aby New York Times publikoval článok, v ktorom sa píše, že vedci na Univerzite Jonesa Fallsa narušujú súkromie ľudí,“ zvolal. „Prišli by sme o miliónové sponzorské dary.“

„Zvoľte strednú cestu,“ naliehala Jeannie. „Oznámte, že problém preskúmate. Zvolajte výbor. Ak bude potrebné, vyvinieme ďalšie záruky na ochranu súkromia.“

Och, nie, pomyslel si Berrington. Toto je nebezpečne rozumné. „Samozrejme, máme etický výbor,“ povedal, hrajúc o čas. „Je to senátny podvýbor.“ Senát bol univerzitnou správnou radou a tvorili ho všetci riadni profesori, ale prácu vykonávali výbory. „Mohli by ste oznámiť, že prenechávate riešenie problému na nich.“

„Nepripadá do úvahy,“ skočil mu do reči Maurice. „Všetci prídu na to, že je to trik.“

Jeannie protestovala: „Neuvedomujete si, že svojím trvaním na okamžitom riešení situácie prakticky vylučujete každú rozumnú diskusiu?“

Je vhodný čas ukončiť stretnutie, rozhodol sa Berrington. Tí dvaja sú si navzájom vo vlasoch, tvrdohlavo tvrdia svoje. Musí to ukončiť, skôr ako začnú znova hľadať kompromis. „Trefná poznámka, Jeannie,“ poznamenal Berrington. „Ak dovolíš, Maurice, mám návrh na riešenie.“

„Iste, vypočujme si ho.“

„Ide o dva rozdielne problémy. Jedným je nájsť spôsob, ako pokračovať v Jeanninom výskume a pritom nezapliesť univerzitu do škandálu. To musím vyriešiť spoločne s Jeannie a môžeme to podrobne prediskutovať neskôr. Druhou otázkou je, ako to fakulta a univerzita bude prezentovať navonok. A to by sme mali vyriešiť my dvaja, Maurice.“

Mauriceovi sa očividne uľavilo. „Veľmi rozumné,“ skonštatoval.

„Ďakujeme vám, že ste okamžite prišli, Jeannie.“

Uvedomila si, že má odísť. So zmäteným výrazom vstala. Vedela, že ju odstavili, ale nechápala ako. „Zavoláte mi?“ opýtala sa Berringtona.

„Pravdaže.“

„V poriadku.“ Na okamih zaváhala, potom vyšla von.

„Zložitá žena,“ zahundral Maurice.

Berrington sa predklonil. So zopätými rukami a sklopeným pohľadom predstieral pokoru. „Uvedomujem si, že je to moja chyba, Maurice.“ Ten potriasol hlavou, ale Berrington pokračoval: „Ja som prijal Jeannie Ferramiovú. Samozrejme, nemal som tušenie, že vymyslí takúto metódu práce – ale aj tak, ja som za to zodpovedný a myslím, že ťa musím tohto problému ušetriť.“

„Čo navrhuješ?“

„Nemôžem ťa žiadať, aby si to tlačové vyhlásenie nevydal. Nemám na to právo. Je neprípustné nadradiť jeden výskumný projekt nad prospech celej univerzity. To si uvedomujem.“ Spýtavo zdvihol zrak.

Maurice váhal. Berrington na zlomok sekundy so strachom zapochyboval, či ho nepodozrieva, že ho tlačí do kúta. Ale ak mu táto myšlienka aj preletela mysľou, už ho netrápila. „Vážim si tvoje slová, Berry. Ale čo urobíš s Jeannie?“

Berrington si vydýchol. Zdá sa, že to zvládol. „To je môj problém,“ povedal. „Nechaj to na mňa.“

22

Steve v stredu nadránom napokon zaspal.

Väzenie bolo tiché, Tučniak pochrapkával a Steve štyridsaťdva hodín nespal. Pokúšal sa ostať hore, nacvičoval si žiadosť o udelenie kaucie, ktorú prednesie zajtra sudcovi, ale neustále upadal do driemot, v ktorých sa sudca naňho láskavo usmial a vyhlásil: „Kaucia sa povoľuje, tohto muža možno prepustiť na slobodu,“ a on vyšiel zo súdu na slnečnú ulicu. Sedel na dlážke cely vo svojej zvyčajnej polohe, chrbtom opretý o stenu. Pár razy sa prichytil v driemotách a náhle sa strhol, ale napokon príroda zvíťazila nad vôľou.

Spal hlbokým spánkom, keď ho odrazu zobudil bolestivý úder do rebier. Zalapal po dychu a otvoril oči. Tučniak ho kopol a teraz sa nad ním skláňal. S očami vypúlenými od šialenstva zrúkol: „Ukradol si mi fet, ty podliak. Kam si ho ukryl? Hneď ho navaľ, inak je po tebe!“

Steve zareagoval impulzívne. Vyskočil zo zeme ako struna, natiahol pravú ruku a vrazil dva prsty Tučniakovi do očí. Ten zreval od bolesti a cúvol. Steve vyrazil za ním, akoby mu chcel rozmliaždiť lebku. Zazdalo sa mu, že z diaľky počuje hlas vrieskajúci nadávky, ktorý mu veľmi pripomínal jeho vlastný.

Tučniak urobil ďalší krok dozadu, rukami si zakrýval oči a zosunul sa na záchod.

Steve ho chytil oboma rukami za šiju, potiahol mu hlavu dopredu a kolenom ho udrel do tváre. Tučniakovi vystrekla z úst krv. Steve ho schmatol za košeľu, zdvihol zo záchodového sedadla a zhodil na zem. Už‑už sa ho chystal kopnúť, keď sa mu vrátil zdravý rozum. Pri pohľade na Tučniaka krvácajúceho na dlážke sa zháčil a záchvat zúrivosti pominul. „Ach, nie,“ zašepkal. „Čo som to urobil?“

Dvere na cele sa rozleteli a dnu vrazili dvaja policajti, oháňajúc sa obuškami.

Steve držal ruky zdvihnuté pred sebou.

„Len sa upokoj,“ oboril sa naňho jeden z policajtov.

„Už som pokojný,“ šprihol Steve.

Policajti mu nasadili putá a vyviedli ho z cely. Jeden mu prudko vrazil do brucha. Zalapal po dychu a zohol sa. „Pre prípad, že by ti zišlo na um robiť ďalšie problémy,“ zaškeril sa policajt.

Počul, ako sa s rachotom zavreli dvere a hlas bachára Spika v jeho zvyčajnej žartovnej nálade. „Potrebuješ lekárske ošetrenie, Tučniak?“ nadhodil. „Lebo na Východnej Baltimorskej ulici je veterinár,“ zachechtal sa na vlastnom vtipe.

Steve sa vystrel, spamätávajúc sa z úderu. Ešte vždy cítil bolesť, ale mohol už dýchať. Hľadel cez mreže na Tučniaka. Ten sedel vzpriamene a šúchal si oči. Cez krvácajúce pery odsekol Spikovi: „Choď doriti, podliak.“

Steve si vydýchol: chlapíkove zranenie nebolo vážne.

„Beztak je čas vziať ťa odtiaľto preč, študentík,“ utrúsil Spike. „Títo džentlemeni ťa prišli odviesť na súd.“ Pozrel sa na zoznam. „Pozrime sa, kto ešte má ísť pred súd v severnom okrese? Pán Róbert Sandilands, známy ako Sniff…“ Vyviedol z ciel ďalších troch mužov a pripútal ich spoločne so Stevom. Vzápätí ich dvaja policajti odviedli do garáže a posadili do autobusu.

Steve dúfal, že sa sem už nikdy nevráti.

Vonku bolo ešte šero. Steve odhadoval, že je okolo šesť hodín ráno. Na súdoch začínajú pracovať až okolo deviatej, desiatej, teda bude musieť dlho čakať. Pätnásť či dvadsať minút sa viezli cez mesto a napokon vošli bránou garáže do budovy súdu. Vystúpili z autobusu a zišli do suterénu.

Po okrajoch miestnosti bolo osem klietok. V každej sa nachádzala lavica a záchod. Boli väčšie ako cely na policajnom veliteľstve. Všetkých štyroch zadržaných voviedli do jednej klietky, v ktorej už čakali ďalší šiesti muži. Zložili im reťaze a hodili ich na stolík uprostred miestnosti. Stálo tam niekoľko bachárov, ktorým velila vysoká černoška v seržantskej uniforme a s mrzutým výrazom v tvári.

Nasledujúcu hodinu prišlo okolo ďalších tridsať zatknutých. Rozdeľovali ich do ciel po dvanástich. Keď priviedli skupinku žien, ozval sa piskot a výkriky. Zatvorili ich do klietky na vzdialenom konci miestnosti.

Potom sa pár hodín nedialo nič mimoriadne. Priniesli raňajky, ale Steve znova jedlo odmietol. Nevedel sa zmieriť s myšlienkou jesť na záchode. Niektorí väzni sa hlasito zhovárali, no väčšina ostávala tichá a zachmúrená. Mnohí vyzerali ako po opici. Väzni sa nenaťahovali so strážnikmi takým streleným spôsobom ako na predošlom mieste. Steve márne premýšľal, či je to preto, lebo im šéfuje žena.

Uvedomil si, že väznice vonkoncom nevyzerajú, ako ich zobrazuje televízia. V televíznych seriáloch a filmoch väzenia pripomínajú horšie hotely: nikdy neukážu odkryté záchody, slovné urážky alebo bitie tých, čo sa nejako previnili.

Dnes môže byť jeho posledný deň vo väzení. Keby veril v Boha, modlil by sa z celej duše.

Zbadal, že zatknutých začali okolo poludnia vyvádzať z ciel.

Steve sa ocitol v druhej várke. Znova im nasadili želiezka a spútali spolu desiatich mužov. Nato ich odviedli na súd.

Súdna sieň pripomínala metodistickú kaplnku. Steny boli až po čiernu čiaru vo výške pása nafarbené nazeleno a nad tým nakrémovo. Podlahu pokrýval zelený koberec a deväť radov lavíc zo svetlého dreva, pripomínajúcich kostolné lavice.

V poslednom rade sedela Stevova mama a otec.

Šokovaný zalapal po dychu.

Ocko mal na sebe plukovnícku uniformu a pod pazuchou čiapku. Sedel vystretý, akoby stál v pozore. Mal keltský výzor: modré oči, tmavé vlasy a na hladko oholených lícach náznak hustých fúzov. Meravý výraz na tvári, napätý od potláčania citov. Mamka sedela vedľa neho, peknú okrúhlu tvár mala opuchnutú od plaču.

Steve by sa bol najradšej prepadol pod zem. Dobrovoľne by sa vrátil do Tučniakovej cely, len aby sa vyhol tejto chvíli. Zastal, zadržiavajúc celý rad väzňov a v nemej agónii hľadel na svojich rodičov. Bachár ho vzápätí postrčil a on sa potkýnal k prednej lavici.

Vpredu, tvárou k väzňom sedela úradníčka. Bachár strážil dvere. Jediným ďalším prítomným úradníkom bol okuliarnatý černoch okolo štyridsiatky v saku, kravate a modrých džínsoch. Pýtal sa väzňov na ich mená a kontroloval ich na zozname.

Steve sa obzrel ponad plece. V laviciach pre verejnosť sedeli iba jeho rodičia. Bol vďačný, že má rodinu, ktorej záleží na ňom natoľko, aby prišla. Nikto z ostatných uväznených takú nemá. No aj tak by bol radšej podstúpil celé toto poníženie bez svedkov.

Jeho otec sa postavil a prišiel dopredu. Muž v džínsoch ho odmerane oslovil: „Prosím, pane?“

„Som otec Stevena Logana, rád by som s ním hovoril,“ povedal autoritatívnym hlasom. „Môžem vedieť, kto ste vy?“

„Dávid Purdy, predsúdny vyšetrovateľ, dnes ráno som vám telefonoval.“

Teda tak sa to mamka a ocko dozvedeli, uvedomil si Steve. Mohol sa dovtípiť. Súdna koncipientka mu povedala, že vyšetrovateľ preverí detaily. Najjednodušie bolo zatelefonovať jeho rodičom. Pri pomyslení na ten telefonát sa mykol. Čo vyšetrovateľ hovoril? „Potrebujem si overiť adresu Stevena Logana, ktorý je vo vyšetrovacej väzbe v Baltimore obvinený zo znásilnenia. Ste jeho matka?“

Ocko potriasol mužovi ruku a povedal: „Zdravím vás, pán Purdy.“ Ale Steve vytušil, že otcovi nie je sympatický.

„Môžete hovoriť so svojím synom, nech sa páči, nijaký problém,“ povedal Purdy.

Otec zdvorilo prikývol. Pretiahol sa pozdĺž lavice za väzňami a sadol si priamo za Steva. Položil mu ruku na plece a jemne ho stisol. Stevovi vstúpili do očí slzy. „Ocko, ja som to neurobil,“ zašepkal.

„Viem, Steve,“ tíšil ho otec.

Steve ohromený jeho naprostou dôverou sa pustil do plaču. A nedokázal sa zastaviť. Od hladu a nedostatku spánku vyslabol. Slzy mu nezadržateľne tiekli, premohlo ho všetko to napätie a utrpenie posledných dvoch dní. Preglgal a spútanými rukami sa dotýkal tváre.

„Chceli sme ti zabezpečiť právnika, ale nemali sme čas – len‑len že sme stihli prísť sem,“ ozval sa po chvíli otec.

Steve prikývol. Môže sa obhajovať sám, ak sa mu podarí ovládnuť sa.

Bachárka priviedla dievčatá bez pút na rukách. Sadli si a chichotali sa. Vyzerali na osemnásť.

„Tak či tak, ako sa to, dočerta, mohlo prihodiť?“ spýtal sa otec Steva.

Steve prestal plakať a pokúsil sa o vysvetlenie. „Zrejme vyzerám ako chlapík, čo to urobil,“ potiahol nosom a preglgol. „Obeť ma označila pri predvedení na polícii. Ja som v tom čase bol v tej štvrti, priznal som to. Test DNA ma zbaví obvinenia, ale potrvá to tri dni. Dúfam, že ma dnes prepustia na kauciu.“

„Povedz sudcovi, že sme tu,“ poradil mu otec. „Hádam to pomôže.“

Steve si pripadal ako dieťa, ktoré otec tíši. Pripomenulo mu to sladkú spomienku s trpkou príchuťou na deň, keď dostal na piate narodeniny svoj prvý bicykel s podpornými kolieskami na zadnom kolese. Ich dom mal veľkú záhradu s dvoma schodíkmi vedúcimi do patia. „Jazdi po trávniku a vyhni sa schodom,“ prikázal otec. Ale malý Steve sa hneď po nasadnutí pokúsil zísť na bicykli dolu schodmi. Narazil, poškodil bicykel a ublížil aj sebe. Očakával, že otec sa naňho nahnevá za to, že nesplnil priamy príkaz. Ocko ho zdvihol, jemne mu poumýval rany a opravil bicykel. A hoci Stevie čakal výbuch hnevu, ten neprišiel. Ocko ani len nepovedal: „Nevravel som ti?“ Hocičo sa prihodilo, Stevovi rodičia stáli vždy pri ňom.

Vošla sudkyňa.

Atraktívna, asi päťdesiatročná beloška, drobná a upravená. Mala na sebe čierny talár a v ruke diétnu kolu. Sadla si a položila ju na stôl.

Steve sa pokúšal čítať z jej tváre. Je krutá alebo mierna? Dobre naladená alebo v mizernom rozpoložení? Dobrosrdečná, liberálne zmýšľajúca žena s dušou, alebo nesmierna puntičkárka, ktorá si v duchu želá poslať ich všetkých na elektrické kreslo? Uprene hľadel na jej modré oči, ostrý nos, šedivejúce tmavé vlasy. Má manžela s pivným bruchom, dospelého syna, o ktorého si robí starosti, zbožňované vnúča, s ktorým sa kotúľa po koberci? Alebo žije sama v drahom byte plnom ultramoderného nábytku s ostrými hranami? Na prednáškach práva sa dozvedel teoretické dôvody pre poskytnutie alebo zamietnutie kaucie, ale teraz sa zdali celkom vedľajšie. Všetko naozaj závisí od toho, či je táto žena láskavá, alebo nie.

Pozrela sa na rad väzňov a pozdravila: „Dobré popoludnie. Nasleduje preskúmanie kaucií.“ Hlas mala tichý, ale jasný, presnú dikciu. Celá pôsobila jasne a usporiadane – až na tú plechovicu koly, jemnú známku ľudskosti, ktorá dávala Stevovi nádej.

„Všetci ste dostali výpis vašich trestných činov?“ Všetci ich videli. Pokračovala čítaním textu o ich právach a ako si môžu zohnať právnika.

Keď skončila, oznámila: „Po prečítaní vášho mena zdvihnite, prosím, pravú ruku. Ian Thompson.“ Väzeň zdvihol ruku. Čítala obvinenia z trestných činov a tresty, ktoré ho čakajú. Ian Thompson zrejme vykradol tri domy v luxusnej štvrti Roland Park. Mladý Hispánec s rukou zavesenou v šatke nejavil najmenší záujem o svoj osud a zdalo sa, že ho celá tá procedúra otravuje.

Povedala mu, že má právo na predbežný výsluch a súdne konanie pred porotou, Steve so záujmom čakal, či ho prepustia na kauciu.

Vyšetrovateľ prípravného konania vstal. Hovoril veľmi rýchlo, povedal, že Thompson žije na svojej adrese rok a má ženu a dieťa, ale je nezamestnaný. Má tiež návyk na heroín a trestný záznam. Steve by takého človeka neprepustil.

Sudkyňa však stanovila jeho kauciu na dvadsaťpäťtisíc dolárov. Steva to povzbudilo. Vedel, že obvinený zvyčajne musí zložiť v hotovosti len desať percent kaucie, teda ak Thompson zoženie dvetisícpäťsto dolárov, dostane sa na slobodu. To mu pripadalo mierne.

Nasledovalo jedna z dievčat. Pobilo sa s iným dievčaťom a obvinili ho z ublíženia na zdraví. Vyšetrovateľ prípravného konania informoval sudkyňu, že dievča žije s rodičmi a pracuje v pokladnici v neďalekom supermarkete. Tu očividne nehrozilo nijaké riziko a sudkyňa mu poskytla vlastnú záruku, čo znamenalo, že nemusí zložiť nijaké peniaze.

Ďalšie mierne rozhodnutie, a tak sa nálada Stevovi trošičku zlepšila.

Obžalovanej nariadili nechodiť na adresu dievčaťa, s ktorým sa pobila. To pripomenulo Stevovi, že sudca môže pripojiť ku kaucii podmienky. Azda by mohol sám navrhnúť, že sa nepriblíži k Lise Hoxtonovej. Netuší, kde žije ani ako vyzerá, ale bol ochotný sľúbiť hocičo, čo mu pomôže dostať sa z väzenia.

Nasledujúcim obžalovaným bol beloch v strednom veku, ktorý ukazoval svoj penis zákazníčkam v oddelení s dámskymi hygienickými potrebami v drogérii Rite‑Aid. Mal dlhý záznam podobných priestupkov. Žije sám, ale býva na tej istej adrese päť rokov. Na Stevovo prekvapenie i sklamanie sudkyňa kauciu zamietla. Muž bol drobný a tenký, Steve ho považoval za neškodného cvoka. Ale táto sudkyňa je ako žena podistým zvlášť prísna na sexuálne trestné činy.

Pozrela sa na zoznam a oznámila: „Steven Charles Logan.“

Steve zodvihol ruku. Prosím, pustite ma odtiaľto, prosím.

„Ste obvinený zo znásilnenia prvého stupňa, čo znamená možný trest doživotia.“

Steve začul za sebou matkin výkrik.

Sudkyňa pokračovala v čítaní ďalších obvinení a trestov, nato vstal vyšetrovateľ prípravného konania. Uviedol Stevov vek, adresu a čím sa zaoberá. Oznámil, že nemá žiadny trestný záznam ani drogovú závislosť. Steve si pomyslel, že v porovnaní s väčšinou ostatných obžalovaných vyzerá ako príkladný občan. Všimla si to vôbec?

Keď Purdy skončil, ozval sa Steve. „Môžem prehovoriť, vaša ctihodnosť?“

„Áno, ale pamätajte si, že vaše slová o trestnom čine nemusia vyznieť vo váš prospech.“

Vstal. „Som nevinný, vaša ctihodnosť, zdá sa, že sa podobám na páchateľa znásilnenia. Ak ma prepustíte na kauciu, sľubujem, že sa nepriblížim k obeti v prípade, že to stanovíte ako podmienku kaucie.“

„Celkom určite to urobím.“

Chcel ju naliehavo požiadať o prepustenie na slobodu, ale všetky výrečné prejavy, ktoré si pripravil v cele, mu znezrady vyfučali z mysle a odrazu nevedel, čo povedať. S pocitom bezmocnosti si sadol.

Jeho otec v lavici za ním sa postavil. „Vaša ctihodnosť, som Stevenov otec, plukovník Charles Logan. Rád zodpoviem na všetky otázky, ktoré by ste mi chceli položiť.“

Ľadovo sa naňho pozrela. „To nebude potrebné.“

Steve premýšľal, prečo asi odmietla otcovu intervenciu. Azda tak dala jasne najavo, že na ňu nerobí dojem jeho vojenská hodnosť. Možno tým chcela povedať: „Pred mojím súdom sú si všetci rovní.“

Ocko si znova sadol.

Sudkyňa sa pozrela na Steva. „Pán Logan, poznali ste tú ženu prv, ako došlo k údajnému trestnému činu?“

„Nikdy som sa s ňou nestretol,“ odvetil Steve.

„Videli ste ju niekedy predtým?“

Steve predpokladal, že ju zaujíma, či sledoval Lisu Hoxtonovú nejaký čas predtým, než ju napadol. „Nemôžem na to odpovedať, pretože neviem, ako vyzerá,“ vysvetľoval.

Zdalo sa, že sudkyňa jeho odpoveď chvíľu zvažuje. Steve mal pocit, akoby visel na rímse za končeky prstov. Jedno jej slovo ho môže zachrániť. Ale ak mu odmietne udeliť kauciu, bude to ako pád do priepasti.

Napokon prehovorila: „Je vám udelená kaucia v sume dvestotisíc dolárov.“

Steva zalial pocit úľavy a v duši mu odľahlo. „Vďaka Bohu za to,“ zamrmlal.

„Nesmiete sa priblížiť k Lise Hoxtonovej, ani k Vine Avenue tisíc tristodvadsaťjeden.“

Steve znova pocítil na pleci otcov dotyk. Zdvihol spútané ruky a dotkol sa otcových kostnatých prstov.

Vedel, že potrvá ešte dve či tri hodiny, kým ho prepustia, ale teraz, keď si bol istý slobodou, už mu na tom veľmi nezáležalo. Zhltne šesť hamburgerov a bude spať celých dvadsaťštyri hodín. Túžil po horúcom kúpeli a čistých šatách a chcel mať späť svoje hodinky. Prahol po spoločnosti ľudí, ktorí nepoužívajú slovo sviňa v každej vete.

A s istým prekvapením si uvedomil, že najväčšmi túži zatelefonovať Jeannie Ferramiovej.

23

Jeannie sa vrátila do kancelárie v mrzutej nálade. Maurice Obell je zbabelec. Agresívna reportérka vyprodukovala pár vymyslených ohováračiek, to je všetko, a ten muž sa poskladal. A Berrington sa nezmohol na to, aby ju účinne bránil.

Počítačový vyhľadávací program začala vytvárať, keď zistila, že jej výskum o kriminalite sa nepohne dopredu bez nových prostriedkov vyhľadávania subjektov. Pracovala na ňom tri roky. Ak nerátame tenisové šampionáty, bol to jej jediný naozaj výnimočný úspech. Ak má nejaký osobitný intelektuálny talent, tak na riešenie tohto druhu logických problémov. Hoci skúmala psychológiu nepredvídateľných, iracionálnych ľudských bytostí, robila to využívaním množstva údajov o stovkách a tisícoch jedincov: čiže štatistickými a matematickými postupmi. Uvedomovala si, že ak by jej vyhľadávací program nebol dobrý, nič by v práci nedosiahla. Mohla by sa jej vzdať a stať sa letuškou ako Penny Watermeadowová.

Prekvapilo ju, keď pred dverami zbadala Annette Bigelowovú. Jeannie dozerala v rámci svojich učiteľských povinností na jej štúdium. Spomenula si, že minulý týždeň jej Annette odovzdala návrh na ročníkovú prácu a dnes dopoludnia ho mali prediskutovať. Jeannie sa rozhodla stretnutie zrušiť. Mala oveľa dôležitejšie povinnosti. Keď uvidela nadšený výraz na tvári mladej ženy, uvedomila si, aké sú pre študentov tieto stretnutia nesmierne dôležité, a prinútila sa k úsmevu. „Prepáčte, že som vás nechala čakať. Poďme hneď na to.“

Našťastie si návrh starostlivo prečítala a urobila poznámky. Annette zamýšľala prehľadať existujúce údaje o dvojčatách, aby zistila, či nájde vzájomný vzťah v oblastiach politických názorov a morálnych postojov. Bol to zaujímavý nápad a jej plán bol z vedeckého hľadiska užitočný. Jeannie navrhla pár drobných vylepšení a dala jej zelenú.

Len čo Annette vyšla von, nakukol do dverí Ted Ransome. „Vyzeráš, akoby si niekomu chcela odtrhnúť gule,“ prehodil.

„Ale nie tebe,“ usmiala sa Jeannie. „Poď dnu, dáme si šálku kávy.“

„Krásavec“ Ransome bol jej obľúbenec na fakulte. Mimoriadny profesor, ktorý študoval psychológiu vnímania, bol šťastne ženatý a mal dve malé deti. Jeannie vedela, že ho priťahuje, ale nič v tom smere nepodnikol. Existovalo medzi nimi príjemné sexuálne napätie, ktoré nehrozilo prerásť do problému.

Zapla kávovar vedľa svojho stola a porozprávala mu o New York

Times a o Mauriceovi Obellovi. „Ale je tu veľký otáznik,“ dokončila. „Kto dal hlášku do Times?“

„Iste to bola Sophie,“ skonštatoval.

Sophie Chappleová bola jediná ďalšia žena v profesorskom zbore fakulty psychológie. Hoci mala takmer päťdesiat a bola riadna profesorka, v Jeannie videla akúsi rivalku. Od začiatku semestra sa správala žiarlivo. Sťažovala sa na všetko, od Jeanniných minisukni až po spôsob, ako parkuje auto.

„Urobila by také niečo?“ zapochybovala Jeannie.

„Bez váhania.“

„Asi máš pravdu,“ Jeannie sa neprestávala čudovať malichernosti špičkových vedcov. Raz zažila, ako vážený matematik udrel najbrilantnejšieho fyzika Ameriky za to, že ho predbehol v kaviarni v rade. „Možno sa jej na to opýtam.“

Nadvihol obočie. „Zaprie to.“

„Ale bude vyzerať previnilo.“

„Vypukne vojna.“

„Tá prebieha už dávno.“

Zazvonil telefón. Jeannie ho zdvihla a naznačila Tedovi, aby nalial kávu. „Haló?“

„Tu je Naomi Freelanderová.“

Jeannie zaváhala. „Nie som si istá, či sa mám s vami zhovárať.“

„Verím, že ste prestali používať zdravotné databázy pre svoj výskum.“

„Nie.“

„Čo máte na mysli tým ‚Nie‘?“

„Mám na mysli, že som neprestala. Vaše telefonáty vyprovokovali isté diskusie, ale nepadlo nijaké rozhodnutie.“

„Mám tu fax z kancelárie prezidenta univerzity. Univerzita sa v ňom ospravedlňuje ľuďom, ktorých súkromie bolo porušené, a ubezpečuje, že program sa zastavil.“

Jeannie žasla. „Oni tú správu vydali?“

„Nevedeli ste to?“

„Videla som návrh a nesúhlasila som s ním.“

„Zdá sa, že zastavili váš program a neoznámili vám to.“

„To nemôžu.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Mám s univerzitou zmluvu. Nemôžu skrátka urobiť, čo si zmyslia.“

„Chcete tvrdiť, že budete pokračovať v programe napriek rozhodnutiu predstaviteľov univerzity?“

„Vzdor s tým nemá nič spoločné. Nemajú právo rozkazovať mi.“ Jeannie zachytila Tedov pohľad. Zdvihol ruku a zamietavo ňou kýval zboka na bok. Má pravdu, uvedomila si Jeannie. Takto sa nemôže zhovárať s novinármi. Zmenila taktiku. „Pozrite,“ pokračovala miernym tónom, „vy sama ste povedali, že narušenie súkromia je v tomto prípade možné.“

„Áno…“

„A nenašli ste vonkoncom nikoho, kto by sa chcel na môj program sťažovať. Napriek tomu nemáte nijaké výčitky svedomia, že tento výskumný program zastavili.“

„Ja nesúdim, ja informujem.“

„Viete, o čom je môj výskum? Pokúšam sa zistiť, čo robí z ľudí kriminálnikov. Som prvý človek, ktorý sa zaoberá naozaj sľubným spôsobom štúdia tohto problému. Ak všetko pôjde dobre, môj objav môže z Ameriky vytvoriť lepšie miesto pre život vašich vnúčat.“

„Nemám vnúčatá.“

„To je výhovorka?“

„Nepotrebujem výhovorky…“

„Možno nie, ale neurobili by ste lepšie, keby ste našli taký prípad narušenia súkromia, ktorý naozaj komusi prekáža? Nebol by to dokonca podnet na lepší článok?“

„To nechajte na mňa.“

Jeannie si vzdychla. Urobila, čo bolo v jej silách. Zaťala zuby a pokúšala sa skončiť rozhovor priateľským tónom. „Nuž, teda veľa šťastia.“

„Vážim si vašu spoluprácu, doktorka Ferramiová.“

„Dovidenia,“ Jeannie zložila a vychrlila: „Ty krava.“

Ted jej podal šálku kávy. „Ako počúvam, oznámili, že tvoj program je zrušený.“

„Nerozumiem tomu. Berrington sľúbil, že sa porozprávame, ako ďalej postupovať.“

Ted stíšil hlas. „Nepoznáš Berryho tak dobre ako ja. Medzi nami, je to had. Nespustil by som ho z oka.“

„Azda je to omyl,“ chytala sa poslednej slamky. „Možno sekretárka doktora Obella vydala správu omylom.“

„Pripúšťam,“ poznamenal Ted, „ale staviam skôr na teóriu hada.“

„Myslíš, že mám zavolať do Times a oznámiť, že môj telefón zdvihol podvodník?“

Zasmial sa. „Myslím, že by si mala zájsť za Berrym do kancelárie a opýtať sa ho, či zamýšľal zverejniť správu, prv ako sa s tebou porozprával.“

„Výborný nápad.“ Dopila kávu a vstala.

Kráčal ku dverám. „Veľa šťastia. Držím ti palce.“

„Vďaka.“ Chcela ho pobozkať na líce, ale rozmyslela si to.

Prešla chodbou a hore schodmi k Berringtonovej kancelárii. Dvere mal zamknuté. Vošla do miestnosti sekretárky, ktorá pracovala pre všetkých profesorov. „Ahoj, Júlie, kde je Berry?“

„Už odišiel, ale požiadal ma, aby som mu na zajtra dohodla s tebou stretnutie.“

Doparoma. Ten podliak sa jej vyhýba. Ted má pravdu. „Zajtra o koľkej?“

„O pol desiatej?“

„Budem tu.“

Zišla na svoje poschodie a vošla do laboratória. Lisa pri pracovnom stole práve kontrolovala koncentráciu Stevenovej a Dennisovej DNA, ktoré mala v skúmavkách. Zmiešala dva mikrolitre každej vzorky s dvoma mililitrami fluorescentného farbiva. Farbivo v kontakte s DNA svietilo. Intenzita svetla ukazovala množstvo DNA. Merala sa fluorometrom DNA. Stupnica ukazovala výsledok v nanogramoch DNA na mikroliter vzorky.

„Ako sa máš?“ opýtala sa Jeannie.

„Fajn.“

Jeannie pozorne skúmala Lisinu tvár. Ešte vždy odmietala akúkoľvek pomoc. Pokojne sa sústredila na prácu, ale vnútri pociťovala napätie. „Už si sa zhovárala s mamou?“ Lisini rodičia žili v Pittsburghu.

„Nechcem ju znepokojovať.“

„Na to tu je. Zavolaj jej.“

„Možno dnes večer.“

Zatiaľ čo Lisa pracovala, Jeannie jej porozprávala o zisteniach reportérky New York Times. Lisa zmixovala vzorky DNA s endonukleázou, enzýmom, ktorý štiepi molekuly. Tento enzým zničí cudziu DNA, ktorá sa môže dostať do tela. Robí to predelením dlhých molekúl DNA na tisíce kratších fragmentov. Užitočné pre genetických inžinierov je, že endonukleáza rozdelí DNA v tom istom konkrétnom bode. Teda časti oboch krvných vzoriek sa dajú porovnať. Ak sú totožné, krv patrí tomu istému jedincovi alebo jednovaječným dvojičkám. Ak sú rôzne, musia patriť rozdielnym ľuďom.

Je to, akoby ste odstrihli centimeter pásky z opernej kazety. Zoberte si časti dvoch rôznych pások, vystrihnuté po piatich minútach od začiatku: ak hudba na oboch kúskoch pásky je dueto „Se a caso madama,“ obe sú z Figarovej svadby. Vyhnúť sa náhode, že dve rôzne opery môžu mať rovnakú sekvenciu tónov práve na tom istom mieste, sa dá jedine porovnaním niekoľkých častí.

Proces fragmentácie trvá niekoľko hodín a nemožno ho urýchliť: keby DNA nebola kompletne rozložená, test by sa nepodaril.

Lisu Jeannino rozprávanie šokovalo, ale neprejavovala takú ľútosť, akú Jeannie očakávala. Možno preto, že len pred tromi dňami utrpela strašnú traumu, a Jeannino trápenie sa jej nezdalo také dôležité. „Ak sa budeš musieť svojho projektu vzdať, do akého výskumu sa pustíš?“ zaujímala sa.

„Nemám poňatia,“ odvetila Jeannie. „Neviem si predstaviť, že by som sa tohto vzdala.“ Lisa jednoducho nevie pochopiť, čo poháňa vedcov, uvedomila si Jeannie. Techničke Lise sa jeden projekt vidí ako druhý.

Jeannie sa vrátila do kancelárie a zatelefonovala do penziónu Bella Vista. So všetkým, čo sa dialo v jej živote, sa mohla zveriť svojej mame. „Môžem hovoriť s pani Ferramiovou, prosím?“ opýtala sa.

Dostala úsečnú odpoveď: „Práve obedujú.“

Jeannie zaváhala. „Dobre. Odkážete jej, prosím, že volala dcéra Jeannie, a pokúsi sa ju znova zavolať.“

„Hej.“

Jeannie mala pocit, že žena si to nepoznačila. „J‑e-a‑n-n‑i-e,“ zopakovala. „Jej dcéra.“

„Dobre.“

„Ďakujem vám.“

„Jasné.“

Jeannie zložila. Musí mamu odtiaľ dostať. Ešte nepohla ani prstom, aby zohnala víkendové doučovacie hodiny.

Pozrela na hodinky: bolo krátko popoludní. Chytila myš a pozrela na obrazovku, ale zdalo sa jej zbytočné pokračovať, keď jej projekt môže byť zrušený. S pocitom hnevu a bezmocnosti sa rozhodla pre dnešok skončiť.

Vypla počítač, zamkla kanceláriu a vyšla z budovy. Ešteže má svoj červený meďáčik. Nastúpila a s príjemným dôverným pocitom naštartovala.

Pokúšala sa vzchopiť. Je u nej predsa otec, a to je mimoriadna príležitosť. Azda by s ním mohla stráviť chvíľku času, potešiť sa z tejto novej skutočnosti, vziať ho autom do prístavu a poprechádzať sa s ním. Mohla by mu kúpiť nový športový kabát v obchode Brooks Brothers. Nemá peniaze, ale môže ho dostať na kreditnú kartu. Vezmi to čert, život je taký krátky.

Už v lepšej nálade dorazila pred dom a zaparkovala. „Ocko, som doma,“ volala cestou hore schodmi. Keď vošla do obývačky, vytušila, že čosi nie je v poriadku. Po chvíli zbadala, že televízor nie je na svojom mieste. Možno si ho vzal do spálne, aby sa mohol pozerať. Nakukla do ďalšej izby, ale nenašla ho. Vrátila sa do obývačky. „Och, nie!“ zvolala. Aj video bolo preč. „Otec, to si nemal urobiť!“ Zmizlo stereo a aj počítač zo stola. „Nie,“ zopakovala. „Nie, tomu neverím!“ Bežala nazad do spálne a otvorila šperkovnicu. Jednokarátové diamantové očko do nosa, ktoré jej dal Will Temple, bolo fuč.

Zazvonil telefón a ona ho automaticky zdvihla.

„Tu je Steve Logan,“ ozval sa hlas. „Ako sa máte?“

„Toto je najstrašnejší deň môjho života,“ vyjachtala a rozplakala sa.

24

Steve Logan zložil slúchadlo.

Osprchoval sa, oholil, obliekol si čisté šaty a napchal sa maminou lasagnou. Porozprával rodičom krok za krokom každý detail svojho utrpenia. Trvali na tom, aby vyhľadal právnu pomoc, aj keď im tvrdil, že ho určite zbavia obvinenia, len čo budú k dispozícii DNA testy, a tak sa hneď zajtra rozhodol zájsť za právnikom. Celou cestou z Baltimoru do Washingtonu spal na zadnom sedadle otcovho Lincolna Mark VIII, a hoci sa to nevyrovnalo poldruha prebdenej noci, aj tak sa cítil dobre.

A túžil sa stretnúť s Jeannie. Len čo sa dozvedel, aké má starosti, jeho túžba sa ešte znásobila. Chcel ju objať okolo pliec a ubezpečiť, že všetko bude v poriadku.

Šípil, že je nejaká súvislosť medzi jeho a jej problémami. Stevovi sa zdalo, že všetko sa im obom rúca od chvíle, čo ho predstavila šéfovi, a Berringtona to tak ohromilo.

Rád by vedel viac o záhade svojho pôvodu. Túto vec rodičom neprezradil. Bola príliš bizarná a znepokojivá. Ale potreboval sa o nej s Jeannie pozhovárať.

Schytil slúchadlo, že jej hneď zavolá znova, ale rozmyslel si to. Povedala, že netúži po spoločnosti. Ľudia v depresii zvyčajne mávajú taký pocit, hoci v skutočnosti potrebujú plece, na ktorom by sa mohli vyplakať. Možno by sa mal vybrať za ňou so slovami: „Nože skúsme povzbudiť jeden druhého.“

Vošiel do kuchyne. Mama drhla drôtenkou nádobu na lasagnu. Ocko odišiel na hodinu do svojho úradu. Steve ukladal kameninové nádoby do umývačky riadu. „Mami,“ prihovoril sa, „bude ti to znieť trošku čudne, ale…“

„Ideš za dievčaťom,“ prerušila ho.

Usmial sa. „Ako to vieš?“

„Som predsa tvoja mama. Telepatia. Ako sa volá?“

„Jeannie Ferramiová. Doktorka Ferramiová.“

„Som vari židovská matka? Má na mňa urobiť dojem, že je doktorka?“

„Je vedkyňa, nie lekárka.“

„Ak už má doktorát, musí byť staršia ako ty.“

„Má dvadsaťdeväť.“

„Hm. Aká je?“

„No, je neobyčajná. Vysoká, vyšportovaná – fantastická tenisová hráčka – s hustými tmavými vlasmi a očami. Jednu nozdru má prepichnutú tenučkým strieborným krúžkom. Je energická, každému na rovinu povie, čo si myslí, ale takisto sa často smeje. Aj ja som ju pár ráz rozosmial, ale najmä,“ hľadal správne slovo, „má také osobné čaro, že keď je nablízku, človek z nej nemôže odtrhnúť oči…“

Mama chvíľu uprene hľadela naňho a potom mu povedala: „Och, synku – si zaľúbený až po uši.“

„Nuž, ani by som nepovedal…“ odmlčal sa. „Vlastne, máš pravdu. Som do nej zbláznený.“

„Aj ona cíti to isté?“

„Zatiaľ nie.“

Mama sa nežne usmiala. „Choď za ňou, dúfam, že si ťa zaslúži.“

Pobozkal ju. „Ako sa ti podarilo stať sa takým úžasným človekom?“

„Prax,“ povedala lakonicky.

Stevovo auto parkovalo vonku. Vyzdvihli ho z parkoviska v areáli Univerzity Jonesa Fallsa a matka ho doviezla nazad do Washingtonu. Vyšiel na diaľnicu 1-95 a vracal sa nazad do Baltimoru.

Jeannie potrebuje nežnú láskavú starostlivosť. V telefóne sa mu zverila, že ju otec okradol a univerzitný prezident zradil. Potrebuje niekoho, kto sa o ňu postará, a to on dokáže.

Cestou si predstavoval, ako sedí vedľa neho na gauči, smeje sa a hovorí: „Som rada, že si prišiel, vďaka tebe sa cítim oveľa lepšie, prečo si nezoblečieme šaty a nejdeme do postele?“

Zastavil pri nákupnom stredisku vo štvrti Mount Washington a kúpil pizzu s morskými rybami, desaťdolárovú fľašu chardonnay, téglik so zmrzlinou a desať žltých klincov. Jeho pohľad pritiahla titulná strana Wall Street Journal titulkom o Geneticu Inc. Spomenul si, že ide o spoločnosť, ktorá financuje Jeannin výskum dvojčiat. Vyrozumel, že väčšinu ich akcií kupuje nemecký konglomerát Landsmann. Vzal aj noviny.

Jeho príjemné predstavy zatienila znepokojivá myšlienka, že Jeannie mohla medzitým odísť. Alebo je doma, ale nemusí otvárať dvere. Prípadne má návštevu.

Potešil sa, keď zbadal červený Mercedes 230C zaparkovaný v blízkosti jej domu. Iste je doma. Zišlo mu na um, že mohla odísť peši. Alebo taxíkom. Či autom priateľa.

Stlačil zvonček domáceho telefónu a hľadel na mikrofón v nádeji, že sa ozve. Nijaký zvuk. Zazvonil znova. Ozvalo sa zachrapčanie. Srdce mu poskočilo. Podráždený hlas zavrčal: „Kto je?“

„Steve Logan. Prišiel som vás povzbudiť.“

Nastalo dlhé ticho. „Steve, necítim sa na návštevy.“

„Aspoň mi dovoľte dať vám kvety.“

Neodpovedala. Bojí sa, pomyslel si, a pocítil trpké sklamanie. Povedala, že verí v jeho nevinu, ale vtedy bol bezpečne za mrežami. Teraz, keď je pred jej dverami a ona je sama, nie je to také ľahké. „Dúfam, že ste nezmenili svoj názor na mňa,“ povedal. „Ešte vždy veríte, že som nevinný? Ak nie, odídem.“

Zvonček zazvonil a dvere sa otvorili.

Je to žena, ktorá nevie odolať žiadnej výzve, pomyslel si.

Vošiel do malej chodby s dvoma ďalšími dverami. Jedny boli otvorené a viedli k schodisku. Na ich vrchu stála Jeannie v jasnozelenom tričku.

„Radšej poďte hore,“ pozvala ho.

Nebolo to veľmi nadšené privítanie, ale usmial sa a vyšiel hore schodmi. Nákup niesol v papierovom vrecku. Uviedla ho do malej obývačky s kuchynským kútom. Zbadal, že má rada čiernu a bielu s doplnkami živej farby. Pohovku mala potiahnutú čiernou látkou, oranžové vankúše, na bielej stene modré elektrické hodiny, jasnožlté tienidlá lámp a biely kuchynský pult s červenými kávovými šálkami.

Položil vrecko na kuchynský pult. „Pozrite,“ povedal, „potrebujete čosi zjesť, aby ste sa spamätali.“ Vybral pizzu. „A pohár vína, aby z vás spadlo napätie. Keď dostanete chuť na špeciálnu lahôdku, môžete si dať túto zmrzlinu rovno z téglika, netreba ju dávať ani do mištičky. A keď bude po jedle a pití, ešte vždy vám ostanú kvety. Vidíte?“

Hľadela naňho, ako keby priletel z Marsu.

„A napokon, myslel som, že potrebujete niekoho, kto príde a povie vám, že ste fantastický, úžasný človek.“

Oči sa jej zaliali slzami. „Dočerta!“ zahundrala. „Nikdy neplačem!“

Položil jej ruky na plecia. Po prvý raz sa jej dotkol. Opatrne si ju pritiahol k sebe. Nebránila sa. Nemohol uveriť svojmu šťastiu. Objal ju. Bola bezmála rovnako vysoká ako on. Sklonila hlavu na jeho plece. Telo sa jej chvelo od vzlykov. Uhladil jej vlasy. Boli poddajné a ťažké. Vzrušil sa, a tak od nej trošku poodstúpil, dúfajúc, že to nezbadá. „Všetko bude v poriadku,“ tíšil ju. „Ty to zvládneš.“

Ostala v jeho objatí dlhú nádhernú chvíľu. Cítil teplo jej tela a nasával vôňu. Uvažoval, či ju pobozkať. Váhal v obave, že ak sa unáhli, odmietne ho. Vtom sa odtiahla a čarovný okamih pominul.

Utrela si nos do lemu voľného trička, čím mu poodhalila svoje ploché, opálené brucho. „Vďaka,“ povedala. „Potrebovala som plece, na ktorom sa môžem vyplakať.“

Sklamal ho jej vecný tón. Preňho to bol silný citový zážitok, pre ňu nič viac ako uvoľnenie napätia. „Všetko je súčasťou servisu,“ vyhŕkol nevhodne, a hneď ho to zamrzelo.

Otvorila škatuľu a vybrala taniere. „Už sa cítim lepšie,“ povedala. „Poďme sa najesť.“

Usadil sa na stoličku pri kuchynskom pulte. Pokrájala pizzu a on otvoril fľašu vína. S potešením sledoval, ako sa doma pohybuje, bokom zatvára zásuvku, žmúri na vínový pohár, aby zistila, či je čistý, dlhými šikovnými prstami odkladá vývrtku. Spomenul si na prvé dievča, do ktorého sa zaľúbil. Volala sa Bonnie a mala, tak ako on, sedem rokov. Uprene hľadel na jej plavé kučery a zelené oči a považoval za zázrak, že niekto taký úžasný je práve na ihrisku základnej školy na Spillarskej ceste. Istý čas veril, že je naozajstný anjel.

Jeannie pravdaže nepovažoval za anjela, ale mala v sebe taký duchovný a telesný pôvab, ktorý v ňom vyvolával rovnaký posvätný pocit.

„Si nezdolný,“ poznamenala. „Pri našom poslednom stretnutí si vyzeral strašne. Bolo to len pred dvadsiatimi štyrmi hodinami, ale zdá sa, že si sa dokonale zotavil.“

„Vyviazol som z toho celkom dobre. Mám len modrinu na mieste, kde mi detektív Allaston udrel hlavu o stenu, a veľkú podliatinu na rebrách, kam ma kopol Tučniak Butcher. Ale rýchlo sa pozbieram, ak sa nebudem musieť vrátiť do väzenia.“ Nepripúšťal si túto myšlienku. Nevráti sa ta, test DNA ho zbaví podozrenia.

Zahľadel sa na knižnicu. Mala množstvo faktografických kníh, životopisy Darwina, Einsteina a Francisa Bacona. Zopár ženských autoriek, ktoré nečítal, Ericu Jongovú a Joyce Carol Oatesovú, päť či šesť kníh od Edith Whartonovej, niekoľko moderných klasikov. „Počuj, máš môj najobľúbenejší román!“ oznamoval.

„Nechaj ma hádať: Zabiť drozda.“

„Ako to vieš?“ zvolal ohromene.

„To nič nie je. Hrdina je právnik, ktorý sa postaví proti spoločenským predsudkom, aby bránil nevinného muža. Nie je to vari tvoj sen? Navyše, nepredpokladala som, že by si obľuboval Ženskú izbu.“

Potriasol rezignovane hlavou. „Vieš toho o mne toľko, až to znervózňuje.“

„Čo myslíš, ktorá je moja najobľúbenejšia kniha?“

„To je test?“

„To si píš.“

„Och… hm, Middlemarch.“

„Prečo?“

„Má silnú, nezávislú hrdinku.“

„Ale nič nerobí! Mimochodom, kniha, ktorú mám na mysli, nie je román. Hádaj znova.“

Potriasol hlavou. „Literatúra faktu.“ Zasiahla ho inšpirácia. „Už viem. Príbeh vynikajúceho, elegantného vedeckého objavu, ktorý objasňuje čosi nesmierne významné o ľudskom živote. Stavím sa, že to je Dvojitá špirála.“

„Hej, výborne!“

Pustili sa do jedla. Pizza bola ešte vždy horúca. Jeannie chvíľku v duchu premýšľala, nato sa ozvala: „Už to chápem, dnes som to naozaj zbabrala. Lepšie by bolo, keby sa o celom probléme veľa nehovorilo. Mala som tvrdiť: ‚Nuž, je to možné, dá sa o tom diskutovať, nerobme nijaké unáhlené rozhodnutia.‘ Namiesto toho som odporovala univerzite a potom som to ešte zhoršila vyhlásením pre tlač.“

„Si obdivuhodne nekompromisný človek,“ poznamenal.

Prikývla. „Je rozdiel, či nekompromisný alebo hlúpy.“

Ukázal jej Wall Street Journal. „To môže vysvetľovať, prečo sú v tejto chvíli na fakulte takí precitlivení na publicitu. Tvoj sponzor bude predaný.“

Pozrela sa na prvý odsek. „Stoosemdesiat miliónov dolárov, fíha!“ prečítala nahlas, prežúvajúc pizzu. Keď dočítala, potriasla hlavou. „Tvoja teória je zaujímavá, ale neberiem ju.“

„Prečo nie?“

„Zdalo sa, že proti mne je Maurice Obell, a nie Berrington. Hoci o Berringtonovi hovoria, že vie byť podlý. Aj tak, ja nie som taká dôležitá, predstavujem len maličkú súčasť výskumu, ktorý sponzoruje Genetico. Ak som aj svojou prácou naozaj prenikla do súkromia ľudí, nie je to taký veľký škandál, aby mohol ohroziť multimilióndolárovú transakciu.“

Steve si utrel prsty do papierovej servítky a zdvihol zarámovanú fotografiu ženy s dieťaťom. Žena sa podobala na Jeannie, hoci mala rovné vlasy. „Tvoja sestra?“ spýtal sa.

„Áno. Patty. Teraz má tri deti – všetko sú chlapci.“

„Ja nemám ani bratov, ani sestry,“ vzdychol. Vtom si spomenul: „Ak pravda nerátame Dennisa Pinkera.“ Jeannina tvár sa odrazu zmenila. „Pozeráš sa na mňa ako na nejaký exemplár,“ zachmúril sa.

„Prepáč. Dáš si zmrzlinu?“

„Že sa pýtaš.“

Postavila téglik na stôl a vybrala dve lyžičky. Potešilo ho to. Jedenie z jednej nádobky bolo krokom k bozku. Jedla & veľkou chuťou. Uvažoval, či sa aj miluje s rovnakou nenásytnou vášňou.

Prehltol za lyžičku zmrzliny a povedal: „Som rád, že mi veríš. Na rozdiel od polišov.“

„Ak si ju znásilnil ty, celá moja teória sa zosype.“

„Aj tak, máloktorá žena by ma dnes večer pustila dnu. Najmä ak by verila, že mám rovnaké gény ako Dennis Pinker.“

„Váhala som,“ pripustila. „Ale dal si mi za pravdu.“

„Ako?“

Kývla k zvyškom večere. „Ak Dennisa Pinkera žena priťahuje, vytiahne nôž a prikáže jej zobliecť si nohavičky. Ty prinesieš pizzu.“

Steve sa zasmial.

„Možno to znie smiešne,“ pokračovala Jeannie, „ale je to veľký rozdiel.“

„Niečo by si mala o mne vedieť,“ nadhodil Steve. „Tajomstvo.“

Položila lyžičku. „Čo?“

„Raz som bezmála niekoho zabil.“

„Ako?“

Vyrozprával jej historku o bitke s Tipom Hendricksom. „Preto ma tak znepokojujú otázky o mojom pôvode,“ dodal. „Nesmierne ma rozrušili slová, že mamka a ocko nemusia byť moji rodičia. Čo ak môj skutočný otec je vrah?“

Jeannie potriasla hlavou. „Zaplietol si sa do chlapčenskej bitky, ktorá sa ti vymkla spod kontroly. To neznamená, že si psychopat. A čo ten druhý chlapec? Tip?“

„Zabil ho niekto iný o pár rokov neskôr. Predával drogy. Pohádal sa so svojím dodávateľom a chlapík mu vpálil guľku do hlavy.“

„Myslím si, že bol psychopat,“ usúdila Jeannie. „Tak zvyčajne dopadnú. Neustále sa zapletajú do problémov. Veľké silné decko ako ty sa mohlo dostať raz do rozporu s právom, ale vysporiadal si sa s tým a žiješ normálnym životom. Zatiaľ čo Dennis bude striedavo vo väzení a vonku, až kým ho niekto nezabije.“

„Koľko máš rokov, Jeannie?“

„Nepáčilo sa ti, že som ťa nazvala veľkým silným deckom?“

„Ja mám dvadsaťdva.“

„Ja dvadsaťdeväť. To je veľký rozdiel.“

„Pripadám ti ako decko?“

„Počuj, neviem, ale tridsaťročný muž by pravdepodobne necestoval sem z Washingtonu, aby mi priniesol pizzu. Pripadá mi to impulzívne.“

„Mrzí ťa, že som to urobil?“

„Nie.“ Dotkla sa mu ruky. „Veľmi ma to potešilo.“

Ešte vždy nevedel, na čom s ňou je. Ale vyplakala sa mu na pleci a na to nikomu neposlúži decko, pomyslel si.

„Kedy budeš mať výsledky o mojich génoch?“ opýtal sa.

Pozrela sa na hodinky. „Delenie na fragmenty je zrejme hotové. Lisa zajtra ráno urobí film.“

„Chceš povedať, že už máte výsledok testu?“

„Asi práve v tejto chvíli.“

„Nemohli by sme sa hneď naň pozrieť? Neviem sa dočkať zistenia, či mám rovnakú DNA ako Dennis Pinker.“

„Myslím, že áno,“ odvetila Jeannie. „Sama som zvedavá.“

„Teda, na čo čakáme?“

25

Berrington Jones mal plastovú kartu, s ktorou otvoril v Cvokárni hociktoré dvere.

Nikto o tom nevedel. Dokonca ostatní riadni profesori sa naivne domnievali, že do ich kancelárií nemá nikto iný prístup. Vedeli, že upratovačky majú univerzálne kľúče a takisto aj univerzitní strážnici. Nikdy im však nenapadlo, že sa celkom ľahko možno dostať ku kľúču, ktorý majú upratovačky.

Tak či onak, Berrington dosiaľ nikdy nevyužil svoj univerzálny kľúč. Špehovanie je nedôstojné: nie je to jeho štýl. Pete Watlingson má podistým v zásuvke stola fotografie nahých chlapcov, Ted Ransome nepochybne skrýva kdesi štipku marihuany, Sophie Chappleová si možno schováva na dlhé, osamelé popoludnia vibrátor, ale Berringtona nič z toho nezaujímalo. Univerzálny kľúč bol len pre naliehavé situácie.

A toto je naliehavá situácia.

Univerzita prikázala Jeannie, aby skončila s používaním vyhľadávacieho počítačového programu. Oznámili svetu, že ho zastavili, ale ako si môže byť istý, či to je pravda? Nevidí, aké elektronické správy lietajú cez telefonické linky z jedného terminálu k druhému. Celý deň ho prenasledovala myšlienka, že už možno prehľadáva ďalšiu databázu. A nedalo sa vopred zistiť, čo môže nájsť.

Vrátil sa teda do svojej kancelárie a za teplého súmraku padajúceho na červené tehlové univerzitné budovy sedel za svojím stolom, klopkal plastovou kartou po počítačovej myši a pripravoval sa urobiť čosi, čo sa priečilo všetkým jeho zásadám.

Zakladal si na svojej dôstojnosti. Nadobudol ju veľmi skoro. Bol najmenší chlapec v triede, nemal otca, ktorý by mu poradil, ako sa brániť pred surovcami, matku trápili viac existenčné starosti než jeho šťastie, a tak si pomaly vytváral imidž nadradenosti a starodávnej hrdosti, ktoré ho chránili. Na Harvarde potajme sledoval spolužiaka z bohatej rodiny, detailne si všímal jeho kožené opasky a bavlnené vreckovky, tvídové obleky a kašmírové šály, učil sa, ako si má rozprestrieť obrúsok a pridržať stoličku dámam. Obdivoval zmes uvoľnenosti a úcty, s akou sa správal k profesorom, nedbalý šarm a chlad, s akým sa obracal k nižšie postaveným. V čase, keď Berrington končil univerzitu, bol všeobecne považovaný za intelektuála.

Plášť dôstojnosti k nemu nerozlučne patril. Niektorí profesori zavše zhodili saká a pridali sa k skupinke študentov, čo hrali futbal, ale Berrington nie. Študenti mu nikdy nerozprávali vtipy, nepozývali ho na párty, ale ani sa k nemu nesprávali bezočivo, nerozprávali sa počas jeho prednášok, ani nespochybňovali známky.

V istom zmysle od vytvorenia Genetica bol celý jeho život podvodom, ale zvládal ho s trúfalosťou a eleganciou. Vkradnúť sa do čejsi inej miestnosti a prehľadať ju, tomu však chýbal všetok štýl.

Pozrel na hodinky. Laboratórium už bude zatvorené. Väčšina kolegov odišla, sú na ceste do svojich domov na predmestí alebo do baru vo fakultnom klube. Toto je tá najvhodnejšia chvíľa. Nemá nijakú záruku, že budova bude v niektorú hodinu prázdna. Vedci pracujú, kedykoľvek majú na to chuť. Keby ho uvideli, musel by si vymyslieť nejakú prijateľnú výhovorku.

Vyšiel z kancelárie, zbehol dolu schodmi a kráčal cez chodbu k Jeanninej miestnosti. Nikde ani živá duša. Pretiahol kartu cez magnetické zariadenie a dvere sa otvorili. Vošiel dnu, rozsvietil a zavrel za sebou dvere.

Mala najmenšiu kanceláriu v budove. Vlastne to bol sklad, ale Sophie Chappleová zlomyseľne trvala na tom, aby sa stala Jeanninou kanceláriou. Predstierala, že väčšiu miestnosť potrebujú na uskladnenie škatúľ s dotazníkmi, ktoré fakulta používala. Bola to úzka miestnosť s malým oknom, ale Jeannie ju oživila dvoma drevenými červenými stoličkami, vysokou palmou v črepníku a reprodukciou Picassovho leptu v živých žltých a oranžových odtieňoch.

Zdvihol z jej stola zarámovaný obrázok. Bola to čiernobiela fotografia dobre vyzerajúceho muža s bokombradami a v bláznivej kravate a mladej ženy s odhodlaným výrazom. Jeannini rodičia v sedemdesiatych rokoch, usúdil. Inak bol jej stôl celkom čistý. Poriadne dievča.

Sadol si a zapol jej počítač. Kým naskakoval, prehľadával zásuvky. Vrchná obsahovala guľôčkové perá a gumy. V ďalšej našiel škatuľku tampónov a pár pančucháčov v neotvorenom balíčku. Berrington neznášal pančucháče. Uchovával si v pamäti podväzkové pásy a pančuchy so švíkom. Pančucháče sú rovnako nezdravé ako nylonové trenírky. Ak ho prezident Proust vymenuje za ministra zdravotníctva, postará sa, aby bolo zdravotné varovanie na všetkých pančuchách. Nasledujúca zásuvka obsahovala zrkadielko a kefu so zopár Jeanninými vlasmi zachytenými medzi štetinami. Posledná bloček a brožovanú knihu Tisíc akrov. Zatiaľ nijaké tajomstvá.

Na obrazovke sa objavilo jej menu. Myšou klikol na kalendár. Jej denný rozvrh neobsahoval nič neočakávané: prednášky a cvičenia, prácu v laboratóriu, tenis, stretnutia v kaviarni a návštevy kina. V sobotu ide na futbal do parku Oriole v Camden Yards, Ted Ransome so ženou ju pozývajú v nedeľu na obed, v pondelok dáva auto do servisu. Nenašiel nijakú poznámku: Prehliadnuť zdravotné záznamy poisťovne Acme. Zoznam denných povinností bol rovnako všedný: Kúpiť vitamíny, zavolať Ghite, narodeninový darček pre Lisu, skontrolovať modem.

Vystúpil z diára a začal prehliadať jej súbory. V tabuľkových kalkulátoroch mala množstvo štatistík. Písané súbory boli menšie: nejaká pošta, formuláre dotazníkov, konspekt článku. Pokynom nájdi prezrel celý jej adresár so slovom „databáza“. Objavilo sa niekoľko ráz v článku a znova v kópiách odoslaných listov, ale žiadna referencia nenapovedala, kde plánuje znova použiť svoj vyhľadávací program. „Poďme,“ zvolal netrpezlivo, „preboha, musí tu niečo byť.“

Má síce registračku, ale veľa toho v nej nie je, je tu len pár týždňov. Po roku, dvoch bude napchatá vyplnenými dotazníkmi, informáciami o psychologickom výskume. Teraz má v jednej zásuvke len pár listov, ktoré dostala, v ďalšej fakultné obežníky, v tretej fotokópie článkov.

V inak prázdnej skrinke našiel zarámovanú fotografiu Jeannie s vysokým bradatým mužom, obaja na bicykloch vedľa jazera. Berrington usúdil, že ide o milostný vzťah, ktorý sa skončil.

Zmocnilo sa ho ešte väčšie znepokojenie. Toto je miestnosť cieľavedomej osoby, ktorá si všetko plánuje vopred. Má zoradené listy, ktoré dostala, a kópie všetkého, čo odoslala. Musí tu byť dôkaz toho, čo sa chystá urobiť. Nemá nijaký dôvod to zatajovať, až do dneška nejestvoval nijaký náznak, že robí čosi, za čo by sa mala hanbiť. Určite sa chystá prehliadnuť ďalšiu databázu. Jediné možné vysvetlenie je, že urobila isté opatrenia osobne alebo telefonicky, prípadne spoločne s blízkym priateľom. A ak sa tak stalo, nemusí pri prehľadávaní miestnosti nájsť vôbec nič.

Vonku na chodbe začul kroky a napol pozornosť. Po pretiahnutí karty cez magnetický kód sa ozvalo cvaknutie. Berrington bezmocne hľadel na dvere. Nemôže nič urobiť: je prichytený pri čine, za jej stolom, so zapnutým počítačom. Nemôže predstierať, že sem zablúdil náhodou.

Dvere sa otvorili. „Och, zdravím vás, profesor,“ zvolal strážnik. „Videl som, že sa svieti, a tak si vravím, skontrolujem to. Doktorka Ferramiová zvyčajne necháva dvere otvorené, keď je tu.“

Berrington sa usiloval nezačervenať. „To je celkom v poriadku,“ prehodil. Nikdy sa neospravedlňujte, nikdy nevysvetľujte. „Určite zavriem dvere, keď tu skončím.“

„Výborne.“

Strážnik ticho stál a čakal na vysvetlenie. Berrington držal jazyk za zubami. Napokon muž povedal: „Nuž, dobrú noc, profesor.“

„Dobrú noc.“

Strážnik odišiel. Berrington si vydýchol. Je to v suchu.

Skontroloval, či je pripojený modem, nato klikol na America Online a dostal sa k jej e‑mailovej pošte. Terminál bol naprogramovaný tak, že automaticky vypísal jej heslo. Mala tri odkazy. Všetky si ich vytiahol. Prvý bol oznam o zvýšení poplatkov za používanie internetu. Druhý prišiel z Univerzity v Minnesote a znel:

V piatok budem v Baltimore a rád by som s Tebou zašiel na pohárik ako za starých čias. Bozkáva, Will.

Berrington uvažoval, či je Will ten bradatý chlapík z obrázka na bicykloch. Zatvoril ho a otvoril tretí list.

Ten ho omráčil.

Iste ta upokojí moja správa, že dnes večer prezriem náš súbor odtlačkov prstov. Zavolaj mi. Ghita.

Bol z FBI.

„Do hajzla,“ zašepkal Berrington. „Toto nás zabije.“

26

Berrington sa obával hovoriť do telefónu o Jeannie a súbore odtlačkov v FBI. Spravodajské služby monitorujú veľa telefonických hovorov. V dnešných časoch sa sledovanie robí počítačmi, programovanými na zaznamenávanie kľúčových slov a viet. Ak niekto vysloví „plutónium“ či „heroín“ alebo slová „zabiť prezidenta“, počítač zaznamená rozhovor a upovedomí človeka, ktorý to sleduje. Berrington vonkoncom nepotreboval, aby nejaký špiceľ v CIA premýšľal, prečo sa senátor Proust tak zaujíma o záznamy odtlačkov prstov.

Skočil do svojho Lincolna a rezal si to stopäťdesiatkou po baltimorsko‑washingtonskej diaľnici. Povolenú deväťdesiatku prekračoval často. Vlastne, znervózňovali ho rôzne pravidlá. Uvedomoval si svoju protirečivosť. Nenávidel bojovníkov za mier i narkomanov, homosexuálov aj feministky, rockových hudobníkov a všetkých nekonformných ľudí, ktorí opovrhovali americkými tradíciami. A súčasne sa zlostil na každého, kto sa mu pokúsil prikazovať, kde má parkovať alebo koľko platiť svojim zamestnancom, prípadne koľko hasičských prístrojov umiestniť do svojho laboratória.

Cestou premýšľal o kontaktoch Jima Prousta s ľuďmi zo spravodajských služieb. Je to len partia starých vojakov, ktorí sedia a rozprávajú si historky o tom, ako vydierali protivojnových aktivistov a vraždili juhoamerických prezidentov, alebo sú ešte vždy v centre diania? Pomáhajú si dosiaľ navzájom ako mafia a odvďačenie sa za láskavosť chápu ako svätú povinnosť, alebo sú tie dni už preč? Je to už tak dávno, čo Jim odišiel z CIA, že si to ani nepamätá.

Bolo neskoro, no Jim čakal na Berringtona v jeho kancelárii v budove Kapitolu. „Čo, dočerta, sa stalo, že si mi to nemohol povedať do telefónu?“ vyzvedal.

„Chystá sa použiť svoj počítačový program na súbor odtlačkov FBI.“

Môže to fungovať?“ zbledol Jim.

„Fungoval na zubných záznamoch, prečo by nemal na odtlačkoch prstov?“

„Panebože,“ zvolal Jim vzrušene.

„Koľko odtlačkov obsahujú záznamy?“

„Ak si dobre pamätám, viac ako dvadsať miliónov párov. Všetky nemôžu patriť zločincom. Je vari v Amerike toľko kriminálnikov?“

„Neviem, možno majú aj odtlačky mŕtvych ľudí. Preboha, Jim, sústreď sa. Môžeš zabrániť, aby sa to stalo?“

„Kto je jej spolupracovník v ústrední?“

Berrington mu podal kópiu, ktorú si urobil z Jeanninho e‑mailu. Kým ju Jim čítal, Berrington sa obzeral dookola. Na stenách kancelárie mal Jim fotografie, na ktorých bol s každým americkým prezidentom po Kennedym. Visel tam kapitán Proust v uniforme, zdraviaci Lyndona Johnsona, major Proust, ešte vždy s hlavou hustých plavých vlasov, potriasajúci si ruky s Dickom Nixonom, plukovník Proust upierajúci uhrančivý pohľad na Jimmyho Cartera, generál Proust, žartujúci s Ronaldom Reaganom, pričom obaja pukali od smiechu, Proust v obleku ako zástupca riaditeľa CIA, zahĺbený do rozhovoru so zamračeným Georgeom Bushom, a napokon senátor Proust, plešatý a s okuliarmi, hroziaci prstom Billovi Clintonovi. Tiež bol na obrázku pri tanci s Margaret Thatcherovou, pri golfe s Bobom Doleom a bok po boku s Rossom Perotom. Berrington mal niekoľko takýchto fotografií, ale Jim celú galériu. Na koho sa pokúša zapôsobiť? Na seba, podistým. Neustály pohľad na seba s najmocnejšími ľuďmi na svete presviedča Jima, že je dôležitý.

„Nikdy som nepočul o nijakej Ghite Sumraovej,“ uvažoval nahlas Jim. „Nemôže to byť veľké zviera.“

„Koho poznáš v FBI?“ vyzvedal Berrington netrpezlivo.

„Stretol si sa niekedy s Dávidom a Hilary Creanesovcami?“

Berrington potriasol hlavou.

„On je zástupca riaditeľa, ona liečiaca sa alkoholička. Obaja majú okolo päťdesiatky. Pred desiatimi rokmi, keď som viedol CIA, David pracoval pre mňa v diplomatickom výbore, sledoval všetky zahraničné ambasády a ich špionážne sekcie. Páčil sa mi. V jedno popoludnie sa však Hilary opila, nasadla do svojej Hondy Civic a zabila šesťročné dieťa, čierne dieťa, na Beulahskej ceste v Springfielde. Po nehode ušla, zastavila sa v nákupnom stredisku a zavolala Davea do Langley. Prišiel tam vo svojom Thunderbirde, naložil ju a vzal domov. Potom oznámil, že im ukradli Hondu.“

„Ale čosi zlyhalo.“

„Našiel sa svedok nehody, ktorý tvrdil, že auto viedla beloška v strednom veku a neoblomný detektív, čo vedel, že ženy veľmi nekradnú autá. Svedok identifikoval Hilary. Zrútila sa a priznala.“

„Ako sa to vyriešilo?“

„Zašiel som za okresným prokurátorom. Oboch ich chcel posadiť do chládku. Prisahal som, že je to dôležitá otázka národnej bezpečnosti, a presvedčil som ho, aby stiahol žalobu. Hilary nastúpila na protialkoholické liečenie a odvtedy nepije.“

„Dave prešiel do FBI a urobil dobre.“

„A ostal mojím dlžníkom.“

„Môže tú Ghitu zastaviť?“

„Je jedným z deviatich šéfov podriadených námestníkovi riaditeľa. Nevedie oddelenie odtlačkov, no je to vplyvný chlapík.“

„Ale môže to urobiť?“

„Neviem! Spýtam sa, dobre? Ak je to možné, urobí to pre mňa.“

„Dobre, Jim,“ uzavrel Berrington. „Zdvihni ten prekliaty telefón a požiadaj ho o to.“

27

Jeannie rozsvietila svetlo v psychologickom laboratóriu a Steve vošiel za ňou. „Genetický jazyk má štyri písmená,“ povedala. „A, C, G a T.“

„Prečo tieto štyri?“

„Adenín, cytozín, guanín a thymín. Sú to chemické zlúčeniny spojené dlhými centrálnymi vláknami molekuly DNA. Vytvárajú slová a vety. Pri ich tvorbe platia jednoznačné pravidlá.“

„Ale tie predsa platia pre DNA každého z nás.“

„Dobrý postreh. Tvoja DNA sa veľmi podobá na moju a každého človeka na svete. Dokonca máme veľa spoločné so zvieratami, pretože pozostávajú z rovnakých proteínov ako my.“

„Teda, ako rozoznáš rozdiel medzi Dennisovou DNA a mojou?“

„Medzi slovami sú kúsky, ktoré neznamenajú nič, skrátka hatlanina. Sú ako medzery vo vete. Nazývajú sa oligonukleotidy, ale každý ich volá oligá. V priestore medzi dvoma slovami sa môže nachádzať opakovane oligo TATAGAGACCCC.“

„Každý má TATAGAGACCCC?“

„Áno, ale ich počet je rôzny. Kým ty môžeš mať tridsaťjeden TATAGAGACCCC olíg medzi dvoma slovami, ja dvestoosemdesiatsedem. Nie je dôležité, koľko ich máš, oligo nič neznamená.“

„Ako porovnávate moje oligá s Dennisovými?“

Ukázala mu obdĺžnikový tanier vo veľkosti a tvare knihy. „Túto misku pokryjeme gélom, na celom povrchu urobíme otvory a kvapneme do nich vzorky tvojej a Dennisovej DNA. Potom položíme misky sem.“ Na lavici bola malá sklená nádobka. „Pustíme na niekoľko hodín cez gél elektrický prúd. To spôsobí, že častice DNA presakujú cez gél v rovných vláknach. Ale malé čiastočky sa pohybujú rýchlejšie ako veľké. Teda tvoj fragment s tridsaťjeden oligami skončí pred mojimi dvesto osemdesiatimi siedmimi.“

„Akým spôsobom zistíte, ako ďaleko sa dostali?“

„Používame chemikálie nazývané próby. Tie sa viažu na špecifické oligá. Predpokladajme, že máme oligo, ktoré priťahuje TATAGAGACCCC.“ Ukázala mu kúsoček handry pripomínajúci utierku na riad. „Vezmeme nylonovú membránu nasiaknutú v próbnom roztoku a položíme ju na gél, aby prenikla cez jednotlivé fragmenty. Próby tiež svetielkujú, a teda označia fotografický film.“ Pozrela sa do ďalšej nádobky. „Vidím, že Lisa už položila nylon na film.“ Uprene ho pozorovala. „Myslím, že vzorec sa už sformoval. Potrebujeme už len ustáliť film.“

Steve sa pokúšal pozrieť si obrázok na filme, kým ho umýval v nádobke s akousi chemikáliou, potom ho opláchol pod kohútikom. Je naň vpísaný jeho pôvod. No na priesvitnom filme videl iba tvar pripomínajúci rebrík. Nakoniec ho vysušil a zavesil pred prehliadačku.

Zblízka si ho prezeral. Na filme boli odhora dolu asi pol centimetra široké rovné linky, pripomínajúce sivé bežecké dráhy, v dolnej časti filmu očíslované od jeden po osemnásť. Medzi dráhami boli úhľadné čierne značky vyzerajúce ako spojovníky. Stevovi to nič nehovorilo.

„Čierne značky ukazujú, ako ďaleko sa po dráhach dostali tvoje fragmenty.“

„Ale v každej dráhe sú dve čierne značky.“

„To preto, lebo máš dva pramene DNA, jeden od otca a druhý od matky.“

„Jasné. Dvojitá špirála.“

„Správne. A tvoji rodičia mali rôzne oligá.“ Pozrela sa do poznámok. „Určite si pripravený vypočuť si pravdu, nech bude hocijaká?“

„Iste.“

„Dobre.“ Znova sa pozrela dolu. „Tretia dráha je tvoja krv.“

Na dolnej polovici filmu boli dve značky vzdialené od seba asi poldruha centimetra.

„Štvrtá dráha je kontrolná. Pravdepodobne moja alebo Lisina krv. Značky by mali byť v celkom inej polohe.“

„Sú.“ Dve značky boli veľmi blízko seba, priamo na spodku filmu blízko čísel.

„Dráha päť je Dennis Pinker. Sú značky v rovnakej polohe ako tvoje, alebo v odlišnej?“

„V rovnakej,“ skonštatoval Steve. „Sú celkom totožné.“

Pozrela sa naňho. „Steve, ste dvojčatá.“

Nemohol tomu uveriť. „Existuje nejaká možnosť omylu?“

„Určite,“ pripustila. „Je šanca jeden ku sto, že dvaja jedinci, ktorí nie sú príbuzní, môžu mať rovnaký fragment aj na materskej aj na otcovskej DNA. Zvyčajne testujeme štyri rôzne časti, používame rôzne oligá a rozličné próby. To redukuje možnosť chyby na jednu k sto miliónom. Lisa urobí tri ďalšie, každá potrvá pol dňa. Ale ja viem, čo povedia. A ty tiež, však?“

„Asi áno,“ vzdychol Steve. „Zrejme by som tomu mal začať veriť. Kde som sa vlastne vzal?“

„Vŕta mi v hlave čosi, čo si vravel,“ uvažovala nahlas Jeannie., Nemám ani bratov, ani sestry‘. Podľa toho, čo si hovoril o tvojich rodičoch, pôsobia ako ľudia, ktorí by radi mali dom plný detí.“

„Máš pravdu,“ potvrdil Steve. „Ale mama mala problém s otehotnením. Keď som prišiel na svet, mala tridsaťtri rokov a desať rokov bola vydatá za ocka. Napísala o tom knihu: Čo robiť, keď nemôžete otehotnieť. Bol to jej prvý bestseller. Za tie peniaze kúpila letnú chatu vo Virgínii.“

„Charlotte Pinkerová mala tridsaťdeväť, keď sa narodil Dennis. Stavím sa, že tiež mali problémy s neplodnosťou. Uvažujem, či to je dôležité.“

„Ako by mohlo?“

„Neviem. Podstúpila tvoja mama nejaké špeciálne liečenie?“

„Nikdy som knihu nečítal. Mám jej zavolať?“

„Môžeš?“

„Aj tak je najvyšší čas povedať jej o tejto záhade.“

Jeannie kývla k stolu. „Použi Lisin telefón.“

Vykrútil číslo domov. Slúchadlo zdvihla mama. „Ahoj, mami.“

„Potešila sa tvojmu príchodu?“

„Spočiatku nie. Ale ešte vždy som s ňou.“

„Teda jej nelezieš na nervy.“

Steve sa pozrel na Jeannie. „Neleziem jej na nervy, mami, ale myslí si, že som príliš mladý.“

„Počúva náš rozhovor?“

„Áno a mám dojem, že ju uvádzam do rozpakov, čo je super. Mami, sme v laboratóriu a máme tu istú záhadu. Moja DNÁ vyzerá presne rovnako ako DNA iného subjektu, ktorý skúma, je to chlapík menom Dennis Pinker.“

„Nemôže byť rovnaká – to by ste museli byť jednovaječné dvojčatá.“

„A to by bolo možné jedine vtedy, keby som bol adoptovaný.“

„Steve, ty nie si adoptovaný, ak máš toto na mysli. A ani nie si z dvojčiat. Bohvie, ako by som bola zvládala dvojčatá.“

„Podstúpila si nejakú špeciálnu liečbu plodnosti, prv ako som sa narodil?“

„Áno, podstúpila. Lekár mi odporučil kliniku vo Filadelfii, ktorú navštevovalo veľa žien dôstojníkov. Volá sa Aventine. Podrobila som sa tam hormonálnej liečbe.“

Steve to zopakoval Jeannie a ona si názov poznačila do bloku.

„Liečba zabrala,“ pokračovala mama, „a tak si tu ty, ovocie všetkého toho snaženia. Sedíš v Baltimore a otravuješ krásnu ženu, ktorá je od teba o sedem rokov staršia, namiesto toho, aby si sa vo Washingtone staral o svoju bielovlasú starú matku.“

Steve sa zasmial. „Vďaka, mami.“

„Hej, Steve?“

„Ešte som tu.“

„Nepríď neskoro. Zajtra ráno musíš navštíviť obhajcu. Nech ťa dostane z tej právnej šlamastiky, prv ako sa začneš znepokojovať so svojou DNÁ.“

„Neprídem neskoro. Ahoj,“ rozlúčil sa a zložil.

„Zavolám ihneď Charlotte Pinkerovej,“ rozhodla sa Jeannie. „Dúfam, že ešte nespí.“ Prebehla Lisin telefónny zoznam, potom zdvihla slúchadlo a vykrútila číslo. Po chvíli sa ozvala: „Zdravím vás, pani Pinkerová, tu je doktorka Ferramiová z Univerzity Jonesa Fallsa… Mám sa dobre, ďakujem, ako sa máte vy?… Dúfam, že nebudete namietať, ak vám položím ešte jednu otázku… Nuž, je od vás milé, že máte pre to porozumenie. Áno… Prv ako ste otehotneli s Dennisom, absolvovali ste nejakú liečbu plodnosti?“ Nastala dlhá pauza, nato sa Jeannina tvár rozžiarila od vzrušenia. „Vo Filadelfii? Áno, počula som o tom… Hormonálnu liečbu. To je veľmi zaujímavé, pomôže mi to. Ešte raz vďaka. Dovidenia.“ Zložila slúchadlo. „Bingo,“ zvolala. „Charlotte bola na tej istej klinike.“

„To je fantastické,“ potešil sa Steve. „Ale, čo to vlastne znamená?“

„Nemám potuchy,“ priznala Jeannie. Znova zdvihla telefón a vykrútila 411. „Ako zistím informácie o Filadelfii?… Vďaka.“ Zavolala na ďalšie číslo. „Kliniku Aventine.“ Nastalo ticho. Pozrela na Steva a poznamenala: „Možno ju už dávno zatvorili.“

Fascinovane ju pozoroval. V tvári sa jej zračilo nadšenie, ako jej myseľ horúčkovito pracovala. Vyzerala očarujúco. Tak rád by jej pomohol.

Odrazu zdvihla ceruzku a zapísala si číslo. „Ďakujem vám!“ zaradovala sa. „Ešte vždy existuje!“

Steve hľadel na ňu ako prikovaný. Záhada jeho génov sa možno rozrieši. „Záznamy,“ zdvihla obočie. „Klinika musí mať záznamy. Tam môžeme nájsť kľúč.“

„Musím tam zájsť,“ skonštatovala. „Mám písomný súhlas podpísaný Charlottou Pinkerovou – každého, s kým robíme interview, žiadame, aby ho podpísal – a ten nám umožňuje pozrieť sa do akýchkoľvek zdravotných záznamov,“ uvažovala nahlas so zvrašteným čelom. „Mohol by si požiadať tvoju mamu, aby ho dnes večer podpísala a odfaxovala mi ho na UJF?“

„Iste.“

Odmlčala sa. Netrpezlivo klopkala ceruzkou. Steve ju obdivne sledoval. Keby to záviselo od neho, mohlo by to trvať aj celú noc.

„Dobrý večer, pán Ringwood, tu je doktorka Ferramiová z Fakulty psychológie na Univerzite Jonesa Fallsa. Dve ženy, ktoré sú súčasťou mojich výskumov, navštívili pred dvadsiatimi tromi rokmi vašu kliniku a pomohlo by mi, keby som sa mohla pozrieť do ich záznamov. Mám od nich súhlas, ktorý vám môžem vopred odfaxovať… Veľmi mi to pomôže. Nebude zajtra veľmi skoro?… Povedzme o druhej?… Ste veľmi láskavý… Urobím to. Ďakujem vám. Dovidenia.“

„Klinika zaoberajúca sa plodnosťou,“ premýšľal Steve. „Nečítal som ja vo Wall Street Journal, že Genetico vlastní fertilizačné kliniky?“

Jeannie hľadela naňho s otvorenými ústami. „Panebože,“ zašepkala. „Pravdaže.“

„Zaujímalo by ma, či tu je nejaká súvislosť.“

„Dám na to krk,“ povedala Jeannie.

„Ak áno, tak potom…“

„Potom Berrington Jones zrejme vie oveľa viac o tebe a Dennisovi, než priznáva.“

28

Bol to odporný deň, ale napokon dobre vypálil, pomyslel si Berrington, keď vyšiel spod sprchy.

Pozrel sa na seba do zrkadla. Na päťdesiatdeväťročného muža bol v úžasnej forme: štíhly, vzpriamený, mierne opálený a s takmer rovným bruchom. Ochlpenie okolo prirodzenia mal tmavé, ale len preto, že si ho farbil, aby sa zbavil trápnej sivej. Záležalo mu na tom, aby sa mohol vyzliecť pred ženou pri rozsvietenom svetle.

Deň začal pomyslením, že má Jeannie Ferramiovú v hrsti, ale ukázala, že je nebezpečnejšia, ako očakával. Nebudem ju viac podceňovať, uvažoval. Cestou nazad z Washingtonu sa zastavil u Prestona Barcka, aby ho informoval o najnovšom vývoji. Preston bol ako zvyčajne znepokojenejší a pesimistickejší, než si situácia vyžadovala. Berrington ovplyvnený Prestonovými obavami šoféroval domov v stiesnenej nálade. Ale keď vošiel do domu, zazvonil telefón a Jim šifrovaným jazykom potvrdil, že Dávid Creane zastaví spoluprácu FBI s Jeannie. Sľúbil, že to dnes večer telefonicky vybaví.

Berrington sa vyutieral, obliekol si modré bavlnené pyžamo a modrobiely pásikavý župan. Marianne si vzala dnes večer voľno, ale v chladničke mal podľa jej odkazu, ktorý starostlivo napísala detským písmom, v ohňovzdornej mise provensálske kurča. Dal ho do rúry a nalial si malý pohár škótskej. Pri prvom dúšku zazvonil telefón.

Volala exmanželka Viwie. „Wall Street Journal píše, že budeš bohatý,“ prihovorila sa mu.

Predstavoval si, ako táto štíhla šesťdesiatročná blondína sedí na terase svojho kalifornského domu a sleduje západ slnka nad Tichým oceánom. „Robím si nádeje, že sa chceš ku mne vrátiť.“

„Myslela som na to, Berry. Premýšľala som o tom veľmi vážne najmenej desať sekúnd. Potom som si uvedomila, že stoosemdesiat miliónov dolárov nestačí.“

Rozosmial sa.

„Vážne, Berry, teším sa z toho.“

Vedel, že je úprimná. Má dosť vlastných peňazí. Keď ho opustila, začala obchodovať s nehnuteľnosťami v Santa Barbare a darilo sa jej. „Vďaka.“

„Čo spravíš s peniazmi? Necháš ich chlapcovi?“

Ich syn sa mal po skončení štúdia stať autorizovaným audítorom. „Nebude to potrebovať, ako audítor zbohatne. Mohol by som dať časť peňazí Jimovi Proustovi. Chystá sa kandidovať na prezidenta.“

„Čím sa ti odvďačí? Chceš byť veľvyslancom v Paríži?“

„Nie, uvažujem o ministrovi zdravotníctva.“

„Počuj, Berry, viem, že to myslíš vážne, ale nazdávam sa, že by si nemal prezrádzať priveľa do telefónu.“

„Máš pravdu.“

„Musím už ísť, môj priateľ zvoní pri dverách. Maj sa teda, Montezuma.“ Bol to starý rodinný vtip.

„Keď tak chceš, už si bež,“ odpovedal a zložil slúchadlo.

Pomyslenie, že Viwie má večer rande – netušil, o koho ide – zatiaľ čo on sedí sám doma pri škótskej, ho mierne skľučovalo. Viwin odchod bol popri smrti jeho otca tým najsmutnejším úderom v Berringtonovom živote. Nevinil ju za to, bol totiž beznádejne neverný. Miloval ju a ešte aj teraz, trinásť rokov po rozvode, mu chýbala. Skutočnosť, že ho zapríčinil on, jeho smútok ešte prehlbovala. Špásovanie po telefóne mu pripomenulo, koľko zábavy spolu zažili za starých dobrých čias.

Zapol televízor a kým sa hriala večera, sledoval večerné správy. Kuchyňou sa vznášala vôňa korenín. Marianne varila vynikajúco. Možno preto, že Martinique bol francúzskou kolóniou.

Vo chvíli, keď vyberal misu z rúry, zazvonil znova telefón. Tentoraz volal Preston Barck. Zdal sa otrasený. „Práve som sa dozvedel od Dicka Minského z Filadelfie, že Jeannie Ferramiová si na zajtra dohodla stretnutie na klinike Aventine.“

Berrington sa zviezol na stoličku. „Dočerta, ako ju len objavila?“ zahromžil.

„Netuším. Dick tam práve nebol, telefón zdvihol manažér, ktorý mal nočnú. Ale spomínala, že niektorí z jej výskumných subjektov tam pred rokmi absolvovali liečbu a chce si pozrieť ich lekárske záznamy. Sľúbila, že odfaxuje ich písomný súhlas a zajtra o druhej popoludní príde. Vďakabohu Dick náhodou zatelefonoval kvôli čomusi inému a pracovník sa o tom zmienil.“

Dick Minsky bol medzi prvými, ktorých Genetico v sedemdesiatych rokoch zamestnalo. Vtedy triedil poštu, teraz je generálnym manažérom všetkých kliník. Nikdy nebol členom úzkeho vedenia – patrili doň len Jim, Preston a Berrington – ale vedel, že s minulosťou spoločnosti sa spájajú isté tajomstvá. Automaticky však zachovával diskrétnosť.

„Aké príkazy si dal Dickovi?“

„Pochopiteľne, aby stretnutie zrušil. Ak aj napriek tomu príde, nech ju pošle preč. Povie jej, že si nemôže prezrieť záznamy.“

Berrington potriasol hlavou. „To nie je najvhodnejšie.“

„Prečo?“

„Ešte väčšmi to podnieti jej zvedavosť. Pokúsi sa nájsť nejaký iný spôsob, ako sa dostať k záznamom.“

„Napríklad?“

Berrington vzdychol. Prestonovi zavše celkom chýba fantázia. „Na jej mieste by som zavolal do Landsmannovej spoločnosti, pýtal si k telefónu sekretárku Michaela Madigana a poradil by som mu, aby sa predtým, než uzavrie obchod, pozrel na záznamy kliniky Aventine spred dvadsiatich troch rokov. Zrejme by začal klásť množstvo otázok, však?“

„Nuž, čo teda navrhuješ?“ zareagoval Preston podráždene.

„Myslím, že budeme musieť zlikvidovať všetky karty so záznamami zo sedemdesiatych rokov.“

Nastalo hrobové ticho. „Berry, tie záznamy sú unikátne. Vedecky sú nesmierne cenné…“

„Myslíš, že to neviem?“ odsekol Berrington.

„Iste existuje aj nejaký iný spôsob.“

Berrington vzdychol. Mal na to rovnaký názor ako Preston. Nádejal sa, že jedného dňa, v ďalekej budúcnosti, ktosi napíše o objavných experimentoch a svet sa dozvie o ich úžasnej smelosti a vedeckej brilantnosti. Pomyslenie, že sa historické dôkazy zničia takýmto pokútnym spôsobom, mu lámalo srdce. Ale je to nevyhnutné. „Kým existujú záznamy, môžu byť pre nás nebezpečné. Musia sa zničiť. A najlepšie hneď teraz.“

„Čo povieme personálu?“

„Dopekla, neviem, Preston, vymysli niečo, preboha. Novú dokumentačnú stratégiu spoločnosti. Nestarám sa, čo im povieš, podstatné je, že hneď ráno začnú so skartovaním.“

„Myslím, že máš pravdu. Dobre, hneď sa spojím s Dickom. Zavoláš Jimovi a poinformuješ ho o všetkom?“

„Iste.“

„Dovi.“

Berrington vyťukal Proustovo domáce číslo. Telefón zdvihla jeho manželka, zakríknutá žena, a dala mu Jima. „Som už v posteli, Berry, o čo, doparoma, tentoraz ide?“

Všetci traja reagovali jeden na druhého naštvane.

Berrington povedal Jimovi, čo mu oznámil Preston, aj o akcii, pre ktorú sa rozhodli.

„Dobrý krok,“ poznamenal Jim. „Ale to nestačí. Jestvujú aj iné spôsoby, ako nás tá ženská Ferramiová môže ohroziť.“

Berringtona pochytil nával podráždenosti. Jimovi sa vždy všetko málilo. Hocičo navrhol, Jim vždy žiadal tvrdší postup, radikálnejšie opatrenia. Po chvíli potlačil svoju mrzutosť. Uvedomil si, že Jim má tentoraz pravdu. Jeannie sa ukázala ako ozajstný špiceľ, tvrdohlavo špehujúci stopu. Jeden nezdar ju neodradí. „Súhlasím,“ pritakal Jimovi. „Aj Steve Logan je vonku z väzenia, ako som sa dnes dozvedel, teda nie je celkom sama. Musíme to s ňou vyriešiť dlhodobo.“

„Zastrašiť ju.“

„Jim, preboha…“

„Viem, že si na to zbabelý, Berry, ale je nevyhnutné to urobiť.“

„Vylúčené.“

„Pozri…“

„Mám lepší nápad, Jim, ak ma chvíľku budeš počúvať.“

„Dobre, hovor.“

„Vyhodím ju.“

Jim o tom chvíľku uvažoval. „Neviem – dá sa to urobiť?“

„Jasné. Počuj, nazdáva sa, že narazila na biologickú anomáliu. Čosi, na čom možno postaviť vedeckú kariéru. Netuší, čo je za tým všetkým. Verí, že univerzita sa iba obáva negatívnej publicity. Ak stratí prácu, nebude mať zariadenia, na ktorých by mohla pokračovať vo svojom pátraní. Navyše, bude priveľmi zaneprázdnená hľadaním nového zamestnania. Dozvedel som sa, že potrebuje peniaze.“

„Možno máš pravdu.“

Berrington šípil, že Jim má čosi za lubom. Súhlasil priveľmi ochotne. „Neplánuješ urobiť nič na vlastnú päsť, však?“ opýtal sa.

Jim sa vyhol otázke. „Naozaj to môžeš urobiť, prepustiť ju?“

„Iste.“

„Ale v utorok si mi povedal, že to je univerzita, a nie poondiata armáda.“

„To je pravda, nemôžeš skrátka zarevať na ľudí a oni urobia, čo si im prikázal. Ale väčšiu časť posledných štyridsiatich rokov sa pohybujem v akademickom svete. Viem, ako ovládnuť tú mašinériu. Keď je to nevyhnutné, zbavím sa docentky bez mrknutia oka.“

„Dobre.“

Berrington sa zachmúril. „Postupujeme spoločne, jasné, Jim?“

„Jasné.“

„V poriadku. Dobre sa vyspi.“

„Dobrú noc.“

Berrington zložil. Provensálske kura mu medzitým vychladlo. Vyhodil ho do smetí a šiel do postele.

Dlho nemohol zaspať, myslel na Jeannie Ferramiovú. O druhej vstal a vzal si prášok na spanie. Potom napokon usnul.

29

Nočnú Filadelfiu sužovala horúčava. Všetky okná a dvere v činžiaku boli pootvárané. Nikde nemali klimatizáciu. Pouličné zvuky doliehali do bytu 5A na vrchnom poschodí: trúbenie áut, smiech, útržky hudby. Na lacnom borovicovom stole, poškriabanom a poznačenom starými cigaretovými ohorkami, zazvonil telefón. Zdvihol ho.

Ozval sa hlas pripomínajúci štekot: „Tu je Jim.“

„Hej, strýko Jim, ako sa máš?“

„Robím si o teba starosti.“

„Ako to?“

„Viem, čo sa stalo v nedeľu v noci.“

Zaváhal, nevedel, ako odpovedať. „Kohosi za to zatvorili.“

„Ale jeho priateľka si myslí, že je nevinný.“

„No a čo?“

„Zajtra prichádza do Filadelfie.“

„Načo?“

„Neviem iste. Ale nazdávam sa, že je nebezpečná.“

„Doriti.“

„Nechcel by si čosi s ňou urobiť?“

„Čo napríklad?“

„To je na tebe.“

„Ako ju nájdem?“

„Poznáš kliniku Aventine? Je v tvojej štvrti.“

„Iste, je na ulici Chestnut, denne chodím okolo.“

„Bude tam o druhej popoludní.“

„Ako ju spoznám?“

„Vysoká, tmavé vlasy, piercing v nosnej dierke, okolo tridsiatky.“

„Tak vyzerá veľa žien.“

„Zrejme príde v starom červenom Mercedese.“

„To už zužuje možnosti.“

„Maj na pamäti, že ten druhý chlapík je vonku na kauciu.“

Zamračil sa. „Čo teda?“

„Ak by mala povedzme nehodu, potom čo ju uvidia s tebou..“

„Chápem. Budú predpokladať, že to bol on.“

„Vždy si bleskovo uvažoval, chlapče môj.“

Zasmial sa. „A ty vždy podlo, strýko.“

„Ešte jedna vec.“

„Počúvam.“

„Je krásna. Teda si to uži.“

„Dobrú noc, strýko Jim. A vďaka.“

ŠTVRTOK

.

30

Jeannie sa znova snívalo so Thunderbirdom.

Prvú časť sna tvorilo, čo sa naozaj stalo, keď mala deväť rokov, jej sestra šesť a ich otec krátko žil s nimi. V tom čase oplýval peniazmi (až oveľa neskôr si Jeannie uvedomila, že ich zrejme mal z úspešnej vlámačky). Prišiel domov na novom Forde Thunderbird tyrkysovej farby s ladiacimi poťahmi, v najkrajšom aute, aké si deväťročné dievča vie predstaviť. Išli sa spoločne previezť, Jeannie a Patty sedeli na prednom sedadle medzi ockom a mamou. Kým krúžili po parkovej diaľnici Georgea Washingtona, ocko si posadil Jeannie do lona a nechal ju držať volant.

V skutočnosti stočila auto do rýchleho pruhu a zľakla sa, keď vozidlo, ktoré sa ich práve pokúšalo predbiehať, hlasito zatrúbilo. Ocko strhol volant a priviedol Thunderbirda späť do jazdného pruhu. Ale v ďalšom sne už ocko nebol, šoférovala bez pomoci. Mama s Patty sedeli celkom pokojne vedľa nej, hoci vedeli, že nevidí cez palubnú dosku a ona len zvierala volant pevnejšie a pevnejšie v očakávaní nárazu a ostatné autá stláčali klaksón čoraz hlasnejšie.

Zobudila sa s nechtami zaťatými do dlaní a neodbytným zvonením zvončeka v ušiach. Bolo šesť hodín ráno. Ešte chvíľku nehybne ležala a vychutnávala úľavu, ktorá ju zaplavila pri zistení, že to bol len sen. Vzápätí vyskočila z postele a bežala k domácemu telefónu. „Haló?“

„Tu je Ghita, zobuď sa a pusti ma dnu.“

Ghita bývala v Baltimore a pracovala v centrále FBI vo Washingtone. Iste je na ceste do úradu, aby sa mohla pustiť skoro ráno do práce, pomyslela si Jeannie. Stlačila gombík a otvorila dvere.

Jeannie si natiahla objemné tričko, ktoré jej siahalo temer po kolená. Na návštevu priateľky postačí. Ghita vyšla hore schodmi. V tmavomodrom bavlnenom kostýme, s čiernymi zastrihnutými vlasmi, cvočkovými náušnicami, veľkými ľahučkými okuliarmi, s New York Times pod pazuchou predstavovala obraz úspešnej vedúcej pracovníčky. „Čo sa, dočerta, robí?“ vyhŕkla bez pozdravu.

„Netuším, práve som sa zobudila,“ prekvapene odvetila Jeannie. Tušila, že ju čaká nepríjemná novina.“ Včera večer mi volal šéf a zakázal mi s tebou spolupracovať.“

„Nie!“ Potrebuje výsledky FBI, aby dokázala, že jej metóda je správna, napriek záhade so Stevenom a Dennisom. „Doparoma! Povedal prečo?“

„Vyhlásil, že tvoje metódy porušujú súkromie ľudí.“

„Zvláštne, že sa práve FBI znepokojuje kvôli takejto veci.“

„Zdá sa, že New York Times má rovnaký pocit.“ Ghita ukázala Jeannie noviny. Na prvej strane bol článok s titulkom

ETIKA GÉNOVÉHO VÝSKUMU

POCHYBNOSTI, OBAVY A HÁDKY

Jeannie sa obávala, že „hádky“ sa týkajú jej vlastnej situácie, a mala pravdu.

Jean Ferramiová je rozhodná mladá žena. V rozpore s prianiami jej vedeckých kolegov a prezidenta Univerzity Jonesa Fallsa v Baltimore v štáte Maryland tvrdohlavo trvá na pokračovaní prezerania zdravotných záznamov, ktorými hľadá dvojčatá.

„Mám zmluvu,“ tvrdí. „Nemôžu mi dávať príkazy.“ A týmto rozhodnutím nijaké pochybnosti o etike jej práce neotrasú.

Jeannie pocítila žalúdočnú nevoľnosť. „Panebože, to je strašné,“ vyhŕkla.

Správa sa ďalej venovala inej téme, výskumu na ľudských embryách. Až na strane devätnásť našla ďalšiu zmienku o sebe.

Nové hlavybolenie univerzitnému vedeniu spôsobil prípad Dr. Jean Ferramiovej z Fakulty psychológie na Univerzite Jonesa Fallsa. Hoci univerzitný prezident Dr. Maurice Obell a popredný psychológ prof. Berrington Jones sa zhodujú v tom, že jej práca je neetická, odmieta zastaviť ju – a zrejme ju k tomu nijako nemôžu prinútiť.

Jeannie to dočítala do konca, ale noviny nepriniesli tvrdenie, že jej práca je eticky bezúhonná. Sústreďovali sa výlučne na prejavy jej otvorenej neposlušnosti.

Takýto útok ju šokoval a zraňoval. Cítila bolesť i pobúrenie, rovnako ako pred rokmi, keď ju zlodej v supermarkete v Minneapolise sotil a potiahol jej peňaženku. Hoci vedela, že novinárka je zlomyseľná a bezohľadná, cítila sa zahanbená, akoby naozaj konala nesprávne. Vystavila ju kritike a posmechu národa.

„Teraz zrejme ťažko nájdem niekoho, kto mi dovolí prezrieť databázu,“ vzdychla skľúčene. „Dáš si kávu? Potrebujem čosi na povzbudenie. Len zriedka sa začína deň tak zle ako dnešný.“

„Prepáč, Jeannie, ale aj ja mám problém, pretože som do toho zatiahla ústredňu.“

Kým Jeannie zapínala kávovar, napadla jej zaujímavá myšlienka. „Tento článok je neférový, ale ak ti tvoj šéf volal včera večer, nemohli ten hovor podnietiť noviny.“

„Možno vedel, že článok uverejnia.“

„Zaujímalo by ma, kto mu to vyzvonil?“

„Spomenul mi, že mal telefonát z Kapitolu.“

Jeannie sa zachmúrila. „Vyzerá to, akoby išlo o politickú záležitosť. Prečo, dočerta, kongresmena alebo senátora zaujíma, čo robím, do tej miery, že odporučí FBI, aby so mnou nespolupracovali?“

„Možno to bolo len priateľské varovanie od niekoho, kto vedel o článku.“

Jeannie potriasla hlavou. „V článku sa FBI nespomína. Nikto iný nevie, že pracujem so súbormi FBI. Neprezradila som to ani Berringtonovi.“

„Pokúsim sa zistiť, kto telefonoval.“

Jeannie nakukla do chladničky. „Raňajkovala si? Mám citrónové koláčiky.“

„Nie, vďaka.“

„Ani ja tuším nemám hlad.“ Zatvorila chladničku. Ovládol ju pocit zúfalstva. Naozaj nič nemôže urobiť? „Ghita, asi by si nemohla prezrieť databázy bez vedomia tvojho šéfa?“

Nedúfala veľmi, že Ghita bude súhlasiť. Ale odpoveď ju prekvapila. Ghita sa zamračila: „Vari si nedostala môj včerajší e‑mail?“

„Odišla som skoro. Čo v ňom je?“

„Oznamujem, že večer preskenujem databázu.“

„A urobila si to?“

„Áno. Preto som prišla za tebou. Urobila som to včera, prv ako mi zavolali.“

Jeannie sa odrazu vrátila nádej. „Čože? A máš výsledky?“

„Poslala som ti ich e‑mailom.“

„Ale to je úžasné! Pozrela si to? Je tam veľa dvojčiat?“ zvolala vzrušene Jeannie.

„Dosť veľa, dvadsať, tridsať párov.“

„To je vynikajúce. Znamená to, že systém funguje!“

„Šéfovi som povedala, že som súbory neskenovala. Bola som vystrašená a klamala som.“

Jeannie sa zamračila. „To je hlúpe, čo ak to niekedy v budúcnosti zistí?“

„Presne. Jeannie, musíš ten zoznam zničiť.“

„Prosím?“

„Ak sa to dozvie, je so mnou koniec.“

„Ale ja ho nemôžem zlikvidovať. Najmä ak dokazuje, že mám pravdu!“

Ghitina tvár bola neústupná. „Musíš!“

„To je strašné,“ vzdychla Jeannie zdrvene. „Ako môžem zničiť čosi, čo ma môže zachrániť?“

„Urobila som ti to ako láskavosť,“ zvolala Ghita, dvíhajúc prst. „Musíš ma z toho vynechať!“

Jeannie si neuvedomovala, že je to celé jej chyba. S trpkosťou odvrkla: „Neprosila som ťa, aby si klamala svojmu šéfovi.“

To Ghitu naštvalo. „Bála som sa!“

„Nože počkaj,“ nepopustila Jeannie. „Len pokojne.“ Naliala kávu do šálok a jednu podala Ghite. „Predpokladajme, že pôjdeš dnes do práce a povieš svojmu šéfovi, že je to nedorozumenie. Dala si inštrukcie, aby sa prehľadávanie zastavilo, ale neskôr si zistila, že pokračovalo ďalej a výsledky boli poslané e‑mailom.“

Ghita si vzala kávu, ale nenapila sa. Slzy mala na krajíčku. „Vieš si predstaviť, čo je to pracovať pre FBI? Mám proti sebe najnamyslenejších mužov v Severnej Amerike. Hľadajú akúkoľvek zámienku, aby mohli vyhlásiť, že ženy to nezvládnu.“

„Ale neprepustia ťa.“

„To závisí od teba.“

Bola to pravda, no nijaké Ghitine slová nemohli Jeannie presvedčiť. „Ale choď, nie je to tak,“ zľahčovala situáciu.

Ghitu to neobmäkčilo. „Ale je. Žiadam ťa, aby si ten zoznam zničila.“

„Nemôžem.“

„Teda už nemám čo dodať,“ odsekla Ghita a kráčala k dverám.

„Nemôžeš takto odísť,“ zvolala Jeannie. „Príliš dlho sa priatelíme.“

Ghita vyšla von.

„Doriti,“ skríkla Jeannie. „Doriti!“

Buchli vonkajšie dvere.

Vari som stratila jednu z mojich najdávnejších priateliek? – pomyslela si Jeannie.

Ghita ju pustila k vode. Jeannie chápala dôvody: priveľký tlak na mladú ženu, ktorá sa pokúša o úspešnú kariéru. Avšak terčom útoku je Jeannie, nie Ghita. Ghitino priateľstvo túto skúšku nevydržalo.

Jeannie uvažovala, či sa aj ostatní priatelia zachovajú rovnako.

Cítila sa mizerne. Vbehla pod sprchu a chvatne sa obliekla. Nato sa zastavila a premýšľala. Ide do boja: musí sa na to lepšie obliecť. Vyzliekla si čierne džínsy aj červené tričko a začala odznova. Umyla si vlasy a osušila ich fénom. Starostlivo si urobila mejkap: podklad, púder, mascara a rúž. Obliekla si čierny kostým so svetlosivou blúzkou, čierne pančucháče a kožené lodičky. Krúžok v nose vymenila za cvoček.

Premerala sa vo veľkom zrkadle. Cítila sa silná a vyzerala impozantné. „Zabi, Jeannie, zabi,“ zahundrala. A vyšla von.

31

Cestou autom na univerzitu Jeannie rozmýšľala o Stevovi Loganovi. Nazvala ho veľkým silným deckom, ale v skutočnosti je zrelší ako väčšina mužov. Vyplakala sa na jeho pleci, to znamená, že mu v hĺbke duše dôveruje. Páči sa jej jeho vôňa, pripomínajúca tabak. I pri svojom trápení si nemohla nevšimnúť jeho erekciu, hoci sa usiloval, aby to nezbadala. Lichotilo jej, že už pri objímaní sa tak vzrušil. Usmiala sa pri spomienke na to. Škoda, že nie je o desať, pätnásť rokov starší.

Steve jej pripomínal prvú lásku, Bobbyho Springfielda. Ona mala trinásť, on pätnásť. O láske a sexe nevedela takmer nič, ale on bol rovnako nevedomý, a tak sa vydali na púť poznania spoločne. Na Bobbym aj Stevovi ju vzrušovala ich kŕčovitá vášeň. Bobby po nej túžil tak šialene, že ho rozpaľovalo hladkanie jej bradaviek a dotýkanie sa nohavičiek. Ona sa cítila nesmierne silná. Chvíľku zneužívala tú silu na stupňovanie jeho vzrušenia. Ale skoro si uvedomila, dokonca už v trinástich, že to je priveľmi nerozumná hra. No i tak sa nikdy nezbavila zmyslu pre riskovanie či radosti z pohrávania sa s bezmocným obrom. A rovnaký pocit mala pri Stevovi.

Predstavoval jediný svetlý bod v jej živote. Ocitla sa v poriadnej kaši. Nemôže sa vzdať svojho miesta na univerzite. Potom, čo o nej noviny New York Times napísali, že neposlúchla svojich šéfov, len ťažko si nájde inú vedeckú prácu. Ani ja by som nezamestnala niekoho, kto by spôsobil takéto ťažkosti, uvažovala.

Na zaujatie opatrnejšieho prístupu je neskoro. Jej jedinou nádejou je pokračovať nezlomne ďalej, využiť údaje FBI a dosiahnuť také presvedčivé vedecké výsledky, že ľudia sa znova pozrú na jej metodológiu a seriózne posúdia etické hľadiská jej práce.

O deviatej dorazila na svoje parkovacie miesto. Zamkla auto a so zvieravým pocitom v žalúdku kráčala do Cvokárne.

Len čo vošla do kancelárie, vedela, že niekto v nej bol. A neboli to upratovačky. Ich úpravy poznala: stoličky posunuté o pár centimetrov, vyutierané šálky, kôš na smeti na opačnej strane stola. Toto bolo iné. Ktosi sedel za jej počítačom. Klávesnicu mala obrátenú v inom uhle. Votrelec ju nevedomky zvrtol do svojej zvyčajnej polohy. Myš nechal v strede podložky, zatiaľ čo ona ju vždy priložila k okraju klávesnice. Poobzerala sa dookola a zbadala, že skrinka je poodchýlená a z registračky trčí rožtek papiera.

Miestnosť niekto prehľadal.

Ale aspoň to urobili iba amatérsky, skonštatovala v duchu. Nezdalo sa, že po nej ide CIA. I tak ju to veľmi znepokojilo. S chvením v žalúdku si sadla a zapla počítač. Kto tu bol? Člen profesorského zboru? Študent? Vydieraný strážnik? Niekto cudzí? A prečo?

Popod dvere jej šuchli obálku. Obsahovala súhlas podpísaný Lorraine Loganovou, ktorý do Cvokárne odfaxoval Steve. Vybrala z obalu súhlas Charlotty Pinkerovej a oba vložila do aktovky. Pošle ich faxom do kliniky Aventine.

Posadila sa za stôl a vytiahla si e‑mailovú poštu. Mala len jediný odkaz: výsledky skenovania FBI. „Chvalabohu,“ vydýchla si.

So zadosťučinením si stiahla zoznam mien a adries. Potvrdili sa jej predpoklady. Skenovaním sa naozaj našli páry. Nevedela sa dočkať, kedy ich prekontroluje a zistí, či jestvujú podobné anomálie, ako mal Steve s Dennisom.

Ghita jej predtým poslala e‑mailom odkaz, že spustí skenovanie, vybavovala si Jeannie. Čo sa s ním stalo? Uvažovala, či si ho nestiahol nočný špiceľ. To by vysvetľovalo panický neskorý nočný telefonát Ghitinmu šéfovi.

Práve sa chystala prezrieť si mená na zozname, keď zazvonil telefón. Volal univerzitný prezident. „Tu je Maurice Obell. Myslím, že by sme si mali prediskutovať článok v New York Times, čo poviete?“

Jeannie stiahlo žalúdok. Tu to máme, pomyslela si s obavami, už sa to začína. „Pravdaže,“ odvetila. „Kedy vám to vyhovuje?“

„Dúfam, že môžete prísť do mojej kancelárie ihneď.“

„O päť minút som tam.“

Nakopírovala si výsledky FBI na disketu a odpojila sa z internetu. Vzápätí vybrala disketu z počítača a vytiahla pero. Na okamih sa zamyslela a potom napísala na štítok NÁKUPY. LST. Bezpochyby zbytočná opatrnosť, ale mala tak lepší pocit.

Zasunula disketu do škatuľky s rezervnými súbormi a vyšla von.

Vonku sa už otepľovalo. Cestou cez univerzitný areál si kládla otázku, čo očakáva od stretnutia s Obellom. Jej jediným cieľom je dosiahnuť, aby mohla pokračovať vo svojom výskume. Musí byť neústupná a dať najavo, že sa nedá zastrašiť. Ale lepšie by bolo zmierniť svoj hnev na univerzitných predstaviteľov a odstrániť napätie.

Potešila sa, že má na sebe čierny kostým, hoci sa v ňom potila: vyzerá v ňom staršie a autoritatívnejšie. Ako sa blížila k Hillsidé Hall, lodičkami klopkala po dlažobných kockách. Ihneď ju uviedli do prezidentovej honosnej kancelárie.

Sedel tam Berrington Jones s novinami New York Times v ruke. Usmiala sa naňho, šťastná, že má spojenca. Odmerane prikývol a pozdravil: „Dobré ráno, Jeannie.“

Maurice Obell sedel vo vozíčku za svojím veľkým stolom. „Univerzita toto jednoducho nemôže tolerovať, doktorka Ferramiová,“ zvolal svojím typickým strohým spôsobom.

Nevyzval ju, aby si sadla, ale nenechá si predsa nadávať ako školáčka, a tak odtiahla stoličku, sadla si a prekrížila nohy. „Škoda, že ste informovali médiá o zrušení môjho projektu, prv ako ste si overili, či máte legálne právo urobiť to,“ povedala chladnokrvne. „Plne s vami súhlasím, vďaka tomu univerzita vyzerá hlúpo.“

„Nebol som to ja, kto spôsobil, že vyzeráme hlúpo,“ zaprotestoval.

Dosť bolo tvrdosti, rozhodla sa. Teraz je chvíľa povedať mu, že sú obaja na rovnakej strane. „Pochopiteľne, že nie,“ povedala. „Pravdou je, že obaja sme boli trochu prchkí a noviny to využili.“

„Došlo k poškodeniu mena školy – a už sa to nedá ospravedlniť,“ zamiešal sa Berrington.

„Ja sa neospravedlňujem,“ odsekla. Obrátila sa znova k Obellovi a usmiala sa. „No, nazdávam sa, že by sme sa mali prestať hašteriť.“

Znova jej odvetil Berrington: „Na to je príliš neskoro.“

„Som si istá, že nie,“ protirečila. Premýšľala, prečo to Berrington povedal. Mal by sa usilovať o uzmierenie, veď nie je v jeho záujme podnecovať spor. Naďalej hľadela s úsmevom na prezidenta. „Sme predsa rozumní ľudia. Musíme byť schopní nájsť kompromis, ktorý mi umožní pokračovať v práci, a pritom zachovať dôstojnosť univerzity.“

Obellovi sa očividne páčila táto myšlienka aj keď sa zachmúril a zapochyboval: „Nevidím celkom jasne, ako…“

„Toto všetko je len strata času,“ prerušil ho netrpezlivo Berrington.

Už po tretí raz sa pokúsil vyvolať hádku. Jeannie prehltla ďalšiu štipľavú repliku. Prečo sa takto správa? Pokúša sa zabrániť jej vo výskume, aby sa nedostala do konfliktu s univerzitou a zdiskreditovala sa? Začínalo to tak vyzerať. Bol to Berrington, kto potajomky vošiel do jej miestnosti, otvoril si jej e‑mail a varoval FBI? Mohol to byť dokonca on, kto dal predtým tip New York Times a spustil celý ten bengál. Stíchla, omráčená zvrátenou logikou takejto myšlienky.

„Už sme rozhodli, ako bude univerzita postupovať,“ zasiahol Berrington.

Uvedomila si, že sa mýlila v tom, kto v tejto kancelárii rozhoduje. Šéfom je Berrington, a nie Obell. Cez Berringtona tiekli z Genetica na výskum milióny, ktoré Obell potreboval. Berrington sa nemal pred Obellom čoho obávať, skôr naopak. Nehľadela na bossa, ale na jeho poskoka.

Berrington prestal predstierať, že rozhoduje univerzitný prezident. „Nezavolali sme vás sem, aby sme sa pýtali na váš názor,“ upozornil.

„Teda, načo ste ma pozvali?“ opýtala sa Jeannie.

„Aby sme vás prepustili,“ odvetil.

Ohromilo ju to. Očakávala pohrozenie prepustením, ale nie rozhodnutie. Celkom tomu nerozumela. „Čo máte na mysli?“ spýtala sa nahlúplo.

„Mám na mysli, že ste prepustená,“ odsekol Berrington. Uhládzal si obočie končekom pravého ukazováka, známka, že je so sebou spokojný.

Jeannie mala pocit, akoby dostala facku. Nemôžem dostať vyhadzov, pomyslela si. Som tu len pár týždňov. Výborne sa mi darilo, tvrdo som pracovala. Myslela som, že ma všetci okrem Sophie Chappleovej majú radi. Ako sa mohlo všetko udiať tak rýchlo?

Pokúšala sa utriediť si myšlienky. „Nemôžete ma prepustiť,“ namietla.

„Práve sme to urobili.“

„Nie.“ Len čo sa dostala z počiatočného šoku, pochytil ju hnev a vzdor. „Nie ste tu kmeňoví náčelníci. Existuje predsa presný postup.“ Univerzity zvyčajne neprepúšťajú člena profesorského zboru bez vypočutia. Uvádza sa to v jej zmluve, ale nikdy si neprečítala detaily. Odrazu si uvedomila, že to je pre ňu životne dôležité.

Maurice Obell to potvrdil. „Disciplinárny výbor univerzitného senátu si vás, samozrejme, vypočuje,“ povedal. „Zvyčajne sa vyžaduje štvortýždňová lehota, ale vzhľadom na negatívnu publicitu, ktorá súvisí s týmto prípadom, som ako prezident uplatnil výnimočný postup a vypočutie prebehne zajtra ráno.“

Jeannie zarazilo, ako rýchlo konajú. Disciplinárny výbor? Výnimočný postup? Zajtra ráno? Toto nie je diskusia. Pripadalo jej to skôr, akoby bola zatknutá. Očakávala, že Obell odcituje jej práva.

Urobil čosi podobné. Posunul cez stôl obal. „Nájdete v ňom procedurálne pravidlá výboru. Môže vás zastupovať právnik alebo iný advokát v prípade, že vopred o tom upovedomíte predsedu výboru.“

Jeannie sa napokon zmohla na rozumnú otázku. „Kto je predseda?“

„Jack Budgen,“ odpovedal Obell.

Berrington prudko zdvihol zrak. „Už je to určené?“

„Predseda je menovaný každý rok,“ odvetil Obell. „Jack sa ním stal na začiatku semestra.“

„To som nevedel,“ zahundral podráždene, a Jeannie vedela prečo. Jack Budgen je jej tenisový partner. Povzbudilo ju to: mal by k nej byť férový. Ešte nie je všetko stratené. Bude mať šancu brániť seba i svoje výskumné metódy pred skupinou akademikov. Rozvinie sa seriózna diskusia, a nie unáhlené povrchné závery New York Times.

A navyše, má výsledky vyhľadávania uskutočnené pomocou FBI. Predstavovala si, ako sa bude obhajovať. Ukáže výboru údaje z FBI. Pri troške šťastia sa nájdu jeden, dva páry, ktoré nevedia, že sú dvojčatá. To zapôsobí. Nato objasní opatrenia, ktoré urobila, aby chránila ich súkromie…

„Myslím, že to je všetko,“ rázne uzavrel diskusiu Obell.

Stretnutie sa skončilo. Vstala. „Škoda, že to zašlo až tak ďaleko,“ poznamenala.

„Vy ste to až tak ďaleko dohnali,“ vychrlil Berrington.

Správal sa ako škriepne dieťa. Nemala trpezlivosť pre nezmyselné hádanie. Pohŕdavo sa naňho pozrela a vyšla z miestnosti.

Cestou cez areál univerzity si so smútkom uvedomila, že celkom zlyhal jej zamýšľaný zámer. Chcela dosiahnuť dohodu, a namiesto toho má gladiátorský súboj. No Berrington s Obellom sa rozhodli už prv, ako vošla do miestnosti. Stretnutie bolo len formalitou.

Vrátila sa do Cvokárne. Keď sa blížila k svojej kancelárii, s podráždením si všimla, že upratovači nechali čierne plastové vrece rovno pred jej dverami. Ihneď ich zavolá. Ale keď otvárala dvere, zdalo sa, že sú zatarasené. Niekoľkokrát zasunula magnetickú kartu, ale dvere sa neotvorili. Už‑už sa chystala zájsť na recepciu a zavolať údržbára, keď jej preblesla hlavou hrozivá myšlienka.

Nakukla do čierneho vreca. Nenašla v ňom odpadový papier, ani plastové kávové šálky. Prvou vecou, ktorú zbadala, bola jej plátenná aktovka. Vo vreci bola aj škatuľa vreckoviek z jej zásuvky, brožovaná kniha od Jane Smileyovej Tisíc akrov, dve zarámované fotografie a kefa na vlasy.

Vypratali jej stôl a vymkli ju z kancelárie.

Zdrvilo ju to. Bol to oveľa horší úder než to, čo sa stalo v Obellovej kancelárii. To boli len slová. Toto ju odrezalo od veľkej časti jej života. Toto je moja kancelária, pomyslela si. Ako ma môžu vymknúť? „Vy poondiati špicli!“ skríkla nahlas.

Zrejme to urobila strážna služba, kým bola v Obellovej pracovni. Pochopiteľne, že ju nevarovali, to by jej bolo dalo šancu vziať všetko, čo naozaj potrebuje. Znova ju prekvapila ich bezohľadnosť.

Cítila sa ako bez rúk a nôh. Vzali jej vedu, prácu. Nevedela, čo robiť, kam ísť. Jedenásť rokov pracuje vo výskume – ako študentka, doktorandka, post doktorandka a docentka. A odrazu nie je ničím.

Ako sa jej nálada menila od skľúčenosti k zúfalstvu, spomenula si na disketu s údajmi z FBI. Prehľadala obsah plastového vreca, ale nijaké diskety nenašla. Jej výsledky, ťažisko obhajoby, boli zamknuté v miestnosti.

Nezmyselne zabúchala päsťou na dvere. Okoloidúci študent, ktorý chodil k nej na prednášky zo štatistiky, na ňu prekvapene pozrel a spýtal sa: „Môžem vám pomôcť, pani docentka?“

Spomenula si, ako sa volá. „Zdravím vás, Ben. Mohli by ste vykopnúť tie prekliate dvere?“

S neistým výrazom si ich prezeral.

„Nemyslela som to vážne,“ spamätala sa. „Všetko je v poriadku.“

Pokrčil plecami a kráčal ďalej.

Nemalo zmysel stáť a hľadieť na zamknuté dvere. Vzala plastové vrece a vošla do laboratória. Lisa sedela za stolom a vkladala údaje do počítača. „Vyliali ma z práce,“ vyrukovala Jeannie.

Lisa na ňu neveriaco hľadela. „Čože?“

„Vymkli ma z kancelárie a vyhodili moje veci do tohto poondiateho vreca na odpadky.“

„Tomu nemôžem uveriť!“

Jeannie vybrala z vreca aktovku a vytiahla z nej New York Times. „Je to kvôli tomuto.“

Lisa si prečítala prvé odseky. „Ale to je nezmysel!“ zvolala.

Jeannie si sadla. „Viem. Teda prečo Berrington predstiera, že to berie vážne?“

„Myslíš, že to predstiera?“

„Som si istá. Je príliš bystrý, než aby sa nechal vydesiť takýmito nezmyslami. Má čosi iné za lubom.“ Jeannie bezmocne, z pocitu krivdy dupotala nohami po dlážke. „Je schopný všetkého, ochotný riskovať… musí byť preňho v stávke čosi naozaj dôležité.“ Možno nájde odpoveď v lekárskych záznamoch kliniky Aventine vo Filadelfii. Pozrela na hodinky. Má tam byť o druhej, čoskoro musí vyraziť.

Lisa sa nevedela s novinou zmieriť. „Nemôžu ťa len tak vyraziť,“ namietla rozhorčene.

„Zajtra ráno je disciplinárne vypočutie.“

„Môjtybože, tí sú nebezpeční.“

„To teda sú.“

„Môžem ti s niečím pomôcť?“

Mohla, ale Jeannie sa obávala požiadať o to. Skúmavo si ju premerala. Lisa mala na sebe napriek horúcemu počasiu blúzku so stojačikom a cez ňu objemný sveter: skrýva si telo, čo je bezpochyby reakcia na znásilnenie. Ešte vždy vyzerala vážne, ako čerstvá vdova.

Ukáže sa jej priateľstvo rovnako zraniteľné ako Ghitino? Jeannie sa obávala odpovede. Ak ju Lisa zradí, kto jej ostane? Ale musí ju vyskúšať, hoci toto je ten najhorší čas. „Mohla by si sa pokúsiť dostať do mojej kancelárie,“ nadškrtla váhavo. „Sú tam výsledky z FBI.“

Lisa ihneď neodpovedala. „Vymenili ti zámku?“

„Je to oveľa jednoduchšie. Zmenia kód elektronicky, aby karta nebola funkčná. Stavím sa, že po pár hodinách sa nebudem môcť dostať ani do budovy.“

„Je ťažké to všetko pochopiť, zomlelo sa to tak rýchlo.“

Jeannie nechcela vyvíjať nátlak na Lisu, aby riskovala. Lámala si hlavu, ako to urobiť. „Možno by som sa mohla dostať dnu sama. Upratovačka by ma mohla pustiť, ale predpokladám, že zámka nebude reagovať ani na ich karty. Ak nepoužívam miestnosť, nepotrebujem ani upratovanie. Ale strážna služba musí byť schopná dostať sa dnu.“

„Oni ti nepomôžu. Vedia, že ťa zámerne vymkli.“

„To je pravda,“ vzdychla si Jeannie. „Hoci, teba by mohli pustiť. Keby si im povedala, že potrebuješ čosi z mojej kancelárie.“

Lisa sa zamyslela.

„Mrzí ma, že ťa o to žiadam,“ chmúrila sa Jeannie.

Vtom sa Lisin výraz zmenil. „Hej, mám to,“ zvolala. „Samozrejme, skúsim to.“

Jeannie zovrelo hrdlo. „Vďaka,“ zahrýzla si do pery. „Si kamoška.“ Načiahla sa ponad stôl a stisla Lise ruku.

Jeannine city uviedli Lisu do rozpakov. „Kde v tvojej kancelárii je zoznam z FBI?“ spýtala sa prakticky.

„Informácia je na diskete označenej NÁKUPY. LST v škatuli s disketami v zásuvke stola.“

„Jasné,“ zamračila sa Lisa. „Nechápem, prečo sú tak proti tebe.“

„Všetko sa začalo so Stevom Loganom,“ usúdila Jeannie. „Odkedy ho tu Berrington zbadal, nastali problémy. Ale mám pocit, že som asi na stope tomu prečo.“ Vstala.

„Čo sa chystáš urobiť?“ zaujímala sa Lisa.

„Idem do Filadelfie.“

32

Berrington hľadel z okna svojej kancelárie. Tenisový kurt bol dnes predpoludním prázdny. Predstavil si na ňom Jeannie. Zazrel ju prvý či druhý deň semestra, ako behá po kurte v krátkej sukničke, jej pružné nohy, svietivé biele tenisky… Už vtedy podľahol jej čaru. Zachmúrene uvažoval, prečo ho tak okúzľuje atletickosť. Sledovanie ženských športov ho nijako neprivádzalo do extázy. Nikdy nepozeral Americké gladiátorky ako egyptológ profesor Gormley, ktorý mal všetky pokračovania na videopáskach, a klebetilo sa, že si ich púšťa každú noc v podkroví svojho domu. Ale Jeannie hrala tenis so zvláštnou eleganciou. Mal pocit, akoby sledoval v prírodopisnom filme leva, ktorý odrazu vyštartuje. Svaly sa jej vlnili pod pokožkou, zvírené vlasy poletovali a telo sa pohybovalo, zastavovalo, zvŕtalo a znova pohybovalo s neobyčajnou nepredvídateľnosťou. Celý unesený ju hypnotizované sledoval. Teraz ohrozuje všetko, na čom celý život pracoval. Napriek tomu túžil ešte raz vidieť ju hrať tenis.

Privádzalo ho do šialenstva, že ju nemôže jednoducho prepustiť, hoci jej vlastne on vyplácal mzdu. Zamestnávala ju Univerzita Jonesa Fallsa a Genetico im na to dáva peniaze. Univerzita nemôže prepustiť vysokoškolského pedagóga takým spôsobom, ako reštaurácia neschopného čašníka. Preto musí absolvovať všetky tie ceremónie.

„Dočerta s ňou,“ uľavil si nahlas a vrátil sa k stolu.

Raňajší rozhovor prebiehal hladko, až kým sa nezjavil Jack Budgen. Berrington si vopred zabezpečil Mauriceovu poslušnosť a vyburcoval jeho hnev. Postaral sa tak, aby sa neobnovili priateľské vzťahy. Ale zlou správou je, že predsedom disciplinárneho výboru bude Jeannin tenisový partner. Berrington si to nepreveril dopredu. Predpokladal, že bude mať istý vplyv na výber predsedu, a naštvalo ho zistenie, že ten už bol vymenovaný.

Hrozilo vážne nebezpečenstvo, že Jack podporí jej tvrdenie.

Znepokojene sa škrabkal po hlave. Berrington nikdy neudržiaval spoločenské vzťahy so svojimi akademickými kolegami – dával prednosť atraktívnejšej spoločnosti politikov a novinárov. Ale poznal minulosť Jacka Budgena. Jack v tridsiatke odišiel z profesionálneho tenisu a vrátil sa na univerzitu, aby získal doktorát. Na kariéru v chémii, jeho špecializácii, bol už pristarý, a tak sa stal administrátorom. Riadiť komplex univerzitných knižníc a vyrovnávať sa s protichodnými požiadavkami súperiacich fakúlt vyžadovalo taktnú a úslužnú povahu, a Jack to robil veľmi dobre.

Ako by mohol Jacka ovplyvniť? Nie je nečestný človek: skôr naopak. Jeho dobrácka povaha sa snúbila s istou naivitou. Urazilo by ho, keby uňho Berrington otvorene intervenoval alebo mu bezostyšne ponúkol nejaký úplatok. Ale je možné ovplyvniť ho diskrétne.

Berrington sám raz prijal úplatok. Zakaždým, keď si na to spomenul, mu stiahlo žalúdok. Došlo k tomu na začiatku jeho kariéry, prv ako sa stal riadnym profesorom. Študentku nižšieho ročníka prichytili pri podvode – zaplatila inej študentke, aby za ňu napísala semestrálnu prácu. Volala sa Judy Gilmorová, a bola ozaj veľmi milá. Mala byť vylúčená z univerzity, ale dekan fakulty mal právo stanoviť nižší trest. Judy prišla do Berringtonovej kancelárie „porozprávať sa o probléme“. Sadla si, prekrížila nohy a žalostne mu hľadela do očí. Nahla sa dopredu, aby jej videl do výstrihu blúzky a zazrel čipkovanú podprsenku. Súcitil s ňou a sľúbil prihovoriť sa za ňu. Plakala a ďakovala mu, potom ho vzala za ruku, pobozkala na pery a napokon mu roztvorila rázporok.

Nenavrhla dohodu. Neponúkla sex, prv ako súhlasil, že jej pomôže, a po súloži na zemi sa pokojne obliekla, prekefovala si vlasy, pobozkala ho a odišla. Ale nasledujúci deň presvedčil dekana fakulty, aby jej dal len napomenutie.

Vzal úplatok, lebo bol schopný presvedčiť sám seba, že to nie je úplatok. Judy ho požiadala o pomoc, on súhlasil, neodolala jeho šarmu a pomilovali sa. Časom to považoval za číru sofistiku. Ponuka sexu sa dala z jej spôsobov vytušiť. Keď jej sľúbil, o čo požiadala, vypočítavo spečatila obchod. Považoval sa za zásadového muža, a urobil čosi absolútne hanebné.

Korumpovať niekoho bolo skoro rovnako zlé, ako vziať úplatok. Aj tak, ak bude môcť, skorumpuje Jacka Budgena. Ten nápad vyvolal na jeho tvári grimasu znechutenia, ale musí sa to stať. Bol zúfalý.

Urobí to tak ako Judy: dá Jackovi príležitosť, aby si okolo toho domýšľal.

Berrington ešte pár minút uvažoval, potom zdvihol telefón a zavolal Jackovi.

„Vďaka za zaslanie návrhu o rozšírení biofyzikálnej knižnice,“ začal.

Nastala chvíľa prekvapenia. „Och, áno. To už bolo dávnejšie – ale som rád, že ste si našli čas prečítať to.“

Berrington dokument len povrchne preletel očami. „Myslím, že váš návrh je veľmi cenný. Volám len, aby ste vedeli, že vás podporím, keď sa dostane na schvaľovanie.“

„Ďakujem vám. Vážim si to.“

„Vlastne, mohol by som presvedčiť Genetico, aby prevzalo časť financovania.“

Jack sa dychtivo chytil tejto myšlienky. „Mohli by sme ju nazvať Biofyzikálna knižnica Genetico.“

„Výborný nápad, navrhnem im to.“ Berrington chcel Jacka priviesť k téme Jeannie. Hádam by sa mohli k nej dostať cez tenis. „Aké ste mali leto?“ opýtal sa. „Dostali ste sa do Wimbledonu?“

„Tohto roku nie. Mám priveľa práce.“

„To je zlé. Pozhovárame sa neskôr,“ s úzkosťou predstieral, že ide zložiť telefón.

Ako predpokladal, Jack mu v tom zabránil. „Uhm, Berry, čo si myslíte o tých nezmysloch v novinách? O Jeannie?“

Berrington zatajil svoju úľavu a pohŕdavo utrúsil: „Ach, to – búrka v pohári vody.“

„Pokúšal som sa zatelefonovať jej, ale nie je vo svojej kancelárii.“

„Nerobte si starosti o Genetico,“ poznamenal Berrington, hoci Jack spoločnosť nespomenul. „Celú vec berú pokojne. Našťastie, Maurice Obell konal rýchlo a rozhodne.“

„Máte na mysli disciplinárne konanie.“

„Predpokladám, že to bude formalita. Dostáva univerzitu do problémov, odmieta s tým prestať a obrátila sa na tlač. Obávam sa, že sa dokonca začne brániť. Ľuďom v Geneticu som oznámil, že máme situáciu pod kontrolou. V súčasnosti nehrozí nijaké narušenie našich vzájomných vzťahov.“

„To je dobré.“

„Samozrejme, ak sa výbor z nejakého dôvodu prikloní na Jeanninu stranu proti Mauriceovi, ocitneme sa v ťažkostiach. Ale nemyslím, že je to veľmi pravdepodobné – čo poviete?“ Berry zadržal dych.

„Vy viete, že som predseda komisie?“

Jack sa vyhol otázke. Dočerta s tebou! „Áno, veľmi ma teší, že rokovanie vedie taký rozvážny človek. Keby bol predsedom Malcolm Barnet,“ zmienil sa o holohlavom profesorovi filozofie, „bohvie, čo by sa stalo.“

Jack sa zasmial. „Senát má dosť rozumu. Nepoverili by Malcolma ani vedením parkovacieho výboru – využil by to ako prostriedok na spoločenskú zmenu.“

„Ale predpokladám, že s vami na čele výbor podporí prezidenta.“

Jackova odpoveď znela aj tentoraz provokatívne dvojznačné. „Nedá sa predvídať, ako zareagujú ostatní členovia výboru.“

Ty podliak, robíš to, aby si ma mučil? „No predseda nie je odistený revolver, som si tým istý,“ Berrington si utrel pot z čela.

Nastala chvíľ a ticha. „Berry, nebolo by odo mňa správne urobiť si predčasný úsudok…“

Choď do pekla!

„… ale môžem, myslím, povedať, že Genetico sa nemusí v tejto veci obávať.“

Konečne! „Ďakujem vám, Jack. Vážim si to.“

„Samozrejme, ostane to medzi nami.“

„Prirodzene.“

„Teda, uvidíme sa zajtra.“

„Dovi.“ Berrington zložil. Kristepane, to bola fuška!

Jack naozaj nevie, že ho práve korumpoval? Nahovára si čosi? Alebo dokonale rozumie, o čo ide, len jednoducho predstiera nevedomosť?

Na tom nezáleží, ak usmerní výbor správnym smerom.

Tým sa to, samozrejme, nemusí skončiť. Rozhodnutie výboru musí ratifikovať schôdza senátu. Jeannie si môže najať úžasného právnika a vymáhať od univerzity rôzne druhy kompenzácie. Prípad sa môže ťahať roky. Ale výskum sa musí zastaviť, a jedine na tom teraz záleží.

Rozhodnutie výboru však ešte nie je hotová vec. Ak sa situácia zajtra ráno nevyvinie priaznivo, Jeannie si môže napoludnie sadnúť za svoj stôl a dychtivo stopovať hriešne tajomstvá Genetica. Berringtonovi prebehol po tele mráz: Bože uchovaj. Pritiahol si notes a napísal naň mená členov výboru.

Jack Budgen – Knižnica

Tenniel Biddenham – História umenia

Milton Powers – Matematika

Mark Trader – Antropológia

Jane Edelsboroughová – Fyzika

Biddenham, Powers a Trader sú konvenční muži, dlhoroční profesori. Ich kariéra je spätá s Univerzitou Jonesa Fallsa a jej ďalšou prestížou a prosperitou. Berrington si bol istý, že sa na nich v otázke podpory univerzitného prezidenta môže spoľahnúť. Čiernym koňom je žena, Jane Edelsboroughová.

Musí to s ňou vybaviť.

33

Cestou do Filadelfie po diaľnici 1-95 sa Jeannie znova pristihla, že myslí na Steva Logana.

Včera večer ho na univerzitnom parkovisku pre návštevy na rozlúčku pobozkala. Ľutovala, že to bol iba letmý bozk. Mal plné, suché pery, horúcu pokožku. Nedbala by znova si to zopakovať.

Prečo má k nemu pre jeho vek predsudky? Čo je také úžasné na starších mužoch? Tridsaťdeväťročný Will Temple ju opustil kvôli dedičke s prázdnou hlavou. Toľko o zrelosti.

Stlačila na rádiu gombík a hľadala dobrú stanicu. Našla Nirvánu s pesničkou „Come as you are“. Zakaždým, keď uvažovala o chodení s mužom v jej veku alebo mladším, pochytil ju strach podobný zimomriavkam, ktoré jej naskakovali pri pesničke Nirvány. Starší muži vedia byť oporou.

Som to vôbec ja? – uvažovala. Jeannie Ferramiová, žena, ktorá robí, čo sa jej páči a posiela celý svet dočerta? Ja potrebujem duševnú podporu? Ani najmenej!

No, je to pravda. Možno je to kvôli otcovi. Nikdy netúžila po žiadnom nezodpovednom mužovi. Na druhej strane, jej otec je živý dôkaz toho, že starší muži môžu byť rovnako nezodpovední ako mladí.

Domnievala sa, že otec prespáva v lacných hoteloch kdesi v Baltimore. Keď prepije a prehrá v hazardných hrách peniaze, ktoré získal za jej počítač a televízor – čo mu nepotrvá dlho – ukradne čosi iné alebo sa odovzdá do milosrdnej opatery druhej dcéry, Patty. Jeannie ho za ukradnuté veci nenávidela. Ale incident poslúžil na to, aby sa Steve Logan prejavil v tom najlepšom svetle. Ukázal sa ako krásny princ. No, čože, pomyslela si. Nabudúce, keď budem so Stevom Loganom, znova ho pobozkám, a tentoraz poriadne.

Ako sa preplietala s Mercedesom cez preplnené centrum Filadelfie, zmocnilo sa jej napätie. Možno sa blíži prelomový bod. Môže nájsť rozuzlenie záhady Steva a Dennisa.

Klinika Aventine ležala v univerzitnom mestečku, západne od rieky Schuylkill, vo štvrti univerzitných budov a študentských bytov. Samotná klinika sa nachádzala v príjemnej nízkej budove z päťdesiatych rokov obkolesenej stromami. Jeannie zaparkovala pri parkometri na ulici a vošla dnu.

V čakárni sedeli štyria ľudia: mladá dvojica, žena pôsobiaca napäto a muž nervózne, plus dve ďalšie ženy asi v Jeanninom veku. Všetci sedeli na nízkych pohovkách usporiadaných do štvorca a listovali v časopisoch. Švitoriaca recepčná požiadala Jeannie, aby si sadla. Vybrala si brožúru o Geneticu Inc. na kriedovom papieri. Držala ju roztvorenú v lone, no nečítala. Namiesto toho hľadela na upokojujúco bezobsažné abstraktné umenie na stenách haly a netrpezlivo podupkávala nohou po dlážke pokrytej kobercom.

Nenávidela nemocnice. Jediný raz bola pacientkou. Ako dvadsaťtriročná absolvovala prerušenie tehotenstva. Otcom bol ctižiadostivý filmový režisér. Po rozchode s ním prestala brať antikoncepčné pilulky, ale po niekoľkých dňoch sa vrátil, nastalo ľúbostné zmierenie, milovali sa bez ochrany a ona otehotnela. Operácia prebehla bez komplikácií, ale Jeannie celé dni preplakala a celkom ochladla k filmovému režisérovi, hoci jej bol po celý ten čas oporou.

Práve dokončil svoju prvú hollywoodsku snímku, akčný film. Jeannie si ho zašla sama pozrieť do kina Charles v Baltimore. Jediným náznakom ľudskosti v inak schematickom príbehu mužov strieľajúcich jeden na druhého bola časť, kde hrdinova priateľka po prerušení tehotenstva upadla do depresie a vyhodila ho. Muža, policajného detektíva, to zmiatlo a rozžialilo. Jeannie sa pritom rozplakala.

Spomienka ešte vždy bolela. Vstala a chodila hore‑dolu. O minútu sa v zadnej časti haly objavil muž a nahlas zvolal: „Doktorka Ferramiová!“ Predstierane veselý, okolo päťdesiatky, s holou lebkou a mníšskou šticou ryšavých vlasov. „Zdravím vás, zdravím, teší ma,“ vítal ju s neopodstatneným nadšením.

Jeannie mu potriasla ruku. „Včera som hovorila s pánom Ringwoodom.“

„Áno, áno! Ja som jeho kolega, moje meno je Dick Minsky.“ Dick mal nervózny tik, ktorý ho nútil prudko žmurkať každých pár sekúnd. Jeannie ho ľutovala.

Viedol ju hore schodmi. „Môžem sa spýtať, čo vás priviedlo k tomuto pátraniu?“

„Lekárska záhada,“ odvetila. „Dve ženy majú synov, ktorí vyzerajú ako jednovaječné dvojčatá, a napriek tomu sa zdá, že nie sú príbuzní. Jedinú spojitosť, ktorú sa mi podarilo nájsť, je, že obe ženy sa pred otehotnením liečili.“

„Vážne?“ spýtal sa, akoby ani nepočúval. Jeannie to prekvapilo, čakala, že to uňho vzbudí záujem.

Vošli do rožnej miestnosti. „Všetky naše záznamy sú prístupné na počítači, v prípade, že máte správny kód,“ povedal. Sadol si k obrazovke. „Čiže, pacientky, 0 ktoré sa zaujímame, sú…?“

„Charlotte Pinkerová a Lorraine Loganová.“

„Nepotrvá to ani minútu.“ Začal naťukávať mená.

Jeannie potláčala netrpezlivosť. Tieto záznamy možno neodkryjú vonkoncom nič. Obzerala sa po miestnosti. Priveľmi impozantná na obyčajného registračného úradníka. Dick musí byť viac než len „kolega“ pána Ringwooda, pomyslela si. „Aká je vaša funkcia na klinike?“ opýtala sa.

„Som generálny manažér.“

Prekvapene zvraštila obočie, ale on nezdvihol zrak od klávesnice. Prečo jej žiadosť vybavuje taká vysokopostavená osoba? – uvažovala a do vedomia sa jej vkradol náznak nepokoja.

Zamračil sa. „To je zvláštne. Počítač oznamuje, že ani pri jednom mene nemáme žiadny záznam.“

Jeannin nepokoj sa prehĺbil. Chce ma oklamať, pomyslela si. Nádej na vyriešenie záhady sa znova ocitla v nedohľadne. Pocítila sklamanie.

Obrátil obrazovku k nej, aby na ňu videla. „Napísal som mená správne?“

„Áno.“

„Kedy podľa vás tieto pacientky navštívili kliniku?“

„Približne pred dvadsiatimi tromi rokmi.“

Pozrel na ňu. „Och, drahá moja,“ zvolal a silno žmurkol. „Potom mám obavy, že ste prišli zbytočne.“

„Prečo?“

„Neuchovávame záznamy tak ďaleko dozadu. Taká je dokumentačná manažérska stratégia našej spoločnosti.“

Jeannie neveriaco zúžila oči. „Vyhadzujete staré záznamy?“

„Áno, skartujeme ich po dvadsiatich rokoch, ak pravdaže pacientka nebola znova prijatá. V tom prípade záznam prenesieme do počítača.“

Zmocnilo sa jej znechucujúce sklamanie a stratila aj vzácne hodiny, ktoré potrebovala na prípravu zajtrajšej obrany. „Zvláštne, že mi to pán Ringwood nespomenul, keď som s ním včera večer hovorila,“ utrúsila trpko.

„Naozaj to mal urobiť. Možno ste mu nespomenuli dátumy.“

„Celkom určite som mu povedala, že tie dve ženy sa tu liečili pred dvadsiatimi tromi rokmi,“ spomenula si Jeannie, ako pridala rok k Stevovmu veku, aby dostala správny termín.

„Potom je to ťažké pochopiť.“

Jeannie vlastne ani neprekvapil smer, akým sa to zvrtlo. Dick Minsky s prehnanou priateľskosťou a nervóznym tikom bol karikatúrou muža so zlým svedomím.

Obrátil obrazovku do pôvodnej polohy. S predstieranou ľútosťou jej oznámil: „Obávam sa, že viac pre vás nemôžem urobiť.“

„Mohli by sme sa porozprávať s pánom Ringwoodom a opýtať sa ho, prečo mi nepovedal, že sa záznamy skartujú?“

„Žiaľ, Peter je dnes chorý.“

„Aká úžasná náhoda.“

Pokúšal sa tváriť urazene, ale výsledkom bola len grimasa. „Nenaznačujete, dúfam, že sa pokúšame čosi pred vami zatajiť?“

„Prečo by som si to mala myslieť?“

„Nemám potuchy.“ Vstal. „A teraz, je mi ľúto, ale mám súrnu prácu.“

Jeannie vstala a šla pred ním ku dverám. Zišiel za ňou dolu schodmi do haly. „Želám vám pekný deň,“ povedal škrobene.

„Dovidenia,“ rozlúčila sa.

Pred dverami zaváhala. Mala bojovnú náladu, chuť urobiť čosi provokatívne, aby im ukázala, že ňou nemôžu celkom manipulovať. Rozhodla sa trošku poobzerať dookola.

Parkovisko bolo plné áut lekárov, posledných modelov Cadillakov a BMW. Prešla okolo budovy z jednej strany. Černoch s bielou bradou zbieral smetí s hlučným vysávačom. Nenašla nič význačné alebo zaujímavé. Ocitla sa oproti holej stene a vrátila sa po vlastných stopách.

Cez sklené dvere vpredu zbadala, že Dick Minsky je ešte vždy v hale a zhovára sa so švitoriacou recepčnou. Keď Jeannie prechádzala okolo, nepokojne ju sledoval.

Obchádzala budovu opačným smerom a došla k odpadovým nádobám. Traja muži v hrubých rukaviciach nakladali smeti na nákladiak. Je to hlúpe, uvedomila si Jeannie. Správam sa ako detektív v drsnej detektívke. Práve sa chystala vrátiť, keď jej čosi udrelo do očí. Muži dvíhali obrovské hnedé plastové vrecia odpadu s takou ľahkosťou, akoby nevážili veľa. Čo také môže klinika vyhadzovať, čo je objemné, ale ľahké?

Skartovaný papier?

Začula hlas Dicka Minského. Znel vydesene. „Mohli by ste, prosím, ihneď odísť, doktorka Ferramiová?“

Obrátila sa. Prichádzal spoza rohu budovy v sprievode muža v uniforme podobnej policajnej, aké používala bezpečnostná služba.

Rýchlo prešla k naskladaným vreciam.

„Hej!“ zakričal Dick Minsky.

Smetiari hľadeli na ňu prekvapene, ale nevšímala si ich. Urobila do jedného vreca dieru, čiahla dnu a vytiahla za hrsť jeho obsahu.

Držala v ruke zväzok pásikov tenkých hnedých kartičiek. Keď sa na ne prizrela zblízka, zistila, že sú popísané, niektoré perom, iné písacím strojom. Boli to skartované nemocničné kartotékové záznamy.

Videla len jediný dôvod, prečo toľko vriec odvážali práve dnes.

Zlikvidovali svoje záznamy dnes ráno – len niekoľko hodín potom, čo volala.

Hodila ústrižky na zem a odchádzala. Jeden zo smetiarov na ňu pobúrene skríkol, ale nevšímala si ho.

Už nemala nijaké pochybnosti.

Zastala pred Dickom Minským s rukami v bok. Klamal jej, a to bol dôvod, prečo pripomínal nervóznu trosku. „Máte tu nejaké hanebné tajomstvo, všakže?“ zvolala. „Pokúšate sa ničením týchto záznamov čosi skryť?“

Bol úplne vydesený. „Samozrejme, že nie,“ vysúkal zo seba napokon. „A, mimochodom, tá domnienka je urážlivá.“

„Samozrejme, že je,“ odsekla. Od zlosti sa prekonávala: „Ale tento výskum je pre mňa nesmierne dôležitý, a buďte si istý, že každý, kto ma klame, bude, prv ako ma vyhodia, pokefovaný, a to poriadne,“ šermovala proti nemu zrolovanou brožúrkou Genetica.

„Prosím, odíďte,“ prikázal.

Strážnik ju chytil za ľavý lakeť.

„Už idem,“ mykla sa. „Netreba ma držať.“

Nepustil ju. „Tadiaľto, prosím,“ ukázal jej cestu.

Bol to muž v strednom veku so sivými vlasmi a velikánskym brušiskom. V takomto naladení nedovolí, aby s ňou bezohľadne zaobchádzali. Pravou rukou ho pevne chytila za ruku, ktorou ju držal. Svaly na nadlaktí mal ochabnuté. „Pustite, prosím,“ povedala a stisla. Ruky mala mocné a stisk silnejší ako väčšina mužov. Strážnik sa pokúšal i naďalej ju držať za lakeť, ale nedokázal zniesť bolesť, a po chvíli ju pustil. „Ďakujem vám,“ povedala a odchádzala.

Cítila sa lepšie. Právom sa domnievala, že na tejto klinike je kľúč k riešeniu. Ich snahy zabrániť jej, aby sa čokoľvek dozvedela, boli najpravdepodobnejším potvrdením, že majú nejaké hriešne tajomstvo. Riešenie celej záhady je spojené s týmto miestom. Ale kam sa vlastne dostala?

Šla k svojmu autu, ale nenastúpila doň. Bolo pol tretej a ešte neobedovala. Na veľké jedenie sa cítila príliš rozrušená, no potrebovala šálku kávy. Na druhej strane ulice, vedľa kaplnky, bola kaviareň. Vyzerala lacno a čisto. Prešla cez cestu a vošla dnu.

Jej útok na Dicka Minského bol zbytočný. Nijako mu nemohla ublížiť. Tým, že sa naňho naštvala, nič nedosiahla. V skutočnosti mu nechtiac prezradila svoj zámer, lebo jasne dala najavo, že vie o ich klamstve. Teraz sú v strehu.

Kaviareň bola tichá, iba zopár študentov dojedalo obed. Objednala si kávu a šalát. Kým čakala, otvorila si brožúru, ktorú si vzala v hale kliniky. Stálo v nej:

Kliniku Aventine založilo v roku 1972 Genetico Inc. ako priekopnícke centrum pre výskum a rozvoj ľudského oplodnenia in vitro–vytvárania toho, čo noviny nazývajú „deti zo skúmavky“.

Odrazu jej bolo všetko jasné.

34

Jane Edelsboroughová bola vdova tesne po päťdesiatke. Vznešená, ale neupravená žena, zvyčajne oblečená vo voľných exotických šatách a sandáloch. Mala impozantný intelekt, ale nikto by si to pri pohľade na ňu nemyslel. Berrington považoval takých ľudí za nevyspytateľných. Ak ste šikovný, myslel si, prečo robiť zo seba idiota nemožným obliekaním? A predsa je na univerzitách plno takýchto ľudí – vlastne, on sa starostlivosťou o svoj zovňajšok vynímal.

Dnes bol oblečený osobitne elegantne: v tmavomodrom bavlnenom saku a ladiacej veste s ľahkými károvanými nohavicami.

Prv ako vykročil za Jane, prekontroloval si výzor v zrkadle za dverami.

Zamieril do študentského klubu. Členovia pedagogického zboru tam zriedka jedávali – Berrington tam doteraz nikdy nevkročil – ale Jane tam podľa zhovorčivej sekretárky z katedry fyziky zašla na skorý obed.

Hala klubu bola plná študentov v šortkách, ktorí stáli v rade pri bankomatoch. Vošiel do samoobslužnej reštaurácie a rozhliadol sa. Sedela vo vzdialenom kúte, čítala časopis a jedla rukami hranolčeky.

Reštauráciu tvorilo nádvorie, aké Berrington vídal na letiskách a v nákupných strediskách, s Pizza Hutom, zmrzlinárskym pultom, Burger Kingom a normálnou reštauráciou. Berrington si vzal podnos a vošiel do samoobslužnej reštaurácie. V sklenenej vitríne ležalo pár oschnutých sendvičov a niekoľko žalostných koláčov. Zachmúril sa, za normálnych okolností by radšej cestoval do susedného štátu, než by mal jesť tu.

Bude to ťažké. Jane nie je jeho typ. Tým sa ešte zväčšovala pravdepodobnosť, že sa pri disciplinárnom vypočúvaní prikloní na nesprávnu stranu. Musí sa s ňou čím skôr spriateliť. A použiť na to všetok svoj šarm.

Kúpil si tvarohový koláč a šálku kávy a niesol si to k Janinmu stolu. Bol nervózny, ale prinútil sa vyzerať uvoľnene. „Jane,“ oslovil ju. „Aké príjemné prekvapenie. Môžem sa k vám pridať?“

„Iste,“ odvetila milo a odložila časopis nabok. Zložila si okuliare a odkryla hlboké hnedé oči s vráskami v kútikoch úst, ktoré naznačovali, že sa rada smeje, ale i tak vyzerala hrozne. Dlhé sivé vlasy mala zviazané akousi bezfarebnou handrou, oblečenú beztvarú sivozelenú blúzku so spotenými škvrnami pod pazuchami. „Ešte som vás tu nevidela,“ prehodila.

„Nikdy som tu nebol. Ale v našom veku je dôležité neskĺznuť do stereotypu – nemyslíte?“

„Ja som mladšia ako vy,“ namietla mierne. „Hoci, zrejme by to nikto nepovedal.“

„Ale áno.“ Odhryzol si z tvarohového koláča. Cesto bolo tvrdé ako kartón a plnka chutila ako pena na holenie citrónovej vône. S námahou prehltol. „Čo si myslíte o návrhu Jacka Budgena zriadiť biofyzikálnu knižnicu?“

„Preto ste za mnou prišli?“. „Neprišiel som sem za vami, prišiel som vyskúšať jedlo, ale už som to oľutoval. Je strašné. Ako tu môžete jedávať?“

Zapichla lyžičku do akéhosi dezertu. „Neregistrujem, čo jem, Berry, rozmýšľam o svojom urýchľovači častíc. Porozprávajte mi o novej knižnici.“

Berrington bol kedysi tak ako ona posadnutý prácou. Nikdy však nepripustil, aby kvôli tomu vyzeral ako tulák, aj keď sa ako mladý vedec oddával vzrušeniu z objavovania. No jeho život sa uberal iným smerom. Jeho knihy popularizovali prácu iných ľudí. Pätnásť či dvadsať rokov nenapísal pôvodnú štúdiu. Chvíľku uvažoval, či by bol býval šťastnejší, keby sa rozhodol inak. Z neupravenej Jane, ktorá jedla lacné jedlo, zatiaľ čo preberala problémy nukleárnej fyziky, vyžaroval pokoj a spokojnosť, aké Berrington nikdy nepoznal.

Ale nechystal sa ju zvádzať. Je príliš múdra. Azda by jej mohol zalichotiť intelektuálne. „Skrátka si myslím, že by ste mali mať väčší prísun informácií. Ste vynikajúca fyzička, jedna z najvýznamnejších vedcov na Univerzite Jonesa Fallsa – mali by ste sa zapojiť do tvorby knižnice.“

„Vážne sa to uskutoční?“

„Myslím, že to bude financovať Genetico.“

„Nuž, to je potešiteľná správa. Ale aký máte na tom záujem vy?“

„Pred tridsiatimi rokmi som sa stal známym výskumom, ktoré ľudské vlastnosti sú dedičné a ktoré získané. Vďaka mojej práci a práci mojich kolegov teraz vieme, že genetická dedičnosť človeka je pri určovaní celého radu psychologických povahových vlastností dôležitejšia ako jeho výchova a prostredie.“

„Čiže príroda, nie výchova.“

„Presne. Dokázal som, že ľudská bytosť je jeho DNA. Mladá generácia sa zaujíma, ako tento proces prebieha. Na základe akého mechanizmu kombinácia chemických zlúčenín dá modré oči mne a iná kombinácia vám oči, ktoré sú hlboké, tmavohnedé, bezmála čokoládové.“

„Ale Berry!“ namietla s ironickým úsmevom. „Keby som bola tridsaťročná sekretárka s vyzývavými prsiami, mohla by som si namýšľať, že so mnou flirtujete.“

To už je lepšie, pomyslel si. Napokon ju predsa len obmäkčil. „Vyzývavými?“ uškrnul sa. Úmyselne sa pozrel na jej hruď a potom znova uprel oči na jej tvár. „Nazdávam sa, že ste taká vyzývavá, ako sa cítite.“

Zasmiala sa, ale vedel, že ju to potešilo. Konečne začína zaberať. „Je čas ísť,“ povedala nečakane.

Došľaka. Nedokázal usmerniť ich rozhovor. Musí okamžite pritiahnuť jej pozornosť. Vstal, aby mohol odísť s ňou. „Zrejme sa vytvorí výbor, ktorý bude dohliadať na tvorbu novej knižnice,“ pustil sa do vysvetľovania cestou z reštaurácie. „Rád by som poznal váš názor, kto by mal v ňom byť.“

„Fíha. Musím si to premyslieť. Teraz mám prednášku o antihmote.“

Dofrasa, strácam ju, zľakol sa Berrington.

Vtom dodala: „Môžeme sa pozhovárať neskôr?“

Berrington sa chytil slamky. „Povedzme pri večeri?“

Prekvapil ju tým. „V poriadku,“ privolila po chvíli.

„Dnes večer?“

Tvárou jej preletel zmätený výraz. „Prečo nie?“

To mu dá prinajmenšom ďalšiu šancu. „Zastavím sa po vás o ôsmej,“ potešil sa.

„Dobre.“ Povedala mu adresu a on si ju poznačil do vreckového bloku.

„Aké jedlo máte rada?“ zaujímal sa. „Och, neodpovedajte, pamätám sa, vy rozmýšľate o svojom urýchľovači častíc.“ Vyšli na páliace slnko. Zľahka jej stisol lakeť. „Stretneme sa večer.“

„Berry,“ ozvala sa, „dúfam, že nemáte nič za lubom?“

Žmurkol na ňu: „Čo myslíte?“

Zasmiala sa a odišla.

35

Deti zo skúmavky. Oplodnenie in vitro. To je stopa. Jeannie bolo všetko jasné.

Charlotte Pinkerovú aj Lorraine Loganovú liečili na neplodnosť na klinike Aventine. Klinika bola priekopníkom v oplodnení in vitro: procese, pri ktorom spermie otca a vajíčko matky sú spojené v laboratóriu a výsledné embryo je implantované do ženinej maternice.

Jednovaječné dvojčatá sa zrodia, keď sa embryo rozdelí na dvoje v maternici a vzniknú dvaja jedinci. Toto sa mohlo odohrať v skúmavke. Potom dvojčatá zo skúmavky zrejme implantovali do dvoch rozličných žien. Takto sa mohli jednovaječné dvojčatá narodiť dvom nespríbuzneným matkám. A je to.

Čašníčka jej priniesla šalát, ale Jeannie bola priveľmi rozrušená, aby ho dokázala zjesť.

Myslela si, že začiatkom sedemdesiatych rokov boli deti zo skúmavky len teóriou. Genetico však vo výskume predbehlo všetkých konkurentov.

Ale Lorraine aj Charlotte tvrdili, že mali predpísanú hormonálnu terapiu. Zdá sa, že klinika im o ich liečbe klamala.

Ako Jeannie zvažovala rôzne možnosti, prišla ešte na čosi horšie. Embryo, ktoré sa rozdelilo, mohlo byť biologickým dieťaťom Lorraine a Charlesa alebo Charlotty a majora – ale nie oboch. Jednej z nich implantovali dieťa druhej dvojice.

Jeannino srdce sa naplnilo strachom a odporom, keď si uvedomila, že im mohli implantovať zárodky celkom cudzích ľudí.

Premýšľala, prečo Genetico podvádzalo svoje pacientky takýmto hrozným spôsobom. Technika nebola vyskúšaná: podistým potrebovali ľudské pokusné králiky. Možno požiadali o povolenie, a zamietli im ho. Alebo mali nejaký iný dôvod na utajovanie.

Nech už bol motív na klamanie ženám akýkoľvek, Jeannie už chápala, prečo jej skúmanie Genetico tak veľmi vystrašilo. Implantovať žene cudzie embryo bez jej vedomia bolo maximálne neetické. Nečudo, že sa zúfalo pokúšali zatajiť to. Keby Lorraine Loganová zistila, čo s ňou urobili, prišlo by ich to pekelne draho.

Uchlipla si z kávy. Cesta do Filadelfie predsa len nebola celkom zbytočná. Nepozná ešte všetky odpovede, ale vyriešila hlavnú záhadu. A to ju náramne uspokojovalo.

Zdvihla zrak a užasla, zbadala vchádzať Steva.

Prekvapene zažmurkala a uprene naňho hľadela. Mal na sebe kaki nohavice a modrú košeľu. Vošiel a pätou za sebou zavrel dvere.

So širokým úsmevom vstala, aby ho pozdravila. „Steve!“ zvolala potešene. Pripomenula si svoje predsavzatie, objala ho a pobozkala na ústa. Dnes voňal inak, menej tabakovo, viac korenisto. Privinul ju k sebe a pobozkal. Začula hlas staršej ženy: „Môjtybože, pamätám si na časy, keď som sa takto cítila.“ Zopár ľudí sa zasmialo.

Pustila ho. „Sadni si sem. Chceš niečo na jedenie? Daj si z môjho šalátu. Čo tu robíš? Nemôžem tomu uveriť. Musel si ma sledovať. Nie, nie, vedel si názov kliniky a rozhodol si sa stretnúť sa tu so mnou.“

„Zatúžil som pozhovárať sa s tebou.“ Uhladil si obočie končekom ukazováka. Čosi ju na tomto pohybe dráždilo – Koho som videla robiť to? – ale myšlienku pustila z hlavy.

„Dozvieš sa veľké prekvapenia.“

Odrazu vyzeral podráždene. „Naozaj?“

„Rád sa objavuješ neočakávane, však?“

„Asi áno.“

Usmiala sa naňho. „Dnes si trochu zvláštny. O čo ti ide?“

„Počuj, celého ma rozpaľuješ a vzrušuješ,“ vysypal. „Môžeme odtiaľto vypadnúť?“

„Iste.“ Položila na stôl päťdolárovú bankovku a vstala.

„Kde máš auto?“ spýtala sa, keď vyšli von.

„Poďme tvojím.“

Nastúpili do červeného Mercedesa. Pripútala sa bezpečnostným pásom, ale on nie. Len čo sa pohla, prisunul sa na sedadle k nej, zdvihol jej vlasy a bozkával jej krk. Páčilo sa jej to, ale súčasne privádzalo do rozpakov. „Nie sme trošku starí, aby sme to robili v aute?“

„Dobre,“ súhlasil. Prestal a obrátil sa tvárou smerom dopredu, ale rukou ju naďalej objímal okolo pliec. Smerovala východne na ulicu Chestnut. Keď došli k mostu, navrhol: „Choď expresnou cestou, chcem ti tam niečo ukázať.“ Orientovala sa podľa smerových tabuli, zabočila doprava na Schuylkillskú avenue a zastala na svetlách.

Ruka na pleci sa zošuchla nižšie a začala jej hladkať prsník. Uvedomila si, ako jej pri dotyku stvrdla bradavka, ale i tak mala nepríjemný pocit, akoby ju ohmatával vo vozni metra. „Steve, páčiš sa mi, ale tvoje napredovanie je pre mňa trošku prirýchle,“ namietla.

Neodpovedal, ale jeho prsty našli bradavku a silno ju uštipli.

„Au!“ skríkla. „To bolí! Prepánakráľa, čo to do teba vošlo?“ Pravou rukou ho odtlačila. Naskočila zelená a ona vchádzala na nájazd na Schuylkillskú diaľnicu.

„Neviem, na čom s tebou som,“ posťažoval sa. „Najskôr ma pobozkáš ako nymfomanka a potom ochladneš.“

A ja som sa nazdávala, že tento chlapec je zrelý! „Počuj, dievča ti dá pusu, pretože ťa chce pobozkať. To nie je licencia, aby si s ňou robil všetko, čo sa ti zachce. A nikdy by si nemal zraňovať.“ Zaradila sa na dvoj prúdovú expresnú diaľnicu, vedúcu na juh.

„Niektoré dievčatá sú rady zraňované,“ prehodil a položil jej ruku na koleno.

Odtlačila mu ruku. „čože mi to chceš ukázať?“ opýtala sa, pokúšajúc sa odvrátiť jeho pozornosť.

„Toto,“ zvolal a schytil ju za pravú ruku. Pocítila jeho holý penis, stvrdnutý a horúci.

„Panebože!“ Vytrhla si ruku. Páni, tohto teda zle odhadla! „Schovaj to, Steve, a prestaň sa správať ako prekliaty pubertiak!“

Vtom dostala zboku silný úder do tváre.

Skríkla a trhla volantom nabok. Jej auto vbehlo do susedného jazdného pruhu rovno pred nákladiak. Zatrúbil klaksón. Líca jej horeli v agónii a zacítila krv. Silou vôle prekonala bolesť a nadobudla kontrolu nad autom.

S úžasom zistila, že ju udrel.

Také dačo sa jej stalo po prvý raz.

„Ty podliak!“ zvrieskla.

„A teraz mi to urob,“ prikázal. „Inak vytrieskam z teba dušu.“

„Choď doriti!“ skríkla.

Kútikom oka zbadala, že naťahuje päsť na ďalší úder.

Bezmyšlienkovite dupla na brzdy.

Hodilo ho dopredu a rana ju minula. Hlavou narazil na predné sklo. Pneumatiky bielej predĺženej limuzíny, ktorá prudko zmenila smer, aby sa vyhla Mercedesu, protestne zaškrípali.

Len čo nadobudol rovnováhu, pustila brzdy. Auto sa zotrvačnosťou pohybovalo dopredu. Ak v rýchlom pruhu cesty na zopár sekúnd zastaví, tak ho to vystraší, že bude prosiť, aby pokračovala v jazde, uvažovala. Dupla znova na brzdu a on opäť letel dopredu.

Tentoraz sa spamätal oveľa rýchlejšie. Auto sa zastavilo. Automobily a nákladiaky prudko menili okolo nich smer, klaksóny hučali. Jeannie bola vydesená, v hociktorej chvíli mohlo ďalšie vozidlo naraziť zozadu do jej Mercedesa. Ale plán jej nevyšiel, zdalo sa, že nemá nijaký strach. Položil ruku hore na jej sukňu, schytil ju na páse za pančucháče a potiahol. Bolo počuť, ako sa roztrhli.

Pokúsila sa odtisnúť ho, ale natlačil sa na ňu. Hádam sa len nepokúsi znásilniť ju rovno tu na diaľnici? V zúfalstve otvorila dvere, ale nemohla vyskočiť, lebo bola pripútaná bezpečnostným pásom. Pokúšala sa odopnúť, ale kvôli Stevovi sa nemohla dostať k spone.

Po jej ľavici sa pripájala na cestu doprava z ďalšieho nájazdu. Autá idúce stovkou sa radili priamo do rýchleho prúdu a mihali sa okolo. Vari sa nenájde jediný vodič, čo by zastavil a pomohol žene, ktorú napadli?

Ako sa pokúšala odtlačiť ho, noha jej skĺzla z brzdy a auto sa pomaly pohlo dopredu. Azda by ho mohla vyviesť z rovnováhy, zišlo jej na um. Mala kontrolu nad autom, to bola jej jediná výhoda. V zúfalstve položila nohu na plyn a prudko stlačila pedál.

Auto prudko vyrazilo dopredu. Brzdy zakvílili, keď autobus Greyhound tesne minul jej nárazník. Steva hodilo na sedadle dozadu, ale o pár sekúnd boli jeho ruky opäť na nej. Ťahali jej prsia z podprsenky, násilím sa pchali do jej nohavičiek, zatiaľ čo ona sa pokúšala šoférovať. Bola zúfalá. Zdalo sa, že sa nestará, či ich oboch zabije. Čo má, dopekla, urobiť, aby ho zastavila?

Prudko zabočila autom doľava, čo ho odhodilo do dverí. Bezmála narazila do smetiarskeho auta a na okamih zazrela skamenenú tvár šoféra, staršieho muža so sivou bradou. Vtom zvrtla volant opačným smerom a Mercedes unikol nebezpečenstvu.

Steve ju znova schmatol. Prudko zabrzdila a stlačila plynový pedál až nadoraz, ale on sa smial ako zmyslov zbavený ani pri bláznivej karnevalovej jazde. A potom sa znova vrhol na ňu.

Udrela ho pravým lakťom a päsťou, ale kým sedela za volantom, nemohla dať do toho silu, a tak sa jej podarilo odvrátiť jeho útok len na niekoľko sekúnd.

Ako dlho to môže ešte trvať? Vari nie sú v tomto meste žiadne policajné autá?

Ponad jeho plece zbadala, že prechádza popri výjazde. Pár metrov za ňou šiel staručký bledomodrý Cadillac. V poslednej chvíli zvrtla volant. Pneumatiky zaškrípali, Mercedes išiel po dvoch kolesách, Steve bezmocne padal na ňu. Modrý Cadillac prudko zmenil smer, aby sa jej vyhol, ozvalo sa trúbenie rozhorčených vodičov, vzápätí začula buchot narážajúcich áut a xylofónový zvuk rozbíjajúceho sa skla. Kolesá pod ňou sa vracali do pôvodnej polohy a s hrôzostrašným žuchnutím narazili na vozovku. Bola na výjazde. Auto menilo smer, hrozilo, že ním narazí do betónového obrubníka na niektorej strane, ale podarilo sa jej ho vyrovnať.

Pri schádzaní dlhou výjazdovou rampou pridala. Len čo získalo auto stabilitu, Steve jej vrazil ruku medzi nohy a pokúšal sa dostať prsty do jej nohavičiek. Vrtela sa, pokúšala sa mu v tom zabrániť. Letmo zazrela jeho tvár. S rozšírenými očami sa smial, dychčal a potil sa od sexuálneho vzrušenia. Zabával sa. Bolo to šialené.

Ani pred ňou, ani za ňou nešli žiadne autá. Rampa sa končila semaforom, na ktorom práve svietila zelená. Naľavo bol cintorín. Zbadala značku, ktorá ukazovala pravý smer. Stálo na nej „Centrum“, a tak šibla tým smerom, dúfajúc že dôjde k rušnej radnici s množstvom ľudí na chodníkoch. Na jej sklamanie ulica bola holá pustatina nepoužívaných budov a betónových námestí. Pred ňou naskočila červená. Ak zastaví, je s ňou koniec.

Steve jej vsunul ruku do nohavičiek a prikázal: „Zastav!“ Tak ako ona, aj on si uvedomil, že ak ju znásilní tu, je veľká nádej, že nikto nezakročí.

Zraňoval ju, štípal a pichal ju prstami, ale horší ako bolesť bol strach z toho, čo príde. Divo pridala smerom k červenému svetlu.

Vľavo sa objavila sanitka a rovno pred ňou zabočila. Prudko zabrzdila a o vlások sa jej vyhla. Ak teraz havarujem, aspoň bude poruke pomoc, blysla jej hlavou šialená myšlienka.

Odrazu Steve zdvihol ruky z jej tela. Pocítila záblesk božskej úľavy. Nato schmatol riadiacu páku a dal ju do neutrálu. Auto stratilo pohon. Bleskovo zaradila rýchlosť, dupla na plynový pedál a predbehla sanitku.

Ako dlho to bude ešte trvať? – triasla sa. Musí sa dostať do štvrte, kde sú nejakí ľudia, prv ako sa auto zastaví alebo havaruje. Ale Filadelfia sa zmenila na mesačný povrch.

Znova schmatol volant a pokúšal sa viesť auto na chodník. Jeannie ho rýchlo zvrtla späť. Zadné kolesá dostali šmyk a sanitkár pobúrené zatrúbil.

Znova sa o to pokúsil. Tentoraz bol šikovnejší. Riadiacu páku ľavou rukou ťukol do neutrálu a pravicou schmatol volant. Auto spomalilo a vyšlo na obrubník.

Jeannie zdvihla obe ruky z volantu, položila ich Stevovi na hruď a celou silou ho odstrčila. Jej sila ho prekvapila, posunula ho dozadu. Uviedla auto do pohybu a skočila na plyn. Automobil znova prudko vyštartoval, ale Jeannie vedela, že mu dlhšie nebude vládať klásť odpor. Každú chvíľku sa mu podarí zastaviť auto a ona tu ostane v pasci s ním. Keď odbočovala doľava, znova nadobudol rovnováhu. Obe ruky položil na volant. Toto je koniec, už sa neubránim, pomyslela si. Vtedy auto vyšlo zo zákruty a obraz mesta sa náhle zmenil.

Ocitli sa na rušnej ulici s nemocnicou, pred ktorou stáli ľudia a rad taxíkov. Na chodníku bol stánok, kde predávali čínske jedlá. „Áno!“ zakričala Jeannie triumfálne. Dupla na brzdy. Steve zvrtol volant, ale ona ho potiahla naspäť. Auto so škrípaním po vlnovkovej dráhe zastalo uprostred cesty. Tucet taxikárov pri stánku s jedlom sa obzrel.

Steve otvoril dvere, vyskočil a utekal preč.

„Vďaka Bohu,“ vydýchla si Jeannie.

Po chvíľke zmizol z dohľadu.

Jeannie búšilo srdce. Je preč. Nočná mora sa skončila.

Jeden z taxikárov podišiel k nej a nakukol cez dvere prísediaceho. Jeannie si chvatne upravila šaty. „Ste v poriadku, pani?“ opýtal sa.

„Dúfam,“ odvetila, sotva lapajúc dych.

„Čo sa to, dočerta, dialo?“

Potriasla hlavou. „Aj ja by som to rada vedela,“ odpovedala.

36

Steve sedel na nízkej stienke neďaleko Jeanninho domu a čakal na ňu. Bolo horúco, ale využil tieň veľkého javora. Bývala v starej robotníckej štvrti s tradičnými radovými domami. Tínedžeri z neďalekej školy sa vracali domov, smiali sa, doberali jeden druhého a jedli cukríky. Nie je to tak dávno, čo bol ako oni: osem či deväť rokov.

Ale teraz je znepokojený a zúfalý. Dnes popoludní sa jeho právnik zhováral so seržantkou Delawarovou z Oddelenia sexuálnych trestných činov v Baltimore. Prezradila mu, že má výsledky testu DNA. DNA zo stôp spermií vo vagíne Lisy Hoxtonovej sa zhodovali s DNA v Stevovej krvi.

Zdrvilo ho to. Bol si istý, že test DNA ukončí jeho agóniu.

Ani jeho právnik už neverí, že je nevinný. Mamka a ocko áno, ale sú zmätení. Veľmi dobre si uvedomujú, že testovanie DNA je neobyčajne spoľahlivé.

V najťažších chvíľach uvažoval, či nemá nejaký druh rozdvojenej osobnosti. Možno existuje ďalší Steve, ktorý prepadáva a znásilňuje ženy, a potom mu odovzdá svoje telo. Tak by nevedel, čo vlastne vykonal. Nejasne si spomínal, že tých pár sekúnd bitky s Tipom Hendricksom si nevedel vybaviť. A bol schopný vraziť svoje prsty Tučniakovi Butcherovi do mozgu. Vari robí všetky tieto veci jeho druhé ja? Naozaj tomu neveril. Musí jestvovať nejaké iné vysvetlenie.

Lúčom nádeje je záhada obklopujúca Dennisa Pinkera. Dennis má rovnakú DNA ako Steve. Čosi tu nehrá. A jedinou osobou, ktorá môže na to prísť, je Jeannie Ferramiová.

Decká zmizli v domoch a slnko zašlo za rad budov na druhej strane ulice. Pred šiestou zabočil červený Mercedes k parkovaciemu miestu asi päťdesiat metrov od neho. Jeannie vystúpila. Najskôr Steva nezbadala. Otvorila kufor a vybrala veľké čierne plastové vrece na odpadky. Zamkla auto a kráčala po chodníku smerom k nemu. Bola oblečená formálne, v čiernom sukňovom kostýme, ale vyzerala neupravene a v chôdzi sa jej zrkadlila únava. Premýšľal, čo sa jej stalo, že vyzerá tak zničene. I tak bola však úžasná, sledoval ju s túžbou v srdci.

Keď sa blížila k nemu, vstal a s úsmevom jej vykročil naproti.

Vrhla naňho letmý pohľad, oči sa im stretli a spoznala ho. Na tvári sa jej objavil výraz hrôzy.

Otvorila ústa a skríkla.

Na mieste zastal. Užasnuto vyhŕkol: „Jeannie, čo sa robí?“

„Choď odo mňa preč!“ revala. „Nedotýkaj sa ma! Hneď zavolám policajtov!“

Steve v rozpakoch držal ruky hore v defenzívnej polohe. „Iste, iste, ako vravíš. Nedotýkam sa ťa, jasné? Čo to, dopekla, do teba vošlo?“

Z predných dverí vyšiel Jeannin sused. To je zrejme obyvateľ bytu pod ňou, usúdil Steve. Starší čierny muž v károvanej košeli a kravate. „Všetko je v poriadku, Jeannie?“ spýtal sa. „Zdalo sa mi, že som počul niekoho kričať.“

„To som bola ja, pán Oliver,“ odvetila trasúcim sa hlasom. „Tento šialenec ma dnes popoludní vo Filadelfii napadol v mojom aute.“

„Napadnúť teba?“ zvolal Steve neveriaco. „To by som nikdy neurobil!“

„Ty podliak, urobil si to pred dvoma hodinami!“

Steva sa to dotklo. Mal už po krk obviňovania z brutality. „Choď dočerta, celé roky som nebol vo Filadelfii.“

„Tento mladý džentlemen sedel na tom múriku bezmála dve hodiny, Jeannie,“ zasiahol pán Oliver. „Dnes popoludní nebol v nijakej Filadelfii.“

Jeannie vyzerala rozhorčene a zdalo sa, že už‑už obviní dobromyseľného suseda z klamstva.

Steve si všimol, že nemá pančuchy. Jej holé nohy vyzerali čudne v takom slávnostnom oblečení. Jednu stranu tváre mala mierne napuchnutú a červenú. Jeho zlosť sa vytratila. Ktosi ju napadol. Túžil ju objať okolo pliec a utíšiť. Strach, aký mala pred ním, ho o to viac bolel. „Poranil ťa,“ zvolal. „Gauner jeden!“

Vydesený výraz jej z tváre zmizol. „Dorazil sem pred dvoma hodinami?“ opýtala sa suseda.

„Pred hodinou, štyridsiatimi, možno päťdesiatimi minútami,“ pokrčil plecami.

„Ste si istý?“

„Jeannie, keby bol vo Filadelfii pred dvoma hodinami, musel by sem priletieť Concordom.“

Pozrela sa na Steva. „Musel to byť Dennis.“

Vykročil k nej. Nezaspätkovala. Načiahol sa a končekmi prstov sa dotkol jej opuchnutej tváre. „Úbohá Jeannie,“ zašepkal.

„Myslela som, že si to bol ty,“ povedala a do očí sa jej nahrnuli slzy.

Zovrel ju do náručia. Cítil, ako sa jej telo postupne uvoľňuje a s dôverou sa oňho opiera. Pohladkal ju po hlave a preplietol prsty pomedzi bohaté pramene tmavých vlasov. Zavrel oči a mysľou mu prebleslo, aké štíhle a mocné je jej telo. Stavím sa, že aj Dennis má nejaké škrabance, pomyslel si. Aspoň dúfam.

Pán Oliver zakašľal: „Mládež, dáte si šálku kávy?“

Jeannie sa odtiahla od Steva. „Nie, vďaka,“ povedala. „Túžim sa len čo najskôr vyzliecť z týchto šiat.“

V tvári sa jej zračilo napätie, ale vyzerala ešte príťažlivejšie. Začínam byť do tejto ženy zaľúbený, pomyslel si. Nie je to len túžba vyspať sa s ňou – hoci aj to. Chcem, aby bola mojou priateľkou, chcem s ňou pozerať televíziu, chodievať s ňou nakupovať a podať jej liek, keď bude chorá. Túžim ju vidieť pri čistení zubov, ako si oblieka džínsy, natiera maslom hrianku. Rád by som, aby sa ma spýtala, či jej pristane oranžový rúž, či mi má kúpiť žiletky alebo kedy prídem domov.

Uvažoval, či by mal odvahu jej to povedať.

Prešla cez verandu k svojim dverám. Steve váhal. Chcel ísť za ňou, ale potreboval pozvanie.

Pri dverách sa obrátila: „Poď ďalej.“

Kráčal za ňou po schodoch a vošiel s ňou do obývačky. Čierne plastové vrece zložila na koberec. Prešla do kuchynského kúta, odkopla topánky a na jeho prekvapenie ich hodila do odpadového koša. „Viac si tieto prekliate šaty na seba nedám,“ zvolala nahnevane. Vyzliekla si sako a vyhodila ho. Vzápätí si pred Stevovým neveriacim pohľadom vyzliekla blúzku a tiež ju šmarila do koša.

Mala na sebe čiernu bavlnenú podprsenku. Túto si určite predo mnou nevyzlečie, blyslo Stevovi mysľou. Ale siahla za svoj chrbát, odopla ju a hodila do smetí. Mala pevné ploché prsia s nápadnými hnedými bradavkami. Na pleci, tam, kde bolo ramienko príliš tesné, mala slabú červenú značku. Stevovi vyschlo v hrdle.

Rozopla si sukňu a spustila ju na zem. Pod ňou mala jednoduché čierne bikinkové nohavičky. Steve na ňu hľadel s otvorenými ústami. Na jej dokonalé telo, pevné plecia, pekné prsia, ploché brucho a dlhé, pekne tvarované nohy. Stiahla si nohavičky, zbalila ich do hŕbky a vyhodila do nádoby na smeti. Na ohanbí mala čierne husté prstence.

Chvíľku hľadela neprítomne na Steva, akoby si nebola istá, čo tam robí. Nato oznámila: „Musím sa osprchovať.“ Nahá prešla popri ňom. Túžobne hľadel na jej chrbát, vpíjajúc do seba detaily lopatiek, úzkeho pása, zaoblené krivky bokov a svaly na nohách. Jej krása ho až bolela.

Vyšla z miestnosti. O chvíľku začul zvuk tečúcej vody.

„Panebože,“ vydýchol si. Sadol si na čiernu pohovku. Čo to znamená? Je to nejaký test? Čo sa mu pokúša naznačiť?

Usmial sa. Má nádherné telo, štíhle, silné a dokonale vyvážené. Bez ohľadu na to, čo sa stane, navždy si uchová, čo videl.

Sprchovala sa dlho. Uvedomil si, že pri dramatickom obvinení jej nepovedal svoju záhadnú novinu. Napokon sa voda zastavila. O minútku neskôr sa vrátila do miestnosti vo veľkom ružovom frotírovom župane, s vlasmi prilepenými na hlavu. Sadla si na pohovku vedľa neho a povedala: „Snívalo sa mi to, alebo som sa vyzliekla pred tebou?“

„Nijaký sen,“ poznamenal. „Vyhodila si svoje šaty do smetí.“

„Môjtybože, neviem, čo mi to zišlo na um.“

„Nemáš sa za čo ospravedlňovať. Som rád, že mi tak dôveruješ. Ani neviem vyjadriť, čo to pre mňa znamená.“

„Iste si myslíš, že som sa zbláznila.“

„Nie, ale vidí sa mi, že si šokovaná z toho, čo sa ti prihodilo vo Filadelfii.“

„Asi je to tak. Pamätám si len pocit, že som sa musela zbaviť šiat, ktoré som mala na sebe, keď sa to stalo.“

„Možno nastala chvíľa otvoriť fľašu vodky, ktorú máš v chladničke.“

Potriasla hlavou. „Po čom naozaj túžim, je jazmínový čaj.“

„Dovoľ, aby som ti ho urobil.“ Vstal a prešiel za kuchynský pult. „Prečo prenášaš hore‑dolu vrece na smeti?“

„Dnes ma vyhodili z práce. Vložili všetky moje osobné veci do tohto vreca a vymkli ma z mojej miestnosti.“

„Čože?“ Nemohol tomu uveriť. „Ako to?“

„New York Times dnes uverejnili článok, v ktorom tvrdia, že používanie mojej databázy narúša súkromie ľudí. Ale nazdávam sa, že Berrington Jones ho len využil ako výhovorku, aby sa ma zbavil.“

Horela od rozhorčenia. Túžil protestovať, vyskočiť na jej obranu, zachrániť ju od zákerného prenasledovania. „Môžu ťa takto jednoducho prepustiť?“

„Nie, zajtra ráno je vypočutie pred disciplinárnou komisiou univerzitného senátu.“

„Ty aj ja máme neuveriteľne zlý týždeň.“ Práve sa chystal povedať jej o teste DNA, keď zdvihla telefón.

„Potrebujem číslo Greenwoodskej väznice, je to blízko Richmondu, vo Virgínii.“ Zatiaľ čo Steve napĺňal kanvicu, zapisovala si číslo a zavolala znova. „Môžem hovoriť s Johnom Temoignom? Volám sa Dr. Ferramiová… Áno, počkám… Ďakujem.:. Dobrý večer, pán Temoigne, ako sa máte?… Ja sa mám dobre. Môže to znieť ako bláznivá otázka, ale je Dennis Pinker ešte vždy vo väzení?… Ste si istý? Videli ste ho na vlastné oči?… Ďakujem vám… Aj vy sa majte. Dovidenia.“ Pozrela na Steva. „Dennis je ešte vždy vo väzení. Bachár sa s ním zhováral pred hodinou.“

Steve nasypal lyžicu jazmínového čaju do kanvice a vybral dve šálky. „Jeannie, policajti majú výsledok testu DNA.“

Znehybnela. „A…?“

„DNA z Lisinej vagíny je rovnaká ako DNA mojej krvi.“

„Myslíš na to isté čo ja?“ opýtala sa zadumane.

„Niekto, kto vyzerá ako ja a má rovnakú DNA, znásilnil v nedeľu Lisu Hoxtonovú. Ten istý chlapík ťa napadol dnes vo Filadelfii. A nebol to Dennis Pinker.“

Ich pohľady sa stretli. „Ste traja,“ usúdila Jeannie.

„Panebože.“ Cítil sa zúfalo. „Ale toto je dokonca ešte menej pravdepodobné. Policajti tomu nikdy neuveria. Ako by sa také dačo mohlo stať?“

„Počkaj,“ zvolala rozčúlene. „Ty nevieš, čo som objavila toto popoludnie, prv ako som naďabila na tvojho dvojníka. Mám vysvetlenie.“

„Panebože, daj, aby to bola pravda.“

Vyzerala znepokojene. „Steve, bude sa ti to zdať šokujúce.“

„Nič to, chcem tomu len porozumieť.“

Siahla do čierneho plastového vrecka a vylovila plátennú aktovku. „Pozri sa na toto.“ Vybrala brožúru na kriedovom papieri otvorenú na prvej strane. Podala ju Stevovi, a ten si prečítal prvý odstavec.

Kliniku Aventine založilo v roku 1972 Genetico Inc. ako priekopnícke centrum pre výskum a vývoj ľudského oplodnenia in vitro – vytvorenie toho, čo noviny nazývajú „deti zo skúmavky“.

„Myslíš, že Dennis a ja sme deti zo skúmavky?“ opýtal sa prekvapene Steve.

„Áno.“

Pochytila ho žalúdočná slabosť. „To je čudné. Ale aké to dáva vysvetlenie?“

„Jednovaječné dvojčatá môžu byť počaté v laboratóriu a nato implantované do materníc rôznych žien.“

Stevov pocit nevoľnosti sa ešte prehĺbil. „A spermia a vajíčko pochádzajú od mamky a ocka – alebo od Pinkerovcov?“

„Neviem.“

„Teda Pinkerovci môžu byť moji naozajstní rodičia. Kristepane.“

„Jestvuje ešte ďalšia možnosť.“

Steve zo znepokojeného výrazu Jeanninej tváre vytušil obavy, že ho to tiež šokuje. Jeho myseľ horúčkovito zapracovala a odhadol, čo sa chystá povedať. „Možno spermia a vajíčko nepochádzajú od mojich rodičov ani od Pinkerovcov. Môžem byť dieťaťom celkom cudzích ľudí.“

Neodpovedala, ale jej vážna tvár potvrdila, že sa nemýli.

Ovládli ho zmätené pocity. Pripadalo mu to ako sen, v ktorom odrazu letí vzduchom. „Je ťažké to prijať,“ priznal. Kanvica sa vypla. Steve, aby sa zamestnal, nalial vriacu vodu do čajníka. „Nikdy som sa veľmi nepodobal ani na mamu, ani na otca. Vyzerám ako niektorý z Pinkerovcov?“

„Nie.“

„Teda najpravdepodobnejšie sú to cudzí ľudia.“

„Steve, nič z tohto nezmení skutočnosť, že tvoja mama a otec ťa milujú, vychovali ťa a dali by aj teraz za teba svoj život.“

Trasúcou rukou nalial čaj do šálok. Podal jednu Jeannie a sadol si k nej na pohovku. „Ako toto všetko vysvetľuje tretie dvojča?“

„Ak boli v skúmavke dvojčatá, mohli byť aj trojčatá. Je to rovnaký proces: jedno z embryí sa ešte raz rozdelí. Stáva sa to prirodzene, teda nazdávam sa, že sa to môže udiať aj v laboratóriu.“

Steve mal ešte vždy pocit, akoby stratil rovnováhu, ale postupne prichádzala úľava. Jeannino tvrdenie znie bizarne, ale prinajmenšom dáva racionálne vysvetlenie, prečo ho obvinili z dvoch brutálnych trestných činov.

„Vedia mamka s otcom čosi o tomto?“

„Pochybujem o tom. Tvoja matka a Charlotte Pinkerová mi povedali, že šli na kliniku na hormonálnu liečbu. Oplodnenie in vitro sa v tých časoch nepraktizovalo. Genetico zrejme s touto technikou všetkých o celé roky predbehlo. Myslím, že to skúšali, a pritom neoznámili svojim pacientom, že to robia.“

„Nečudo, že sú v Geneticu takí vydesení,“ poznamenal Steve. „Teraz chápem, prečo sa Berrington tak zúfalo pokúša ťa zdiskreditovať.“

„Hej. To, čo robili, bolo naozaj neetické. V porovnaní s tým je porušenie súkromia celkom zanedbateľné.“

„Nielenže to bolo neetické. Mohlo by to aj finančne zruinovať Genetico.“

„To napovedá veľa,“ zvolala vzrušene. „Ale ako by ich to mohlo zruinovať?“

„Ide o nedovolený čin, delikt – porušenie práva. Mali sme to vlani na prednáškach.“ V podvedomí mu prebleslo mysľou: Prečo jej tu vykladám o priestupkoch – keď jej túžim povedať, ako veľmi ju milujem. „Ak Genetico ponúklo žene hormonálnu liečbu, a potom ju zámerne oplodnilo embryom niekoho iného, pričom jej to neoznámili, ide o podvodné porušenie zmluvy.“

„Ale stalo sa to tak dávno. Neexistuje zákon o premlčaní?“

„Áno, ale ten platí od času zistenia podvodu.“

„Ešte vždy nechápem, ako by to mohlo zruinovať spoločnosť.“

„Toto je ideálny prípad vymáhania náhrady škody. To znamená, že tie peniaze by nemali len odškodniť obeť, povedzme vo výške ceny za výchovu cudzieho dieťaťa. Ide aj o potrestanie ľudí, ktorí to urobili, a ubezpečenie, že oni a ostatní sa budú obávať spáchať rovnaké zlo znova.“

„Koľko by to mohlo byť?“

„Genetico vedome zneužilo ženské telo na svoje vlastné tajné ciele – som si istý, že každý právnik, čo za niečo stojí, by žiadal sto miliónov dolárov.“

„Podľa včerajšieho článku vo Wall Street Journal celá spoločnosť má hodnotu stoosemdesiat miliónov dolárov.“

„To by ich zruinovalo.“

„Môže trvať roky, kým sa to dostane pred súd.“

„Ale nechápeš to? Už samotná hrozba môže prekaziť predaj.“

„Ako?“

„Nebezpečenstvo, že Genetico bude musieť platiť obrovské peniaze za škody, znižuje cenu akcií. Predaj akcií sa prinajmenšom odloží, kým si Landsmann neoverí ich spoľahlivosť.“

„Teda nielenže riskujú svoju povesť, môžu prísť aj o peniaze.“

„Presne.“ Steve sa v mysli vrátil k vlastným problémom. „Nič z toho mi nepomôže,“ znova posmutnel. „Musím byť schopný dokázať tvoju teóriu tretieho dvojčaťa. Jediný spôsob, ako sa to dá urobiť, je nájsť ho.“ Myšlienka ho zaujala. „Možno použiť tvoj počítačový vyhľadávací program? Rozumieš, čo mám na mysli?“

„Iste.“

„Ak jedno vyhľadávanie objavilo mňa a Dennisa, ďalšie môže vyhodiť mňa a tretieho, alebo Dennisa a tretieho, alebo všetkých troch,“ zvolal vzrušene.

„Áno.“

Nenadchlo ju to tak, ako očakával. „Môžeš to urobiť?“

„Po tejto negatívnej publicite budem mať problémy presvedčiť niekoho, aby mi dovolil použiť ich databázu.“

„Dopekla!“

„Ale je tu jedna možnosť. Už som prezrela súbor odtlačkov prstov patriaci FBI.“

Stevova nálada sa opäť prudko zlepšila. „Dennis bude v súboroch FBI celkom určite. Ak tretiemu niekedy odobrali odtlačky, kontrola súborov ho odhalí! To je úžasné!“

„Ale výsledky sú na diskete v mojej kancelárii.“

„Och, nie! A vymkli ťa!“

„Áno.“

„Dočerta, vykopnem dvere. Poďme tam hneď, načo čakáme?“

„Môžeš skončiť znova vo väzení. Možno existuje jednoduchšia cesta.“

„Máš pravdu. Musí jestvovať nejaký iný spôsob, ako sa dostať k tej diskete.“

Jeannie zdvihla telefón. „Poprosila som Lisu Hoxtonovú, aby sa pokúsila dostať do mojej kancelárie. Pozrime sa, či bola úspešná.“ Vykrútila číslo. „Ako sa máš, Lisa… Ja? Nie príliš dobre. Počuj, znie to takmer neuveriteľne.“ Rekapitulovala, čo zistila. „Viem, že ťažko tomu uveriť, ale môžem to dokázať, ak budem mať v rukách tú disketu… Nedostala si sa do mojej kancelárie? Dopekla!“ Tvár sa jej pretiahla od sklamania. „Nuž, vďaka za pokus. Viem, že si to riskovala. Naozaj si to vážim… Hej. Dovi.“

Zložila a povedala: „Lisa sa pokúšala presvedčiť strážnika, aby ju pustil dnu. Takmer sa jej to podarilo, keď sa spýtal svojho nadriadeného a bezmála ho za to vyrazili.“

„Čo urobíme ďalej?“

„Ak zajtra ráno po vypočutí získam povolenie venovať sa svojej práci, dostanem sa do svojej kancelárie.“

„Kto je tvoj právnik?“

„Nemám právnika, nikdy som žiadneho nepotrebovala.“

„Môžeš si byť istá, že univerzita bude mať najdrahšieho právnika v meste.“

„Doparoma. Nemôžem si právnika dovoliť.“

Steve sa sotva odvážil vysloviť, čo má na mysli. „Nuž… ja som právnik.“

Skúmavo sa naňho pozrela.

„Mám za sebou len jeden rok práva, ale na praktických cvičeniach som bol najlepší v ročníku.“ Bol uchvátený myšlienkou obhajovať ju proti moci Univerzity Jonesa Fallsa. Považuje ho za príliš mladého a neskúseného? Pokúšal sa čítať jej myšlienky, ale márne. Neprestávala naňho hľadieť. Opätoval jej pohľad, uprene sa díval do jej hnedých očí. Neuhnem, pomyslel si.

Vtom sa predklonila a zľahka ho pobozkala na pery. „Dočerta, Steve, si naozaj super,“ povedala.

Bol to len kratučký, no elektrizujúci bozk. Cítil sa úžasne.

Musí dokázať, že jej viera v neho je oprávnená. Zmocnili sa ho obavy. „Poznáš procedurálne pravidlá výboru, obvyklý postup pri vypočúvaní?“

Siahla do plátennej tašky a podala mu kartónový obal.

Preletel obsah. Pravidlá boli zmesou univerzitných tradícií a moderného právneho galimatiášu. Priestupky, za ktoré mohli prepustiť členov akademického zboru, obsahovali napríklad rúhanie sa a sodomiu, ale najzávažnejším sa Jeannie videl tradičný priestupok: privodenie zlej povesti a hanby na univerzitu.

Disciplinárny výbor v skutočností nemal hlavné slovo, dával len odporučenie senátu, riadiacemu orgánu univerzity. To je dobré vedieť. Ak Jeannie zajtra prehrá, senát môže slúžiť ako odvolací súd.

„Máš kópiu svojej zmluvy?“ opýtal sa Steve.

„Iste.“ Jeannie prešla k stolíku v kúte a otvorila zásuvku. „Tu je.“

Steve si ju bleskove prečítal. V dvanástom článku súhlasila podriadiť sa rozhodnutiam univerzitného senátu. Tým bude pre ňu ťažké právne napadnúť konečné rozhodnutie.

Vrátil sa k pravidlám disciplinárneho výboru. „Hovoria, že musíš vopred oznámiť predsedovi, ak chceš, aby ťa zastupoval právnik alebo iná osoba,“ poznamenal.

„Hneď zatelefonujem Jackovi Budgenovi,“ povedala Jeannie. „Je osem hodín – bude doma.“ Zdvihla slúchadlo.

„Počkaj,“ zastavil ju Steve. „Najskôr si premysli, čo mu povieš.“

„Máš pravdu. Rozmýšľaš strategicky, ja nie.“

Steve sa potešil. Prvá rada, ktorú jej dal ako právnik, bola dobrá. „Tento muž má v rukách tvoj osud. Aký je?“

„Je hlavný knihovník a môj tenisový súper.“

„Chlapík, s ktorým si hrala v nedeľu?“

„Áno. Skôr úradník než akademik. Dobrý taktický hráč, ale nazdávam sa, že nikdy nemal inštinkt víťaziť a dotiahnuť to do vrcholového tenisu.“

„Dobre, čiže má s tebou takpovediac súperiaci vzťah.“

„Asi áno.“

„A teraz, aký dojem chceme naňho urobiť?“ Vyratúval na prstoch: „Po prvé: Chceme pôsobiť optimisticky a veriť v úspech. Tešíš sa na vypočutie. Si nevinná, vítaš príležitosť dokázať to a veríš, že výbor pod Budgenovým múdrym vedením rozozná, kde je pravda.“

„Dobre.“

„Po druhé: Si prenasledovaný človek, slabé, bezmocné dievča…“

„Žartuješ?“

Uškrnul sa. „Škrtni to. Si mladá členka akademického zboru a stojíš proti Berringtonovi a Obellovi, dvom prešibaným starým špekulantom, ktorým sa vždy podarí na UJF presadiť to, čo chcú. Dočerta, a ty si nemôžeš dovoliť ani ozajstného právnika. Je Budgen žid?“

„Neviem. Je to možné.“

„Dúfam. Je pravdepodobnejšie, že menšiny sa postavia proti establishmentu. Po tretie? Musí sa zverejniť dôvod, prečo ťa Berrington prenasleduje. Je to šokujúci príbeh, ale musí odznieť.“

„Ako mi môže pomôcť, ak to poviem?“

„Nasadí im to do hlavy myšlienku, že Berrington zrejme čosi skrýva.“

„Výborne. Ešte niečo?“

„Nemyslím.“

Jeannie vykrútila číslo a podala mu telefón.

Steve ho vzal s rozochvením. Toto je prvý hovor, ktorý urobí ako čísi právnik. Bože, pomôž, aby som to nezbabral.

Kým počúval vyzváňací tón, pokúšal sa vybaviť, ako hral Jack Budgen tenis. Steve sa, samozrejme, sústreďoval na Jeannie, ale spomenul si na vyšportovaného plešatého muža okolo päťdesiatky, hrajúceho rýchlo a lišiacky. Budgen porazil Jeannie, hoci je mladšia a silnejšia. Steve sa zapovedal, že ho nebude podceňovať.

„Haló?“ ozval sa tichým, kultivovaným hlasom.

„Pán profesor Budgen, moje meno je Steven Logan.“

Nastala krátka pauza. „Poznám vás, pán Logan?“

„Nie, pane. Volám vám ako predsedovi disciplinárneho výboru Univerzity Jonesa Fallsa, aby som vám oznámil, že budem zajtra obhajovať doktorku Ferramiovú. Teší sa na vypočutie a túži obvinenia vyvrátiť.“

„Ste právnik?“ Budgenov tón bol chladný.

Steve si uvedomil, že sa mu zrýchlil tep, akoby bežal, a pokúsil sa ostať pokojný. „Študujem právo. Doktorka Ferramiová si nemôže dovoliť právnika. Urobím však všetko, aby som jej pomohol prezentovať stanovisko jasne, a ak to nezvládnem, vydám sa vám na milosť a nemilosť.“ Odmlčal sa, dávajúc Budgenovi príležitosť na priateľskú poznámku alebo aspoň sympatické zahundranie, ale nastalo len odmerané ticho. Steve sa nevzdával. „Môžem sa opýtať, kto bude zastupovať univerzitu?“

„Pokiaľ viem, prizvali Henryho Quinna z firmy Harvey Horrocks Quinn.“

Steva ovládla posvätná úcta. Bola to jedna z najstarších firiem vo Washingtone. Pokúšal sa pôsobiť uvoľnene. „Veľavážená právnická firma,“ poznamenal s potláčaným úsmeškom.

„Naozaj?“

Stevov šarm na tohto muža nezaberal. Nastal čas na pritvrdenie rétoriky. „Azda by som sa mal zmieniť o jednej veci. Musíme povedať pravdu, prečo Berrington Jones postupoval proti doktorke Ferramiovej takýmto spôsobom. Neprijmeme za žiadnych okolností návrh na zrušenie vypočutia. Zanechalo by to na nej tieň podozrenia. Pravda musí vyjsť na povrch.“

„Neviem o žiadnom návrhu zrušiť vypočutie.“

„Pochopiteľne, že nie. Žiadny taký návrh nepadol,“ pokračoval Steve s predstieranou odvahou. „Ale ak sa objaví, prosím, majte na pamäti, že to je pre doktorku Ferramiovú neprijateľné.“ Rozhodol sa skončiť rozhovor, prv ako sa dostane do ťažkostí. „Profesor, ďakujem vám za láskavosť a teším sa na stretnutie zajtra ráno.“

„Dovidenia.“

Steve zložil. „Och, aký ľadovec.“

Jeannie vyzerala zmätene. „Zvyčajne takýto nebýva. Možno sa správal len úradne.“

Steve si bol celkom istý, že Budgen si už vytvoril názor nepriateľský voči Jeannie, ale nepovedal jej to. „V každom prípade som dal jasne najavo naše tri body. A zistil som, že UJF najala Henryho Quinna.“

„Je dobrý?“

Legendárny. Stevovi krv stuhla v žilách pri pomyslení, že jeho oponentom bude Henry Quinn. Ale nechcel deprimovať Jeannie. „Quinn býval veľmi dobrý, ale už môže byť za zenitom.“

Prijala to. „Do čoho sa teraz pustíme?“

Steve sa pozrel na ňu. Ružový župan sa jej vpredu roztváral a on v záhyboch látky zazrel chutný prsník. „Mali by sme si prejsť otázky, ktoré sa ťa budú pýtať pri vypočúvaní,“ povedal s ľútosťou. „Dnes v noci nás čaká veľa práce.“

37

Jane Edelsboroughová vyzerala vyzlečená oveľa lepšie ako oblečená.

Ležala na bledoružovej plachte, ožiarená svetlom voňavej sviečky. Jej jasná, mäkká pokožka bola oveľa príťažlivejšia ako zemité farby, aké zvyčajne nosila. Voľné oblečenie, ktoré obľubovala, zakrývalo jej telo. Pripomínala amazonku s veľkým zadkom a širokými bokmi. Bola silná, ale pristalo jej to.

Ležiac na posteli, malátne sa usmievala na Berringtona, ktorý si naťahoval modré boxerky. „Hej, bolo to lepšie, než som čakala,“ vzdychla slastne.

Berrington sa cítil rovnako, hoci nebol taký hlúpy, aby to priznal. Jane ovládala veci, aké zvyčajne musel učiť mladšie ženy, s ktorými spával. Márne uvažoval, kde sa ona naučila byť takou dobrou milenkou. Bola vydatá raz, jej manžel, tuhý fajčiar, zomrel pred desiatimi rokmi na rakovinu pľúc. Zrejme viedli úžasný sexuálny život.

Tak ho to tešilo, že nepotreboval svoju zvyčajnú sexuálnu fantáziu, v ktorej sa miloval s preslávenou kráskou Cindy Crawfordovou alebo Bridget Fondovou. Ležala vedľa neho a šepkala mu do ucha: „Vďaka, Berry, bolo to najkrajšie, čo som zažila, si úžasný, vďaka.“

„Cítim sa taká vinná,“ prehodila. „Už dlho som nič také podlé neurobila.“

„Podlé?“ začudoval sa pri zaväzovaní šnúrok. „Nechápem prečo. Si predsa slobodná, beloška a dvadsaťjedenročná, vravievali sme.“ Zbadal, že sa mykla. Veta „slobodná, beloška a dvadsaťjedenročná“ sa teraz politicky nenosí. „Ale si slobodná,“ dodal netrpezlivo.

„Och, nie kvôli súloženiu to bolo podlé,“ povedala ochabnuto. „Urobil si to totiž len preto, že som vo výbore pri zajtrajšom vypočúvaní.“

Pri viazaní kravaty celkom stuhol.

„Mám si vari myslieť, že si ma zazrel v študentskej jedálni a uchvátila ťa moja sexuálna príťažlivosť?“ pokračovala. Žalostne sa naňho usmiala. „Nemám v sebe nijaký sexuálny magnetizmus, Berry, určite nie pre niekoho takého povrchného, ako si ty. Musel si mať nejaký skrytý motív a trvalo mi asi päť sekúnd, kým som zistila, o čo môže ísť.“

Berrington sa cítil ako blázon. Nevedel, čo povedať.

„A pokiaľ ide o teba, ty máš sexuálnu príťažlivosť. Obrovské množstvo. Si šarmantný, máš pekné telo, dobre sa obliekaš a krásne voniaš. A čo je najdôležitejšie, každý vie, že máš rád ženy. Manipuluješ nimi, využívaš ich, ale ich aj miluješ. Si perfektný milenec na jednu noc, a ja ti za to ďakujem.“

Nato si prehodila plachtu cez nahé telo, prevrátila sa nabok a zavrela oči.

Berrington sa bleskovo obliekol.

Prv ako odišiel, sadol si na okraj postele. Otvorila oči. „Podporíš ma zajtra?“ opýtal sa jej.

Sadla si a nežne ho pobozkala. „Musím si vypočuť dôkazy, skôr ako sa rozhodnem,“ povedala.

Zaťal zuby. „Je to pre mňa dôležité, viac než si dokážeš predstaviť.“

S pochopením prikývla, ale jej odpoveď bola neúprosná. „Myslím, že je to rovnako dôležité aj pre Jeannie Ferramiovú.“

Stisol jej mäkký, veľký prsník. „Ale kto je dôležitejší pre teba – Jeannie alebo ja?“

„Viem, aké to je byť ženou akademičkou na univerzite, ktorú ovládajú muži. Nikdy na to nezabudnem.“

„Doriti.“ Odtiahol ruku.

„Môžeš ostať na noc, ak chceš. Mohli by sme si to ráno zopakovať.“

Vstal. „Musím vyriešiť priveľa vecí.“

Zatvorila oči. „To je veľmi nepríjemné.“

Vyšiel von.

Svoje auto zaparkoval na príjazde k jej vidieckemu domu, hneď vedľa jej Jaguára. Jaguár mal byť pre mňa varovaním, pomyslel si. Známkou, že je oveľa komplikovanejšia, než sa na prvý pohľad zdá. On bol zneužitý, ale mal z toho potešenie. Uvažoval, či sa niekedy cítia takto ženy, ktoré využil.

Cestou domov ho pochytili obavy zo zajtrajšieho vypočúvania. Má podporu štyroch mužov vo výbore, ale nepodarilo sa mu získať prísľub podpory od Jane. Môže ešte čosi urobiť? V tomto neskorom štádiu sa mu to videlo málo pravdepodobné.

Doma na odkazovači ho čakal odkaz od Jima Prousta. Nijaké zlé správy, zaprosíkal v duchu. Sadol si vo svojej pracovni za stôl a zatelefonoval Jimovi domov. „Tu je Berry.“

„FBI to zbabralo,“ vysypal Jim.

Berringtonovi nálada ešte poklesla. „O čo ide?“

„Dali príkaz, aby sa prehľadávanie zastavilo, ale neprišiel včas.“

„Dopekla.“

„Výsledky jej poslali e‑mailom.“

Premkol ho strach. „Kto bol na zozname?“

„Nevieme. Ústredňa nemá kópiu.“

Neznesiteľné. „Musíme sa to dozvedieť!“

„Azda to môžeš zistiť. Zoznam je zrejme v jej kancelárii.“

„Nemá prístup do svojej miestnosti.“ Berringtonovi svitla nádejná myšlienka. „Možno si nestiahla poštu.“

„Môžeš to urobiť?“

„Iste.“ Berrington sa mrkol na svoje zlaté rolexky. „Zájdem okamžite na univerzitu.“

„Zavolaj mi, hneď ako to zistíš.“

„Spoľahni sa.“

Nasadol do auta a viezol sa na univerzitu. Areál bol tmavý a prázdny. Zaparkoval pred Cvokárňou a vkĺzol dnu. Tentoraz sa pri vkrádaní do Jeanninej kancelárie cítil menej nepríjemne. Čo na tom, ide mu príliš o veľa, než aby sa obával o svoju dôstojnosť.

Zapol počítač a otvoril si poštovú schránku. Mala jeden odkaz. Panebože, daj nech je to zoznam FBI. Stiahol ho. Na jeho sklamanie to bola ďalšia správa od priateľa z Minnesotskej univerzity:

Dostala si včera môj e‑mail? Zajtra som v Baltimore a naozaj by som sa s Tebou rád stretol, hoci len na pár minút. Prosím, zatelefonuj mi. S láskou, Will.

Včerajší odkaz nedostala, pretože ho Berrington stiahol a vymazal. A nedostane ani tento. Ale kde je zoznam z FBI? Musela ho stiahnuť včera ráno, prv ako ju bezpečnosť vymkla.

Kam si to uložila? Berrington prezrel na hard disku heslá „FBI“ aj „F. B. I.“. Nenašiel nič. Prehľadal škatuľu s disketami v jej zásuvke, ale mala v nej len záložné súbory z počítača. „Táto ženská má dokonca záložnú disketu svojich nákupov,“ zahundral.

Z Jeanninho telefónu zavolal znova Jimovi. „Nič,“ vyhŕkol.

„Musíme sa dozvedieť, kto je na tom zozname!“ vyštekol Jim.

„Čo mám robiť, Jim – uniesť ju a mučiť?“ poznamenal Berrington sarkasticky.

„Musí predsa mať ten zoznam, nie?“

„Nie je v jej poštovej schránke, teda ho musela stiahnuť.“

„Ak ho nemá v kancelárii, musí ho mať doma.“

„Logické.“ Berrington vedel, kam mieri. „Môžeš zariadiť, aby…“ váhal vysloviť „prehľadala jej byt FBI“. „Môžeš to dať preklepnúť?“

„Asi áno. Dávid Creane zlyhal, takže, nazdávam sa, je mi ešte vždy dlžný láskavosť. Zavolám mu.“

„Zajtra predpoludním je na to vhodný čas. Vypočúvanie sa začína o desiatej, zdrží sa tam pár hodín.“

„Jasné. Zariadim to. Ale, čo ak to nosí vo svojej poondiatej kabelke? Čo spravíme potom?“

„Neviem. Dobrú noc, Jim.“

„Dobrú.“

Berrington ešte chvíľu sedel a pozoroval úzku miestnosť oživenú Jeanninou žiarivou osobnosťou. Ak sa veci zajtra vymknú z rúk, napoludnie môže byť nazad za svojím stolom so zoznamom z FBI a pokračovať vo svojom výskume, ktorý môže zruinovať troch význačných mužov.

Nesmie sa to stať, pomyslel si zúfalo. Nesmie sa to stať.

PIATOK

.

38

Jeannie sa zobudila na čiernej pohovke vo svojej nabielo vymaľovanej obývačke, v Stevovej náruči, oblečená len v ružovom frotírovom župane.

Ako som sa sem dostala?

Polovicu noci strávili prípravami na dnešné vypočúvanie. Srdce jej búšilo: dnes ráno sa rozhodne o jej osude.

Ale, ako to, že ležím v jeho objatí?

Okolo tretej ráno zívla a na chvíľočku zavrela oči.

A potom…?

Musela zaspať.

Zrejme vošiel do spálne, stiahol z postele modro‑červenú pásikavú prikrývku a prikryl ju.

Ale Steve nemôže za to, že leží s hlavou na jeho stehnách a rukami ho obopína okolo pása. Musela sa tak uložiť sama, v spánku. Trochu ju to uvádzalo do pomykova. Tvár mala veľmi blízko jeho rozkroku. Čo si o nej pomyslí? Správa sa čudne. Vyzlečie sa pred ním, a potom na ňom zaspí. Ako pri dlhodobom milencovi.

Nuž, mám ospravedlnenie na čudné konanie, prežila som veľmi zvláštny týždeň.

Nevhodne s ňou zaobchádzal policajt McHenty, otec ju okradol, obvinili ju New York Times, Dennis Pinker ju ohrozoval nožom, prepustili ju z univerzity a napadli vo vlastnom aute. Cítila sa mizerne.

Tvár sa jej na mieste po včerajšom údere chvela, ale zranenia nemali len fyzický charakter. Útok zasiahol aj jej psychiku. Keď si v duchu vybavila zápas v aute, znova sa rozčertila a túžila schmatnúť toho muža za krk. Aj vo chvíľach, keď na to nemyslela, sa v podvedomí cítila nešťastne, akoby jej život kvôli tomu útoku stratil na cene.

Prekvapujúce, že uverila každému mužovi. Dokázala zaspať na pohovke s chlapom, ktorý vyzerá presne ako tí, čo na ňu zaútočili. Ale teraz môže Stevovi väčšmi veriť. Nikto iný by nestrávil noc s dievčaťom a nenaliehal naň.

Zvraštila čelo. Steve čosi v noci predsa len urobil, rozpamätávala sa nejasne, čosi milé. Áno: vynára sa jej matná spomienka na veľké ruky, ktoré jej dlho a rytmicky hladkajú vlasy, zatiaľ čo drieme. Cíti sa ako láskané mačiatko.

Usmiala sa a pohla. Ihneď sa ozval: „Si hore?“

Zívla a natiahla sa. „Prepáč, že som zaspala na tebe. Si v poriadku?“

„Asi okolo piatej mi prestala prúdiť do ľavej nohy krv, ale keď som si na to zvykol, dalo sa to vydržať.“

Posadila sa, aby naňho lepšie videla. Šaty mal pokrkvané, vlasy strapaté a na tvári strnisko, ale vyzeral príťažlivo. „Spal si?“

Potriasol hlavou. „Vychutnával som pohľad na teba.“

„Nepovedz, že chrápem.“

„Nechrápeš. Trošičku slintáš, to je všetko.“ Ďobol na škvrnu na svojich nohaviciach.

„Och, nechutné!“ Vstala. Oči jej padli na modré hodiny na stene: ukazovali pol deviatej. „Nemáme veľa času,“ zvolala vyplašene. „Vypočúvanie sa začína o desiatej.“

„Osprchuj sa, ja zatiaľ urobím kávu,“ navrhol Steve.

Prekvapene sa naňho pozrela. „Vari ťa zoslal Santa Klaus?“

Zasmial sa. „Podľa tvojej teórie som zo skúmavky.“ Nato znova zvážnel. „Vlastne, ktovie!“

Aj ona sa zachmúrila, prešla do spálne, zhodila zo seba šaty a vošla do kúpeľne. Umývala si vlasy a dumala, ako ťažko sa za posledných desať rokov prebíjala: zápasy o štipendiá, intenzívny tenisový tréning kombinovaný s dlhými hodinami štúdia, mrzutá malichernosť jej doktorandského konzultanta. Pracovala ako robot, aby sa dostala tam, kde je dnes. Všetko preto, že túži byť vedkyňou a pomôcť ľudstvu lepšie sa spoznať. A Berrington Jones sa teraz chystá všetko zničiť.

Sprcha jej zlepšila náladu. Pri sušení vlasov zazvonil telefón. Zdvihla prípojku pri posteli. „Prosím?“

„Jeannie, tu je Patty.“

„Ahoj, sestri, čo sa robí?“

„Objavil sa ocko.“

Jeannie si sadla na posteľ. „Ako sa má?“

„Je na mizine, ale zdravý.“

„Najskôr prišiel ku mne,“ povedala Jeannie. „Ukázal sa v pondelok. V utorok sa trochu naštval, lebo som mu neuvarila večeru. V stredu zmizol aj s mojím počítačom, televízorom a stereo vežou. Zrejme už minul alebo prehral všetko, čo za to dostal.“

Patty zhíkla. „Och, Jeannie, to je strašné!“

„Presne tak. Zamkni si cennosti.“

„Okradnúť vlastnú rodinu! Och, Bože, ak sa to dozvie Zip, vyhodí ho.“

„Patty, mám dokonca aj horšie problémy. Dnes ma môžu vyraziť z práce.“

„Jeannie, prečo?“

„Nemám čas ti to teraz vysvetľovať, zavolám ti neskôr.“

„Dobre.“

„Hovorila si s mamou?“

„Každý deň.“

„Výborne, to ma potešilo. Ja som sa s ňou rozprávala raz, keď som jej znova volala, bola na obede.“

„Ľudia, čo dvíhajú telefóny, nie sú veľmi ochotní. Musíme mamu čo najskôr odtiaľ dostať.“

Bude tam veľmi dlho, ak ma dnes vyhodia. „Ozvem sa ti neskôr.“

„Veľa šťastia!“

Jeannie zložila. Zbadala, že na nočnom stolíku je šálka horúcej kávy. Prekvapene potriasla hlavou. Iba šáločka kávy, ale ohromilo ju, že Steve presne vie, čo potrebuje. Preňho je, zdá sa, celkom prirodzené byť druhému oporou. A nechce za to nič. Podľa jej skúseností, ak muž pri zriedkavých príležitostiach uprednostní potreby ženy pred svojimi vlastnými, očakáva, že sa z vďaky bude celý mesiac správať ako gejša.

Steve je iný. Keby som bola tušila, že muži sa objavujú aj v takýchto verziách, bola by som si dávno takého objednala.

Celý svoj dospelý život robila všetko sama. Otec jej nikdy v ničom nepomáhal. Mama bola vždy silná, ale časom sa jej sila stala bezmála takým problémom ako otcova slabosť. Mala s Jeannie svoje plány a nemienila sa ich vzdať. Chcela, aby sa stala kaderníčkou. Dokonca dva dni pred jej šestnástimi narodeninami našla Jeannie prácu – umývanie vlasov a zametanie dlážky v salóne Alexis v obchodnom dome Adams‑Morgan. Vonkoncom nechápala Jeanninu túžbu byť vedkyňou. „Prv ako ostatné dievčatá skončia vysokú, môže byť z teba kvalifikovaná kaderníčka!“ hovorievala mama. Nikdy nepochopila, prečo odmieta čo len nakuknúť do salóna.

Dnes nie je sama. Pomáha jej Steve. Netrápi ju, že nie je kvalifikovaný – napokon, vychytený washingtonský právnik nie je nevyhnutne tou najlepšou voľbou, ako zapôsobiť na piatich profesorov. Dôležité je, že tam bude.

Obliekla si župan a zavolala naňho. „Chceš sa osprchovať?“

„Iste.“ Vošiel do spálne. „Rád by som mal čistú košeľu.“

„Nemám mužskú košeľu – vlastne, počkaj minútku, mám.“ Spomenula si na košeľu značky Ralph Lauren, ktorú si Lisa požičala po požiari. Patrila komusi z matematickej fakulty. Jeannie ju dala do čistiarne a teraz visela v šatníku, zabalená v celofáne. Dala ju Stevovi.

„Moje číslo,“ zvolal. „Perfektné.“

„Nepýtaj sa, kde sa vzala, je to dlhý príbeh,“ prehodila. „Myslím, že kdesi tu mám aj kravatu.“ Otvorila zásuvku a vybrala modrú kravatu s bodkami, ktorú zavše, keď chcela mať elegantný mužský výzor, nosila s bielou blúzkou. „Tu je.“

„Vďaka.“ Vošiel do maličkej kúpeľne.

Pocítila bolestné sklamanie. Tešila sa, že ho uvidí vyzliekať si košeľu. Celí chlapi, pomyslela si. Tí nechutní sa obnažujú, a pritom to od nich nikto nechce, zatiaľ čo svalovci sú hanbliví ako mníšky.

„Môžem si požičať tvoju žiletku?“ zavolal.

„Iste, poslúž si.“ Pomiluj sa s týmto chlapcom, prv ako sa začne správať ako tvoj brat.

Hľadala svoj najlepší čierny kostým a spomenula si, že ho včera vyhodila do smetí. „Prekliaty blázon,“ hundrala si pre seba. Mohla by ho odtiaľ vyloviť, ale bol by pokrčený a ušpinený. Má elegantné predĺžené modré sako, môže si ho obliecť s bielym tričkom a čiernymi nohavicami. Je priveľmi svetlé, ale poslúži.

Sadla si k zrkadlu a robila si mejkap. Steve vyšiel z kúpeľne, v košeli s kravatou vyzeral celkom formálne. „V mrazničke je pár citrónových koláčikov,“ povedala mu. „Môžeš si ich rozmraziť v mikrovlnke, ak si hladný.“

„Výborne,“ potešil sa. „Dáš si niečo?“

„Som príliš napätá, aby som mohla čosi zjesť. Ale dala by som si ešte šálku kávy.“

Priniesol jej kávu, zatiaľ čo dokončievala mejkap. Rýchlo ju vypila a obliekla si šaty. Keď vošla do kuchyne, sedel pri kuchynskom pulte. „Našiel si tie koláče?“

„Iste.“

„Kde sú?“

„Povedala si, že nie si hladná, tak som ich zjedol.“

„Všetky štyri?“

„No… vlastne, boli tam dva balíčky.“

„Zjedol si osem koláčov?“

Vyzeral rozpačito. „Bol som hladný.“

Zasmiala sa. „Poďme.“

Chytil ju za ruku. „Ešte minútku.“

„O čo ide?“

„Jeannie, je zábavné priateliť sa s tebou a naozaj ma teší byť v tvojej prítomnosti, ale musíš chápať, že to nie je všetko, po čom túžim.“

„Viem.“

„Som do teba buchnutý.“

Pozrela sa mu do očí. Vyzeral veľmi úprimne. „Aj ty mňa priťahuješ,“ priznala.

„Priam bolestne sa túžim s tebou pomilovať.“

Takéto reči by som počúvala od rána do večera, pomyslela si. „Počuj,“ povedala, „ak súložíš tak, ako sa napchávaš, som tvoja.“

Tvár sa mu zachmúrila. Uvedomila si, že prestrelila.

„Prepáč,“ ospravedlňovala sa. „Nechcela som si z toho robiť vtipy.“

Pokrčil plecami, akoby sa nič nestalo.

Vzala ho za ruku. „Najskôr poďme zachraňovať mňa. Potom zachránime teba. A napokon sa dobre zabavíme.“

Stisol jej ruku. „Fajn.“

Vyšli von. „Poďme jedným autom,“ navrhla. „Potom ťa doveziem k tvojmu vozu.“

Nastúpili do Mercedesa. Keď naštartovala motor, zaplo sa rádio. Pri vchádzaní na Štyridsiatu prvú ulicu začula, že hlásateľ spomenul Genetico, a tak zosilnila hlasitosť. „Očakáva sa, že senátor Jim Proust, bývalý riaditeľ CIA, dnes potvrdí, že sa bude usilovať v nasledujúcich prezidentských voľbách o republikánsku nomináciu. Jeho predvolebné sľuby – desaťpercentná daň zo mzdy, kompenzácia za zrušenú sociálnu podporu. Komentátori tvrdia, že financovanie kampane nebude problémom. Očakáva sa, že z väčšinového predaja akcií lekárskej výskumnej spoločnosti Genetico získa šeťdesiat miliónov dolárov. Správy zo športu: Filadelfskí hokejisti…“

Jeannie vypla rádio. „Čo si o tom myslíš?“

Steve neveriaco krútil hlavou. „V stávke je oveľa viac,“ povedal. „Ak oznámime pravdu o Geneticu a nedôjde k predaju spoločnosti, Jim Proust nebude schopný financovať svoju prezidentskú kampaň. A Proust je vážny protivník: špión, bývalý riaditeľ CIA, je proti kontrole zbraní. Stojíš v ceste veľmi nebezpečným ľuďom, Jeannie.“

Zaťala zuby. „O to väčší dôvod je bojovať proti nim. V detstve som žila zo sociálnej podpory, Steve. Ak sa Proust stane prezidentom, dievčatá ako ja navždy ostanú kaderníčkami.“

39

Pred Hillside Hall, administratívnou budovou Univerzity Jonesa Fallsa, sa konala malá demonštrácia. Tridsať či štyridsať študentov, prevažne žien, stálo v hlúčiku pred schodmi. Bol to tichý, disciplinovaný protest. Keď sa priblížili, Steve si prečítal transparent:

USTANOVTE FERRAMIOVÚ NASPÄŤ DO FUNKCIE!

Vnímal to ako dobré znamenie. „Podporujú ťa,“ povedal Jeannie.

Prizrela sa bližšie a po tvári jej prebehol záblesk radosti. „Naozaj, môjtybože, niekto ma naozaj má rád.“

Na ďalšom plagáte stálo:

NEMÔŽETE TO JF UROBIŤ

Keď ju zbadali, ozval sa jasot. S úsmevom podišla k nim. Steve ju s hrdosťou nasledoval. Nie každému profesorovi by sa ušla takáto spontánna študentská podpora. S mužmi si potriasla ruky, ženy pobozkala. Steve si všimol, ako naňho uprene hľadí pekná blondínka.

Jeannie objala staršiu ženu v dave. „Sophie!“ oslovila ju. „Čo na to povedať?“

„Veľa šťastia vnútri,“ povedala povzbudivo žena.

Jeannie, celá rozžiarená, sa odpútala od hlúčika a kráčali k budove. „Nuž, myslia si, že by si mala zotrvať na svojom mieste,“ povzbudil ju.

„Ani neviem vyjadriť, čo to pre mňa znamená,“ odvetila. „Tá staršia žena je Sophie Chappleová, profesorka na fakulte psychológie. Myslela som si, že ma nenávidí. Nemôžem uveriť, že sa ma verejne zastáva.“

„Kto bolo to pekné dievča vpredu?“

Jeannie sa naňho prekvapene pozrela. „Nepoznáš ju?“

„Som si istý, že som ju nikdy predtým nevidel, ale nemohla zo mňa odtrhnúť oči.“ Vtom mu svitlo. „Och, panebože, zrejme to bola obeť.“

„Lisa Hoxtonová.“

„Nečudo, že ma tak prebodávala pohľadom.“ Neodolal a obzrel sa. Pekné, živé dievča, drobné a bucľaté. Jeho dvojník na ňu zaútočil, zvalil ju na zem a prinútil k sexu. Steva na chvíľu ovládol pocit zhnusenia. Je to celkom obyčajná mladá žena a teraz má hororovú spomienku, ktorá ju bude prenasledovať celý život.

Administratívna budova bola v grandióznom starom dome. Jeannie ho viedla cez mramorovú halu a dvere označené Starobylá jedáleň do ponurej siene vo veľkolepom štýle: s vysokým stropom, úzkymi gotickými oknami a dubovým nábytkom s hrubými nohami. Pred vytesaným kamenným kozubom stál dlhý stôl.

Z jednej strany stola sedeli štyria muži a žena v strednom veku. Steve spoznal v plešatom mužovi v strede Jeanninho tenisového súpera Jacka Budgena. Toto je výbor, predpokladal: skupina, ktorá drží v rukách Jeannin osud. Zhlboka sa nadýchol.

Predklonil sa ponad stôl, podal Jackovi Budgenovi ruku a povedal: „Dobrý deň, doktor Budgen. Som Steven Logan. Včera sme spolu hovorili.“ Asi zapracoval nejaký inštinkt, šíril okolo seba prirodzenú sebadôveru, opak toho, čo pociťoval. Potriasol si ruky s každým členom výboru.

Na užšej strane stola, na vzdialenom konci sedeli dvaja ďalší muži. Nízky chlapík v tmavomodrom obleku s vestou bol Berrington Jones, ktorého Steve stretol minulý pondelok. Chudý muž s pieskovými vlasmi a v čiernom dvojradovom pásikavom obleku je zrejme Henry Quinn. Steve obom podal ruku.

Quinn sa naňho pohŕdavo pozrel a vyrukoval s otázkou: „Aká je vaša právnická kvalifikácia, mladý muž?“

Steve sa priateľsky usmial a povedal tichým hlasom, že to nikto iný nemohol počuť. „Daj sa vypchať, Henry.“

Quinn sa mykol, akoby ho udrel. To je posledný raz, čo sa ten starý podliak zachoval ku mne blahosklonne, pomyslel si Steve.

Pridržal Jeannie stoličku a obaja si sadli.

„Nuž, hádam by sme mali začať,“ ozval sa Jack. „Tieto kroky sú neoficiálne. Dúfam, že každý získal kópiu univerzitných predpisov. Obvinenie predložil profesor Berrington Jones, ktorý navrhuje, aby bola doktorka Jean Ferramiová prepustená, pretože poškodila dobré meno Univerzity Jonesa Fallsa.“

Kým Budgen rozprával, Steve sledoval členov výboru a dychtivo hľadal náznak sympatie. Neupokojilo ho to. Iba žena, Jane Edelsboroughová, uprela zrak na Jeannie. Ostatní sa jej nepozreli do očí. Na začiatku štyria proti jednej, pomyslel si. Nie je to dobré.

„Berringtona zastupuje pán Quinn,“ oznamoval Jack.

Quinn sa postavil a otvoril aktovku. Steve si všimol, že má prsty žlté od cigariet. Vytiahol zväzok zväčšených fotokópií článku New York Times o Jeannie a podal jeden každej osobe v miestnosti. Výsledkom bolo, že stôl pokryli novinové listy s titulkom ETIKA GENETICKÉHO VÝSKUMU: POCHYBNOSTI, OBAVY A HÁDKY. Silné vizuálne pripomenutie problémov, ktoré spôsobila Jeannie. Steve by bol najradšej kúpil nejaké noviny, aby mohol prekryť Quinnove.

Tento jednoduchý, efektívny počiatočný Quinnov krok Steva zastrašil. Ako vlastne môže súperiť s mužom, ktorý má aspoň tridsaťročnú skúsenosť zo súdnej siene? Toto nemôžem vyhrať, pomyslel si v náhlej panike.

Quinn spustil svoju reč. Vyjadroval sa stručne a jasne, bez stopy miestneho prízvuku. Steve dúfal, že to môže byť chybou pred porotou intelektuálov, ktorí nepotrebujú, aby sa im veci vysvetľovali jednoslabičnými slovami. Quinn sumarizoval históriu disciplinárneho výboru a vysvetlil jeho postavenie pri riadení univerzity. Definoval „poškodenie dobrého mena“ a predložil kópiu Jeanninej pracovnej zmluvy. Pri Quinnovom monotónnom prejave Stevovi znova svitla nádej.

Napokon právnik skončil s úvodom a začal vypočúvať Berringtona. Najskôr sa opýtal, kedy Berrington prvý raz počul o Jeanninom počítačovom vyhľadávacom programe.

„Minulý pondelok popoludní,“ odvetil Berrington. Zopakoval rozhovor, ktorý mal s Jeannie. Jeho verzia sa zhodovala s tým, čo Jeannie hovorila Stevovi.

Nato Berrington povedal: „Hneď ako som jasne pochopil jej metódu, povedal som jej, že to, čo robí, je nelegálne.“

Jeannie vybuchla: „Čože?“

Quinn si ju nevšímal a opýtal sa Berringtona: „A aká bola jej reakcia?“

„Veľmi sa nahnevala…“

„Prekliaty klamár!“ vykríkla Jeannie.

Berrington pri tomto obvinení očervenel.

„Prosím, nijaké prerušovanie,“ zasiahol Jack Budgen.

Steve nespúšťal oči z členov výboru. Všetci hľadeli na Jeannie. Nemohli nijako pomôcť. Chytil ju za ruku, akoby ju chcel krotiť.

„Rozpráva nehorázne klamstvá!“ protestovala.

„Čo si očakávala?“ spýtal sa tichým hlasom. „Hrá vabank.“

„Prepáč,“ zašepkala.

„Nič to,“ šepol jej do ucha. „Len pokračuj. Uvidia, že tvoj hnev je prirodzený.“

Berrington sa nedal pomýliť: „Začala sa urážať, presne ako teraz. Povedala mi, že môže robiť, čo chce, má predsa zmluvu.“

Jeden z mužov vo výbore, Tenniel Biddenham sa zamračil. Očividne sa mu nepáčila myšlienka, že mladá členka akademického zboru sa pred profesorom odvoláva na svoju zmluvu. Berrington je bystrý, uvedomil si Steve. Vie, ako využiť gól vo vlastnej sieti vo svoj prospech.

„Čo ste urobili?“ opýtal sa Quinn Berringtona.

„Nuž, uvedomil som si, že sa môžem mýliť. Nie som právnik, teda som sa rozhodol vyhľadať právnu radu. Ak sa moje obavy potvrdia, môžem jej ukázať nezávislý dôkaz. Ale ak sa ukáže, že to, čo robí, je neškodné, môžem túto otázku nechať bez konfrontácie.“

„A vyhľadali ste tú radu?“

„Ako sa ukázalo, predbehli ma samotné udalosti. Prv ako som mal príležitosť stretnúť sa s právnikom, objavili prípad noviny New York Times.“

„Hlúposť,“ šepla Jeannie.

„Ste si istý?“ opýtal sa Steve.

„Dokonale.“

„Povedzte nám, čo sa stalo v stredu, prosím,“ položil Quinn Berringtonovi ďalšiu otázku.

„Naplnili sa moje najväčšie obavy. Prezident univerzity Maurice Obell si ma predvolal do svojej kancelárie a požiadal ma, aby som vysvetlil, prečo má výhražné telefonáty z médií, týkajúce sa výskumu na mojej fakulte. Načrtli sme vyhlásenie pre tlač ako základ na diskusiu a zavolali sme doktorku Ferramiovú.“

„Panebože,“ zamrmlala Jeannie.

Berrington pokračoval: „Odmietla debatovať o vyhlásení pre tlač. Znova vybuchla a trvala na tom, že môže robiť, čo chce, a rozzúrene vybehla.“

Steve sa skúmavo zahľadel na Jeannie. „Šikovná lož,“ povedala stíšeným hlasom. „Predložili mi vyhlásenie pre tlač ako hotovú vec.“

Steve prikývol, ale rozhodol sa nevyužiť tento bod v krížovom výsluchu. Výbor by mal pravdepodobne pocit, že Jeannie nemala naštvane odísť.

„Reportérka nám oznámila, že má uzávierku v ten deň napoludnie,“ pokračoval Berrington prívetivo. „Doktor Obell cítil, že univerzita by mala zaujať rozhodné stanovisko, a musím povedať, že som s ním na sto percent súhlasil.“

„A zapôsobilo vaše vyhlásenie tak, ako ste očakávali?“

„Nie. Úplne zlyhalo. Preto, lebo ho totálne podrazila doktorka Ferramiová. Povedala reportérke, že nás zamýšľa ignorovať a my proti tomu nemôžeme nič urobiť.“

„Ozval sa na tento článok niekto mimo univerzity?“

„Pravdaže reagovali.“

Čosi v spôsobe, akým Berrington odpovedal na túto otázku, varujúco zazvonilo Stevovi v hlave a poznačil si to.

„Zatelefonoval mi Preston Barck, prezident Genetica, ktoré je veľkým sponzorom univerzity a financuje celý výskumný program dvojčiat,“ pokračoval Berrington. „Vyjadril prirodzené znepokojenie nad spôsobom, akým sa míňajú jeho peniaze. Podľa článku to vyzeralo, že univerzitní predstavitelia sú neschopní. ‚Kto vlastne riadi tú prekliatu školu?‘ opýtal sa ma Preston. Veľmi som sa zahanbil.“

„Čo vás najviac znepokojilo? To, že vás neposlúchla mladá členka akademického zboru?“

„Pravdaže nie. Hlavným problémom bola ujma, ktorú Univerzite Jonesa Fallsa spôsobila práca doktorky Ferramiovej.“

Pekný krok, pomyslel si Steve. Všetkých členov komisie by sa hlboko dotklo, keby ich neposlúchol docent, a Berrington si získal ich sympatie. Ale Quinn sa poponáhľal postaviť celú sťažnosť na vyššiu úroveň, aby si mohli povedať, že vyhodením Jeannie ochraňujú univerzitu a netrestajú len neposlušnú podriadenú.

„Univerzita by mala citlivo reagovať na otázky súkromia,“ zdôraznil Berrington. „Sponzori nám dávajú peniaze a študenti sa usilujú sem dostať, pretože je to jedna z najúctyhodnejších vzdelávacích inštitúcií. Náznak, že sú nám ľahostajné ľudské práva, je veľmi nebezpečný.“

Bola to výrečná formulácia, a celá porota s tým určite súhlasí. Steve prikývol na znak, že aj on má rovnaký názor. Dúfal, že si to všimnú a pochopia, že toto nie je sporná otázka.

„Teda, koľko možností ste mali v tej situácii?“ opýtal sa Quinn Berringtona v rovnakom duchu.

„Jedinú. Museli sme ukázať, že nesúhlasíme, aby naši vedci ohrozovali súkromie ľudí. Potrebovali sme tiež demonštrovať, že máme dostatočnú autoritu na presadenie vlastných pravidiel. Dosiahnuť sa to dá jedine, ak prepustíme doktorku Ferramiovú. Nie je žiadna iná možnosť.“

„Ďakujem vám, profesor,“ zakončil Quinn a sadol si.

Steva ovládol pesimizmus. Quinn do bodky preukázal svoju skúsenosť. Berrington vystupoval hodnoverne. Predstavil sa ako rozumný človek so zaujatím pre svoju prácu, ktorý sa pokúša dohodnúť s horkokrvnou, ľahkomyseľnou podriadenou. Jeho dôveryhodnosť ešte posilnila Jeannie svojou výbušnosťou.

Ale tento obraz nie je pravdivý. Jeannie je v práve. A Steve to musí dokázať.

„Máte nejaké otázky, pán Logan?“ opýtal sa Jack Budgen.

„Pochopiteľne mám,“ odpovedal Steve. Na chvíľu sa odmlčal, zhromažďujúc myšlienky.

Vysníval si túto chvíľu. Nie je v súdnej sieni a nie je ani naozajstný právnik, ale obhajuje outsidera proti nespravodlivosti všemocnej inštitúcie. Pomer síl je nepriaznivý, ale pravda je na jej strane. O tom sníval.

Vstal a uprene sa zahľadel na Berringtona. Ak je Jeannina teória pravdivá, musí sa cítiť v tejto situácii zvláštne. Ako keby doktora Frankensteina vypočúvalo jeho monštrum. Steve chcel, prv ako sa pustí do vecných otázok, hrať trochu na túto strunu, aby otriasol Berringtonovou vyrovnanosťou.

„Poznáte ma, však, profesor?“ prihovoril sa mu.

Berringtona to vyviedlo z miery. „Ach… mám pocit, že sme sa stretli v pondelok, áno.“

„A viete o mne všetko.“

„Ja… celkom vám nerozumiem.“

„Absolvoval som vo vašom laboratóriu celodenné testy, teda máte o mne dosť informácií.“

„Chápem, čo máte na mysli, áno.“

Berrington vyzeral celkom zmätene.

Steve prešiel za Jeanninu stoličku, aby sa všetci museli na ňu pozrieť. Ľudia zriedka odsudzujú človeka s otvoreným a nebojácnym výrazom.

„Profesor, dovoľte mi začať s prvým vaším tvrdením, že ste zamýšľali vyhľadať právnu radu v pondelok po vašom rozhovore s doktorkou Ferramiovou.“

„Áno.“

„Ale v skutočnosti ste právnika nevyhľadali.“

„Nie, mal som veľa iných povinností.“

„Nedohovorili ste si stretnutie s právnikom.“

„Nebol čas…“

„Počas dvoch dní od vášho rozhovoru s doktorkou Ferramiovou a rozhovorom s doktorom Obellom o článku v New York Times ste ani len nepožiadali vašu sekretárku, aby vám dohovorila stretnutie s právnikom.“

„Nie.“

„Ani ste so zámerom nájsť niekoho vhodného neoslovili svojich kolegov.“

„Nie.“

„Vlastne, nie ste schopný dokázať svoje tvrdenie.“

Berrington sa sebaisto usmial. „Dovoľte, mám povesť čestného muža.“

„Doktorka Ferramiová si pamätá ten rozhovor veľmi živo.“

„Výborne.“

„Hovorí, že ste sa nezmienili o právnych problémoch alebo obavách o súkromie, zaujímali ste sa iba, či vyhľadávací program funguje.“

„Možnože zabudla.“

„Alebo ste sa azda vy zle rozpamätali.“ Steve cítil, že v tomto bode vyhral, a náhle zmenil kurz. „Prezradila pani Freelanderová, reportérka New York Times, ako sa dozvedela o práci doktorky Ferramiovej?“

„Ak aj áno, doktor Obell mi to nikdy nespomenul.“

„Teda ste sa ho nepýtali.“

„Nie.“

„Nezišlo vám na um, odkiaľ to vie?“

„Predpokladám, že novinári majú svoje zdroje.“

„Keďže doktorka Ferramiová nepublikovala nič o tomto projekte, zdrojom musel byť jednotlivec.“

Berrington zaváhal a hľadal podporu u Quinna. Quinn vstal. „Pane,“ oslovil Jacka Budgena, „svedkyni by sa nemalo dovoliť špekulovať.“

Budgen prikývol.

„Ale toto je neformálne vypočúvanie – nemusíme sa riadiť striktným poriadkom súdneho procesu.“

Prvý raz sa ozvala Jane Edelsboroughová: „Otázky považujem za zaujímavé a relevantné, Jack.“

Berrington škaredo na ňu zazrel a ona nepatrne ospravedlňujúco mykla plecom. Bola to dôverná komunikácia a Steve uvažoval, aký vzťah môže byť medzi týmito dvoma.

Budgen vyčkával, možno dúfal, že ďalší člen výboru ponúkne opačný názor, aby ako predseda mohol rozhodnúť. No nikto neprehovoril. „V poriadku,“ ozval sa po chvíli. „Pokračujte, pán Logan.“

Steve nemohol uveriť, že vyhrali prvú procedurálnu otázku. Profesorom sa nepozdával vyberaný právnik, ktorý im vykladal, čo je alebo nie je legitímnou líniou vypočúvania. V hrdle mu vyschlo od napätia. Trasúcou rukou si nalial z karafy do pohára vodu.

Uchlipol si z nej a znova sa obrátil na Berringtona: „Pani Freelanderová vie o práci doktorky Ferramiovej viac, však?“

„Áno.“

„Vie presne, ako doktorka Ferramiová vyhľadávala dvojčatá vychovávané osobitne pomocou vyhľadávacích databáz. Je to nová technika, ktorú vymyslela, a poznáte ju len vy a niekoľkí kolegovia na fakulte psychológie.“

„Ak myslíte.“

„Zdá sa, že informácia o nej prišla z fakulty, či nie?“

„Možno.“

„Aký motív môže mať kolega, aby vyvolal negatívnu publicitu o doktorke Ferramiovej a jej práci?“

„To naozaj neviem.“

„Ale pôsobí to ako malicherné konanie, možno žiarlivé, rivalské – nemyslíte?“

„Možno.“

Steve spokojne prikývol. Cítil, že sa dostáva do švungu, chytá tempo. Začínal mať pocit, že napokon môže vyhrať.

Nebuď spokojný sám so sebou, vravel si v duchu. Získať víťazné body nie je to isté ako vyhrať celý prípad.

„Dovoľte mi venovať sa druhému vášmu tvrdeniu. Keď sa vás pán Quinn spýtal, či ľudia mimo univerzity komentovali článok v novinách, odpovedali ste: ‚Celkom určite áno.‘ Trváte na tomto tvrdení?“

„Áno.“

„Koľko telefonátov ste presne mali od sponzorov, okrem Prestona Barcka?“

„Nuž, rozprával som sa s Herbom Abrahamsom…“

Steve tušil, že nehovorí pravdu. „Prepáčte, že vás prerušujem, profesor.“ Berringtona to prekvapilo a zarazil sa uprostred vety. „Volal pán Abrahams vám, alebo naopak?“

„Uhm, myslím, že som volal ja Herbovi.“

„O chvíľočku sa k tomu vrátime. Najskôr nám povedzte, koľko dôležitých sponzorov vám volalo, aby vyjadrili svoje znepokojenie v súvislosti s obvineniami v New York Times?“

Berrington vyzeral vydesene. „Nie som si istý, či mi niekto volal osobitne v tejto súvislosti.“

„Koľko telefonátov ste mali od potenciálnych študentov?“

„Nijaký.“

„Volal vám vôbec niekto ohľadom tohto článku?“

„Myslím, že nie.“

„Dostali ste nejaký e‑mail týkajúci sa tejto otázky?“

„Zatiaľ nie.“

„Nezdá sa, že by to bolo spôsobilo nejaký zvláštny rozruch.“

„Nemyslím, že môžete vysloviť takýto záver.“

Bola to chabá odpoveď a Steve sa odmlčal, aby si ju vštepili. Berrington bol v pomykove. Členovia výboru pozorne sledovali každý presný zásah. Steve sa pozrel na Jeannie. V tvári sa jej zračila nádej.

„Pohovorme si o jedinom telefonáte, ktorý ste mali, od Prestona Baroka, prezidenta Genetica,“ pokračoval. „Vyvolali ste dojem, akoby si nejaký sponzor robil starosti, ako sa využívajú jeho peniaze, ale je za tým aj čosi iné, však? Kedy ste sa s ním po prvý raz stretli?“

„Keď som bol na Harvarde, pred štyridsiatimi rokmi.“

„Je to zrejme jeden z vašich najstarších priateľov.“

„Áno.“

„A v neskorších rokoch ste myslím založili spolu Genetico.“

„Áno.“

„Teda je aj vaším obchodným partnerom.“

„Áno.“

„Spoločnosť má práve kúpiť Landsmann, nemecký farmaceutický konglomerát.“

„Áno.“

„Pán Barck bezpochyby zarobí na prevzatí podniku veľa peňazí.“

„Bezpochyby.“

„Koľko?“

„Myslím, že to je dôverné.“

Steve sa rozhodol nenaliehať na sume. Jeho neochota zverejniť ju mu beztak dosť poškodila.

„Ďalší váš priateľ hodlá urobiť úžasnú kariéru. Senátor Proust podľa dnešných správ použije peniaze na financovanie volebnej prezidentskej kampane.“

„Nesledoval som dnes ráno správy.“

„Ale Jim Proust jej váš priateľ, či nie? Musíte vedieť, že zamýšľa kandidovať na prezidenta.“

„Myslím, že sa všeobecne vie o jeho úmysloch.“

„Zarobíte aj vy na predaji podniku?“

„Áno.“

Steve prešiel od Jeannie k Berringtonovi, tak aby sa oči upreli naňho. „Teda ste akcionár, nie iba konzultant.“

„Je bežné byť oboje.“

„Profesor, koľko zarobíte na prevzatí podniku?“

„Myslím, že to je súkromná vec.“

Steve mu tentoraz nedovolí uhnúť. „V každom prípade, podľa novín Wall Street Journal spoločnosť dostane stoosemdesiat miliónov dolárov.“

„Áno.“

Steve zopakoval sumu. „Stoosemdesiat miliónov dolárov.“ Na to sa významne odmlčal. Išlo o peniaze, aké profesori nikdy neuvidia, a chcel, aby si členovia výboru uvedomili, že Berrington nie je jedným z nich. „Vy ste jeden z troch ľudí, čo sa podelia o stoosemdesiat miliónov.“

Berrington prikývol.

„Teda vás poriadne znervóznilo, keď ste sa dozvedeli o článku v New York Times. Váš priateľ Preston predáva spoločnosť, kamarát Jim kandiduje na prezidenta a vy sa chystáte zarobiť rozprávkové bohatstvo. Ste si istý, že ste mali na mysli povesť Univerzity Jonesa Fallsa, keď ste prepustili doktorku Ferramiovú? Alebo to bolo kvôli vašim obavám? Buďme úprimní, profesor – spanikárili ste.“

„Celkom určite som…“

„Prečítali ste si nepriateľsky ladený novinový článok, zľakli ste sa, že nedôjde k predaju firmy, a zareagovali ste unáhlene. Nechali ste sa vystrašiť novinami New York Times.“

„Čosi iné než New York Times ma desí oveľa viac, mladý muž. Konal som rýchlo a rozhodne, nie unáhlene.“

„Nepokúsili ste sa zistiť zdroj novinových informácií.“

„Nie.“

„Koľko dní ste strávili zisťovaním pravdy, alebo naopak, obvinení?“

„Netrvalo to dlho…“

„Boli to skôr hodiny ako dni?“

„Áno…“

„Alebo je skôr pravdou, že netrvalo ani hodinu a súhlasili ste s tlačovým vyhlásením, že program doktorky Ferramiovej bol zrušený?“

„Som si celkom istý, že to bolo viac ako hodina.“

Steve mykol plecom. „Buďme veľkorysí a pripusťme, že dve hodiny. Stačilo to?“ Obrátil sa a gestom ukázal smerom k Jeannie, aby sa na ňu pozreli. „Po dvoch hodinách ste sa rozhodli hodiť cez palubu celý výskumný program mladej vedkyne?“ Na Jeanninej tvári sa zračila bolesť. Steva premkla agonizujúca ľútosť. Ale pre jej dobro musí hrať na strunu emócií. Zvrtol nôž v rane. „Po dvoch hodinách ste vedeli dosť, aby ste sa rozhodli zničiť viacročnú prácu? Dosť, aby ste skonali sľubnú kariéru? Dosť, aby ste zruinovali život tejto ženy?“

„Požiadal som ju, aby sa bránila,“ namietol Berrington rozhorčene. „Neovládla sa a odišla z miestnosti!“

Steve zaváhal, nato sa rozhodol pre teatrálny risk. „Odišla z miestnosti!“ zvolal v predstieranom úžase. „Ukázali ste jej tlačové vyhlásenie, oznamujúce zrušenie jej programu. Nijaké prešetrenie zdroja novinového článku, nijaké preverenie správnosti obvinení, nijaký čas na diskusiu, jednoducho ste oznámili tejto mladej vedkyni, že celý jej život je zruinovaný – a jej reakciou bolo, že vyšla z miestnosti?“ Berrington otvoril ústa, aby prehovoril, ale Steve ho predbehol. „Keď si pomyslím na nespravodlivosť, číre šialenstvo, nelegálnosť toho, čo ste urobili v stredu ráno, profesor, nedokážem si predstaviť, ako doktorka Ferramiová našla v sebe sebaovládanie a disciplínu obmedziť sa na takýto jednoduchý výrečný protest.“ Mlčky prešiel k svojej stoličke, nato sa obrátil k výboru a povedal: „Nijaké ďalšie otázky.“

Jeannie mu so sklopenými očami stisla ruku. Naklonil sa k nej a zašepkal: „Ako sa cítiš?“

„Som v poriadku.“

Potľapkal jej ruku. Túžil povedať: „Myslím, že sme to vyhrali,“ alebo bolo by to pokúšanie osudu.

Henry Quinn vstal. Zdalo sa, že ho to nevyviedlo z miery. Na to, že Steve roztrhal na kusy jeho klienta, mohol vyzerať znepokojenejšie. Ale nepochybne bolo súčasťou jeho praxe ostať pokojný bez ohľadu na to, ako sa vyvíjal prípad.

„Profesor, ak by univerzita nebola zastavila výskumný program doktorky Ferramiovej a neprepustila ju, malo by to nejaký vplyv na prevzatie Genetica Landsmannom?“ opýtal sa Quinn.

„Vonkoncom nijaký,“ odvetil Berrington.

„Ďakujem vám. Nijaké ďalšie otázky.“

Dokonale efektné, pomyslel si Steve mrzuto. Takpovediac zničil celý jeho krížový výsluch. Usiloval sa skryť pred Jeannie svoje sklamanie.

Prišiel rad na Jeannie. Steve vstal a usmerňoval jej výpoveď. Pokojne a jasne opisovala svoj výskumný program a vysvetľovala dôležitosť nájdenia dvojičiek vychovávaných osobitne, ktoré sú kriminálnici. Podrobne uviedla opatrenia, ktoré urobila, aby zabezpečila, že žiadne lekárske detaily sa nestanú známymi skôr, ako zainteresovaní podpíšu povolenie.

Steve očakával Quinnov krížový výsluch, kde sa Jeannie pokúsi poukázať, že jestvuje minimálna šanca, aby sa dôverná informácia náhodou rozšírila. Steve s Jeannie sa včera večer na to pripravili, pričom on hral úlohu žalujúceho právnika. Na jeho prekvapenie Quinn nemal nijaké otázky. Obáva sa vari, že by sa bránila priveľmi obratne? Alebo si je istý, že má verdikt vo vrecku?

Quinn zhrnul celý prípad prvý. Zopakoval väčšinu Berringtonových tvrdení a znova bol suchopárnejší, než Steve považoval za rozumné. Avšak jeho záverečná reč bola dostatočne krátka. „K tejto kríze nikdy nemalo dôjsť,“ povedal. „Vedenie univerzity sa v nej správalo uvážlivo. Celú drámu zapríčinila neuváženosť a neústupnosť doktorky Ferramiovej. Samozrejme, má zmluvu a táto zmluva určuje jej vzťahy so zamestnávateľom. Ale koniec koncov, starší členovia akademického zboru majú viesť mladších členov. A mladší členovia, ak sú rozumní, počúvajú múdre rady starších a skúsenejších. Tvrdohlavý odpor doktorky Ferramiovej zmenil problém na krízu a jediným riešením krízy je, aby opustila univerzitu.“ Posadil sa.

Prišiel čas na Stevovu reč. Nacvičoval si ju celú noc. Vstal.

„Načo existuje Univerzita Jonesa Fallsa?“

Odmlčal sa, aby dosiahol dramatický efekt.

„Odpoveď sa dá vyjadriť jedným slovom: pre vzdelanie. Ak chceme zhustenú definíciu úlohy univerzity v americkej spoločnosti, môžeme povedať, že jej poslaním je hľadať poznanie a šíriť poznanie.“

Pozrel sa na každého člena výboru, očakávajúc ich súhlas. Jane Edelsboroughová prikývla. Ostatní nereagovali.

„Občas je toto poslanie ohrozené,“ pokračoval. „Vždy sa nájdu ľudia, ktorí chcú zatajiť pravdu z takého či onakého dôvodu, z politického motívu, náboženských predsudkov,“ – pozrel sa na Berringtona – „alebo pre komerčné výhody. Všetci tu iste súhlasia, že intelektuálna nezávislosť školy je pre jej povesť veľmi dôležitá. Táto nezávislosť musí byť, samozrejme, v rovnováhe s inými povinnosťami, napríklad potrebou rešpektovať občianske práva jednotlivca. Dôrazná obrana univerzitného práva rozvíjať poznanie by však zvýšila jej povesť medzi všetkými mysliacimi ľuďmi.“

Kývol rukou, akoby chcel obsiahnuť univerzitu. „Univerzita Jonesa Fallsa je dôležitá pre každého tu prítomného. Reputácia akademického pracovníka môže stúpať či padať v závislosti od inštitúcií, kde pracuje. Žiadam vás, aby ste mysleli na účinok, aký bude mať váš verdikt na povesť UJF ako slobodnej, nezávislej akademickej inštitúcie. Nechá sa vari univerzita zastrašiť intelektuálne povrchným útokom novín? Zastaví sa vedecký výskumný program v záujme komerčnej ponuky istej firmy? Dúfam, že nie. Verím, že výbor podporí povesť UJF a potvrdí, že tu platí jednoduchá hodnota: pravda.“ Pozrel sa na nich, aby si uvedomili jeho slová. Nevedel z ich výrazu vyčítať, či ich jeho reč oslovila, alebo nie. Po chvíli si sadol.

„Ďakujem vám,“ povedal Jack Budgen. „Mohli by všetci okrem členov výboru opustiť miestnosť, kým sa poradíme, prosím?“

Steve pridržal Jeannie dvere a nasledoval ju do haly. Vyšli von z budovy a stali si do tieňa stromu. Jeannie od napätia celá zbledla. „Čo myslíš?“ opýtala sa.

„Musíme vyhrať,“ odvetil. „Máme pravdu.“

„Čo budem robiť, ak prehráme?“ zľakla sa. „Presťahujem sa do Nebrasky? Nájdem si prácu učiteľky? Stanem sa letuškou ako Penny Watermeadowová?“

„Kto je Penny Watermeadowová?“

Prv ako mu stihla odpovedať, zbadala čosi ponad plece a zaváhala. Steve sa obrátil a uvidel Henryho Quinna, ako fajčí cigaretu. „Boli ste ostrý ako britva,“ zalichotil mu Quinn. „Dúfam, že nebudete považovať za nadbiehame, ak vám poviem, že ma tešilo vymieňať si s vami duchaplné repliky.“

Jeannie sa znechutene odvrátila.

Steve sa dokázal správať nezaujato. Právnici majú byť takíto, priateľskí k svojim oponentom mimo súdnej siene. Navyše, jedného dňa môže žiadať Quinna o prácu. „Ďakujem,“ odvetil zdvorilo.

„Určite ste mali tie najlepšie argumenty,“ pokračoval Quinn, prekvapiac Steva svojou úprimnosťou. „Na druhej strane, v prípade ako je tento, ľudia volia tak, ako im prikazuje vlastný záujem a všetci členovia výboru sú starší profesori. Pre nich je zložité podporovať bez ohľadu na argumenty niekoho mladého proti komusi z ich vlastnej skupiny.“

„Všetci sú vzdelanci,“ namietol Steve. „Oddaní faktom.“

Quinn prikývol. „Pripúšťam, že máte pravdu.“ Skúmavo sa na Steva pozrel a nato sa opýtal: „Tušíte, o čo tu naozaj ide?“

„Čo máte na mysli?“ vyzvedal opatrne Steve.

„Berrington sa očividne niečoho bojí, a nie je to negatívna publicita. Uvažoval som, či to vy a doktorka Ferramiová náhodou neviete.“

„Myslím, že áno,“ odvetil Steve. „Ale zatiaľ to nevieme dokázať.“

„Nevzdávajte sa,“ utrúsil. Odhodil cigaretu a zašliapol ju. „Bože uchráň, aby bol Jim Proust prezidentom,“ zahundral a vzdialil sa.

Čo to má znamenať, čudoval sa Steve. Salónny liberál?

Vo vchode sa objavil Jack Budgen a gestom ich privolal. Steve chytil Jane pod pazuchu a vracali sa dnu.

Skúmal tváre členov výboru. Jack Budgen sa mu pozrel do očí. Jane Edelsboroughová sa nepatrne usmiala.

To je dobré znamenie. Jeho nádeje stúpli.

Všetci sa posadili.

Jack Budgen zbytočne prekladal papiere. „Ďakujeme obom stranám za to, že vypočutie prebehlo dôstojne.“ Slávnostne sa odmlčal. „Naše rozhodnutie je jednomyseľné. Odporúčame senátu tejto univerzity, aby bola doktorka Jean Ferramiová prepustená. Ďakujem vám.“

Jeannie si zaborila hlavu do dlaní.

40

Keď Jeannie napokon ostala sama, hodila sa na posteľ a pustila sa do plaču.

Nariekala dlho. Búchala do vankúšov a vykrikovala najškaredšie slová, aké poznala. Nato sklonila tvár na prikrývku a rumádzgala ďalej. Plachty boli mokré od slz a ušpinené od čiernej mascary.

Po chvíli vstala, umyla si tvár a postavila na kávu. „Predsa nemáš rakovinu,“ povedala sama sebe. „Nože sa pozbieraj.“ Ale bolo to ťažké. Jasné, neumiera, ale stratila všetko, pre čo žila.

V predstavách sa vrátila do minulosti, keď mala dvadsaťjeden. Promovala summa cum laude a v tom istom roku vyhrala turnaj Mayfair Lites Challenge. Predstavila sa na kurte, ako drží pohár tradičným triumfálnym gestom. Svet jej ležal pri nohách. Pri pohľade späť mala pocit, akoby tú trofej držala iná osoba.

Sedela na pohovke a popíjala kávu. Otec, ten starý podliak, jej ukradol televízor, takže nemôže pozerať ani len prihlúple seriály, aby to odpútalo jej myseľ od biedy. Bola by schrúmala čokoládu, keby nejakú mala. Zišiel jej na um chľast, ale mala pocit, že to by ju ešte väčšmi deprimovalo. Alebo nakupovanie? V skúšobnej miestnosti by sa asi rozrevala, a napokon, je ešte väčšmi na mizine ako predtým.

Okolo druhej zazvonil telefón.

Jeannie si ho nevšímala.

Volajúci bol však vytrvalý. Mala vyzváňania po krk, a tak ho napokon zdvihla.

Bol to Steve. Po vypočutí odišiel nazad do Washingtonu na stretnutie so svojím právnikom. „Som v právnickej kancelárii,“ oznamoval jej. „Chceme, aby si právnou cestou žiadala od univerzity tvoj zoznam z FBI. Moja rodina zaplatí výdavky. Myslia si, že to má zmysel, ak je šanca nájsť tretie dvojča.“

„Kašlem na tretie dvojča,“ odsekla Jeannie.

Po dlhej chvíli ticha sa ozval: „Je to pre mňa dôležité.“

Vzdychla. Mám sa hádam pri všetkých svojich problémoch trápiť pre Steva? Nato sa spamätala. On si robil starosti kvôli mne. Zahanbila sa. „Steve, prepáč mi. Trápim sa kvôli sebe. Samozrejme, že ti pomôžem. Čo mám urobiť?“

„Nič. Právnik pôjde na súd v prípade, že mi dáš svoj súhlas.“

Zamyslela sa. „Nie je to trochu nebezpečné? Predpokladám, že UJF musí byť upovedomená o našej žiadosti. Potom sa Berrington dozvie, kde je zoznam. A dostane sa k nemu prv ako my.“

„Dočerta, máš pravdu. Počkaj, poviem mu to.“

O chvíľu sa ozval v telefóne iný hlas. „Doktorka Ferramiová, tu je Runciman Brewer, som na linke spolu so Stevom. Kde presne sú údaje?“

„V zásuvke môjho stola, na diskete označenej NÁKUPY. LST.“

„Môžeme požiadať o prístup do vašej kancelárie bez špecifikovania, čo hľadáme.“

„V tom prípade môžu jednoducho všetko z môjho počítača vymazať a rovnako aj všetky moje diskety.“

„Skrátka, nemám lepší nápad.“

„Tu potrebujeme vlamača,“ nadhodil Steve.

„Och, panebože,“ zhrozila sa.

„Čože?“

Ocko.

„O čo ide, doktorka Ferramiová?“

„Môžete počkať s tou žiadosťou na súd?“ opýtala sa.

„Áno. Aj tak by sme sa k tomu nerozhýbali skôr ako v pondelok. Prečo?“

„Skrátka, mám nápad. Dovoľte mi, aby som to skúsila. Ak to nepôjde, môžeme ísť na budúci týždeň právnou cestou. Steve?“

„Ešte som tu.“

„Zavolaj mi neskôr.“

„Spoľahni sa.“

Jeannie zložila.

Ocko sa môže dostať do jej kancelárie.

Je teraz u Patty. Bez peňazí, takže nikam nešiel. A je jej dlžníkom. A akým.

Ak nájde tretie dvojča, Steva oslobodia. A ak dokáže svetu, čo Berrington a jeho priatelia urobili v sedemdesiatych rokoch, možno dostane nazad svoju prácu.

Môže požiadať otca, aby to urobil? Je to protiprávne. Ak sa to nevydarí, skončí vo väzení. Samozrejme, podstupuje to riziko sústavne, ale tentoraz by to bola jej vina.

Povedala si, že ich nechytia.

Zazvonil zvonec. Zdvihla slúchadlo. „Prosím?“

„Jeannie?“

Povedomý hlas. „Áno,“ odvetila. „Kto je to?“

„Will Temple.“

„Will?“

„Poslal som ti dva e‑maily, nedostala si ich?“

Čo tu, dočerta, Will Temple robí? „Poď dnu,“ pozvala ho a stlačila gombík.

Objavil sa na schodoch v hnedých keprových nohaviciach a tmavomodrom tričku. Nakrátko ostrihaný a hoci mal ešte vždy bradu, ktorá sa jej tak páčila, nebolo to neupravené strnisko, ale úhľadne zastrihnutá kozia briadka. Dedička ho dala do poriadku.

Nevedela sa prinútiť k tomu, aby mu dovolila pobozkať ju na líce. Priveľmi ju ranil. „To je prekvapenie,“ podala mu ruku na pozdrav. „Pár dní som si nemohla stiahnuť e‑mailovú poštu.“

„Som na konferencii vo Washingtone,“ vysvetľoval. „Prenajal som si auto a pricestoval sem.“

„Dáš si kávu?“

„Rád.“

„Posaď sa.“ Postavila na čerstvú kávu.

Obzeral sa dookola. „Pekný bytík.“

„Vďaka.“

„Odlišný.“

„Máš na mysli odlišný od nášho starého obydlia.“ Obývačka ich bytu v Minneapolise, to bola veľká miestnosť s pohovkami zahádzanými množstvom vecí, bicyklovými kolesami, tenisovými raketami a gitarami. Táto izba je v porovnaní s tým ako zo škatuľky. „Nazdávam sa, že to je reakcia na niekdajší chaos.“

„Vtedy sa mi zdalo, že sa ti to páči.“

„Áno. Veci sa menia.“

Prikývol a zmenil tému. „Čítal som o tebe v New York Times. Ten článok bol nezmysel.“

„Ale odpísal ma. Dnes ma vyhodili z práce.“

„Nie!“

Naliala kávu, sadla si oproti nemu a opísala mu priebeh vypočúvania. Keď dokončila, spýtal sa: „Ten chlapík, Steve – myslíš to s ním vážne?“

„Neviem. Ešte som sa nerozhodla.“

„Nechodíte spolu?“

„Nie, ale on si to želá a mne sa naozaj páči. A čo ty? Ešte vždy si s Georgínou Tinkertonovou‑Rossovou?“

„Nie,“ ľútostivo potriasol hlavou. „Jeannie, prišiel som ti vlastne povedať, že rozchod s tebou bol najväčším omylom môjho života.“

Jeannie dojal jeho žalostný výzor. Čiastočne ju tešila jeho ľútosť, ale neželala mu, aby bol nešťastný.

„Si to najlepšie, čo ma v živote stretlo,“ povedal. „Silná, ale milá. A múdra. Potrebujem niekoho takého. Boli sme jeden pre druhého stvorení. Milovali sme sa.“

„Veľmi ma to vtedy ranilo,“ priznala. „Ale dostala som sa z toho.“

„Ja asi nie.“

Povzbudzujúco sa naňho pozrela. Bol robustný, nie milý ako Steve, ale príťažlivý svojou drsnosťou. Dráždila svoje libido, ako keď sa lekár dotýka rany, ale neozvala sa nijaká reakcia, neostalo ani stopy po vášnivej telesnej túžbe, akú v nej kedysi vyvolávalo Willovo mocné telo.

Bolo jasné, že ju prišiel požiadať, aby sa k nemu vrátila. A ona poznala svoju odpoveď. Už ho nechce. Prišiel asi o týždeň neskôr, ako mal.

Bude lepšie, ak nezažije poníženie z odmietnutia. Vstala. „Will, potrebujem vybaviť čosi dôležité, musím bežať. Keby som bola dostala tvoje správy, mohli sme stráviť spolu viac času.“

Pochopil podtext jej slov a zosmutnel: „Škoda,“ vzdychol. Postavil sa.

Natiahla ruku na pozdrav. „Vďaka, že si sa zastavil.“

Pritiahol si ju, aby ju mohol pobozkať. Nastavila mu líce. Dal jej jemnú pusu a pustil ju. „Kiež by som mohol zmeniť náš scenár,“ usmial sa trpko. „Dal by mu som mu šťastnejší koniec.“

„Dovidenia, Will.“

„Dovidenia, Jeannie.“

Hľadela, ako schádza dolu schodmi.

Zazvonil telefón.

„Haló?“ ozvala sa.

„Vyhadzov nie je tá najhoršia vec, čo sa ti môže prihodiť.“

Ozval sa muž, tlmeným hlasom, akoby hovoril cez čosi, čo ho má zamaskovať.

„Kto je to?“ zvolala Jeannie.

„Prestaň pchať nos do vecí, ktoré sa ťa netýkajú.“

Kto to, dočerta, je? „Akých vecí?“

„Ten, s ktorým si sa stretla vo Filadelfii, ťa mal zabiť.“

Jeannie zamrela. Náhle ju premkol strach.

Hlas pokračoval: „Nechal sa priveľmi uniesť a zbabral to. Ale môže ťa navštíviť znova.“

Jeannie zašepkala: „Och, Bože…“

„Maj sa na pozore.“

Ozvalo sa cvaknutie a tón.

Jeannie zložila slúchadlo a nemo hľadela na telefón.

Nikto sa jej nikdy nevyhrážal smrťou. Zistenie, že nejaký človek túži skoncovať s jej životom, ju paralyzovalo. Čo má robiť?

Sadla si na pohovku v snahe znova nadobudnúť rovnováhu. Chcelo sa jej všetkého sa vzdať. Je priveľmi doráňaná a dobitá, aby pokračovala v zápase s týmito mocnými tajomnými nepriateľmi. Sú priveľmi silní. Môžu zariadiť, aby ju prepustili z práce, aby ju prepadli, prezreli jej kanceláriu, ukradli e‑mailovú poštu. Zdalo sa, že sú schopní všetkého. Možno ju naozaj chcú aj zabiť.

Je to nespravodlivé. Aké majú na to právo? Je dobrá vedkyňa a oni zničili jej kariéru. Chcú, aby Steva zavreli do väzenia za znásilnenie Lisy. Vyhrážajú sa jej smrťou. Začínalo ju to štvať. Kto si myslia, že sú? Nenechá si zruinovať život arogantnými špehúňmi, ktorí si myslia, že môžu manipulovať všetkým pre svoj vlastný prospech a ostatných poslať do pekla. Čím viac o tom premýšľala, tým väčšmi ju to čertilo. Nedovolím im, aby vyhrali, vravela si v duchu. Je v mojej moci ublížiť im – musím ju mať, inak by necítili potrebu varovať ma a vyhrážať sa, že ma zabijú. A ja ju využijem. Nezáleží na tom, čo sa mi stane, len nech im môžem skomplikovať život. Som múdra a odhodlaná. Som Jeannie Ferramiová, teda, dajte si na mňa pozor, vy podliaci.

41

Jeannin otec sedel na pohovke v Pattinej neupratanej obývačke so šálkou kávy v lone, sledoval v televízii Nemocnicu a jedol mrkvový koláč.

Keď vošla Jeannie a uvidela ho, prestala sa ovládať. „Ako si to mohol urobiť?“ oborila sa naňho. „Ako si mohol okradnúť vlastnú dcéru?“

Vyskočil na nohy, pričom rozlial kávu a pustil koláč.

Patty vošla za Jeannie. „Prosím ťa, nerob scénu,“ prosila ju. „O chvíľu je tu Zip.“

„Prepáč, Jeannie, hanbím sa,“ ospravedlňoval sa otec.

Patty si kľakla na kolená a utierala rozliatu kávu. Na obrazovke fešný lekár v chirurgickom plášti bozkával krásnu ženu.

„Vieš, že som úplne švorc,“ kričala Jeannie. „Vieš, že sa pokúšam zarobiť dosť peňazí, aby som mohla zaplatiť slušný penzión pre mamu – tvoju ženu! A ešte si dokázal ukradnúť môj poondiaty televízor!“

„Nemala by si nadávať…“

„Panebože, daj mi silu.“

„Prepáč.“

„Nechápem to. Ja to skrátka nechápem!“ čertila sa Jeannie.

„Nechaj ho, Jeannie,“ prosila Patty.

„Ale ja to musím vedieť. Ako si mohol také dačo urobiť?“

„Dobre, poviem ti to,“ vykríkol otec s vervou, ktorá ju prekvapila. „Poviem ti, prečo som to urobil. Pretože som stratil nervy.“ Do očí mu vbehli slzy. „Okradol som svoju vlastnú dcéru, pretože som príliš starý a vystrašený okradnúť niekoho iného. Tak, a teraz poznáš pravdu.“

Vyzeral tak žalostne, že Jeannin hnev sa vo chvíli pominul. „Och, ocko, odpusť,“ šepla. „Sadni si, hneď donesiem vysávač.“

Zdvihla prevrhnutú šálku a odniesla ju do kuchyne. Vrátila sa s vysávačom a pozberala omrvinky z koláča. Patty poutierala rozliatu kávu.

„Nezaslúžim si vás, dievčence, viem to,“ zahundral a znova si sadol.

„Donesiem ti novú šálku kávy,“ ponúkla Patty.

Televízny chirurg navrhol: „Poďme spolu niekam, iba my dvaja, kamsi, kde je nádherne,“ a žena sa spýtala: „Ale čo na to tvoja manželka?“ Lekárovi to v tej chvíli pokazilo náladu. Jeannie vypla televízor a sadla si vedľa otca.

„Čo si mal na mysli tým, že si stratil nervy?“ zaujímala sa. „Čo sa stalo?“

Vzdychol. „Keď som vyšiel z väzenia, presnoril som jednu budovu v Georgetowne. Bol to malý architektonický podnik, kde práve vybavili personál pätnástimi‑dvadsiatimi počítačmi a ďalším zariadením, tlačiarňami a faxmi. Tip mi dal chlapík, ktorý zásobil spoločnosť technikou. Mal to odo mňa odkúpiť a neskôr, keď dostanú peniaze od poisťovne, im to znovu predať. Mne by pripadlo desaťtisíc dolárov.“

„Nechcem, aby toto počúvali moji chlapci,“ upozornila Patty. Zistila, či nie sú na chodbe, a potom zatvorila dvere.

„Teda, čo vypálilo zle?“ spýtala sa Jeannie otca.

„K zadnej časti budovy som pristavil nákladiak, vyradil som z prevádzky alarm a otvoril arkierové dvere. Vtedy som sa zľakol. Čo ak sa objaví policajt? Za starých čias som sa čerta o to staral, ale mám pocit, že čosi také som naposledy robil pred desiatimi rokmi. V každom prípade, tak ma to vystrašilo, že som sa celý rozklepal. Vošiel som dnu, odpojil jeden počítač, vyniesol ho von, položil do nákladiaka a zmizol. Na druhý deň som prišiel za tebou.“

„A okradol si ma.“

„Nikdy som to nezamýšľal urobiť, zlato. Nazdával som sa, že mi pomôžeš postaviť sa na nohy a nájsť si nejakú poriadnu prácu. Vzápätí, keď si bola preč, zmocnil sa ma starý pocit. Sedím si tam, hľadím na stereo a uvažujem, že by som zaň mohol dostať pár stoviek a možno stovku za televízor, a tak som to skrátka urobil. Keď som to všetko predal, chcel som sa zabiť, prisahám,“ vykrúcal sa.

„Ale nezabil si sa.“

„Jeannie!“ tíšila ju Patty.

„Dal som si zopár pohárikov, vrhol som sa na poker a ráno som bol zasa na mizine.“

„A tak si sa vybral za Patty.“

„Neurobím ti to, Patty. Už to nikomu neurobím. Budem čistý,“ dušoval sa.

„Kiežby!“ zvolala Patty.

„Musím, nemám inú možnosť.“

„Ale ešte nie,“ potriasla hlavou Jeannie.

Obaja sa spýtavo na ňu pozreli. „Jeannie, o čom to hovoríš?“ vyzvedala Patty nervózne.

„Musíš vykonať ešte jednu prácičku,“ oznámila Jeannie otcovi. „Pre mňa. Vlámačku. Dnes večer.“

42

Stmievalo sa, keď vošli do areálu Univerzity Jonesa Fallsa. „Škoda, že nemáme menej nápadné auto,“ poznamenal otec, len čo Jeannie vošla s červeným Mercedesom na študentské parkovisko. „Dobrý je Ford Taurus alebo Buick Regál. Takých áut vidíš päťdesiat za deň, nikto si ich nezapamätá.“

Vystúpil z auta s ošúchanou hnedou koženou aktovkou v ruke. V kockovanej košeli, pokrčených nohaviciach, s neupravenými vlasmi a obnosenými topánkami vyzeral presne ako nejaký profesor.

Jeannie mala zvláštny pocit. Celé roky vedela, že jej otec je zlodej, ale sama okrem porušenia rýchlosti neurobila nikdy nič protiprávne. Teraz sa chystala vniknúť do budovy. Akoby mala prekročiť nejakú dôležitú hranicu. Nemyslela si, že robí čosi zlé, ale aj tak, jej vlastným obrazom o sebe to otriaslo. Považovala sa za občana, ktorý ctí zákony. Kriminálnici, vrátane jej otca, vždy patrili k inému druhu. A teraz sa pripája k nim.

Väčšina študentov a učiteľov odišla domov, ale ešte vždy sa tu pohybovalo zopár ľudí. Profesori, ktorí pracovali do neskorých hodín, študenti idúci na spoločenské podujatia, správcovia, čo zamykali objekty, a strážna služba, ktorá ich chránila. Jeannie dúfala, že nestretne nikoho známeho.

Bola napätá ako struna, pripravená brániť sa. Viac ako o seba sa obávala o otca. Ak ich chytia, veľmi ju to poníži, ale to je všetko. Súdy vás nepošlú do väzenia za vlámanie sa do vlastnej kancelárie a ukradnutie jednej diskety. Ale ocko so svojím trestným záznamom by mohol ísť do basy na celé roky. A dostať sa von až ako starec.

Začínali sa rozsvecovať pouličné lampy a vonkajšie svetlá budov. Jeannie s otcom prešli popri tenisovom kurte, kde hrali dve ženy pod svetlometom. Jeannie si spomenula, ako ju Steve oslovil po hre minulú nedeľu. Automaticky ho odbila, vyzeral taký sebaistý a spokojný sám so sebou. Ako sa mýlila pri prvom úsudku o ňom.

Kývla smerom k psychologickému pavilónu Ruth W. Acomovej. „To je tá budova,“ zašepkala. „Všetci ju volajú Cvokáreň.“

„Kráčaj rovnakým tempom,“ upozornil ju. „Ako sa dostaneš cez hlavný vchod?“

„Pomocou plastovej karty, rovnako ako cez dvere do mojej kancelárie. Ale moja karta už nie je funkčná. Mohla by som si jednu požičať.“

„Netreba. Neznášam komplicov. Ako sa dostaneme k zadnej strane budovy?“

„Ukážem ti.“ Chodníček cez trávnik viedol popri vzdialenej strane Cvokárne smerom k parkovisku pre návštevníkov. Jeannie kráčala po ňom, no po chvíli odbočila k vybetónovanému priestoru za budovou. Otec si ju premeral profesionálnym pohľadom. „Čo sú to za dvere?“ ukázal prstom.

„Myslím, že požiarne.“

Prikývol. „Podistým majú priečnu tyč vo výške pása, pomocou ktorej sa otvárajú.“

„Myslím, že áno. Tadiaľ sa dostaneme dnu?“

„Áno.“

Jeannie si spomenula na tabuľku na vnútornej strane dverí, na ktorej Stálo: „TIETO DVERE SÚ CHRÁNENÉ ALARMOM. „Zneškodníš alarm?“ opýtala sa.

„Nie, nezlikvidujem ho,“ obzeral sa dookola. „Chodieva odtiaľto zozadu veľa ľudí?“

„Nie. Najmä nie v noci.“

„Dobre. Dajme sa do práce.“ Položil aktovku na zem, otvoril ju a vybral malú plastovú škatuľku s číselníkom. Stlačil gombík a prešiel so škatuľkou dookola celého rámu dverí a sledoval pritom číselník. V pravom hornom rohu ihla poskočila. Spokojne zavrčal.

Položil škatuľku nazad do aktovky a vybral ďalší podobný nástroj, plus rolku elektrikárskej pásky. Prilepil prístroj do pravého horného rohu dverí a otočil spínač. Ozval sa slabý bzukot. „To by malo pomýliť alarm proti vlamačom,“ povedal.

Vybral dlhý kúsok drôtu z niekdajšieho ramienka na košele, aké dávajú v čistiarni. Starostlivo ho ohol a zasunul koniec s háčikom do škáry vo dverách. Vrtel ním pár sekúnd, potom potiahol.

Dvere sa otvorili.

Alarm sa neozval.

Zdvihol aktovku a vošiel dnu.

„Počkaj,“ zháčila sa Jeannie. „Toto nie je fér. Zavri dvere a ide sa domov.“

„Hej, počuj, nebuď vystrašená.“

„To ti nemôžem urobiť. Ak ťa chytia, až do sedemdesiatky budeš sedieť v base.“

„Jeannie, chcem to urobiť. Dlho som bol nanič otec. Toto je moja príležitosť pre zmenu pomôcť tebe. Je to pre mňa dôležité. Poďme, prosím.“

Jeannie vošla dnu.

Zatvoril dvere. „Veď ma.“

Vyšla po požiarnych schodoch na druhé podlažie a ponáhľala sa cez chodbu do svojej kancelárie. Kráčal tesne za ňou. Ukázala na dvere.

Z aktovky vybral ďalší elektronický prístroj. Tento mal drôtikmi pripevnený kovový pliešok veľkosti kreditnej karty. Zasunul pliešok do čítacieho zariadenia a zapol prístroj. „Skúša to každú možnú kombináciu,“ vysvetľoval.

Prekvapilo ju, ako ľahko sa dostal do budovy, ktorá má takú modernú ochranu.

„Chceš čosi počuť?“ ozval sa. „Už nemám strach.“

„Panebože, ja áno,“ zašepkala Jeannie.

„Nie, vážne, upokojil som sa, možno preto, že si so mnou.“ Uškrnul sa. „Hej, mohli by sme tvoriť tím.“

Potriasla hlavou. „Na to zabudni. Nezniesla by som to napätie.“

Napadlo jej, že sem mohol prísť Berrington a odniesť počítač aj s disketami. Bolo by hrozné, keby podstúpila toto strašné riziko zbytočne. „Ako dlho to bude trvať?“ opýtala sa netrpezlivo.

„Sekundičku.“

O chvíľočku sa dvere jemne otvorili.

„Nevojdeš dnu?“ opýtal sa hrdo.

Vstúpila dnu a rozsvietila. Počítač mala ešte vždy na stole. Otvorila zásuvku. Mala tam škatuľku so záložnými disketami. Vzrušene si ich prezrela. Disketa s označením NÁKUPY. LST tam bola. „Chvalabohu,“ potešila sa.

Keď už ju mala v ruke, nemohla sa dočkať, kedy si prečíta informácie na nej. Zúfalo sa potrebovala dostať preč z Cvokárne, no nemohla odolať pokušeniu ihneď si pozrieť súbor. Doma nemá počítač, ocko jej ho predal. Musela by si ho požičať, aby si prečítala disketu. To by si žiadalo čas i vysvetľovanie.

Rozhodla sa riskovať.

Zapla počítač a čakala, kým naskočí.

„Čo robíš?“ prekvapil sa otec.

„Chcem si prečítať jeden súbor.“

„Nemôžeš to urobiť doma?“

„Nemám doma počítač, ocko. Ukradli mi ho.“

Nepostrehol iróniu. „Teda sa ponáhľaj.“ Prešiel k oknu a hľadel von.

Keď sa obrazovka sa rozsvietila, klikla na ikonku textového editora. Zasunula disketu do počítača a zapla tlačiareň.

Odrazu sa spustil alarm.

Jeannie mala pocit, že jej zamrelo srdce. Hluk bol ohlušujúci. „Čo sa stalo?“ kričala.

Otec bol od strachu bledý ako stena. „Ten prekliaty žiarič musel zlyhať alebo možno ho niekto vybral z dverí,“ reval. „Skončili sme, Jeannie, bež!“

Chcela vytiahnuť disketu z počítača a utiecť, ale prinútila sa myslieť chladnokrvne. Keby ju teraz chytili a zobrali jej disketu, o všetko by prišla. Musí si pozrieť zoznam, kým je to možné. Schmatla otca za ruku. „Ešte pár sekúnd!“

Vykukol von oknom. „Dopekla, tamten vyzerá ako strážnik!“

„Musím si to len vytlačiť. Počkaj na mňa!“

Triasol sa. „Nemôžem, Jeannie. Nemôžem! Prepáč!“ Schmatol aktovku a utekal.

Jeannie ho ľutovala, ale teraz nemohla prestať. Otvorila si súbor FBI a klikla na ikonku Tlačiť.

Nereagovala. Jej počítač sa ešte stále zahrieval. Zahrešila.

Prešla k oknu. Dvaja strážnici vchádzali hlavným vchodom do budovy.

Zatvorila dvere na kancelárii.

Uprene hľadela na tlačiareň. „Poďme, poďme.“

Tá napokon naštartovala, zabzučala a vtiahla z podnosu list papiera.

Vytiahla disketu z počítača a šuchla ju do vrecka svojho modrého saka.

Tlačiareň vychrlila štyri stránky papiera a nato sa zastavila.

Jeannie s tlčúcim srdcom schytila strany a preletela vytlačené riadky.

Bolo tam tridsať či štyridsať párov mien. Zväčša mužských, ale to ju neprekvapilo. Takmer všetky trestné činy páchajú muži. V niektorých prípadoch bola adresa vo väzení. Zoznam obsahoval presne to, v čo dúfala. Ale teraz hľadala čosi špeciálne. Pozerala sa, či nájde Stevena Logana alebo Dennisa Pinkera.

Boli tam obaja.

A priradení s tretím: „Waynom Stattnerom.“

„Áno!“ zvýskla Jeannie triumfálne.

Nechýbala ani adresa v New Yorku a smerové telefónne číslo 212.

Hľadela na meno. Wayne Stattner. Muž, ktorý znásilnil Lisu priamo pri telocvični a napadol Jeannie vo Filadelfii. „Ty podliak,“ zašepkala pomstychtivo. „Dostaneme ťa.“

No najskôr musí zmiznúť aj s informáciami. Vopchala si papiere do vrecka, zhasla svetlá a otvorila dvere.

Začula na chodbe hlasy prehlušujúce zvuk alarmu, ktorý stále kvílil. Oneskorila sa. Starostlivo zavrela dvere. Podlamovali sa jej nohy. Načúvajúc sa oprela o dvere.

Počula mužský krik: „Som si istý, že sa svietilo v jednej z týchto kancelárií.“

Iný hlas odpovedal: „Mali by sme skontrolovať všetky.“

Jeannie sa obzerala po malej miestnosti v slabom svetle pouličných lámp. Nemala sa kam schovať.

Otvorila na škáročku dvere. Nič nevidela ani nepočula. Vykukla von. Na vzdialenom konci chodby presvitalo z otvorených dverí svetlo. Čakala. Strážnici vyšli von, vypli svetlo, zamkli dvere a vošli do ďalšej miestnosti, kde bolo laboratórium. Potrvá im minútku, dve, kým ju prehľadajú. Podarí sa jej nebadane prešmyknúť popri dverách k schodisku?

Jeannie vyšla do chodby a trasúcou rukou zavrela za sebou dvere.

Kráčala po chodbe. Silou vôle sa bránila, aby sa nerozbehla.

Prešla popri dverách laboratória. Neodolala pokušeniu nakuknúť dnu. Obaja strážnici boli k nej obrátení chrbtom. Jeden hľadel do skrinky s papiermi a druhý si zvedavo prezeral rad testov DNA na filmoch v škatuľke. Nezbadali ju.

Bezmála už bola vonku.

Došla na koniec chodby a otvorila lietacie dvere.

Práve keď nimi prechádzala, ozval sa hlas: „Hej! Ty! Stoj!“

Nervy mala napäté, už‑už sa rozbehnúť, ale ovládla sa. Nechala lietacie dvere zatvorené, obrátila sa a usmiala.

Strážnici bežali po chodbe smerom k nej. Obaja krátko pred šesťdesiatkou, možno penzionovaní policajti.

Hrdlo jej zovrelo a nemohla dýchať. „Dobrý večer,“ pozdravila. „Ako vám môžem pomôcť, páni?“ Zvuk alarmu prehlušil chvenie v jej hlase.

„V budove sa spustil alarm,“ poznamenal jeden.

Hlúpa poznámka, ale prešla ju mlčky. „Nazdávate sa, že je tu nejaký votrelec?“

„Môže byť. Nevideli alebo nezačuli ste niečo nezvyčajné, profesorka?“

Strážnici predpokladajú, že je členka akademického zboru, to je dobré. „Vlastne, počula som zvuk rozbíjaného skla. Zdalo sa, že prichádza zo spodného podlažia, ale neviem to iste.“

Strážnici sa pozreli na seba. „Skontrolujeme to,“ rozhodol jeden.

Druhý sa nedal len tak ovplyvniť. „Môžem sa opýtať, čo máte vo vrecku?“

„Nejaké papiere.“

„Samozrejme. Môžem ich vidieť?“

Jeannie ich nemienila dať nikomu. Sú priveľmi vzácne. Zaimprovizovala, naoko súhlasila, no vtom zmenila názor. „Iste,“ povedala a vybrala ich. Nato ich zložila a vrátila do vrecka. „Nie, nemôžete, rozmyslela som si to. Sú osobné.“

„Trvám na tom. Pri školení nás učia, že papiere môžu byť na tomto mieste rovnako cenné ako hocičo iné.“

„Obávam sa, že vám nedám prečítať moju súkromnú korešpondenciu len preto, že sa v univerzitnej budove rozhučal alarm.“

„V tom prípade vás musím požiadať, aby ste išli so mnou do našej bezpečnostnej kancelárie a vysvetlili to môjmu nadriadenému.“

„V poriadku,“ privolila. „Počkám vás vonku.“ Vyšla cez lietacie dvere a ľahko zbehla dolu schodmi.

Strážnici bežali za ňou. „Počkajte!“

V hale na prízemí ich počkala. Jeden ju držal za plece, zatiaľ čo druhý otváral dvere. Vyšli von.

„Netreba ma držať,“ ohradila sa.

„Radšej áno,“ nástojil. Pri naháňačke dolu schodmi sa zadychčal.

Takéto čosi už zažila. Schmatla ho za zápästie ruky, ktorou ju držal a pevne ho stisla. Strážnik zjajkol a pustil ju.

Jeannie sa dala do behu.

„Hej! Ty kurva, stoj!“ Pustili sa za ňou.

Nemali šancu. Bola o dvadsaťpäť rokov mladšia a vytrénovaná ako dostihový kôň. Len čo sa od nich vzdialila, strach z nej spadol. Bežala s vetrom opreteky, smejúc sa. Prenasledovali ju pár metrov, potom sa vzdali. Obzrela sa a oboch ich zazrela v predklone, lapajúc po dychu.

Bežala celou cestou na parkovisko.

Otec čakal pri aute. Odomkla ho a obaja nastúpili. Vyšla z parkoviska so zhasnutými svetlami.

„Prepáč, Jeannie,“ ozval sa. „Nazdával som sa, že keď to už nemôžem urobiť pre seba, kvôli tebe to zvládnem. Ale nedá sa. Už nikdy nedokážem kradnúť.“

„To je dobrá správa!“ potešila sa. „A ja mám, čo som chcela!“

„Rád by som ti bol dobrým otcom. Ale asi je neskoro začať.“

„Nie je neskoro, ocko. Naozaj nie.“

„Možno. Ale kvôli tebe som sa o to aspoň pokúsil.“

„Áno a bol si úspešný. Dostal si ma dnu! Sama by som to nezvládla.“

„Hej, asi máš pravdu.“

Ponáhľala sa domov. Nemohla sa dočkať, kým si overí telefónne číslo na vytlačenej kópii. Ak už neplatí, má problém. A chcela počuť hlas Wayna Stattnera.

Hneď ako vošli do jej bytu, zdvihla telefón a vykrútila číslo.

„Haló?“ ozval sa mužský hlas.

Z jedného slova nič nezistila. „Môžem hovoriť s Waynom Stattnerom, prosím?“

„Hej, tu je Wayne, kto je to?“

Znel ako Stevov hlas. Ty podliak, prečo si mi roztrhol nohavičky? Potlačila zlosť a opýtala sa: „Pán Stattner, pracujem pre obchodnú spoločnosť, ktorá si vás vybrala a má pre vás veľmi špeciálnu ponuku…“

„Sklapni a odpáľ,“ odvrkol Wayne a zložil.

„Je to on,“ oznámila Jeannie otcovi. „Dokonca pripomína Steva, až na to, že Steve je zdvorilejší.“

Krátko opísala otcovi, čo sa stalo. Porozumel hrubému náčrtu, hoci ho považoval za dosť zmätený. „Čo zamýšľaš urobiť?“

„Zavolať policajtov.“ Vykrútila číslo Oddelenia sexuálnych zločinov a pýtala si seržantku Delawarovú.

Otec ohromene potriasol hlavou. „Na to si nemôžem zvyknúť: na myšlienku spolupracovať s políciou. Dúfam, že táto seržantka sa líši od všetkých tých detektívov, akých som kedy stretol.“

„Verím, že áno.“

Neočakávala, že chytí Mish pri jej stole – bolo deväť hodín. Zamýšľala jej nechať súrny odkaz. Ale mala šťastie, Mish bola ešte vždy v budove. „Pokúšam sa dokončiť papierovačky,“ vysvetľovala. „Čo sa robí?“

„Steve Logan a Dennis Pinker nie sú dvojčatá.“

„Ale, nazdávala som…“

„Sú z trojčiat.“

Nastalo dlhé ticho. Nato sa Mish ozvala ostražitým tónom: „Ako to viete?“

„Spomínate si, hovorila som vám, ako som našla Steva a Dennisa – prehľadávaním dentálnych databáz a hľadaním párov s podobnými záznamami?“

„Áno.“

„Tento týždeň som prezrela súbor odtlačkov prstov z FBI so zámerom nájsť podobné odtlačky. Program mi vybral v jednej skupine Steva, Dennisa a tretieho muža.“

„Majú rovnaké odtlačky?“

„Nie celkom rovnaké. Podobné. Ale práve som telefonovala tretiemu mužovi. Má hlas ako Steve. Prisahám, že znejú rovnako. Mish, musíte mi veriť.“

„Máte adresu?“

„Hej. Je z New Yorku.“

„Dajte mi ju.“

„Mám podmienku.“

Mishin hlas sprísnel. „Jeannie, tu je polícia. Vy nestanovujete podmienky, iba kladiete otravné otázky, teda, dajte mi adresu.“

„Musím sa presvedčiť sama. Chcem ho vidieť.“

„Pýtam sa vás, chcete ísť do väzenia? Ak nie, radšej mi dajte tú adresu.“

„Chcem, aby sme za ním išli spolu. Zajtra.“

Odmlčala sa. „Mala by som vás posadiť do chládku za napomáhanie kriminálnikovi.“

„Môžeme ráno chytiť prvé lietadlo do New Yorku.“

„V poriadku.“

SOBOTA

.

43

Chytili let spoločnosti USAir o 6.40 ráno.

Jeannie bola plná nádeje. Týmto sa môže skončiť Stevova nočná mora. Zatelefonovala mu včera večer, aby ho informovala o posledných udalostiach, a bol vo vytržení. Chcel ísť s nimi do New Yorku, ale Jeannie vedela, že Mish by to nedovolila. Sľúbila, že mu zavolá, len čo sa čosi dozvie.

Mish si udržiavala akýsi tolerantný skepticizmus. Nemohla uveriť Jeanninmu príbehu, ale musela sa presvedčiť.

Jeannine informácie neodhalili, prečo sa odtlačky Wayna Stattnera nachádzajú v FBI, ale Mish si to cez noc overila a porozprávala Jeannie po odštartovaní z medzinárodného letiska Baltimore‑Washington. Zničení rodičia nezvestného štrnásťročného dievčaťa ho pred tromi rokmi vystopovali v Stattnerovom newyorskom byte. Obvinili ho z únosu. Odmietol to s odôvodnením, že dievča nenútil. Ona sama tvrdila, že ho miluje. Wayne mal v tom čase len devätnásť rokov, takže nenasledovalo súdne stíhanie.

Príbeh naznačoval, že Stattner potrebuje dominovať nad ženami, ale Jeannie to celkom nesedelo s psychológiou znásilňovača. Mish však poznamenala, že nejestvujú presné pravidlá správania.

Jeannie sa Mish nezmienila o mužovi, ktorý ju napadol vo Filadelfii. Neuverila by, že to nebol Steve. Chcela by ho vypočuť, a Steve to nepotrebuje. V súvislosti s tým musela pomlčať aj o mužovi, ktorý jej včera telefonoval a vyhrážal sa jej. Neprezradila to nikomu, ani Stevovi. Nechcela zvýšiť jeho obavy.

Jeannie sa usilovala vychádzať s Mish, ale neustále vládlo medzi nimi napätie. Mish ako policajtka očakávala, že ľudia urobia, čo im povie. A Jeannie to neznášala. Aby sa s ňou trochu zblížila, opýtala sa jej, ako sa stala policajtkou.

„Pracovala som ako sekretárka a dostala som prácu v FBI,“ chytila sa témy. „Ostala som tam desať rokov. Uvedomila som si, že by som zvládla tú prácu lepšie ako agent, pre ktorého som pracovala. Teda som sa prihlásila na policajný výcvik. Nastúpila som do akadémie, stala sa členkou policajnej hliadky, nato som sa prihlásila do práce v protidrogovej jednotke. Bolo to nebezpečné, ale vedela som byť tvrdá.“

Jeannie sa chvíľu správala rezervovane. Z času na čas si zafajčila trochu trávy a neznášala ľudí, ktorí ju za to chceli posadiť do chládku.

„Následne som prešla na oddelenie, ktoré sa zaoberalo zneužívaním detí,“ pokračovala Mish. „Neostala som tam dlho. Nikto tam nevydrží. Je to dôležitá práca, ale človek len zaznamenáva, čo všetko sa stane. Je to na zbláznenie. Napokon som prišla na oddelenie sexuálnej kriminality.“

„Nepripomína to veľké zlepšenie.“

„Prinajmenšom obeťami sú dospelí. Po pár rokoch ma povýšili na seržantku a vymenovali ma za vedúcu oddelenia.“

„Nazdávam sa, že všetci detektívi, ktorí sa zaoberajú znásilneniami, by mali byť ženy,“ poznamenala Jeannie.

„S tým nesúhlasím.“

Jeannie to prekvapilo. „Nemyslíte, že ženy by sa radšej zhovárali so ženou?“

„Staršie ženy azda áno. Povedzme ženy nad sedemdesiat.“

Jeannie sa zachvela pri predstave znásilnených krehkých stareniek.

„Ale úprimne povediac, väčšina obetí najskôr vyrozpráva príbeh svojej bútľavej vŕbe,“ pokračovala Mish.

„Muži si vždy myslia, že ženy si o to koledovali.“

„Ale oznámenie o znásilnení sa musí do istej miery spochybniť, ak má byť súd spravodlivý. A keď príde na tento druh vyšetrovania, ženy vedia byť oveľa brutálnejšie ako muži, osobitne k iným ženám.“

Jeannie tomu nemohla uveriť a rozmýšľala, či Mish pred cudzou osobou jednoducho neobhajuje svojich mužských kolegov.

Keď už nemali o čom hovoriť, Jeannie sa oddala rojčeniu. Uvažovala, aká budúcnosť ju čaká. Nemohla si zvyknúť na myšlienku, že zvyšok svojho života nebude pokračovať vo vedeckej práci. Vysnila si, že z nej bude slávna stará žena, sivovlasá a mrzutá, ale svetoznáma, oddaná svojej práci a študenti budú hovoriť: „Nerozumeli sme ľudskému kriminálnemu správaniu až do vydania revolučnej knihy Jeannie Ferramiovej v roku 2000.“ Ale teraz sa to nestane. Potrebuje nový sen.

Na letisko La Guardia prišli pár minút po ôsmej a chytili si do mesta otrieskaný žltý newyorský taxík. Taxík mal zlomené perá a nadhadzoval ich cez Queens a tunel v strede mesta na Manhattan. Jeannie by sa nebola dobre cítila ani v Cadillacu. Cestovala za mužom, ktorý ju napadol v jej aute, a žalúdok jej pripadal ako kotol žeravej kyseliny.

Ukázalo sa, že Wayne Stattner býva v centre, v budove bývalého skladu, hneď vedľa Houstonskej ulice. Bolo slnečné sobotňajšie ráno, ale ulice už boli plné mladých ľudí, ktorí nakupovali pečivo, popíjali cappucino v kaviarničkách na chodníkoch a prezerali si výklady galérií.

V aute parkujúcom pred budovou ich čakal detektív z prvého obvodu v hnedom Forde Escort s opravovanými zadnými dverami. Potriasol si s nimi ruky a nevrlo sa predstavil ako Herb Reitz. Jeannie usúdila, že sprevádzanie cudzích detektívov patrí k nepríjemným povinnostiam.

„Vážim si, že ste prišli v sobotu, aby ste nám pomohli,“ usmiala sa naňho Mish milo.

Trochu ho to obmäkčilo. „To je v poriadku.“

„Kedykoľvek budete potrebovať pomoc v Baltimore, zavolajte mne osobne.“

„Celkom iste.“

Jeannie túžila vykríknuť: „Pre Boha živého, dajme sa do toho!“

Vošli do budovy a vyviezli sa pomalým nákladným výťahom na vrchné poschodie.

„Jeden byt na každom podlaží,“ prekvapil sa Herb. „Toto je bohatý podozrivý. Čo má na rováši?“

„Znásilnenie,“ odpovedala Mish.

Výťah sa zastavil. Dvere sa otvárali priamo k ďalším dverám, teda nemohli vystúpiť, kým sa neotvorili dvere bytu. Mish stlačila zvonček. Nastalo dlhé ticho. Herb držal dvere na výťahu otvorené. Jeannie sa modlila, aby Wayne neodišiel na víkend z mesta. Nezniesla by to sklamanie. Mish zazvonila znova a podržala prst na gombíku.

Napokon sa ozval zvnútra hlas. „Kto to je, doriti?“

Bol to on. Hlas Jeannie naplnil zdesením.

„Polícia, to ju posielaš doriti,“ odvetil Herb.

Tón sa zmenil. „Prosím, identifikujte sa pred skleným panelom pred vami.“

Herb zdvihol k panelu svoj odznak.

„V poriadku, počkajte minútku.“

Tu to máme, pomyslela si Jeannie. Teraz ho uvidím.

Dvere otvoril bosý, strapatý muž vo vyblednutom čiernom frotírovom župane.

Jeannie uprene naňho hľadela, celá vykoľajená.

Bol Stevovým dvojníkom – s výnimkou čiernych vlasov.

„Wayne Stattner?“ oslovil ho Herb.

„Áno.“

Musel si ich odfarbiť, uvažovala. Zrejme si ich zafarbil včera alebo vo štvrtok v noci.

„Som detektív Herb Reitz z prvého obvodu.“

„Ochotne budem spolupracovať s políciou,“ povedal Wayne. Pohľadom preletel Mish a Jeannie. Jeannie nezachytila v jeho tvári nijaký záblesk, že ju spoznal. „Chcete ísť všetci dnu?“

Vošli do haly bez okien, natretej načierno, s tromi červenými dverami. V kúte stála ľudská kostra, aké vídať na lekárskych fakultách, ale táto mala zo žartu na sebe červený šál a na kostnatých zápästiach oceľové policajné putá.

Wayne ich voviedol cez jedny z červených dverí do veľkého skladu s vysokým stropom. Na oknách viseli čierne zamatové záclony a izbu osvetľovali nízke lampy. Na jednej stene bola veľká nacistická zástava. V stojane na dáždnik pod bodovou lampou mal zbierku bičov. Na maliarskom stojane veľkú olejomaľbu ukrižovania. Keď sa Jeannie prizrela bližšie, zbadala, že nahá ukrižovaná postava nie je Ježiš Kristus, ale zmyselná žena s dlhými blond vlasmi. Striasla sa odporom.

Bolo nad slnko jasnejšie, že toto je domov sadistu.

Herb si ho ohromene obzeral. „Čím sa živíte, pán Stattner?“

„Vlastním dva nočné kluby v New Yorku. Pravdu povediac, preto som taký ochotný spolupracovať s políciou. Z obchodných príčin si musím udržať čisté renomé.“

Herb luskol prstami. „Ach pravdaže, Wayne Stattner. Čítal som o vás v časopise New York. ‚Mannhattanskí mladí milionári‘. Mal som spoznať vaše meno.“

„Nesadnete si?“

Jeannie sa vybrala ku kreslu, no vtom zbadala, že to je elektrické kreslo, aké sa používa pri popravách. Ešte raz ho preletela očami a potom si sadla inam.

„Toto je seržantka Michelle Delawarová z Baltimorskej mestskej polície,“ predstavil ju Herb.

„Baltimorskej?“ prekvapil sa Wayne. Jeannie hľadala na jeho tvári stopy strachu, ale zdalo sa, že je dobrý herec. „Aj v Baltimore majú kriminalitu?“ spýtal sa posmešne.

„Máte odfarbené vlasy, však?“ nevydržala Jeannie.

Mish na ňu vrhla mrzutý pohľad. Jeannie mala pozorovať, a nie vypočúvať podozrivého.

Wayna však otázka nezaskočila. „Ste bystrá.“

Mala som pravdu, pomyslela si Jeannie triumfálne. Je to on. Pozrela sa mu na ruky a spomenula si, ako jej trhali šaty. Urobil si to, ty podliak, zvolala v duchu.

„Kedy ste si ich zafarbili?“ spýtala sa.

„Keď som mal pätnásť,“ odvetil.

Klamár.

„Odkedy sa pamätám, čierna je v móde.“

Vo štvrtok, keď si mi položil svoje ručiská pod sukňu a v nedeľu, keď si znásilnil moju priateľku pri telocvični UJF, si mal svetlé vlasy.

Ale prečo klame? Vie, že majú svetlovlasého podozrivého?

„Čo má toto všetko znamenať?“ zdvihol obočie. „Je hádam farba mojich vlasov kľúčom k riešeniu? Zbožňujem záhady.“

„Nezdržíme vás dlho,“ ozvala sa Mish energicky. „Potrebujeme vedieť, kde ste boli minulú nedeľu o ôsmej večer.“

Jeannie uvažovala, či bude mať alibi. Je preňho jednoduché tvrdiť, že hral karty s nejakými chudákmi, a zaplatiť im za to, alebo hovoriť, že bol v posteli so šľapkou, ktorá by za dávku drogy bola schopná krivo prisahať.

Ale prekvapil ju. „To je jednoduché,“ povedal. „Bol som v Kalifornii.“

„Môže to niekto dosvedčiť?“

Zasmial sa. „Asi sto miliónov ľudí.“

Jeannie začínala mať z toho všetkého nepríjemný pocit. Nemôže mať predsa naozajstné alibi. Musí to byť on.

„Čo máte na mysli?“ opýtala sa Mish.

„Bol som na vyhlasovaní cien Emmy.“

Jeannie si spomenula, že v Lisinej nemocničnej izbe si všimla, že v televízii beží odovzdávanie cien Emmy. Ako mohol byť Wayne na tej slávnosti? Ťažko by sa dostal čo len na letisko v čase, keď Jeannie dorazila do nemocnice.

„Nič som nevyhral, pochopiteľne,“ dodal. „Nie som v tomto biznise. Ale Salina Jonesová áno, a je to dávna priateľka.“

Mrkol sa na olejomaľbu a Jeannie si uvedomila, že žena na obraze pripomína herečku, ktorá hrala Babe, dcéru mrzutého Briana, v seriáli Priveľa kuchárov. Zrejme mu pózovala.

„Salina vyhrala v kategórii najlepšia herečka v komédii a ja som ju pobozkal na obe líca, keď zišla z pódia s trofejou v ruke,“ nadchýnal sa. „Nádherná chvíľa, navždy zachytená televíznymi kamerami a vyslaná do sveta. Mám ju na videu. A v najnovšom čísle časopisu People je fotografia,“ ukázal na časopis ležiaci na koberci.

Jeannie ho s úzkosťou v srdci zdvihla. Bol tam obrázok neuveriteľne elegantného Wayna v smokingu, ako bozkáva Salinu pri preberaní ceny Emmy.

Vlasy mal čierne.

Text znel: „Newyorský impresário nočných klubov Wayne Stattner gratuluje svojej láske Saline Jonesovej po získaní Emmy za Priveľa kuchárov v nedeľu večer v Hollywoode.“

Dokonalé alibi.

Ako je to možné?

„Nuž, pán Stattner, už vás nebudeme ďalej zdržovať,“ povedala Mish.

„Čo som podľa vás mal urobiť?“

„Vyšetrujeme znásilnenie, ktoré sa stalo v Baltimore v nedeľu v noci.“

„Ja som to nebol,“ povedal Wayne.

Mish sa pozrela na ukrižovanie a on si všimol jej pohľad. „Všetky moje obete to robia dobrovoľne,“ ohradil sa a pohľadom ju zvádzal.

Zapýrila sa a odvrátila zrak.

Jeannie bola skľúčená. Všetky nádeje sa zrútili. Ale rozum jej ešte vždy pracoval, a tak sa na odchode ozvala: „Môžem sa vás niečo opýtať?“

„Iste,“ odvetil Wayne úslužne.

„Máte nejakých bratov alebo sestry?“

„Som jedináčik.“

„V čase, keď ste sa narodili, bol váš otec v armáde, je tak?“

„Áno, bol inštruktor pilotov helikoptéry vo Fort Braggu. Ako to viete?“

„Neviete náhodou, či vaša matka mala problém otehotnieť?“

„To sú zábavné otázky na policajtku.“

„Doktorka Ferramiová pracuje ako vedkyňa na Univerzite Jonesa Fallsa,“ vysvetlila Mish. „Jej výskum úzko súvisí s prípadom, na ktorom pracujem.“

„Spomínala vaša matka niekedy, že podstúpila liečenie plodnosti?“ vyzvedala ďalej Jeannie.

„Mne nie.“

„Neprekážalo by vám, keby som sa jej spýtala?“

„Už nežije.“

„Prepáčte. A čo váš otec?“

Pokrčil plecami. „Môžete mu zatelefonovať.“

„Rada by som.“

„Žije v Miami. Dám vám jeho číslo.“

Jeannie mu podala pero. Napísal číslo do rožka strany časopisu People a odtrhol ho.

Prešli k dverám. „Ďakujem vám za spoluprácu, pán Stattner,“ lúčil sa Herb.

„Aj nabudúce.“

Vo výťahu cestou dolu Jeannie zdrvene zvolala: „Veríte jeho alibi?“

„Preverím ho,“ zahundrala Mish. „Ale vyzerá solídne.“

Jeannie potriasla hlavou. „Nemôžem uveriť, že je nevinný.“

„Je vinný ako sám diabol, zlato – ale nie z tohto zločinu.“

44

Steve čakal pri telefóne. Sedel vo veľkej kuchyni rodičovského domu v Georgetowne, pozeral sa, ako jeho mama pripravuje mleté mäso, a čakal, kedy Jeannie zavolá. Uvažoval, či je Wayne Stattner naozaj jeho dvojník. Obával sa, či ho Jeannie a seržantka Delawarová nájdu na newyorskej adrese. Tŕpol, či sa Wayne prizná k tomu, že znásilnil Lisu Hoxtonovú.

Mama krájala cibuľu. Užasla a ostala omráčená po vysvetlení, čo s ňou urobili na klinike Aventine v decembri 1972. Celkom tomu neverila, ale predbežne to akceptovala ako argument pre právnika, s ktorým sa zhovárali. Včera večer sa Steve dlho zhováral s mamou a otcom o ich zvláštnej minulosti. Mama sa nahnevala. Vyviedla ju z miery práve zmienka, že lekári mohli experimentovať s pacientmi bez ich vedomia. Vo svojom stĺpčeku často písala o práve žien slobodne rozhodovať o vlastnom tele.

Ocko bol prekvapujúco pokojnejší. Steve by očakával, že muž prudšie zareaguje na kukučkovský aspekt celej situácie. Ale ocko bol neskutočne racionálny, skúmal Jeanninu logiku, uvažoval o ďalších možných vysvetleniach fenoménu trojčiat a na záver usúdil, že má podistým pravdu. Pokojná reakcia však bola preňho typická. Neprezrádzala, čo cíti. V tejto chvíli bol v záhrade a nevzrušene polieval kvety, ale vnútri v ňom to možno vrelo.

Mama začala pražiť cibuľu a pri jej vôni sa Stevovi zbiehali slinky. „Fašírka so zemiakovou kašou a kečupom,“ potešil sa. „To jedlo zbožňujem.“

Usmiala sa. „Keď si mal päť rokov, chcel si ho každý deň.“

„Pamätám sa. V tej malej kuchynke v Hoover Tower.“

„Spomínaš si na to?“

„Presne. Pamätám sa na sťahovanie a aké úžasné to bolo mať dom namiesto bytu.“

„Bolo to v čase, keď som dostala peniaze za moju prvú knihu Čo robiť, keď nemôžete otehotnieť.“ Vzdychla. „Ak pravda o tom, ako som otehotnela, vyjde niekedy najavo, tá kniha bude vyzerať poriadne strelene.“

„Dúfam, že ľudia, čo si ju kúpili, si nebudú žiadať nazad peniaze.“

Vložila mleté hovädzie mäso do panvice s cibuľou a utrela si ruky. „Rozmýšľala som o tom všetkom celú noc a vieš, čo? Som šťastná, že mi to na klinike Aventine urobili.“

„Prečo? Včera večer si bola naštvaná.“

„Svojím spôsobom som ešte vždy nahnevaná, že ma použili ako laboratórneho šimpanza. Ale uvedomila som si jednu vec: Keby neboli na mne experimentovali, nemala by som teba. A na ničom inom tak nezáleží.“

„Neprekáža ti, že nie som naozaj tvoj?“

Objala ho. „Ty si môj, Steve. A nič to nemôže zmeniť.“

Zazvonil telefón a Steve nedočkavo schytil slúchadlo. „Haló?“

„Tu je Jeannie.“

„Čo sa stalo?“ zvolal bez dychu. „Bol tam?“

„Áno a je tvoj dvojník, až na to, že si farbí vlasy načierno.“

„Môjtybože – sme traja.“

„Áno. Waynova matka je mŕtva, ale práve som hovorila s jeho otcom, ktorý žije na Floride, a potvrdil, že ju liečili na klinike Aventine.“

Bola to dobrá správa, ale jej hlas znel skľúčene a Stevove radostné vzrušenie razom opadlo. „Nepripadáš mi spokojná, aká by si mala byť.“

„Má na nedeľu alibi.“

„Dočerta.“ Jeho nádeje boli znova fuč. „Ako môže? Čo za alibi?“

„Nevyvrátiteľné. Bol na odovzdávaní cien Emmy v Los Angeles. A jestvujú z toho fotografie.“

„Je vo filmovej branži?“

„Vlastní nočné kluby. Neveľmi významná celebrita.“

Steve pochopil, prečo je taká skormútená. Je úžasné, že sa jej podarilo objaviť Wayna – ale neposunulo ich to dopredu. Bol zmätený a súčasne skľúčený. „Teda, kto znásilnil Lisu?“

„Pamätáš si, čo hovorí Sherlock Holmes? ‚Keď vylúčite nemožné, to, čo ostane – akokoľvek sa to zdá nepravdepodobné – musí byť pravda‘. Alebo možno to bol Hercule Poirot.“

Na chvíľu zamrel. Naozaj verí, že znásilnil Lisu? „Teda, aká je tá pravda?“

„Sú štyria identickí muži.“

„Štvorčatá? Jeannie, to už je priveľmi šialené.“

„Nie štvorčatá. Neverím, že toto embryo bolo rozdelené na štyri časti náhodou. Muselo to byť zámerné, súčasť experimentu.“

„Je to vôbec možné?“

„Dnes áno. Počul si o klonovaní. V sedemdesiatych rokoch to bola len idea. Ale, zdá sa, že Genetico o celé roky predbehlo ostatných v tomto odvetví – azda preto, že pracovali tajne a mohli experimentovať na ľuďoch.“

„Ty tvrdíš, že som klonovaný.“

„Určite. Prepáč, Steve. Neustále ti oznamujem šokujúce informácie. Je dobré, že máš takých fajn rodičov.“

„Hej. Aký je Wayne?“

„Naháňa hrôzu. Má obraz, na ktorom je nahá Salina Jonesová ukrižovaná. Nemohla som sa dočkať, kedy vypadnem z jeho bytu.“

Steve sa odmlčal. Jeden z mojich klonov je vrah, ďalší sadista a hypotetický štvrtý znásilnil dievča. Kam sa radím ja?

„Klonovanie tiež vysvetľuje, prečo všetci máte rozdielny dátum narodenia. Embryá, prv ako ich implantovali ženám do maternice, držali v laboratóriu rôzne dlho.“

Prečo sa také dačo prihodilo práve mne? Prečo nie som ako každý iný?

„Lietadlo o chvíľu odlieta, musím už ísť.“

„Chcem ťa vidieť. Prídem do Baltimoru.“

„Dobre. Dovi.“

Steve zložil telefón. „Pochopila si, však?“ obrátil sa na mamu.

„Hej. Vyzerá presne ako ty, ale má alibi, a tak si Jeannie myslí, že ste štyria a klonovaní.“

Ak sme klonovaní, musím byť taký ako oni.“

„Nie. Ty si iný, pretože si môj.“

„Ale nie som.“ Všimol si bolestný záchvev, ktorý sa mihol na maminej tvári, ale aj on trpí. „Som dieťaťom dvoch cudzích ľudí, ktorých vybrali vedci zamestnaní v Geneticu. Taký je môj pôvod.“

„Celkom určite sa od ostatných odlišuješ, správaš sa inak.“

„Ale dokazuje to, že moja povaha je iná? Alebo iba, že som sa naučil ju skrývať ako dáke skrotené domáce zvieratko? Ty si zo mňa urobila to, čím som? Alebo Genetico?“

„Neviem, syn môj,“ vzdychla matka. „Jednoducho neviem.“

45

Jeannie sa osprchovala, umyla si vlasy, namaľovala oči. Ústa si nenarúžuje. Obliekla si purpurový pulóver s véčkom a tesné sivé legíny bez bielizne a nos ozdobila obľúbeným šperkom, malým zafírom na striebornom podklade. V zrkadle vyzerala neodolateľne. „Do kostola, mladá dáma?“ povedala nahlas. Žmurkla na seba a prešla do obývačky.

Otec už bol znova preč. Lepšie sa cítil u Patty, kde ho zabávajú tri vnúčatá. Odviezla ho, kým bola Jeannie v New Yorku.

Nemala nijaké povinnosti, iba čakala na Steva. Pokúšala sa nemyslieť na dnešné veľké sklamanie. Mala všetkého po krk. Bola hladná, celý deň pila iba kávu. Uvažovala, či sa naje hneď alebo počká na jeho príchod. Usmiala sa pri spomienke, že zjedol na raňajky osem citrónových koláčov. Žeby to naozaj bolo len včera? Mala pocit, akoby sa to stalo pred týždňom.

Odrazu si uvedomila, že má prázdnu chladničku. Hrozné, ak príde hladný, a ona mu nebude mať čo ponúknuť! Náhlivo si obula topánky a vybehla von. Zašla autom do obchodu 7-Eleven na rohu Fallsovej cesty a Tridsiatej šiestej ulice a kúpila vajíčka, kanadskú slaninu, mlieko, bochník celozrnného chleba, šalát, pivo, zmrzlinu a štyri balíčky mrazených citrónových koláčikov.

V rade pri pokladnici sa zľakla, že mohol medzičasom prísť a vzápätí odísť. S plnou náručou vybehla z obchodu a šoférovala domov ako blázon, predstavujúc si, ako netrpezlivo stojí pri dverách.

Pred domom nenašla nikoho a nezbadala ani jeho zhrdzavený Datsun. Vošla dnu a vložila jedlo do chladničky. Vybrala z kartónu vajíčka a poukladala ich na podnos, dala chladiť pivo a postavila na kávu. A znova nevedela, čo robiť.

Uvedomila si, že sa správa netypicky. Nikdy predtým si nerobila starosti s jedlom. Jej zvyčajný prístup, dokonca aj k Willovi Templovi, bol, že ak je muž hladný, pripraví si čosi na jedlo, ak je chladnička prázdna, zájde do obchodu. Ale teraz podľahla záchvatu domáckeho správania. Steve má na ňu väčší vplyv než iní muži, hoci ho pozná iba niekoľko dní…

Zvonček prenikavo zadrnčal.

Jeannie s búšiacim srdcom vyskočila a ozvala sa v domácom telefóne: „Prosím?“

Jeannie? Tu je Steve.“

Dotkla sa gombíka a otvorila dvere. Chvíľu nepohnute stála, cítiac sa hlúpo. Správa sa ako tínedžerka. Hľadela na Steva prichádzajúceho hore schodmi v sivom tričku a voľných modrých džínsoch. Na tvári sa mu zračila bolesť a sklamanie posledných dvadsiatich štyroch hodín. Natiahla k nemu ruky a objala ho. Cítila, aký je napätý a rozochvený.

Zaviedla ho do obývačky. Sadol si na pohovku, Jeannie zapla kávovar. Uvedomila si, aký jej je blízky. Nerandili spolu, nechodievali spoločne do reštaurácií a do kina, ako to robievajú zaľúbené dvojice. Namiesto toho prekonávali spoločne prekážky, riešili záhady a boli prenasledovaní napoly skrytými nepriateľmi. To ich zblížilo.

„Dáš si kávu?“

Potriasol hlavou. „Radšej by som ťa držal za ruku.“

Sadla si k nemu na pohovku a vzala ho za ruku. Naklonil sa k nej. Obrátila sa tvárou k nemu a on ju pobozkal na pery. Bol to ich prvý ozajstný bozk. Jeho ústa jej pripomínali dym z dreva. Cez jemný vlnený sveter sa jej dotkol pŕs. Veľké ruky mal prekvapujúco nežné. Jeannie ho dlaňami hladkala po hrudi.

Vo chvíli ich ovládla vášeň.

Odtiahol sa, aby na ňu videl. Hľadel, akoby túžil vryť si jej črty do pamäti. Končekmi prstov sa dotýkal jej obŕv, lícnych kostí, končeka nosa a perí, tak jemne, akoby sa bál, že čosi rozbije. Pokyvoval hlavou z boka na bok, ani čo by nemohol uveriť svojim očiam.

Z jeho pohľadu vyčítala nesmiernu túžbu. Tento muž šalel za ňou celou svojou bytosťou. Vzrušilo ju to. Vzbĺkla v nej vášeň, divá a horúca ako oheň. Oblažil ju pocit tepla v lone, aký poldruha roka nepoznala. Chcela všetko ihneď, jeho telo na svojom, jeho jazyk vo svojich ústach a ruky po celom tele.

Chytila ho za hlavu, pritiahla si jeho tvár a znova ho pobozkala. Zakláňala sa na pohovke dozadu, až kým napoly neležal na nej. Vtom ho dychčiac odtlačila a zvolala: „Spálňa.“

Vymanila sa z jeho objatia a vkĺzla do spálne. Stiahla si cez hlavu sveter a hodila ho na dlážku. Vošiel do miestnosti a zavrel za sebou pätou dvere. Keď videl, že sa vyzlieka, strhol zo seba rýchlym pohybom tričko.

Všetci to tak robia, pomyslela si. Všetci zatvárajú dvere pätou.

Vyzul si topánky, rozopol opasok a vyzliekol džínsy. Mal dokonalé telo, široké plecia, svalnatú hruď a úzke boky v bielych boxerkách.

Ale ktorý to vlastne je?

Pohol sa a ona dva kroky cúvla.

Muž v telefóne hovoril: „Navštívi ťa znova.“

Zvraštil čelo. „Čo sa robí?“

Odrazu sa vydesila. „Nemôžem,“ hlesla.

Zhlboka sa nadýchol a prudko vydýchol. „No nie!“ zvolal. Odvrátil sa. „No toto!“

Prekrížila si ruky na hrudi, skrývajúc si prsia. „Netuším, kto vlastne si.“

Svitlo mu. „Och, panebože.“ Sadol si na posteľ chrbtom k nej, mohutné plecia mu skľúčene ovisli. Ale môže to iba predstierať. „Myslíš, že som ten, koho si stretla vo Filadelfii.“

„Nazdávala som sa, že to bol Steve.“

„Ale prečo by predstieral, že som to ja?“

„Na tom nezáleží.“

„Neurobil by to iba preto, aby si podvodom mohol zakefovať,“ namietol. „Moji dvojníci sa ukájajú podivnými spôsobmi, ale tento k nim nepatrí. Keby ťa chcel dostať, vytiahol by na teba nôž, roztrhal ti pančuchy alebo založil požiar, nemyslíš?“

„Mala som telefonát,“ vyhŕkla roztrasene. „Anonymný. Vyhrážal sa mi: ‚Ten, s kým si sa stretla vo Filadelfii, ťa mal zabiť. Spanikáril a zbabral to. Ale navštívi ťa znova.‘ Preto teraz musíš odísť.“ Zdvihla z dlážky sveter a chvatne si ho natiahla. Ale ani v ňom sa necítila bezpečnejšie.

„Úbohá Jeannie.“ V jeho pohľade sa zračila ľútosť. „Tí podliaci ťa strašne vydesili. Je mi to ľúto.“ Vstal a obliekol si džínsy.

Odrazu si bola istá, že sa zmýlila. Filadelfský klon či znásilňovač by sa v takejto situácii nezačal obliekať. Zvalil by ju na posteľ, trhal z nej šaty a pokúšal sa dostať ju násilím. Tento muž je iný. Toto je Steve. Pocítila takmer neodolateľnú túžbu objať ho a pomilovať sa s ním. „Steve…“

Usmial sa. „Som to ja.“

Ale nekoná takto úmyselne? Keby mu uverila a ocitli sa nahí v posteli, nezmenil by sa a neodhalil svoju pravú podstatu, povahu, ktorá túži vidieť ženy, ako sa strachujú a trpia? Zachvela sa od hrôzy.

Nemá istotu. Uhla pohľadom. „Radšej choď,“ navrhla.

„Mohla by si ma preskúšať,“ bránil sa.

„V poriadku. Kde som prvý raz stretla Steva?“

„Na tenisovom kurte.“

Správna odpoveď. „Ale aj Steve aj znásilňovač boli v ten deň na UJF.“

„Spýtaj sa ma čosi iné.“

„Koľko citrónových koláčov zjedol Steve v piatok ráno?“

Uškrnul sa. „Musím zahanbene priznať, že osem.“

Zúfalo potriasla hlavou. „Tento byt môže byť odpočúvaný. Prehľadali moju kanceláriu a stiahli i poštu, môžu nás aj teraz odpočúvať. K ničomu to nevedie. Nepoznám Stevena Logana tak dobre, a to, čo viem, môžu vedieť aj ostatní.“

„Asi máš pravdu,“ pripustil a obliekol si tričko.

Sadol si na posteľ a obúval topánky. Vyšla do obývačky. Nechcela stáť v spálni a hľadieť, ako sa oblieka. Je to vari strašný omyl? Alebo najmúdrejší krok, aký kedy urobila? V slabinách pociťovala neznesiteľnú bolesť, tak veľmi sa túžila milovať so Stevom. Ale pri pomyslení, že by sa mohla ocitnúť v posteli s niekým ako Wayne Stattner, sa od strachu celá rozklepala.

Vošiel kompletne oblečený. Pozrela sa mu do očí, hľadajúc v nich čosi, čo by zmiernilo jej pochybnosti, ale nenašla to. Neviem, kto si, skrátka to neviem!

Čítal jej myšlienky. „Nemá to zmysel. Dôvera je dôvera, a keď je preč, nedá sa nič robiť.“ Znezrady vybuchol: „Bodaj by to porantalo.“

Jeho hnev ju vystrašil. Je silná, ale on je mocnejší. Chcela, aby čím skôr vypadol z bytu.

Vycítil jej naliehanie. „Jasné, už idem,“ zahundral. Schádzal dolu schodmi. „Uvedom si, že on by neodišiel.“

Prikývla.

Vyjadril to, čo si myslela. „Ale kým naozaj neodídem, nebudeš si istá. A ak odídem a hneď sa vrátim, to tiež nepomôže. Aby si uverila, že som to ja, musím naozaj odísť.“

„Áno.“ Teraz verila, že je to Steve, ale jej pochybnosti by sa vrátili, keby neodišiel.

„Potrebujeme tajný kód, aby si vedela, že som to ja.“

„Dobre.“

„Niečo vymyslím.“

„V poriadku.“

„Dovidenia,“ rozlúčil sa. „Nepokúsim sa ťa pobozkať na rozlúčku.“

Zišiel dolu. „Zavolaj mi,“ zakričal.

Stála nepohnute, až kým nezačula buchnutie vchodových dverí.

Zahryzla si do perí. Bolo jej do plaču. Prešla ku kuchynskému pultu a naliala si kávu. Zdvihla šálku k ústam, ale pošmykla sa jej medzi prstami, spadla na zem a rozbila sa na kachličkách. „Dočerta,“ zahrešila.

Pocítila slabosť v nohách a zvalila sa na pohovku. Opantal ju hrozitánsky strach. Vedela, že nešlo o skutočné nebezpečenstvo, ale ešte vždy bola vďačná, že je preč. Jej telo sa zmietalo nenaplnenou túžbou. Dotkla sa lona. Legíny mala vlhké. „Čoskoro,“ vydýchla. „Čoskoro.“ Premietala si v duchu, aké to môže byť nabudúce, keď sa stretnú, ako ho objíme, pobozká a ospravedlní sa. Ako nežne jej odpustí. Ako si to predstavovala, dotýkala sa končekmi prstov a po chvíli pocítila nával rozkoše.

Vzápätí ju premohol spánok.

46

Berringtonovi sa dostalo poníženia.

Pokoroval síce Jeannie Ferramiovú, ale nemal z toho dobrý pocit. Prinútila ho, aby snoril dookola ako dáky zlodejíček. Potajomky prezradil príbeh novinám, vkradol sa do jej kancelárie, prehľadal zásuvky, a teraz sledoval jej dom. Ale donútil ho k tomu strach. Mal pocit, že sa mu rúca celý svet. Bol zúfalý.

Nikdy by si nebol pomyslel, že pár týždňov pred svojou šesťdesiatkou bude robiť takéto dačo: sedieť v aute zaparkovanom pri obrubníku a špicľovať čiesi vchodové dvere ako odporné očko. Čo by si pomyslela jeho mama? Táto štíhla osemdesiatštyriročná elegantná žena žije v malom mestečku v Maine, píše vtipné listy do miestnych novín a pevne si drží svoj post šéfaranžérky kvetov v episkopálnom kostole. Prepadla by sa od hanby, keby vedela, k čomu sa znížil jej syn.

Nedajbože, aby ho uvidel niekto, s kým sa pozná. Vyhýbal sa pozrieť niekomu z okoloidúcich do očí. Jeho auto bolo nanešťastie podozrivé. Považoval ho za diskrétne elegantný automobil, ale na tejto ulici neparkovalo veľa strieborných Lincolnov. Miestnymi favoritmi boli ojazdené japonské kompakty a láskyplne opatrované Pontiacy Firebirdy. Sám Berrington s výraznými sivými vlasmi nebol práve nenápadným človekom. Chvíľu mal pred sebou otvorenú mapu mesta, kvôli maskovaniu položenú na volante. Ale toto bola priateľská štvrť a dvaja ľudia mu už zaťukali na okienko a ponúkli sa ukázať mu smer, a preto musel mapu odložiť. Utešoval sa myšlienkou, že medzi ľuďmi, ktorí žijú v takejto lacnej štvrti, nemôže byť nikto významný.

Netušil, čo má Jeannie za lubom. FBI ten zoznam v jej byte nenašla. Berrington musel predpokladať to najhoršie: zoznam ju privedie k ďalšiemu klonu. Ak je to tak, schyľuje sa ku katastrofe. Berrington, Jim a Preston sa ocitli na pokraji verejného odhalenia, hanby a zruinovania.

Práve Jim navrhol, aby Berrington sledoval Jeannin dom. „Musíme zistiť, o čo jej ide, kto prichádza a odchádza,“ zdôraznil a Berrington váhavo súhlasil. Prišiel sem skoro, ale nič sa neudialo až do poludnia, keď Jeannie doviezla domov černoška, v ktorej spoznal detektívku, čo vyšetrovala znásilnenie. V pondelok mu položila zopár otázok. Videla sa mu atraktívna. Po chvíli si vybavil jej meno: seržantka Delawarová.

Z telefónnej búdky pri McDonalds zatelefonoval Proustovi, a ten sľúbil, že zariadi, aby jeho priateľ z FBI zistil, s kým sa stretli. Berrington očakával, že človek z FBI povie: „Seržantka Delawarová sa skontaktovala dnes s podozrivým, ktorého sledujeme. Z bezpečnostných dôvodov nemôžem prezradiť viac, ale pomohlo by nám, keby sme presne vedeli, čo robila dnes ráno a na akom prípade pracovala.“

Asi o hodinu neskôr Jeannie náhlivo odišla. V purpurovom svetri vyzerala neodolateľne sexi. Berrington nesledoval jej auto. Napriek strachu nevedel sa prinútiť k čomusi takému nedôstojnému. Ale o niekoľko minút sa vrátila späť a priniesla pár papierových vreciek s potravinami. Ďalším prichádzajúcim bol jeden z klonov, podľa všetkého Steve Logan.

Nezdržal sa dlho. Keby som bol na jeho mieste, pomyslel si Berrington, ostal by som s Jeannie celú noc a väčšinu nedele.

Asi po dvadsiaty raz pozrel na hodiny v aute a rozhodol sa zavolať znova Jimovi. Už môže mať správu z FBI.

Vystúpil z auta a prešiel na roh. Vôňa hranolčekov mu pripomenula, že je hladný, ale nerád jedol hamburgery z papierovej škatuľky. Kúpil si čiernu kávu a šiel telefonovať.

„Vybrali sa do New Yorku,“ oznámil mu Jim.

Toho sa Berrington obával. „Wayne Stattner,“ usúdil.

„Hej.“

„Doriti. Čo chceli?“

„Požiadali ho, aby vysvetlil, čo robil minulú nedeľu. Bol na odovzdávaní cien Emmy. Jeho fotografia je v časopise People. To je všetko.“

„Nejaký náznak, čo plánuje Jeannie ďalej?“

„Nie. Čo sa tam robí?“

„Nič zvláštne. Vidím odtiaľto jej dvere. Bola na nákupoch, prišiel a odišiel Steve Logan, a nič viac. Možno im už došli nápady.“

„A možno aj nie. Jedno je isté, tvoj nápad prepustiť ju jej nezavrel ústa.“

„V poriadku, Jim, nepripomínaj to stále. Počkaj – vychádza von.“ Prezliekla sa, mala na sebe biele džínsy a modrú blúzku bez rukávov, ktorá jej zvýrazňovala mocné plecia.

„Sleduj ju,“ prikázal Jim.

„Dočerta. Nastupuje do auta.“

„Berry, potrebujeme zistiť, kam ide.“

„Nie som poliš, dopekla!“

„Skoč do svojho prekliateho auta!“

„Choď doriti, Jim.“

„Sleduj ju!“

Berrington zložil slúchadlo.

Jeannin červený Mercedes prešiel okolo a zamieril južne na Fallskú cestu.

Berrington sa rozbehol k svojmu autu.

47

Jeannie si skúmavo prezerala Stevovho otca. Charles bol tmavovlasý, s náznakom tmavého strniska na brade. Pôsobil rozhodne a prísne. Hoci bola sobota a pracoval v záhrade, mal na sebe úhľadne vyžehlené tmavé nohavice a košeľu s krátkym rukávom. Ničím sa nepodobal na Steva. Jediná vec, ktorú mohol mať Steve po ňom, bola záľuba v konzervatívnom obliekaní. Väčšina Jeanniných študentov nosila obnosený denim a čierne kožené veci, ale Steve obľuboval kaki a košele.

Steve sa zatiaľ nevrátil. Charles predpokladal, že sa mohol zastaviť v právnickej knižnici, aby si preštudoval údaje o súdnych procesoch týkajúcich sa znásilnenia. Stevova mama spala. Charles pripravil limonádu a spolu s Jeannie vyšli do patia georgetownského domu a sadli si na záhradné stoličky.

Jeannie prebral zo snenia úžasný nápad, ktorý jej zišiel na um. Prišla na spôsob, ako nájsť štvrtého klona. Ale potrebuje Charlesovu pomoc, a nebola si istá, či bude ochotný urobiť, o čo ho požiada.

Charles jej podal vysoký studený pohár, aj sám si vzal limonádu a posadil sa. „Môžem vás oslovovať prvým menom?“ spýtal sa.

„Budem rada.“

„Dúfam, že tak urobíte aj vy.“

„Pravdaže.“

Popíjali malinovku. Po chvíli sa ozval: „Jeannie, čo má toto všetko znamenať?“

Odložila pohár. „Myslím, že ide o experiment,“ povedala. „Berrington s Proustom boli obaja v armáde, prv ako založili Genetico. Mám podozrenie, že spoločnosť pôvodne slúžila na vojenské projekty.“

„Som vojakom celý svoj dospelý život, ochotný uveriť skoro každému šialenstvu, týkajúcemu sa armády. Ale prečo sa tak zaujímali o problémy žien, ktoré nemohli otehotnieť?“

„Len si vezmite, Steve a jeho dvojníci sú vysokí, silní, zdatní a pekní. Sú tiež veľmi múdri, hoci v ceste úspechom stojí ich sklon k násiliu. Ale Steve a Dennis majú nadpriemerné IQ a predpokladám, že ďalší dvaja sú rovnakí: Wayne je už teraz ako dvadsaťdvaročný milionár a štvrtý je prinajmenšom taký šikovný, že dokáže uniknúť odhaleniu.“

„Čo z toho usudzujete?“

„Neviem. Obávam sa, že armáda sa pokúšala vytvoriť perfektného vojaka.“

Bol to iba dohad a vyslovila ho neuvážene, ale Charlesa omráčil. „Och, môjtybože,“ zvolal a šokovaný výraz prezrádzal, že mu svitlo. „Spomínam si, že som o tom počul.“

„Čo máte na mysli?“

„V sedemdesiatych rokoch sa rozšírila v armáde klebeta. Hovorilo sa, že Rusi vymysleli program rozmnožovania. Vyrábali vraj dokonalých vojakov, dokonalých atlétov, hráčov šachu, skrátka, čo potrebovali. Niektorí ľudia tvrdili, že by sme mali urobiť to isté. Podaktorí poznamenali, že sme to už urobili.“

„Teda, to je ono!“ Jeannie cítila, že všetkému začína rozumieť. „Vybrali zdravého, útočného, inteligentného plavovlasého muža a ženu, a tí im darovali spermie a vajíčko, ktoré vytvorili embryo. Keď ho už vytvorili, zaujímala ich predovšetkým možnosť, ako dokonalého vojaka zduplikovať. Kritickou časťou experimentu bolo zrejme mnohonásobné delenie embrya a implantovanie do hostiteľských matiek. Ale fungovalo to.“ Zachmúrila sa. „Zaujímalo by ma, čo sa dialo ďalej.“

„Na to môžem odpovedať,“ nedal sa zaskočiť Charles. „Watergate. Všetky tie šialené tajné plány sa po ňom zakázali.“

„Ale Genetico fungovalo legálne ďalej, ako mafia. A pretože naozaj vynašli, ako vytvoriť deti zo skúmavky, spoločnosť profitovala. Zo ziskov sa financoval výskum genetického inžinierstva, na ktorom celý čas pracovali. Mám podozrenie, že môj vlastný projekt je podistým súčasťou ich veľkého programu.“

„Akého?“

„Vyprodukovať dokonalých Američanov: inteligentných, agresívnych, plavovlasých. Nadradenú rasu.“ Pokrčila plecami. „Je to stará myšlienka, ale pri súčasnej modernej genetike je možná.“

„Ale prečo potom predávajú spoločnosť? To nedáva zmysel.“

„Možno dáva,“ usúdila Jeannie zamyslene. „Keď dostali ponuku, aby predali väčšinu akcií podniku, podistým v tom videli príležitosť preradiť na vyššiu rýchlosť. Peniaze budú financovať Proustovu kandidatúru na prezidenta. Ak sa dostanú do Bieleho domu, môžu robiť výskum, aký len chcú – a uviesť svoje myšlienky do praxe.“

Charles prikývol. „V dnešných novinách Washington Post je článok o Proustových predstavách. Netúžim žiť v takom svete. Ak budeme všetci agresívni, poslušní vojaci, kto bude písať básne, hrať blues a chodiť na protivojnové demonštrácie?“

Jeannie nadvihla obočie. Prekvapujúca myšlienka z úst kariérneho vojaka. „Ale nielen to,“ pridala sa. „Ľudská rozmanitosť má svoj zmysel. Je dôvod, prečo sa po narodení líšime od oboch našich rodičov. Evolúcia je experimentálny proces. Nemôžete odvrátiť zlyhania prírody, aby ste pritom súčasne nepotlačili aj úspechy.“

Charles vzdychol. „A všetko toto znamená, že nie som Stevov otec.“

„Nehovorte to.“

Otvoril peňaženku a vybral z nej fotografiu. „Musím vám čosi prezradiť, Jeannie. Nikdy som nemal najmenšie podozrenie na také čosi, ako je klonovanie, ale často som hľadel na Steva a pochyboval, či je v ňom vôbec niečo zo mňa.“

„Vari to nevidíte?“ opýtala sa.

„Podobnosť?“

„Nijaká fyzická podobnosť tu nie je. Ale Steve má hlboký zmysel pre povinnosť. Všetkým ďalším klonom môže byť povinnosť ukradnutá. Zdedil ju od vás!“

Charles ešte vždy vyzeral zachmúrene. „Je v ňom zlo. Viem to.“

Dotkla sa mu pleca. „Počujte, Steve bol tým, čo ja nazývam divým deckom – neposlušný, impulzívny, nebojácny, sršiaci energiou, všakže?“

Charles sa trpko usmial. „To je pravda.“

„A taký bol aj Dennis Pinker a Wayne Stattner. Také deti sú takmer nevychovateľné. Preto je Dennis vrah a Wayne sadista. Ale Steve nie je ako oni – a vy ste ten dôvod, prečo je to tak. Len tí najtrpezlivejší, chápaví a oddaní rodičia môžu vychovať z takých detí normálnych ľudí. A Steve je normálny.“

„Kiežby ste mali pravdu.“ Otvoril peňaženku, aby do nej vložil nazad fotografiu.

Jeannie ho predbehla. „Môžem si ju pozrieť?“

„Iste.“

Skúmala obrázok. Bol urobený celkom nedávno. Steve mal na sebe modrú kockovanú košeľu a trošku pridlhé vlasy. Placho sa usmieval do kamery. „Nemám jeho fotografiu,“ prehodila Jeannie ľútostivo a vrátila ju.

„Nechajte si ju.“

„Nemôžem. Nosíte ju pri srdci.“

„Mám milión Stevových fotiek. Dám si do peňaženky inú.“

„Vďaka. Potešili ste ma.“

„Vidí sa mi, že ho máte veľmi rada.“

„Ľúbim ho, Charles.“

„Naozaj?“

Jeannie prikývla. „Keď si pomyslím, že by ho mali za toto znásilnenie poslať do väzenia, najradšej by som sa ponúkla ísť tam zaňho.“

Charles sa trpko usmial. „Aj ja.“

„To je láska, všakže?“

„Bezpochyby.“

Jeannie upadla do rozpakov. Nezamýšľala vyrozprávať toto všetko Stevovmu otcovi. Slová z nej vyhŕkli spontánne a ona si uvedomila, že sú pravdivé.

„Aký má k vám vzťah Steve?“ opýtal sa.

Usmiala sa. „Mala by som byť skromná…“

„Len sa nerozpakujte.“

Je do mňa zbláznený.“

„To ma neprekvapuje. Nielen preto, že ste krásna. Ste aj silná, to je očividné. Potrebuje niekoho silného – najmä pri obvinení, ktoré nad ním visí.“

Jeannie sa naňho skúmavo zahľadela. Nastal čas požiadať ho o pomoc. „Viete, je tu čosi, čo by ste mohli urobiť.“

„O čo ide?“

Jeannie si nacvičovala túto reč v aute celou cestou do Washingtonu. „Keby som mohla prezrieť ďalšiu databázu, vedela by som nájsť skutočného páchateľa znásilnenia. Ale po publicite v New York Times žiadna mimovládna agentúra alebo poisťovacia spoločnosť neriskuje spoluprácu so mnou. Iba ak…“

„Čože?“

Jeannie sa predklonila na stoličke. „Genetico robilo experimenty na tých manželkách vojakov, ktoré im odporučili armádne nemocnice. Preto sa väčšina klonov zrejme narodila vo vojenských nemocniciach.“

Pomaly prikývol.

„Bábätká museli mať pred dvadsiatimi dvoma rokmi v týchto nemocniciach zdravotné záznamy. Tie záznamy pravdepodobne ešte vždy existujú.“

„Som si istý, že áno. Armáda nikdy nič nevyhadzuje.“

Jeannine nádeje o čosi stúpli. Ale je tu ďalší problém. „Keďže to bolo dávno, zrejme sú na papieri. Mohli ich preniesť do počítača?“

„Určite áno. Len tak sa dá všetko uchovať.“

„Teda je to možné,“ zvolala Jeannie, potláčajúc vzrušenie.

Vyzeral zamyslene.

Uprene sa naňho zahľadela. „Charles, mohli by ste mi umožniť k tomu prístup?“

„Čo presne potrebujete urobiť?“

„Potrebujem natiahnuť svoj program do počítača a nechať ho prehľadať všetky súbory.“

„Ako dlho to potrvá?“

„Netuším. To závisí od veľkosti databázy a kvality počítača.“

„Obmedzuje to normálne vyhľadávanie dát?“

„Mohlo by ho spomaliť.“

Zachmúril sa.

„Urobíte to?“ spýtala sa Jeannie netrpezlivo.

„Ak nás chytia, je to koniec mojej kariéry.“

„Urobíte?“

„Dopekla, áno.“

48

Steve sa rozžiaril, keď zbadal Jeannie sedieť v patiu, popíjať limonádu a vážne sa zhovárať s jeho otcom, akoby boli dávni priatelia.

Po tomto túžim, pomyslel si. Aby Jeannie bola súčasťou môjho života. Potom sa vyrovnám so všetkým.

S úsmevom prešiel cez trávnik a jemne ju pobozkal na pery. „Vy dvaja vyzeráte ako sprisahanci,“ poznamenal.

Jeannie vysvetlila, čo plánujú, a Stevovi znova svitla nádej.

Ocko upozornil Jeannie: „Ja neovládam počítač. Budem potrebovať pomoc pri sťahovaní vášho programu.“

„Pôjdem s vami.“

„Určite nemáte pri sebe pas.“

„Celkom iste nie.“

„Do centra dát vás nemôžem zobrať bez identifikačného preukazu.“

„Môžem ísť domov a vziať si ho.“

„Ja pôjdem s tebou,“ navrhol Steve otcovi. „Mám svoj pas na poschodí. Som si istý, že dokážem natiahnuť ten program.“

Ocko úkosom pozrel na Jeannie.

Prikývla. „Proces je jednoduchý. Ak nastanú nejaké problémy, môžeš mi z centra dát zavolať a ja ti to vysvetlím.“

„Dobre.“

Ocko odišiel do kuchyne a priniesol telefón. Vytočil číslo. „Don, tu je Charlie. Kto vyhral golf?… Vedel som, že to dokážeš. Ale ja ťa na budúci týždeň porazím, uvidíš. Počuj, potrebujem láskavosť, dosť nezvyčajnú. Chcem si overiť zdravotné záznamy svojho syna z čias, keď… Hej, ocitol sa v istej zvláštnej situácii, nie životu nebezpečnej, ale vážnej, a kľúč k tomu môže byť dátum jeho narodenia. Mohol by si získať od bezpečnosti povolenie dostať sa do Veliteľského centra dát?“

Nasledovalo dlhé ticho. Steve nedokázal čítať otcove myšlienky. Napokon povedal: „Vďaka, Don. Naozaj si to vážim.“

Stevova ruka triumfálne vyletela do vzduchu: „Áno!“

Ocko si priložil prst k perám, vzápätí znova prehovoril do slúchadla. „Steve príde so mnou. Sme tam o pätnásť, dvadsať minút, ak je to možné… Ešte raz vďaka.“ Zložil.

Steve odbehol do svojej izby a vrátil sa s pasom.

Jeannie mala diskety v malej plastovej škatuľke. Podala ich Stevovi. „Vlož tú, čo je označená číslom jeden do disketovej jednotky a inštrukcie sa objavia na obrazovke.“

Pozrel sa na otca. „Pripravený?“

„Poďme.“

„Veľa šťastia,“ povzbudila ich Jeannie.

Nasadli do Lincolna Mark VIII a odišli do Pentagonu. Zaparkovali na najväčšom parkovisku sveta. Na americkom Strednom západe by ste našli menšie mestečká, ako je parkovisko Pentagonu. Prešli po schodoch do vchodu na druhom podlaží.

Steva v trinástich rokoch zobral na prehliadku budovy vysoký mladý muž s takmer vyholenou hlavou. Budova pozostáva z piatich sústredných kruhov spojených desiatimi chodbami ako spice na kolese. Má päť podlaží a žiadne výťahy. Po niekoľkých metroch stratil orientáciu. Zapamätal si jedine, že v strede centrálneho nádvoria je domček s názvom Základná nula, čo bol stánok s hot dogmi.

Otec ho viedol popri zatvorenom holičstve, reštaurácii a vstupe do metra k bezpečnostnej kontrole. Steve ukázal pas, zapísali ho ako návštevníka a dostal priepustku, ktorú si mal pripnúť na košeľu.

V sobotu večer tu pracovalo relatívne málo ľudí a chodby boli prázdne, s výnimkou zopár pracovníkov, zväčša v uniformách, a jedného či dvoch golfových vozíkov, ktoré používali na dopravu objemných nákladov a významných ľudí. Naposledy, keď tu Steve bol, ho upokojovala masívnosť budovy: to všetko je pre jeho ochranu. Teraz mal celkom iný pocit. Kdesi v tomto labyrinte kruhov a chodieb zosnovali sprisahanie, ktoré vytvorilo jeho a ďalších dvojníkov. Toto byrokratické bludisko skrýva pravdu, ktorú hľadá, a muži a ženy vo vyžehlených armádnych, námorných a leteckých uniformách sú teraz jeho nepriateľmi.

Náhlili sa cez chodbu, hore schodmi a okolo kruhu k ďalšiemu bezpečnostnému miestu. Teraz to trvalo dlhšie. Do počítača zapísali Stevovo plné meno i adresu a zopár minút čakali, kým ho počítač preverí. Po prvý raz v živote pocítil, že bezpečnostná kontrola je namierená proti nemu. Mal pocit zatajovania a viny, hoci neurobil nič zlé. Zvláštny pocit. Kriminálnici ho zrejme majú neustále, pomyslel si. Aj špióni, pašeráci a neverní manželia.

Prešli kontrolou, niekoľko razy na chodbe zabočili, až napokon došli k skleným dverám. Za dverami sedel približne tucet mladých vojakov pred obrazovkami počítačov, zadávali dáta alebo vkladali dokumenty do optických analyzujúcich prístrojov. Strážnik pred dverami znova prekontroloval Stevov pas a pustil ich dnu.

Miestnosť bola tichá, pokrytá kobercom, bez okien, s tlmeným svetlom a bezvýrazným filtrovaným vzduchom. Činnosť riadil plukovník, sivovlasý muž s uzučkými fúzikmi. Nepoznal Stevovho otca, ale očakával ich. Ostrým tónom ich nasmeroval k terminálu, ktorý použijú: azda považoval ich návštevu za obťažovanie.

„Potrebujeme si prezrieť zdravotné záznamy detí narodených vo vojenských nemocniciach asi pred dvadsiatimi dvoma rokmi,“ vysvetlil mu otec.

„Tie záznamy tu nemáme.“

Steve zamrel. Hádam sa tak ľahko nedajú poraziť?

„Kde ich držia?“

„V St. Louis.“

„Odtiaľto sa k nim nemožno dostať?“

„Aby ste mohli použiť linku dát, potrebujete osobitné povolenie. A vy ho nemáte.“

„Neočakával som takýto problém, plukovník,“ zareagoval otec podráždene. „Žiadate ma, aby som znova zatelefonoval generálovi Krohnerovi? Zrejme sa nám nepoďakuje, že ho zbytočne vyrušujeme v nedeľu večer, ale urobím to, ak na tom trváte.“

Plukovník zvažoval mierne porušenie pravidiel oproti riziku, že nahnevá generála. „Nazdávam sa, že to bude v poriadku. Linka sa nevyužíva a my ju cez víkend musíme aj tak preskúšať.“

„Ďakujem vám.“

Plukovník privolal ženu v poručíckej uniforme a predstavil ju ako Caroline Gambolovú. Mala okolo päťdesiatky, nadváhu a korzet a veliteľské spôsoby. Otec jej zopakoval, čo povedal plukovníkovi.

„Ste si vedomý, že tieto údaje sú uchovávané ako tajné, pane?“

„Áno, máme oprávnenie.“

Sadla si k terminálu a dotkla sa klávesnice. Po pár minútach sa spýtala: „Aké vyhľadávanie chcete použiť?“

„Máme vlastný vyhľadávací program.“

„Áno, pane. Rada vám ho natiahnem.“

Otec sa pozrel spýtavo na Steva. Ten pokrčil plecami a podal žene diskety.

Ako ho sťahovala do počítača, zvedavo sa pozrela na Steva. „Kto vypracoval tento softvér?“

„Profesorka z Univerzity Jonesa Fallsa.“

„Je veľmi dômyselný,“ poznamenala. „Nikdy som sa s takým niečím nestretla.“ Pozrela sa na plukovníka, ktorý jej hľadel ponad plece. „Vy áno, pane?“

Potriasol hlavou.

„Program je natiahnutý. Môžem spustiť vyhľadávanie?“

„Začnite.“

Poručíčka Gambolová ťukla na tlačidlo ENTER.

49

Predtucha viedla Berringtona, aby sledoval čierny Lincoln plukovníka Logana, keď vyšiel z príjazdovej cesty georgetownského domu. Nebol si istý, či je Jeannie v aute. Videl len plukovníka a Steva vpredu, ale bolo to kupé, a ona môže sedieť vzadu.

Potešil sa, že má čo robiť. Kombinácia nečinnosti a rastúceho strachu ho vyčerpávala. Bolel ho chrbát a nohy mal celé stŕpnuté. Najradšej by sa na všetko vykašľal a odišiel. Mohol by sedieť v reštaurácii pri fľaši dobrého vína alebo počúvať doma Mahlerovu Deviatu symfóniu či vyzliekať Pippu Harpendenovú. Ale nato si pripomenul výhody, ktoré predaj akcií prinesie. Po prvé peniaze: jeho podiel bude šesťdesiat miliónov dolárov. Potom šancu získať politický vplyv – Jim sa môže dostať do Bieleho domu a on sa stane ministrom zdravotníctva. Napokon, ak sa im to podarí, Amerika v dvadsiatom prvom storočí bude taká, aká bývala, silná, mocná a čistá. Teda zaťal zuby a pokračoval v odpornom špicľovaní.

Chvíľu sa mu vcelku darilo sledovať Logana v pomaly sa posúvajúcej washingtonskej doprave. Držal sa dve autá za nimi, ako v detektívkach. Mark VIII je elegantné auto, uvažoval z dlhej chvíle. Možno by mal vymeniť svoje auto. Sedan vyzerá elegantne, ale je nemoderný, kupé má väčší šmrnc. Uvažoval, koľko by mohol dostať za predaj svojho auta. Vtom si uvedomil, že v pondelok večer bude bohatý. Môže si kúpiť Ferrari, ak bude chcieť ohromovať..

Odrazu Mark VIII prešiel cez svetlá a zabočil. Naskočila červená, auto pred Berringtonom zastavilo a on stratil Logana z dohľadu. Zaklial a oprel sa o klaksón. Sníval s otvorenými očami. Potriasol hlavou, aby si vyjasnil myšlienky. Nezaujímavé špicľovanie oslabilo jeho koncentráciu. Keď znova naskočila zelená, so škripotom zabočil a prudko dupol na plyn.

O chvíľku zbadal čierne kupé čakať na svetlách a vydýchol si.

Minuli Lincolnov pamätník a prešli cez Arlingtonov most ponad rieku Potomac. Idú na letisko? Prešli na Washingtonský bulvár a Berrington si uvedomil, že ich cieľom je zrejme Pentagon.

Vošiel za nimi na obrovské parkovisko patriace Pentagonu. Našiel miesto v susednom rade, vypol motor a čakal. Steve s otcom vystúpili z auta a vydali sa k budove.

Skontroloval ich auto. Nikto neostal vnútri. Jeannie musela ostať v dome v Georgetowne. Čo má za lubom Steve a jeho otec? A Jeannie?

Kráčal tridsať, štyridsať metrov za nimi. Bolo mu to proti srsti.

Hrozil sa, že ho zbadajú. Čo povie, ak sa im ocitne tvárou v tvár? Neznesiteľne by ho to ponížilo.

Našťastie, ani jeden z nich sa neobzrel. Vybehli po schodoch a vošli do budovy. Držal sa za nimi, až kým neprešli cez bezpečnostnú kontrolu, potom sa musel vrátiť.

Našiel telefónnu búdku a zavolal Proustovi. „Som v Pentagone. Sledoval som Jeannie do domu Loganovcov a potom som šiel v pätách Steva Logana a jeho otca sem. Mám obavy, Jim.“

„Plukovník pracuje v Pentagone, nie?“

„Hej.“

„Možno o nič nejde.“

„Ale prečo by šiel do svojho úradu v sobotu večer?“

„Na hru pokeru do generálskej kancelárie, ak si dobre spomínam na svoje dni v armáde.“

„Nikdy by nevzal svoje decko na poker, hocikoľko má rokov.“

„Čo také v Pentagone by nám mohlo ublížiť?“

„Záznamy.“

„Nie,“ zapochyboval Jim. „Armáda nemá nijaké záznamy toho, čo sme robili. Som si tým istý.“

„Musíme vedieť, čo robia. Môžeš to nejako zistiť?“

„Asi áno. Ak nemám priateľov v Pentagone, tak potom nikde. Zopár ráz si zatelefonujem. Ostaň v spojení.“

Berrington zložil a uprene hľadel na telefónny prístroj. Frustrácia ho privádzala do šialenstva. Všetko, pre čo celý život pracoval, je ohrozené, a čo robí on? Sleduje ľudí ako odporný špiceľ. Ale nič iné urobiť nemôže. Zmietaný bezmocnou netrpezlivosťou sa obrátil a vracal nazad k autu, aby tam počkal.

50

Steve čakal v horúčkovitej nádeji. Ak bude program fungovať, dozvedia sa, kto znásilnil Lisu Hoxtonovú, a potom bude mať príležitosť dokázať svoju nevinu. Ale, čo ak to nepôjde? Vyhľadávanie nemusí byť úspešné, zdravotné záznamy sa mohli stratiť alebo byť vymazané z databázy. Počítače vždy vysielajú idiotské správy: „Nenájdené“ alebo „Nedostatok pamäti“ alebo „Systémová chyba“.

Z terminálu sa ozval zvuk zvončeka. Steve sa pozrel na obrazovku. Vyhľadávanie sa skončilo. Na obrazovke bol zoznam mien a adries v pároch. Jeannin program fungoval. Ale sú na zozname klony?

Potláčal svoju nedočkavosť. Prvoradou prioritou je urobiť si zo zoznamu kópiu.

Našiel škatuľu s novými disketami a jednu zasunul do diskovej pamäťovej jednotky. Skopíroval zoznam na disketu, vybral ju a zasunul do vrecka na džínsoch.

Až potom začal študovať mená.

Nijaké z nich nepoznal. Postupne ich prezeral, zdalo sa mu, že ich je niekoľko strán. Ľahšie by sa dali prezrieť vytlačené na papieri. Privolal poručíčku Gambolovú. „Môžem tlačiť z tohto terminálu?“

„Iste,“ odvetila. „Môžete použiť tamtú laserovú tlačiareň.“ Podišla k nej a ukázala mu, ako sa používa.

Steve stál nad tlačiarňou a dychtivo sledoval vychádzajúce strany. Dúfal, že uvidí svoje meno popri troch ďalších: Dennisovi Pinkerovi, Waynovi Stattnerovi a mužovi, ktorý znásilnil Lisu Hoxtonovú. Otec mu pozeral ponad plece.

Prvá strana obsahovala len dvojice, nijaké skupinky troch či štyroch.

Meno Steven Logan sa objavilo v polovici druhej strany. Otec ho zbadal v tej istej chvíli. „Tam si,“ zvolal, potláčajúc vzrušenie. Ale čosi nepasovalo. Priveľa mien bolo spojených dovedna. Popri Stevenovi Loganovi, Dennisovi Pinkerovi a Waynovi Stattnerovi tam bol Henry Irwin King, Per Ericson, Murray Claud, Harvey John Jones a George Dassault. Stevovo radostné vzrušenie sa zmenilo na zmätenosť.

Otec sa zamračil. „Kto sú tí všetci?“

Steve rátal. „Je tam osem mien.“

„Osem?“ neveriacky krútil hlavou otec. „Osem?“

Vtedy Steve pochopil. „Toľko ich Genetico vyrobilo,“ usúdil. „Sme ôsmi.“

„Osem klonov!“ zvolal otec ohromene. „Čo, dopekla, zamýšľali?“

„Rád by som vedel, ako ich vyhľadávací program našiel,“ zaujímal sa Steve. Hľadel na poslednú stránku vychádzajúcu z tlačiarne. V spodnom riadku stálo: Spoločná charakteristika – elektrokardiogram.

„To je správne,“ lovil v pamäti ocko. „Keď si mal týždeň, robili ti elektrokardiogram. Nechápal som prečo.“

„Všetkým nám ho robili. Jednovaječné dvojčatá majú podobné srdiečka.“

„Ešte vždy tomu nemôžem uveriť,“ chmúril sa otec. „Na svete je osem chlapcov presne takých ako ty.“

„Pozri sa na tieto adresy,“ upozornil ho Steve. „Všetko sú armádne základne.“

„Väčšina ľudí už nebude na tej istej adrese. Neposkytuje program nejaké iné informácie?“

„Nie. To vysvetľuje, že program nenarúša súkromie ľudí.“

„Teda, ako ich nájde?“

„Pýtal som sa jej na to. Na univerzite majú všetky telefónne zoznamy na CD‑ROM‑e. Ak toto zlyhá, používajú registre vodičských preukazov, úverové informačné agentúry a iné zdroje.“

„Dočerta aj so súkromím,“ zahromžil otec. „Pokúsim sa stiahnuť celé lekárske záznamy týchto ľudí, aby som našiel kľúč k celej záhade.“

„Dal by som si šálku kávy,“ zmenil tému Steve. „Dá sa tu niekde zohnať?“

„V centre dát nie sú dovolené žiadne nápoje. Rozliate tekutiny by mohli vyradiť počítače. Hneď za rohom je malá odpočiváreň s kávovarom a automatom na kolu.“

„O chvíľku som späť.“ Steve kývol strážnej službe pri dverách a vyšiel z centra dát. V odpočivárni bolo niekoľko stolov, zopár kresiel a automaty na nápoje a sladkostí. Zjedol dve tyčinky, vypil šálku kávy a vracal sa do centra.

Zastal pred sklenými dverami. Vnútri bolo niekoľko ľudí, vrátane generála a dvoch ozbrojených vojenských policajtov. Generál sa dohadoval s otcom a zdalo sa, že súčasne s nimi hovorí aj plukovník s uzučkými fúzikmi. Ich gestikulovanie Steva varovalo. Stalo sa čosi nepríjemné. Vošiel do miestností a zastal pri dverách. Inštinkt mu vravel neupozorniť na seba.

Začul, ako generál hovorí zvýšeným hlasom: „Dostal som rozkaz, plukovník Logan, ste zatknutý.“

Steve stuhol.

Ako k tomuto došlo? Určite nie preto, že prichytili ocka, ako nakúka do cudzích lekárskych záznamov. Azda je to vážna vec, ale ťažko možno niekoho za to zatknúť. V tom je iný háčik. Nejakým spôsobom zasiahlo Genetico.

Čo má robiť?

„Na to nemáte právo!“ rozhnevane sa bránil otec.

„Nepoúčajte ma o mojich právach, plukovník!“ skríkol naňho generál.

Nemalo zmysel, aby sa Steve zamiešal do hádky. Vo vrecku má disketu so zoznamom mien. Ocko má problémy, ale on sa vie o seba postarať. Steve by sa mal odtiaľto aj s informáciami vypariť.

Obrátil sa a vyšiel cez sklené dvere.

Kráčal rázne, tváriac sa, že vie, kam ide. Cítil sa ako utečenec. Pokúšal sa spomenúť si, ako sa sem cez to bludisko dostal. Niekoľko ráz na chodbách zabočil a prešiel cez bezpečnostnú kontrolu.

„Počkajte, pane!“ zvolal strážnik.

Steve zastal s búšiacim srdcom a obzrel sa. „Prosím?“ predstieral, že je zaneprázdnený človek, netrpezlivý dostať sa do práce.

„Potrebujem vás odhlásiť z počítača. Môžem vidieť váš preukaz?“

„Samozrejme.“ Steve mu podal pas.

Strážnik skontroloval jeho fotografiu, nato naťukal jeho meno do počítača. „Ďakujem vám,“ vrátil mu doklad.

Steve prechádzal chodbou. Ešte jedna kontrola a je vonku.

Vtom za sebou začul hlas Caroline Gambolovej. „Pán Logan! Na chvíľočku, prosím!“

Obzrel sa ponad plece. Utekala, celá červená a fučiaca, po chodbe za ním.

„Och, doriti!“ zahromžil.

Preletel okolo rohu a našiel schodisko. Zbehol po schodoch o poschodie nižšie. Má mená, ktoré ho môžu zbaviť obvinenia zo znásilnenia. Nedovolí nikomu, aby mu zabránil dostať sa odtiaľto s informáciami, ani len americkej armáde.

Aby mohol opustiť budovu, musel sa dostať na vonkajší okruh E. Náhlil sa cez hviezdicovú chodbu, pretnúc okruh C. Oproti nemu prichádzal golfový vozík naložený čistými materiálmi. V polovici cesty k okruhu D počul znova hlas poručíčky Gambolovej: „Pán Logan!“ Ešte vždy ho prenasledovala. „Generál si želá rozprávať sa s vami!“ kričala dlhou širokou chodbou. Muž v leteckej uniforme zvedavo vykukol zo svojej kancelárie. Našťastie, v sobotu večer sa tu nachádzalo relatívne málo ľudí. Steve našiel schodisko a kráčal hore. To musí tučnú poručíčku spomaliť.

Na nasledujúcom podlaží sa ponáhľal chodbou k okruhu D, držal sa ho, kým neprešiel cez dva rohy, a potom znova schádzal dolu. Poručíčku Gambolovú už nevidel. Striasol som sa jej, pomyslel si s úľavou.

Bol presvedčený, že je na poschodí, kde je východ. Prešiel v smere otáčania hodinových ručičiek okolo okruhu D do ďalšej chodby. Zdala sa mu známa: tadiaľto vošiel. Držal sa chodby v opačnom smere a prišiel k bezpečnostnej kontrole, kde vchádzal dnu. Bol takmer voľný.

Vtedy uvidel poručíčku Gambolovú.

Červená a zadychčaná stála pri kontrole so strážnikom.

Steve zahrešil. Napokon sa jej predsa len nezbavil. Dostala sa k východu pred ním.

Rozhodol sa správať bezočivo.

Pristúpil k strážnikovi a zložil si návštevnícky preukaz.

„Môžete si ho nechať,“ povedala poručíčka Gambolová. „Generál by s vami rád hovoril.“

Steve položil preukaz na pult. „Obávam sa, že nemám čas. Dovidenia, poručíčka, a ďakujem vám za spoluprácu,“ maskoval svoj strach sebavedomým prejavom.

„Trvám na tom,“ prikázala.

Steve predstieral netrpezlivosť. „Nie ste v postavení, aby ste mi prikazovali,“ povedal. „Som civil, nemôžete mi dávať rozkazy. Neurobil som nič zlé, teda ma nemôžete zatknúť. Ako vidíte, nemám nič, čo patrí armáde.“ Dúfal, že disketu v zadnom vrecku nie je vidieť. „Bolo by nelegálne, keby ste sa pokúsili zadržať ma.“

Obrátila sa na strážnika, asi tridsaťročného muža, o dobrých desať centimetrov nižšieho ako Steve: „Nedovoľte mu odísť!“

Steve sa usmial na strážnika. „Ak sa ma dotknete, vojak, bude to násilný útok. Budem oprávnený udrieť vás, a verte mi, urobím to.“

Poručíčka Gambolová sa obzrela, či neuvidí posilu, ale jedinými ľuďmi nablízku boli dve upratovačky a elektrikár, ktorý opravoval svetlo.

Steve kráčal k východu.

Poručíčka Gambolová skríkla: „Zastavte ho!“

Začul za sebou strážnikov hlas: „Stoj, lebo strelím!“

Steve sa obzrel. Strážnik vytiahol pištoľ a zamieril naňho.

Upratovačky a elektrikár skameneli.

Strážnikovi sa triasli ruky, ako mieril na Steva.

Steve cítil, že mu pri pohľade na hlaveň tuhnú svaly. S námahou premohol chvíľkové ochromenie. Bol si istý, že strážnik v Pentagone nevystrelí na neozbrojeného civilistu. „Nezastrelíte ma,“ zvolal. „Bola by to vražda.“

Obrátil sa a kráčal k dverám.

Bola to najdlhšia cesta jeho života. Vzdialenosť troch či štyroch metrov, ale mal pocit, akoby trvala večnosť. Pokožka na chrbte mu priam horela od očakávania, čo sa stane.

Keď položil ruku na dvere, zaznel výstrel.

Ktosi skríkol.

Stevovi v mysli prebleslo: Vypálil nad moju hlavu. Ale neobzrel sa. Vybehol von a trielil dolu dlhým schodiskom. Kým bol dnu, vonku sa zotmelo a parkovisko osvetľovali pouličné lampy. Počul za sebou výkriky a potom ďalší výstrel. Zbehol z chodníka do kríkov.

Zabočil na cestu. Po chvíli dobehol k radu autobusových zastávok. Spomalil. K jednej zastávke prichádzal autobus. Vystúpili dvaja vojaci a nastúpila žena v civile. Steve nasadol hneď za ňou.

Autobus sa pohol.

Vyšiel z parkoviska smerom na diaľnicu, nechávajúc Pentagon za sebou.

51

Jeannie si za pár hodín Lorraine Loganovú mimoriadne obľúbila.

Bola mohutnejšia, než sa zdala na fotografiách, ktoré sa objavovali vedľa jej stĺpčekov v novinách. Veľa sa smiala, čo spôsobilo na jej okrúhlej tvári vrásky. Aby odviedla Jeanninu i svoju myseľ od starostí, rozprávala o problémoch, s ktorými sa jej ľudia zverujú: o dominujúcich svokrovcoch, násilných manželoch, impotentných priateľoch, o neslušných návrhoch šéfov, o dcérach, čo berú drogy. Pri každej téme však Lorraine vedela povedať čosi, čo priviedlo Jeannie na myšlienku: Pravdaže – ako to, že som to takto nikdy nechápala?

Postupne sa ochladzovalo. Sedeli v patiu a netrpezlivo čakali na Stevov a otcov návrat. Jeannie porozprávala Lorraine o Lisinom znásilnení. „Bude sa pokúšať predstierať, že sa nič nestalo,“ poznamenala Lorraine.

„Áno, presne tak sa správa.“

„Táto fáza môže trvať šesť mesiacov. Ale skôr či neskôr si uvedomí, že musí prestať odmietať minulosť, a vyrovnať sa s tým. Toto štádium často prichádza, keď sa žena pokúsi znova vrátiť k normálnemu sexuálnemu životu, a zistí, že nemá rovnaké pocity ako predtým. A vtedy mi píšu.“

„Čo im radíte?“

„Psychologické poradenstvo. Nejestvuje jednoduché riešenie. Znásilnenie poškodí ženskú dušu, a tú treba opraviť.“

„Aj detektívka odporúčala poradenstvo.“

„Je to bystrá policajtka.“

Nastala chvíľka ticha. Nato Lorraine povedala: „Steve vás ľúbi.“

Jeannie prikývla. „Hej. Myslím, že áno.“

„Matke môžete veriť.“

„Ale aj prv už bol zaľúbený.“

„Ale ani vy ste neprepásli svoju príležitosť, však?“ usmiala sa Lorraine. „Áno, bol. Ale iba raz.“

„Porozprávajte mi o nej – ak si myslíte, že by mu to nevadilo.“

„Dobre. Volá sa Fanny Gallaherová. Má zelené oči a vlnisté tmavočervené vlasy. Bola temperamentná a bezstarostná, a bolo to jediné dievča na strednej škole, čo sa o Steva nezaujímalo. Behal za ňou a ona mu celé mesiace odolávala. Ale napokon ju získal a asi rok spolu chodili.“

„Myslíte, že spolu spávali?“

„Viem, že áno. Zostávali spolu na noc tu. Nemá význam nútiť mladých, aby to robili na parkoviskách.“

„A čo na to jej rodičia?“

„Zhovárala som sa s Fanninou matkou. Mala na to rovnaký názor.“

„Ja som stratila svoje panenstvo v uličke za punk rockovým klubom v štrnástich rokoch. Bola to pre mňa taká depresívna skúsenosť, že som ďalší sexuálny styk mala až ako dvadsaťjedenročná. Kiežby sa vám moja mama viac podobala.“

„Myslím, že nezáleží obzvlášť na tom, či sú rodičia prísni alebo mierni, pokiaľ sú dôslední. Decká dokážu rešpektovať viac‑menej každý súbor pravidiel, ak ich poznajú. Ale despotická tyrania, tá ich vyvádza z miery.“

„Prečo sa Steve s Fanny rozišli?“

„Bol tu istý problém… Mal by vám to azda porozprávať sám.“

„Hovoríte o bitke s Tipom Hendricksom?“

Lorraine nadvihla obočie. „Povedal vám to! Môjtybože, naozaj vám dôveruje.“

Začuli vonku auto. Lorraine vstala a vyšla na roh domu nazrieť na ulicu. „Steve prichádza domov taxíkom,“ oznamovala zmäteným tónom.

Jeannie vyskočila. „Ako sa tvári?“

Prv ako Lorraine stihla odpovedať, objavil sa v patiu. „Kde je otec?“ opýtala sa.

„Zatkli ho.“

„Och, panebože. Prečo?“ zvolala Jeannie.

„Nie som si istý. Myslím, že sa to ľudia z Genetica nejako dozvedeli alebo si domysleli, o čo nám ide, a tajne to zariadili. Poslali dvoch príslušníkov vojenskej polície, aby ho zatkli. Mne sa podarilo ujsť.“

„Steve, je tu čosi, čo zatajuješ,“ povedala s obavami matka.

„Strážnik na mňa dvakrát vystrelil.“

Lorraine tlmene vykríkla.

„Myslím, že mieril nad moju hlavu. V každom prípade, som v poriadku.“

Jeannie vyschlo v ústach. Pomyslenie na guľky vypálené do Stevovej hlavy ju vydesilo. Mohol prísť o život!

„Program však fungoval.“ Steve vytiahol zo zadného vrecka disketu. „Tu je zoznam. Prekvapíš sa, keď sa dozvieš, čo je na nej.“

Jeannie s námahou prehltla. „Čo?“

„Nie sú štyri klony.“

„Ako to?“

„Je ich osem.“

Jeannie ovisla sánka. „Ste ôsmi?“

„Našli sme osem rovnakých elektrokardiogramov.“

Genetico rozdelilo embryo sedem ráz a implantovalo ôsmim nevedomým ženám deti neznámych ľudí. Neslýchaná arogancia.

Ale Jeannino podozrenie sa potvrdilo. Teda, toto sa Berrington pokúša tak zúfalo zatajiť. Keby sa táto správa zverejnila, Genetico by bolo potupené a Jeannie by sa očistila.

A Steva by zbavili viny.

„Ty si to dokázal!“ zajasala Jeannie a objala ho. No odrazu jej zišla na um nečakaná prekážka. „Ale ktorý z ôsmich spáchal to znásilnenie?“

„Musíme to zistiť,“ povedal Steve. „A nebude to ľahké. Adresy, ktoré máme, sú miesta, kde žili ich rodičia v čase, keď sa narodili. Celkom určite sú staré.“

„Môžeme sa pokúsiť ich vyhľadať. To je Lisina špecialita.“ Jeannie vstala. „Radšej sa vrátim do Baltimoru. Potrvá to skoro celú noc.“

„Idem s tebou.“

„A čo tvoj otec? Musíš ho dostať z rúk vojenskej polície.“

„Si potrebný tu, Steve,“ zasiahla mama. „Hneď idem zavolať nášho právnika – mám jeho číslo domov – a ty mu musíš vysvetliť, čo sa stalo.“

„V poriadku,“ odvetil váhavo.

„Pred odchodom by som mala zavolať Lise, aby sa prichystala,“ povedala Jeannie. Telefón bol v patiu na stole. „Môžem?“

„Samozrejme.“

Vytočila Lisino číslo. Telefón zazvonil štyri razy, nato sa ozvalo charakteristické ticho naskakujúceho odkazovača. „Dopekla,“ zvolala Jeannie, ako počúvala Lisin odkaz. Keď skončila, povedala: „Lisa, prosím ťa, zavolaj mi. Odchádzam práve z Washingtonu, budem doma o desiatej. Stalo sa čosi veľmi dôležité.“ Zložila.

„Odprevadím ťa k autu,“ ponúkol sa Steve.

Rozlúčila sa s Lorraine, ktorá ju srdečne objala.

Vonku jej Steve podal disketu. „Daj na ňu pozor,“ poprosil. „Nemám kópiu a ďalšiu šancu nedostaneme.“

Položila ju do batoha. „Neboj sa. Je to aj moja budúcnosť.“ Silno ho pobozkala.

„Páni, teda,“ vzdychol. „Mohli by sme si to zopakovať častejšie?“

Znova ho pobozkala, tentoraz nežnejšie. „Zavolám ti.“

Nastúpila do auta a odišla..

Šoférovala rýchlo, ani nie o hodinku bola doma.

Sklamalo ju, že nenašla na svojom prístroji nijaký odkaz od Lisy. Strachovala sa, že Lisa spí alebo pozerá televíziu, a nepočúva jej odkazy. Nepanikár, pomyslela si. Vybehla znova von a šla autom do Lisinho bytu v činžiaku v Charles Village. Zazvonila z ulice na domácom telefóne, ale nikto sa neozval. Kam, dopekla, Lisa šla? Nemá priateľa, s ktorým by si vyrazila v sobotu večer von. Panebože, nech nešla pozrieť svoju matku do Pittsburghu.

Lisa bývala na čísle 12B. Jeannie zazvonila na zvonček 12A. Znova žiadna odpoveď. Možno prekliaty systém nefunguje. Naplnená sklamaním skúsila 12C.

„Hej, kto je to?“ ozval sa namrzený mužský hlas.

„Prepáčte, že vás vyrušujem, ale som priateľka Lisy Hoxtonovej, ktorá býva vedľa vás, a naozaj súrne ju potrebujem zastihnúť. Neviete náhodou, kde je?“

„Kde si myslíte, že ste, milá dáma – v nejakom zapadákove?“ zahundral. „Ja ani neviem, ako moja suseda vyzerá.“ Šťuk.

„A vy ste odkiaľ, z New Yorku?“ zakričala naštvane do hluchého mikrofónu.

Vrátila sa domov, šoférujúc ako na pretekoch, a zavolala Lisinmu odkazovaču znova. „Lisa, prosím ťa, zavolaj mi, ihneď ako dorazíš domov, nech je hocikoľko hodín v noci. Čakám pri telefóne.“

Po tomto už viac urobiť nemohla. Bez Lisy sa nemôže dostať ani len do Cvokárne.

Osprchovala sa a zabalila do ružového župana. Bola hladná, v mikrovlnke si zohriala mrazený citrónový koláčik, ale z jedla ju pochytila nevoľnosť, a tak ho vyhodila a vypila len kávu s mliekom. Mať tak televíziu, ktorá by ju rozptýlila.

Vybrala Stevovu fotografiu, ktorú jej dal jeho otec. Mala by si na ňu zohnať rámik. Zatiaľ ju pripla magnetom na dvere chladničky.

Inšpirovalo ju to, aby si pozrela albumy s fotografiami. Usmiala sa pri pohľade na ocka v hnedom obleku s tenkým pásikom so širokými chlopňami na saku a zvonovými nohavicami, ako stojí pri tyrkysovom aute Thunderbird. Bolo v ňom niekoľko strán fotografií Jeannie v bielom tenisovom úbore, triumfálne držiacej početné strieborné poháre a plakety. Na ďalšom obrázku mama tlačila Patty v staromódnom kočíku, bol tam Will Temple v kovbojskom klobúku, taký rozbláznený, že sa Jeannie musela usmiať.

Zazvonil telefón.

Vyskočila, pustila album na zem a schmatla slúchadlo. „Lisa?“

„Ahoj, Jeannie, čo máš také naliehavé?“

Od návalu vďačnosti ju pochytila slabosť a zosunula sa na pohovku. „Chvalabohu! Vyvolávam ti celú večnosť, kde si bola?“

„Šla som do kina s Catherine a Billom. Je to hádam zločin?“

„Prepáč, nemám právo vyšetrovať ťa…“

„To nič. Som tvoja priateľka. Pokojne buď na mňa naštvaná. Ja ti to raz vrátim.“

Jeannie sa zasmiala. „Vďaka. Počuj, mám zoznam mien piatich. ľudí, ktorí môžu byť Stevovými dvojníkmi.“ Zámerne podhodnotila číslo, bolo ťažké naraz prehltnúť celú pravdu. „Potrebujem ich nájsť dnes v noci. Pomôžeš mi?“

Nastalo ticho. „Jeannie, takmer som sa ocitla vo vážnych problémoch, keď som sa pokúšala dostať do tvojej kancelárie. Mohla som aj so strážnikom prísť o miesto. Chcem ti pomôcť, ale ja svoju prácu potrebujem.“

Jeannie pochytil neovládateľný strach. Nie, nemôžeš ma sklamať, nie teraz, keď som tak blízko. „Prosím.“

„Bojím sa.“

Strach vystriedalo rázne rozhodnutie. Dopekla, nedovolím ti vyzuť sa z toho. „Lisa, je už skoro nedeľa.“ Nerada ti to robím, ale musím. „Pred týždňom som ťa išla hľadať do horiacej budovy.“

„Viem, viem.“

„Bála som sa.“

Znova nastalo ticho. „Máš pravdu,“ ozvala sa Lisa napokon. „Dobre, urobím to.“

Jeannie potlačila víťazný výkrik. „Ako skoro sa tam môžeš dostať?“

„O pätnásť minút.“

„Stretneme sa vonku.“

Jeannie zložila. Vbehla do kúpeľne, zhodila župan na zem, natiahla si čierne džínsy a tyrkysové tričko. Obliekla si čiernu džínsovú bundu a utekala dolu schodmi.

O polnoci vyšla z domu.

NEDEĽA

.

52

Dorazila na univerzitu prv ako Lisa. Zašla na parkovisko pre návštevníkov, pretože nechcela, aby pred Cvokárňou zazreli jej nápadné auto. Potom prebehla tmavým, vyľudneným univerzitným areálom. Kým netrpezlivo prešľapovala pred budovou, zišlo jej na um, že sa mohla zastaviť a kúpiť čosi pod zub. Celý deň nejedla. Túžobne snívala o hamburgeri so syrom a hranolčekmi, kúsku paprikovej pizze, jablkovom koláči a vanilkovej zmrzline, dokonca o cesnakovom šaláte. Napokon sa v modernej bielej Honde objavila Lisa.

Vystúpila z auta a chytila Jeannie za ruky. „Hanbím sa,“ priznala. „Je mi ľúto, že si mi musela pripomínať, aká si mi priateľka.“

„Ja to chápem,“ zľahčovala situáciu Jeannie.

„Prepáč.“

Jeannie ju objala.

Vošli dnu a rozsvietili svetlá v laboratóriu. Kým Lisa zapínala počítač, Jeannie postavila na kávu. Nezvyčajný pocit ocitnúť sa uprostred noci v laboratóriu. Antiseptické vybavenie, ostré svetlá, tiché prístroje, to všetko jej pripomenulo márnicu.

Uvažovala, že skôr či neskôr sa zrejme objaví bezpečnostná služba. Po Jeanninom vniknutí podistým Cvokáreň strážia a uvidia aj svetlá. Ale vedci bežne pracujú v čudných nočných hodinách, problém nastane vtedy, ak si ju strážnik včera zapamätal. „Ak nás príde skontrolovať, schovám sa do vstavanej skrine na papier,“ povedala Lise. „Pre prípad, že patrí medzi ľudí, čo vedia, že tu nemám byť.“

„Dúfam, že zavčasu spozorujeme jeho príchod,“ poznamenala Lisa nervózne.

„Mali by sme nastražiť nejaký alarm.“ Jeannie sa nemohla dočkať, kedy sa už pustí do vyhľadávania klonov, ale ovládla svoju netrpezlivosť. Opatrnosť je namieste. Skúmavo sa obzerala po laboratóriu a zrak jej padol na kvetinové zátišie na Lisinom stole. „Na koľko si ceníš tú sklenú vázu?“ spýtala sa.

Lisa pokrčila plecami. „Kúpila som ju v K‑marte. Môžem si zohnať inú.“

Jeannie vyhodila kvety a vodu vyliala do výlevky. Vzala z police knihu Jednovaječné dvojčatá vychovávané oddelene od Susan L. Farberovej. Prešla na koniec chodby, kde boli lietacie dvere vedúce na schodisko. Pootvorila ich trochu dovnútra a zasunula medzi ne knihu, aby ostali v tej polohe. Potom naaranžovala vázu na vrch dverí. Nikto sa nedostane dnu, aby ju pritom nezhodil a nerozbil.

Pri pohľade na ňu sa Lisa spýtala: „Čo poviem, ak sa ma opýtajú, prečo som to urobila?“

„Nechcela si, aby sa k tebe niekto tajne prikradol,“ poradila jej Jeannie.

Lisa spokojne prikývla. „Boh vie, že mám dostatočný dôvod správať sa paranoicky.“

„Pustime sa do práce,“ navrhla Jeannie.

Vrátili sa nazad do laboratória a nechali dvere otvorené, aby mali istotu, že začujú rozbíjanie skla. Jeannie vložila svoju vzácnu disketu do Lisinho počítača a vytlačila výsledky Pentagonu. Obsahovali mená ôsmich bábätiek, ktoré mali elektrokardiogramy také podobné, akoby pochádzali z jednej osoby. Osem malých srdiečok, ktoré bili celkom rovnako. Berrington z akéhosi dôvodu zariadil, aby vo vojenských nemocniciach bábätkám urobili tento test. Kópie bezpochyby poslali na kliniku Aventine, kde ostali, až kým ich vo štvrtok neskartovali. Ale Berrington zabudol, alebo možno si to neuvedomil, že armáda uchová ich originálne grafy.

„Začnime s Henrym Kingom,“ navrhla. „Plné meno je Henry Irwin King.“

Lisa mala na stole dve jednotky CD‑ROM, položené na sebe. Vybrala zo zásuvky dve cédečka a zasunula do každej jednotky jedno. „Na týchto dvoch diskoch máme všetky domáce telefóny v Spojených štátoch,“ povedala. „A tiež softvér, ktorý nám umožňuje prehľadávať oba disky súčasne.“ Na monitore sa objavil Windows. „Nanešťastie, ľudia nedávajú do telefónneho zoznamu vždy svoje celé meno,“ skonštatovala. „Najskôr sa pozrime, koľko H. Kingov je v Spojených štátoch.“ Naťukala:

H* King

a klikla na Spočítať. Po chvíli sa objavilo okienko s číslom 1129.

Jeannie to rozladilo. „Potrvá celú noc, kým overíme toľko čísel!“

„Počkaj, skúsime čosi lepšie.“ Lisa napísala:

Henry I. King alebo Henry Irwin King

a klikla na ikonku Hľadať s obrázkom psa. Po chvíli sa na obrazovke objavil zoznam. „Máme troch Henryov Irwinov Kingovcov a sedemnásť Henryov I. Kingovcov. Aká je jeho posledná známa adresa?“

Jeannie sa pozrela do svojej kópie. „Fort Devens, Massachusetts.“

„Dobre. Máme jedného Henryho Irwina Kinga v Amherste a štyroch Henryov I. Kingovcov v Bostone.“

„Zavolajme im.“

„Uvedomuješ si, že je jedna hodina v noci?“

„Nemôžem čakať do rána.“

„Ľudia o tomto nočnom čase nebudú s tebou hovoriť.“

„Určite budú,“ nástojila Jeannie. Predstierala odvahu. Vedela, že bude mať problémy. Ale nebola ochotná čakať do rána. Je to príliš dôležité. „Poviem im, že som z polície a prenasledujem sériového vraha.“

„Ale to je protiprávne.“

„Daj mi to amherstské číslo.“

Lisa prešla zoznamom a stlačila F2. Z počítačového modemu sa ozvala rýchla séria zapípaní. Jeannie zdvihla telefón.

Počula sedem zazvonení, nato sa ozval ospalý hlas. „Prosím?“

„Tu je detektívka Susan Farberová z Amherstského policajného oddelenia,“ predstavila sa. Očakávala, že ju kamsi pošle, ale neodpovedal, a tak svižne pokračovala: „Prepáčte, že vám voláme uprostred noci, ale ide o naliehavý policajný prípad. Hovorím s Henrym Irwinom Kingom?“

„Áno. Čo sa stalo?“

Zdalo sa, akoby hlas patril mužovi v strednom veku, ale Jeannie chcela mať istotu. „Je to len rutinné vyšetrovanie.“

To bola chyba. „Rutinné?“ zavrčal podráždene. „O tomto nočnom čase?“

Narýchlo zaimprovizovala: „Vyšetrujeme vážny zločin a potrebujeme vás vylúčiť z podozrenia, pane. Môžete mi povedať váš dátum a miesto narodenia?“

„Narodil som sa v Greenfielde v Massachusetts, štvrtého mája 1945. Jasné?“

„Nemáte syna s týmto menom?“

„Nie, mám tri dcéry. A môžem ísť už spať?“

„Nebudeme vás už viac obťažovať. Ďakujem vám za spoluprácu s políciou a dobre sa vyspite.“ Zložila a pozrela sa triumfálne na Lisu. „Vidíš? Zhováral sa so mnou. Nepáčilo sa mu to, ale odpovedal mi.“

Lisa sa zasmiala. „Doktorka Ferramiová, máte talent na klamanie.“

Jeannie sa uškrnula. „Chce to iba trochu drzosti. Poďme k Henrym I. Kingom. Ja zavolám prvým dvom, ty posledným.“

Len jednému sa dalo volať automaticky. Jeannie vytiahla papier a pero, zapísala si dve čísla a vykrúcala ich ručne. Ozval sa mužský hlas a ona prešla do svojej tirády. „Tu je detektívka Susan Farberová z Bostonskej mestskej polície…“

„Prečo mi, doriti, voláte v noci?“ vybuchol muž. „Viete, kto som?“

„Predpokladám, že ste Henry King…“

„A ja predpokladám, že si práve prišla o svoj džob, ty sprostá štetka,“ zúril. „Susan aká?“

„Potrebujem si len overiť dátum vášho narodenia, pán King…“

„Chcem ihneď hovoriť s vaším poručíkom.“

„Pán King…“

„Urob, čo hovorím!“

„Prekliata gorila,“ vyštekla Jeannie a zložila. Dosť to ňou otriaslo. „Dúfam, že nočné konverzácie nebudú takto pokračovať.“

Aj Lisa už zložila. „Môj bol Jamajčan a svojím prízvukom to aj potvrdil,“ vysvetľovala. „Zdá sa, že tvoj bol nepríjemný.“

„Veľmi.“

„Môžeme prestať a pokračovať ráno.“

Jeannie sa nenechá poraziť jedným nevychovaným chlapom. „Dočerta, nie,“ namietla. „Pár nadávok znesiem.“

„Nech je teda po tvojom.“

„Napokon, zdal sa o dosť starší ako dvadsaťdvaročný, teda môžeme naňho zabudnúť. Skúsme zavolať ďalším dvom.“

Povzbudili jedna druhú a pokračovali.

Jej tretí Henry King ešte nespal: v pozadí sa ozývala hudba a v miestnosti hlasy. „Hej, kto je to?“ prihlásil sa.

Jeannie sa videlo, že má správny vek a vyzerá to sľubne. Zahrala sa znova na policajtku, ale bol podozrievavý. „Na základe čoho mám uveriť, že ste z polície?“

Mal hlas ako Steve a Jeannie na chvíľu zamrela. Toto môže byť jeden z klonov. Ale ako sa má vykrútiť z podozrenia? Rozhodla sa, že bude bezočivá. „Chcete mi zavolať sem na policajné veliteľstvo?“ ponúkla ľahkomyseľne.

Odmlčal sa. „Nie, zabudnite na to,“ povedal po chvíli.

Jeannie si vydýchla.

„Som Henry King,“ predstavil sa. „Volajú ma Hank. Čo chcete?“

„Mohla by som si najskôr overiť dátum a miesto narodenia?“

„Narodil som sa vo Fort Devense presne pred dvadsiatimi dvoma rokmi. Dnes mám narodeniny. Vlastne, mal som ich včera, v sobotu.“

Je to on! Jeannie už našla jedného klona. Ďalej musí zistiť, či bol minulú nedeľu v Baltimore. Pokúsila sa potlačiť vzrušenie a pokračovala: „Môžete mi povedať, kedy ste naposledy cestovali mimo štátu Massachusetts?“

„Počkajte, v auguste. Šiel som do New Yorku.“

Inštinkt Jeannie napovedal, že hovorí pravdu, ale pokračovala v otázkach. „Čo ste robili minulú nedeľu?“

„Pracoval som.“

„Akú máte prácu?“

„Nuž, som postgraduálnym študentom na MIT, ale cez nedele pracujem v bare v Blue Note Cafe v Cambridgei.“

Jeannie si urobila poznámku. „A tam ste boli minulú nedeľu?“

„Hej. Obslúžil som prinajmenšom sto ľudí.“

„Ďakujem vám, pán King.“ Ak je to pravda, nie je ten, čo znásilnil Lisu. „Mohli by ste mi dať to telefónne číslo baru, aby sme si mohli overiť vaše alibi?“

„Nepamätám si ho, ale je v zozname. Čo som to mal vlastne urobiť?“

„Vyšetrujeme prípad podpaľačstva.“

„Som rád, že mám alibi.“

Znervózňovalo ju, že počuje Stevov hlas, a pritom si musí uvedomovať, že to je cudzí muž. Rada by videla Henryho Kinga, aby si overila vizuálnu podobu. Neochotne ukončila rozhovor. „Ešte raz vám ďakujem, pane. Dobrú noc.“ Zložila a prudko si vydýchla. Tvár, napätá od úsilia klamať, sa jej zrazu uvoľnila. „Juchú!“

„Našla si ho?“ ozvala sa Lisa.

„Áno, narodil sa vo Fort Devense a má dnes dvadsaťdva rokov. Celkom iste je to Henry King, ktorého hľadáme.“

„Výborne.“

„Ale zdá sa, že má alibi. Hovorí, že pracoval v bare v Cambridgei.“ Pozrela sa do poznámok. „Volá sa Blue Note.“

„Overíme to?“ Povzbudilo to Lisin pátrací inštinkt. Túžila pustiť sa do toho.

Jeannie prikývla. „Je neskoro, ale nazdávam sa, že bar by mal byť ešte otvorený, osobitne v sobotu v noci. Môžeš zistiť číslo z tvojho CD‑ROM‑u?“

„Máme len súkromné čísla. Firemné sú na iných diskoch.“

Jeannie zavolala informácie, zistila číslo a vykrútila ho. Okamžite sa prihlásili.

„Tu je detektívka Susan Farberová z bostonskej polície. Môžem, prosím, hovoriť s manažérom?“

„Tu je manažér, o akú nepríjemnosť ide?“ Muž mal španielsky prízvuk a v jeho hlase zazneli obavy.

„Máte zamestnanca, ktorý sa volá Henry King?“

„Hanka, áno, čo tentoraz urobil?“

Vyzeralo to, akoby Henry King mal problémy so zákonom už aj predtým.

„Možno nič. Kedy ste ho naposledy videli?“

„Dnes. Chcem povedať včera, v sobotu, pracoval v dennej zmene.“

„A predtým?“

„Počkajte, pozriem sa, minulú nedeľu, pracoval od štvrtej do polnoci.“

„Odprisahali by ste to, ak by bolo treba, pane?“

„Iste, prečo nie? Ak niekoho zabili, Hank to neurobil.“

„Ďakujem vám za spoluprácu.“

„Hej, nijaký problém.“ Manažér sa očividne potešil, že nič viac nechce vedieť. Keby som bola ozajstný policajt, prebleslo Jeannie hlavou, pomyslela by som si, že nemá čisté svedomie. „Keď budete čosi potrebovať, zavolajte,“ dodal a zložil.

„Alibi je potvrdené,“ skonštatovala sklamane Jeannie.

„Nebuď rozčarovaná,“ povzbudila ju Lisa. „Podarilo sa nám ho rýchlo úspešne vylúčiť – a pritom má také bežné meno. Skúsme Pera Ericsona. Takých nebude veľa.“

Zoznam z Pentagonu hovoril, že Per Ericson sa narodil vo Fort Ruckeri, ale o dvadsaťdva rokov neskôr v Alabame nebol žiadny Per Ericson. Lisa skúsila:

P * Erics? on

pre prípad, že sa píše s dvojitým s, a potom skúsila

P * Erics$n

aby počítač zahrnul Ericsena aj Ericsana, ale nič nenašiel.

„Skús Filadelfiu,“ navrhla Jeannie. „Tam na mňa zaútočil.“

Vo Filadelfii boli traja. Ukázalo sa, že prvý je Peder, druhý slabý staručký hlas na odkazovači a tretia žena, Petra. Jeannie a Lisa sa prepracúvali cez všetkých P. Ericsonovcov v Spojených štátoch – tridsaťtri čísiel.

Lisin druhý P. Ericson bol naštvaný a hrubý. Zložila, bledá ani stena, ale vypila šálku kávy a vytrvalo pokračovala.

Každý telefonát znamenal drobný divadelný výstup. Jeannie musela pozbierať odvahu, aby dokázala predstierať, že je policajtka. Doslova agóniu vyvolávali obavy, či hlas odpovedajúci na telefonát nebude muž, čo prikázal: „A teraz mi ho vyfajči, inak ťa zahluším.“ A tiež tu bolo napätie z neustáleho napodobovania policajnej detektívky v konfrontácii so skepticizmom a hrubosťou ľudí, čo zdvihli telefón. Väčšina telefonátov sa skončila sklamaním.

Keď Jeannie po šiestom márnom hovore zložila, začula, ako Lisa hovorí: „Och, je mi veľmi ľúto. Naša informácia musí byť zastaraná. Prosím, prepáčte, že som vás obťažovala. Dovidenia, pani Ericsonová.“

So zničeným výrazom zložila slúchadlo. „Je to jeden z nich,“ povedala vážne. „Ale zomrel vlani v zime. Bola to jeho matka. Rozplakala sa, keď som si ho pýtala k telefónu.“

Jeannie premýšľala, aký asi bol Per Ericson. Psychopat ako Dennis, alebo skôr ako Steve? „Ako zomrel?“

„Bol lyžiarsky šampión, ale očividne si zlomil väzy pri nejakom riskantnom kúsku.“

Odvážlivec, čo nepoznal strach. „Pripomína nášho chlapíka.“

Jeannie vopred nezišlo na um, že nie všetci ôsmi môžu byť nažive. Uvedomila si, že mohlo byť viac ako osem implantátov. Dokonca aj dnes, hoci sa technika veľmi zdokonalila, sa veľa implantátov neujme. Tiež je veľmi pravdepodobné, že niektoré matky mali potrat. Genetico mohlo experimentovať na pätnástich, dvadsiatich ženách, možno aj viacerých.

„Je ťažké vybavovať tieto telefonáty,“ vzdychla si Lisa.

„Chceš si urobiť prestávku?“

„Nie.“ Lisa odmietavo potriasla hlavou. „Ide nám to výborne. Vylúčili sme dvoch z piatich a ešte nie sú ani tri hodiny. Kto je na rade?“

„George Dassault.“

Jeannie začínala veriť, že nájdu znásilňovača, ale s ďalším menom nemali šťastie. V celých Spojených štátoch našli iba siedmich Georgeov Dassaultov, ale traja z nich nezdvihli telefón. Žiadny nemal spojenie s Baltimorom ani s Filadelfiou – jeden bol z Buffala, druhý zo Sacramenta a tretí z Houstonu – ale to nič nedokazuje. Neostávalo im iné, len pokračovať. Lisa vytlačila ich telefónne čísla, aby to mohli skúsiť neskôr.

Malo to ďalší háčik. „Nie je záruka, že muž, ktorého hľadáme, je na CD‑ROM‑e,“ vyslovila nahlas svoje obavy Jeannie.

„To je pravda. Vôbec nemusí mať telefón. Alebo má utajené číslo.“

„Môže byť uvedený v zozname pod prezývkou, napríklad ako Spike Dassault alebo Flip Jones.“

Lisa sa zachichotala. „Mohol sa stať rapovým spevákom a zmeniť si meno na Icey Creamo Creamy.“

„Môže byť zápasník Iron Billy.“

„Alebo azda píše westerny pod menom Buck Remington.“

„Prípadne pornografiu ako Heidi Whiplashová.“

„Dick Swiftly.“

„Henrietta Pussyová.“

Ich smiech náhle prerušil zvuk rozbitého skla. Jeannie vyskočila zo stoličky a vrhla sa do skrine. Zavrela za sebou dvere a načúvajúc stála v tme.

Počula, ako sa Lisa nervózne pýta. „Kto je to?“

„Strážna služba,“ ozval sa mužský hlas. „Vy ste sem položili ten pohár?“

„Áno.“

„Môžem vedieť prečo?“

„Aby sa sem niekto tajne nevkradol. Som nervózna, keď tu pracujem v noci.“

„Nuž, ja to zametať nebudem, nie som upratovač.“

„Dobre, nechajte to tak.“

„Ste sama, slečna?“

„Áno.“

„Poobzerám sa tu.“

„Nech sa páči.“

Jeannie chytila oboma rukami dvere. Ak sa pokúsi otvoriť ich, zabráni mu v tom.

Počula, ako chodí po laboratóriu. „Čo za prácu vlastne robíte?“ jeho hlas znel veľmi blízko.

Lisa bola od nej ďalej. „Rada by som vám to vysvetlila, ale nemám čas, mám naozaj veľa práce.“

Keby nemala veľa práce, ty hlupák, nesedela by tu uprostred noci, teda prečo nevypadneš a nenecháš ju na pokoji?

„Jasné, v poriadku.“ Hlas znel rovno pred dverami. „Čo je tu vnútri?“

Jeannie pevne chytila kľučku a ťahala ju hore, pripravená odolávať tlaku.

„Tam uschovávame rádioaktívne vírové chromozómy,“ vysvetlila Lisa. „Je to vraj celkom bezpečné, môžete ísť dnu, ak nie je zamknuté.“

Jeannie potláčala smiech. Rádioaktívne vírové chromozómy neexistujú.

„Asi sa bez toho zaobídem,“ usúdil strážnik. Jeannie sa práve chystala pustiť kľučku dverí, keď pocítila náhly tlak. Celou silou ju ťahala hore. „Napokon, aj tak sú dvere zavreté,“ skonštatoval.

Nastalo ticho. Keď znova prehovoril, jeho hlas znel z diaľky. „Ak vám bude smutno, príďte do strážnej búdky. Urobím vám kávu.“

„Vďaka,“ zavolala Lisa.

Napätie z Jeannie opadlo, ale z opatrností ostala na svojom mieste a čakala, kým nebude celkom čistý vzduch. Po pár minútach Lisa otvorila dvere. „Vyšiel von z budovy,“ oznámila.

Vrátili sa nazad k telefónom.

Ďalšie nezvyčajné meno, Murrayho Clauda, vypátrali rýchlo. Zavolala mu Jeannie. Murray Claud starší jej povedal zmäteným a roztrpčeným hlasom, že jeho syna pred tromi rokmi uväznili v Aténach, po bitke s nožom v taverne, a pustia ho najskôr až v januári. „Ten chlapec mohol dosiahnuť v živote všetko,“ pokračoval. „Mohol byť astronautom, nositeľom Nobelovej ceny, filmovou hviezdou. Prezidentom Spojených štátov. Je múdry, má šarm, výborne vyzerá. A všetko hodil za hlavu.“

Chápala otcovu bolesť. Myslel si, že on je zodpovedný. Bola vo veľkom pokušení povedať mu pravdu, ale nepripravila sa na to, a napokon, nemala ani čas. Sľúbila si, že mu jedného dňa zavolá, aby ho utešila. Potom zložila.

Harveyho Jonesa si nechali nakoniec, lebo vedeli, že to bude najtvrdší oriešok.

Jeannie doslova vydesilo zistenie, že v Amerike je bezmála milión Jonesovcov a H. bola bežná iniciála. Jeho stredné meno bolo John. Narodil sa v nemocnici Waltera Reeda vo Washingtone, D. C., a tak Jeannie s Lisou začali volať každého Harveyho Jonesa, H. J. Jonesa a každého H. Jonesa vo washingtonskom telefónnom zozname. Nenašli nikoho, kto sa narodil približne pred dvadsiatimi dvoma rokmi v nemocnici Waltera Reeda. A čo je horšie, pribudol dlhý zoznam otáznych ľudí, ktorí nedvíhali telefón.

Jeannie sa znova zmocnili pochybnosti, či to niekam povedie. Majú troch nedoriešených Georgeov Dassaultov a teraz dvadsať či tridsať H. Jonesovcov. Jej prístup je teoreticky správny, ale ak ľudia nedvíhajú telefón, nemôže ich vyspovedať. Oči jej začínali slziť a od priveľa kávy a nedostatku spánku bola podráždená.

O štvrtej sa pustili s Lisou do filadelfských Jonesovcov.

O pol piatej ho Jeannie našla.

Nazdávala sa, že to bude ďalší otáznik. Telefón zazvonil štyri razy, potom nastala charakteristická pauza a kliknutie odkazovača. Ale hlas na páske bol hrozivo známy. „Dovolali ste sa do bytu Harveyho Jonesa,“ znel odkaz a chĺpky na krku sa jej zježili. Akoby počula Steva: poloha hlasu, dikcia, frázovanie bolo Stevovo. „Nemôžem prísť v tejto chvíli k telefónu, prosím, aby ste po zaznení dlhého signálu nechali odkaz.“

Jeannie zložila a skontrolovala adresu. Bol to byt na Spruceovej ulici v Univerzitnom meste, neďaleko kliniky Aventine. Zbadala, že sa jej trasú ruky. Bolo to preto, že ho túžila chytiť pod krk.

„Mám ho,“ oznámila Lise.

„Och, panebože.“

„Má odkazovač, ale je to jeho hlas. Býva vo Filadelfii, neďaleko odtiaľ, ako ma napadol.“

„Vypočujem si ho,“ rozhodla sa Lisa. Ako počúvala odkaz, zbledla ako stena. „Je to on,“ hlesla a zložila. „Ako by som ho počula. ‚Vyzleč si tie pekné nohavičky‘ rozkázal. Och, panebože.“

Jeannie zdvihla telefón a zatelefonovala na policajné veliteľstvo.

53

Berrington Jones v sobotu v noci nespal.

Ostal na parkovisku Pentagonu a sledoval čierneho Lincolna plukovníka Logana až do polnoci, kedy zatelefonoval Proustovi a dozvedel sa, že Logana zatkli, ale Steve utiekol, zrejme metrom alebo autobusom, a otcovo auto si nevzal.

„Čo robili v Pentagone?“ opýtal sa Jima.

„Boli vo Veliteľskom centre dát. Práve zisťujem, čo hľadali. Zisti, či môžeš vystopovať chlapca, alebo tú Ferramiovú.“

Berrington sa už sledovaniu nebránil. Situácia bola zúfalá. Nie je čas trvať na svojej dôstojnosti. Ak sa mu nepodarí zastaviť Jeannie, aj tak mu nijaká neostane.

Keď sa vrátil k domu Loganovcov, pôsobil tmavo a opustene, a červený Jeannin Mercedes bol preč. Čakal asi hodinu, no nikto neprichádzal. Usúdil, že sa vrátila domov, šoféroval teda naspäť do Baltimoru a krúžil hore‑dolu po ulici, ale auto nemala ani tu.

Už sa rozvidnievalo, keď napokon zastal pred svojím domom v Rolandovom parku. Vošiel dnu a zatelefonoval Jimovi, ale ten nebol ani doma, ani vo svojej kancelárii. Berrington si ľahol oblečený na posteľ a zatvoril oči, ale nezaspal, hoci bol vyčerpaný a plný obáv.

O siedmej vstal a znova zavolal, ale Jima ani teraz nezastihol. Osprchoval sa, oholil, obliekol si čierne bavlnené nohavice a pásikavú košeľu. Pripravil si veľký pohár pomarančového džúsu a postojačky ho vypil v kuchyni. Nazrel do nedeľného vydania Baltimore Sun, ale titulky mu nič nehovorili. Akoby boli napísané v dajakom cudzom jazyku.

O ôsmej zatelefonoval Proust.

Jim strávil polovicu noci v Pentagone s priateľom, generálom, ktorý vypočúval zamestnancov centra dát pod zámienkou, že vyšetruje narušenie bezpečnosti. Generál, Jimov kamarát z čias, keď pracoval v CIA, vedel len toľko, že Logan sa pokúsil odhaliť tajnú operáciu zo sedemdesiatych rokov a Jim sa mu v tom pokúšal zabrániť.

Plukovník Logan, ktorý bol ešte vždy zatknutý, mlčal, požiadal iba o právnika. Výsledky Jeanninho vyhľadávania však ostali v termináli, ktorý používal Steve, a tak Jim zistil, čo objavili. „Zdá sa, že ste všetkým tým bábätkám dali urobiť elektrokardiogramy,“ pripomenul Berringtonovi.

Berrington už na to dávno zabudol, ale teraz sa rozpomenul. „Áno, dali.“

„A Logan ich našiel.“

„Všetkých?“

„Všetkých osem.“

Najhoršia správa, akú si vedel predstaviť. Elektrokardiogramy boli také podobné, akoby ich robili jednej osobe v rôznych dňoch. Steve, jeho otec a zrejme aj Jeannie dozaista vedia, že Steve je jeden z ôsmich klonov. „Dopekla!“ zahromžil Berrington. „Dvadsaťtri rokov sme celú vec udržali v tajnosti a teraz ju objaví to prekliate dievčisko.“

„Hovoril som ti, že ju máme nechať zmiznúť.“

Jim v strese vždy reagoval veľmi útočne. Berrington po bezsennej noci stratil trpezlivosť. „Ak ešte raz zopakuješ:, Hovoril som ti to,‘ odtrhnem ti hlavu, prisahám.“

„Dobre, dobre!“

„Vie to Preston?“

„Áno. Vraví, že sme odpísaní, ale to tvrdí vždy.“

„Tentoraz môže mať pravdu.“

Jimov hlas prešiel do vojenského tónu. „Ty si možno pripravený kapitulovať, ale ja nie, Berry,“ zvolal rozčúlene. „Musíme to skrátka udržať v tajnosti až do zajtrajšej tlačovej konferencie. Ak sa nám to podarí, predaj akcií prebehne hladko.“

„Ale čo sa stane potom?“

„Budeme mať stoosemdesiat miliónov dolárov, a za to sa dá kúpiť veľa mlčanlivosti.“

Berrington mu chcel veľmi uveriť. „Keď si taká líška prešibaná, ako by sme mali postupovať ďalej?“

„Musíme zistiť, čo všetko vedia. Nikto nevie iste, či mal Steven Logan vo vrecku kópiu mien a adries, keď utiekol. Poručíčka z centra dát prisahá, že nemal, ale jej slovo mi nestačí. Ďalšia vec, tie adresy sú spred dvadsiatich dvoch rokov. Pýtam sa, dokáže ich s týmito adresami Jeannie Ferramiová nájsť?“

„Odpoveď znie áno,“ povedal Berrington. „V tomto sme my na fakulte psychológie experti. Robíme to ustavične, napríklad vyhľadávame jednovaječné dvojčatá. Ak včera večer dostala ten zoznam, o tomto čase už niekoľkých má.“

„Toho som sa obával. Môžeme to dajako zistiť?“

„Azda by som im mohol zatelefonovať a spýtať sa ich, či o nej nepočuli?“

„Musel by si to spraviť diskrétne.“

„Rozčuľuješ ma, Jim. Niekedy sa správaš, ako by si pojedol všetku múdrosť sveta. Samozrejme, že budem diskrétny. Ozvem sa ti.“ Tresol slúchadlo do vidlice.

V zásuvke stola mal jednoduchým kódom zapísané mená klonov a ich telefónne čísla. Sledoval ich celé roky. Mal k nim väčšmi otcovský vzťah ako Preston alebo Jim. Keď boli malí, občas napísal listy z kliniky Aventine, kde ich žiadal o informácie pod zámienkou ďalších štúdií, týkajúcich sa hormonálnej liečby. Neskôr, keď to už bolo neprijateľné, zamestnal množstvo fiktívnych pracovníkov, ktorí predstierali, že sú agenti s nehnuteľnosťami, a telefonicky sa ich pýtali, či rodina neuvažuje o predaji domu, alebo či rodičia nemajú záujem kúpiť brožúrku so štipendiami ponúkanými pre deti bývalých príslušníkov armády. S rastúcim strachom sledoval, ako sa väčšina z nich postupne zmenila z bystrých, hoci neposlušných detí na nebojácnych delikventných tínedžerov a brilantných, ale labilných dospelých. Boli nešťastným vedľajším produktom historického experimentu. Nikdy ho neoľutoval, ale mal voči chlapcom pocit viny. Plakal, keď sa Per Ericson zabil pri salte na lyžiarskom svahu vo Vaile.

Dlho hľadel do zoznamu, kým vymýšľal zámienku na dnešné volanie. Nato zdvihol telefón a zavolal otcovi Murrayho Clauda. Telefón vyzváňal, ale nikto ho nezdvihol. Napokon si Berrington uvedomil, že dnes zrejme šiel navštíviť svojho syna do väzenia.

Potom zavolal Georgeovi Dassaultovi. Tentoraz mal viac šťastia. Telefón zdvihol známy mladý hlas. „Hej, kto volá?“

„Tu je Bellova telefónna spoločnosť, pane,“ prihlásil sa Berrington. „Pátrame po podvodníckych telefonických hovoroch. Mali ste nejaké zvláštne alebo nezvyčajné telefonáty za posledných dvadsaťštyri hodín?“

„Nie, nepovedal by som. Ale od piatka som nebol v meste, takže som ani nemohol dvíhať telefón.“

„Ďakujem vám za spoluprácu s naším prieskumom, pane. Dovidenia.“

Jeannie môže mať Georgeovo meno, ale nezastihla ho. A teda jej nepomohlo.

Ďalšieho skúsil Hanka Kinga v Bostone.

„Hej, kto volá?“

Berrington si s prekvapením uvedomil, že všetci sa prihlasujú rovnakým nepríjemným spôsobom. Určite neexistuje gén na telefonické maniere. Ale výskum dvojčiat je plný takýchto fenoménov. „Tu je spoločnosť AT and T,“ ozval sa Berrington. „Robíme prieskum o podvodníckom používaní telefónu a radi by sme vedeli, či ste za posledných dvadsaťštyri hodín nemali nejaký zvláštny alebo podozrivý telefonát.“

Takmer mu nebolo rozumieť. „Ježišmaria, tak som sa rozšupol na párty, že sa nepamätám.“ Berrington prevrátil oči. Samozrejme, Hank má narodeniny. Dozaista je opitý, nadrogovaný alebo oboje. „Nie, počkajte! Spomenul som si na čosi. Bolo to uprostred noci. Tvrdila, že je z bostonskej polície.“

„Ona?“ Mohla to byť Jeannie, pomyslel si Berrington v zlej predtuche.

„Hej, bola to žena.“

„Povedala vám meno? To by nám umožnilo skontrolovať jej totožnosť.“

„Iste mi ho povedala, ale neviem si ho vybaviť. Sarah či Carol, alebo žeby Margaret alebo – Susan, to je ono. Detektívka Susan Farberová.“

Tým povedal všetko. Susan Farberová bola autorkou knihy Jednovaječné dvojčatá vychovávané oddelene, jedinej knihy o tejto téme. Jeannie použila prvé meno, ktoré jej zišlo na um. To znamená, že má zoznam klonov. Berringtona to vydesilo.

Naštvane pokračoval v otázkach. „Čo hovorila, pane?“

„Pýtala sa na dátum a miesto narodenia.“

Aby si potvrdila, že hovorí so správnym Henrym Kingom.

„Pripadalo mi to trošku strelené,“ pokračoval Hank. „Išlo o nejaký podfuk?“

Berrington okamžite zareagoval: „Vyhľadávala tipy pre poisťovaciu spoločnosť. Je to nelegálne, ale robia to. Spoločnosť AT and T ľutuje, že vás obťažovala, pán King a ďakujeme vám za spoluprácu pri našom vyšetrovaní.“

„Jasné.“

Berrington totálne zničený zložil. Jeannie má tie mená. Je len otázkou času, kým ich nájde všetkých.

Nikdy v živote nebol v takej kaši.

54

Mish Delawarová odmietla naslepo cestovať do Filadelfie a vypočuť Harveyho Jonesa. „Urobili sme to včera, zlato,“ namietla, keď ju Jeannie napokon zohnala o pol ôsmej ráno k telefónu. „Dnes má moja vnučka rok. Chápte, mám aj svoje súkromie.“

„Ale vy viete, že sa nemýlim,“ protestovala Jeannie. „Mala som pravdu aj v prípade Wayna Stattnera – je Stevovým dvojníkom.“

„S výnimkou vlasov. A má alibi.“

„Čo teda zamýšľate robiť?“

„Zatelefonujem na filadelfskú políciu, pozhováram sa s niekým z Oddelenia sexuálnych trestných činov a požiadam ich, aby za ním zašli. Odfaxujem im obrázok podozrivého. Skontrolujú, či sa Harvey Jones podobá na obrázok a opýtajú sa ho, či má svedka na to, kde sa pohyboval v nedeľu popoludní. Na základe jeho odpovedí zistíme, či máme podozrivého.“

Jeannie zlostne zložila telefón. Takáto reakcia po tom, čo všetko zažila! Po tom, čo prebdela noc pri vyhľadávaní klonov!

Celkom určite nebude sedieť so založenými rukami a čakať, čo urobí polícia. Rozhodla sa zájsť do Filadelfie a sama skontrolovať Harveyho. Nezastaví ho na ulici, ani ho neosloví. Ale môže zaparkovať pred jeho domom a obzrieť si ho, keď vyjde von. Ak to zlyhá, pozhovára sa so susedmi a ukáže im Stevovu fotografiu. Tak či onak, dokáže, že je Stevovým dvojníkom.

Do Filadelfie dorazila okolo pol jedenástej. Univerzitné mesto bolo plné vyobliekaných černošských rodín, zhromažďujúcich sa pred kostolmi, a záhaľčivých tínedžerov, pofajčievajúcich na verandách obstarožných domov. Študenti, tí ešte vylihovali v posteliach. Ich prítomnosť prezrádzali len zhrdzavené Toyoty a otrieskané Chevrolety s nálepkami vysokoškolských športových tímov a miestnych rozhlasových staníc.

Harvey Jones býval v schátranom viktoriánskom dome rozdelenom na byty. Jeannie našla na druhej strane ulice miesto na parkovanie a chvíľu sledovala vchodové dvere.

O jedenástej vošla dnu.

Budova si zubami‑nechtami udržiavala pozostatky solídnosti. Schody pokrýval ošúchaný behúň a na okenných parapetoch boli v lacných vázach zaprášené umelé kvety. Úhľadné poznámky napísané rukou staršej ženy žiadali nájomníkov, aby zatvárali dvere potichu, vykladali smeti v pevne zaviazaných plastových vreciach a nedovoľovali deťom hrať sa na chodbe.

Žije tu, pripomenula si Jeannie v duchu, a pokožka sa jej zježila. Ktovie, či tu teraz je.

Harvey býval v byte 5B, čo malo byť na vrchnom poschodí. K dverám prišiel bosý muž s kalnými očami a strapatými vlasmi. Ukázala mu fotografiu. Pokrútil hlavou a zabuchol dvere. Spomenula si na obyvateľa Lisinho domu, ktorý jej povedal: „Milá dáma, kde myslíte, že ste – v nejakom americkom zapadákove? Ja ani len neviem, ako moja suseda vyzerá.“

Zaťala zuby a kráčala na vrchné poschodie. Na dverách 5B visela drobná menovka v kovovom ráme so stručným Jones. Na dverách nebolo inak nič zvláštne.

Jeannie stála vonku a načúvala. Počula iba vystrašený tlkot svojho srdca. Zvnútra neprichádzal nijaký zvuk. Možno nie je doma.

Zaklopala na dvere 5A. O chvíľočku sa dvere otvorili a vyšiel postarší beloch v čiernom, kedysi elegantnom obleku s bielym pásikom. Výrazné ryšavé vlasy mal zrejme nafarbené. „Ahoj,“ pozdravil ju priateľsky.

„Ahoj. Je váš sused doma?“

„Nie.“

Jeannie sa uľavilo a súčasne ju to sklamalo. Vytiahla Stevovu fotografiu. „Vyzerá takto?“

Sused si vzal od nej fotografiu a žmúril na ňu. „Hej, je to on.“

Mala som pravdu! Znovu sa to potvrdilo! Môj vyhľadávací program funguje.

„Úžasný, čo poviete?“

Sused je homosexuál, dovtípila sa Jeannie. Elegantný starý homosexuál. Usmiala sa. „Aj ja si myslím. Netušíte, kde dnes dopoludnia môže byť?“

„Na nedeľu zväčša odchádza. Odíde okolo desiatej, vracia sa po večeri.“

„Aj minulú nedeľu bol preč?“

„Áno, mladá pani. Myslím, že bol.“

Je to ten pravý, musí to byť on.

„Viete, kam chodieva?“

„Nie.“

Zato ja áno. Chodí do Baltimoru.

„Nerozpráva veľa. Vlastne, skoro vôbec. Ste detektívka?“

„Nie, hoci sa tak cítim.“

„Čo urobil?“

Jeannie zaváhala, potom si pomyslela: Prečo nepovedať pravdu? „Znásilnil istú ženu,“ povedala.

Muža to neprekvapilo. „Verím tomu. Je zvláštny. Dva razy som videl od neho odchádzať vzlykajúce dievčatá.“

„Keby som tak mohla nakuknúť dnu.“ Mohla by nájsť čosi, čo ho spája so znásilnením.

Lišiacky sa na ňu pozrel. „Ja mám kľúč.“

„Naozaj?“

„Dal mi ho predošlý obyvateľ bytu. Priatelili sme sa. Keď odišiel, už som ho nevrátil. A tento chlapík po nasťahovaní nevymenil zámku. Asi si myslí, že je dosť veľký a silný, aby ho niekto okradol.“

„Pustíte ma dnu?“

Zaváhal. „Sám by som zo zvedavosti rád nakukol dovnútra. Ale, čo ak sa vráti, kým budeme dnu? Je to obor – nechcel by som, aby sa na mňa naštval.“

„Myšlienka vystrašila aj Jeannie, ale jej zvedavosť bola silnejšia. „Ja to risknem, ak dovolíte,“ povedala.

„Počkajte tu. Hneď som späť.“

Čo asi nájde vnútri? Chrám sadizmu ako v Stattnerovom dome? Príšerný brloh plný nedojedených donáškových jedál a špinavej bielizne? Extrémnu čistotu posadnutej osobnosti?

Vrátil sa sused. „Mimochodom, volám sa Maldwyn.“

„Ja som Jeannie.“

„Moje skutočné meno je Bert, ale je také tuctové, nemyslíte? Vždy som sa nazýval Maldwyn.“ Vložil kľúč do dverí a vošiel dnu.

Jeannie ho nasledovala.

Bol to typický študentský byt – obývacia spálňa s kuchynským kútom a malou kúpeľňou – zariadený pozbieraným nábytkom: bielizníkom z borovice, natretým stolom, tromi rôznymi stoličkami, preliačenou pohovkou a starým televízorom. Dosť dlho sa tu neupratovalo a posteľ nebola ustlatá. Typické.

Jeannie za sebou zatvorila dvere.

„Ničoho sa nedotýkajte, len sa pozerajte – nechcem, aby ma podozrieval, že som tu bol,“ prikázal Maldwyn.

Jeannie sa v duchu pýtala, čo vlastne očakáva. Že nájde plán telocvičnej budovy, bazén s označením „Tu došlo k znásilneniu“? Nevzal si Lisinu bielizeň ako groteskný suvenír. Podistým ju ukradomky sledoval a fotografoval celé týždne predtým, ako ju prepadol. Mohol by mať malú zbierku ukradnutých verí: rúžov, reštauračných blokov, vyhodených papierikov od cukríkov, reklamných obálok s jej menom.

Ako sa obzerala okolo, začínala vidieť Harveyho osobnosť v detailoch. Na jednej stene bol plagát vytrhnutý z mužského časopisu, na ktorom bola nahá žena s vyholeným ochlpením na pohlaví a s krúžkom na ohanbí. Jeannie prebehol po tele mráz.

Prezerala si knižnicu. Zbadala Sto dní Sodomy od markíza de Sade a sériu mládeži neprístupných videokaziet s titulmi ako Bolesť a Extrém. Mal tiež zopár učebníc ekonómie a obchodu.

„Môžem sa pozrieť na jeho šatstvo?“ opýtala sa. Nechcela obťažovať Maldwyna.

„Iste, prečo nie?“

Otvárala jeho zásuvky a šatník. Harveyho šaty pripomínali Stevove, trochu konzervatívne na jeho vek: keprové nohavice, tričká, tvídové športové saká, košele, oxfordské topánky a mokasíny. Chladnička bola s výnimkou tucta plechoviek piva a škatule mlieka prázdna. Harvey očividne jedával mimo domu. Pod posteľou mal športový vak so squashovou raketou a špinavým uterákom.

Jeannie bola sklamaná. Tu býva to monštrum, ale nie je to palác perverzity, iba špinavá izba s odpornou pornografiou.

„Skončila som,“ povedala Maldwynovi. „Nie som si istá, čo som hľadala, ale nie je to tu.“

A vtedy ju uvidela.

Na háčiku za dverami visela červená bejzbalová čiapka.

Nálada sa jej prudko zlepšila. Mala som pravdu, našla som toho sviniara, a tu je dôkaz! Prizrela sa bližšie. Vpredu bielymi písmenami bolo na nej vytlačené STRÁŽNA SLUŽBA. Nevedela odolať pokušeniu zatancovať triumfálny vojnový tanec okolo bytu Harveyho Jonesa.

Našli ste čosi, pravda?“

„Ten podliak mal na sebe tamtú čiapku, keď znásilnil moju priateľku. Vypadnime odtiaľto.“

Vyšli z bytu a zamkli dvere. Jeannie si potriasla ruku s Maldwynom. „Neviem, ako vám poďakovať. Je to naozaj dôležité.“

„Čo zamýšľate urobiť?“ opýtal sa.

„Vrátim za do Baltimoru a zavolám na políciu,“ odvetila.

Cestou po diaľnici I‑95 rozmýšľala o Harveym Jonesovi. Prečo chodieva v nedeľu do Baltimoru? Za priateľkou? Možno, no pravdepodobnejšie vysvetlenie je, že tam žijú jeho rodičia. Veľa študentov si nosí cez víkendy domov špinavú bielizeň. Teraz je zrejme v meste, obeduje matkino dusené hovädzie alebo s otcom pozerá v televízii futbal. Napadne cestou domov nejaké ďalšie dievča?

Koľko Jonesovcov asi žije v Baltimore? Tisíc? Jedného z nich, pochopiteľne, pozná. Profesora Berringtona Jonesa…

Och, kristepane, Jones.

Tak ju to šokovalo, že musela zatiahnuť ku kraju diaľnice.

Harvey Jones môže byť Berringtonovým synom.

Odrazu si spomenula na drobné gesto, ktoré Harvey urobil v kaviarni vo Filadelfii, keď sa s ním stretla. Uhladil si obočie končekom ukazováka. Rozrušilo ju to, lebo vedela, že to už predtým videla. Nedokázala si vybaviť, kto to ešte robí, nejasne sa jej zdalo, že to je Steve alebo Dennis, lebo klony majú podobné gestá. Ale teraz si spomenula. Je to Berrington. On si uhládza obočie končekom ukazováka. Niečo na tomto pohybe Jeannie vadilo, čosi protivné samoľúbe alebo márnivé. Toto nie je gesto vlastné všetkým klonom, ako zatváranie dverí opätkami pri vchádzaní do miestnosti. Harvey sa ho naučil od svojho otca, ako výraz spokojnosti.

Harvey je práve teraz podistým v Berringtonovom dome.

55

Preston Barck a Jim Proust prišli do Berringtonovho domu okolo poludnia, sadli si v pracovni a popíjali pivo. Ani jeden z nich sa veľmi nevyspal a vyzerali i cítili sa mizerne. Gazdiná Marianne pripravovala nedeľný obed, z kuchyne sa niesla vábivá vôňa, ale trom partnerom nezlepšila náladu.

„Jeannie hovorila s Hankom Kingom a matkou Pera Ericsona,“ vysvetľoval Berrington skľúčene. „Nedostal som sa k tomu, aby som skontroloval ostatných, ale čoskoro ich všetkých nájde.“

„Buďme realistickí: do zajtrajšieho poludnia sa jej to podarí,“ poznamenal Jim.

„Poviem vám, čo by som urobil na jej mieste,“ ozval sa Preston Barck zničene. „Chcel by som verejne prezentovať, čo som zistil, a tak by som zohnal dvoch či troch chlapcov a zobral ich do New Yorku, do ranného televízneho vysielania Dobré ráno, Amerika. Televízie milujú dvojčatá.“

„Božechráň,“ vystrašil sa Berrington.

Vonku zastalo auto. Jim pozrel z obloka a oznámil: „Starý zhrdzavený Datsun.“

„Začína sa mi pozdávať Jimova počiatočná myšlienka nechať ich všetkých zmiznúť,“ poznamenal Preston.

„Nedovolím nijaké zabíjanie!“ zakričal Berrington.

„Nerev, Berry,“ tíšil ho prekvapujúco mierne Jim. „Pravdu povediac, trošku som sa vystatoval, keď som hovoril, že by sme ich mali nechať zmiznúť. Možno boli časy, keď som mal tú moc prikázať, aby ľudí odstránili, ale už ju nemám. V posledných dňoch som starých priateľov požiadal o nejaké služby, ale hoci urobili isté kroky, zistil som, že existujú určité hranice.“

Vďaka za to, pomyslel si Berrington.

„Ale mám iný nápad,“ povedal Jim. „Diskrétne oslovíme každú z ôsmich rodín. Priznáme, že v prvých rokoch sa urobili na klinike chyby. Ubezpečíme ich, že sa nikomu neublížilo, ale chceme sa vyhnúť senzačnej publicite. Každému ponúkneme milión dolárov kompenzáciu. Bude splatná počas desiatich rokov. Oznámime im, že platby sa okamžite zastavia, ak budú hovoriť s hocikým: s tlačou, s Jeannie Ferramiovou, s vedcami, s každým.“

Berrington prikývol. „To by vari mohlo fungovať. Kto odolá miliónu dolárov?“

Preston namietol: „Lorraine Loganová. Chce dokázať synovu nevinu.“

„To je pravda. Nedá sa kúpiť ani za desať miliónov.“

„Každý má svoju cenu,“ nadobudol svoj charakteristický zastrašujúci tón Jim. „V každom prípade, bez spolupráce s jedným či dvoma ďalšími veľa toho nenarobí.“

Preston prikyvoval. Aj Berringtonovi svitla nová nádej. Môže sa nájsť spôsob, ako umlčať Loganovcov. Ale je tu oveľa vážnejší háčik. „Čo ak s tým Jeannie verejne vystúpi v nasledujúcich dvadsiatich štyroch hodinách?“ vyslovil nahlas svoju pochybnosť. „Landsmann pravdepodobne odloží nákup akcií, kým sa obvinenia nevyšetria. A potom nám neostanú milióny na rozhadzovanie.“

„Musíme sa dozvedieť, čo zamýšľa, čo všetko sa dozvedela a čo plánuje urobiť.“

„Nevidím nijakú možnosť, ako to zistiť,“ zahundral Berrington.

„Ja áno,“ nepopustil Jim. „Poznáme jedného človeka, ktorý si ľahko získa jej dôveru a príde na to, čo má za lubom.“

Berrington cítil, ako sa v ňom dvíha hnev. „Viem, čo myslíš…“

„Tu práve prichádza,“ zvolal Jim.

V hale sa ozvali kroky a vošiel Berringtonov syn.

„Ahoj, ocko!“ pozdravil. „Hej, strýko Jim, strýko Preston, ako sa máte?“

Berrington hľadel naňho so zmiešaným pocitom hrdosti a smútku. Chlapec v tmavomodrých menčestrových nohaviciach a svetlomodrom bavlnenom svetri vyzeral úžasne. Vkus má rozhodne po mne, pomyslel si Berrington. „Musíme sa pozhovárať, Harvey,“ prihovoril sa mu Berrington.

Jim vstal: „Dáš si pivo, mladý?“

„Iste,“ potešil sa Harvey.

Jim mal rozčuľujúci sklon povzbudzovať Harveyho zlozvyky. „Nijaké pivo,“ zasiahol rázne Berrington. „Jim, nože prejdite s Prestonom do prijímacej izby a nechajte nás dvoch porozprávať sa.“ Prijímacia izba bola neútulným formálnym priestorom, ktoré Berrington nikdy nepoužíval.

Preston a Jim vyšli von. Berrington vstal a objal Harveyho. „Mám ťa rád, synak,“ povedal. „Aj keď si skazený.“

„Ja som skazený?“

„To, čo si urobil tomu úbohému dievčaťu v suteréne telocvične, je jedna z najhorších vecí, akú môže muž urobiť.“

Harvey pokrčil plecami.

Panebože, nedokázal som mu vštepiť žiadny zmysel pre dobro a zlo, zhrozil sa Berrington. Ale na ľútosť je priveľmi neskoro. „Sadni si a chvíľku počúvaj,“ prikázal. „Tvoja mama a ja sme sa celé roky pokúšali mať dieťa, ale nedarilo sa to. V tom čase Preston pracoval na metóde oplodnenia in vitro, kde spermia a vajíčko sa spoja v laboratóriu a embryo sa implantuje do maternice.“

„Vravíš, že som dieťa zo skúmavky?“

„To je tajomstvo. Nesmieš to nikdy v živote nikomu prezradiť. Ani len tvojej matke.“

„Ona to nevie?“ zvolal ohromene Harvey.

„To ešte nie je všetko. Preston vzal jedno živé embryo a rozdelil ho, aby vytvoril dvojčatá.“

„To je ten chlapík, ktorého zatkli za znásilnenie?“

„Rozdelil ho viac než na dvoje.“

Harvey prikývol. Všetci sú rovnako bystrí. „Koľko?“ opýtal sa.

„Osem.“

„No toto! A usudzujem, že spermia nebola od teba.“

„Nie.“

„Od koho?“

„Od armádneho poručíka z Fort Braggu: vysokého, silného, vyšportovaného, inteligentného a dobre vyzerajúceho.“

„A matka?“

„Civilná pisárka z West Pointu, s podobnými vlastnosťami.“

Chlapcovou tvárou preletela bolestná grimasa. „Moji ozajstní rodičia.“

Berrington zamrkal. „Nie, nie sú,“ zaprotestoval. „Vyrastal si v brušku tvojej matky. Dala ti život a ver mi, nebolo to jednoduché. Sledovali sme tvoje prvé neisté krôčiky, úsilie trafiť lyžicou s jedlom do úst a opakovali s tebou prvé šušlavé slová.“

Pri pohľade na Harveyho tvár nevedel odhadnúť, či mu verí, alebo nie.

„Dočerta, aj keď si sa postupne stával menej roztomilým, mali sme ťa čoraz radšej. Každý prekliaty rok prichádzali zo školy rovnaké správy: ‚Je veľmi agresívny, nenaučil sa spolupracovať, bije ostatné deti, nezvláda tímové hry, vyrušuje na vyučovaní, musí sa naučiť rešpektovať opačné pohlavie.‘ Zakaždým, keď ťa vyhodili zo školy, s námahou a prosením sme ťa dali do ďalšej. Prehovárali sme ťa, bili, zakazovali výhody. Vzali ťa k trom rôznym psychológom. Urobil si z nášho života peklo.“

„Chceš povedať, že som vám rozbil manželstvo?“

„Nie, synu, to som urobil sám. Chcem ti len povedať, že ťa mám rád bez ohľadu na to, čo urobíš, tak ako každý iný rodič.“

Harvey bol ešte vždy rozrušený. „Prečo mi to hovoríš teraz?“

„Steve Logan, jeden z tvojich dvojníkov, bol predmetom štúdie na mojej fakulte. Iste si vieš predstaviť, ako ma šokovalo, keď som ho tam uvidel. Potom ho polícia zatkla za znásilnenie Lisy Hoxtonovej. Ale v jednej z docentiek, Jeannie Ferramiovej, skrslo podozrenie. Aby som celý dlhý príbeh skrátil, vystopovala vás. Chce dokázať nevinu Steva Logana. A pravdepodobne chce zverejniť celý problém klonovania a zničiť ma.“

„To je žena, ktorú som stretol vo Filadelfii.“

Berrington ostal zmätený. „Ty si sa s ňou stretol?“

„Zatelefonoval mi strýko Jim a naznačil, aby som ju vystrašil.“

Berringtona to rozzúrilo. „Ten lotor, odtrhnem mu všivavú hlavu…“

„Upokoj sa, ocko, nič sa nestalo. Previezol som sa s ňou v aute. Je celkom milá.“

Berrington sa s námahou ovládol. „Tvoj strýko Jim sa vždy k tebe správal nezodpovedne. Páči sa mu tvoja divokosť, bezpochyby preto, lebo sám je nervózny podliak.“

„Mám ho rád.“

„Hovorme o tom, čo treba urobiť. Musíme poznať zámery Jeannie Ferramiovej, najmä na nasledujúcich dvadsaťštyri hodín. Mal by si zistiť, či má nejaký dôkaz, ktorý ťa spája s Lisou Hoxtonovou. Existuje iba jediný spôsob, ako sa k nej dostať.“

Harvey prikývol. „Chceš, aby som sa s ňou pozhováral a predstieral, že som Steve Logan.“

„Áno.“

Uškrnul sa. „Vyzerá to zábavne.“

Berrington si povzdychol. „Neurob nič šialené, prosím. Len sa s ňou porozprávaj.“

„Chceš, aby som šiel hneď.“

„Áno, prosím ťa. Nerád ťa o to žiadam – ale je to rovnako dôležité pre teba i pre mňa.“

„Netráp sa, ocko – čože sa môže stať?“

„Možno sa priveľmi znepokojujem. Myslím, že návšteva dievčenského bytu nie je nijako zvlášť nebezpečná.“

„Čo ak je tam skutočný Steve?“

„Skontroluj autá na ulici. Má rovnaký Datsun ako ty. To je ďalší dôvod, prečo si polícia myslela, že on znásilnil Lisu.“

„Vážne?“

„Ste ako jednovaječné dvojčatá, vyberáte si rovnaké veci. Ak je tam jeho auto, nechoď dnu. Zavolaj mi a pokúsime sa vymyslieť nejaký spôsob, ako ho odtiaľ dostať.“

„A čo, ak tam príde peši?“

„Býva vo Washingtone.“

„V poriadku.“ Harvey vstal. „Akú má to dievča adresu?“

„Býva v Hampdene.“ Berrington mu na kartičku napísal ulicu a podal mu ju. „Buď opatrný, dobre?“

„Iste. Maj sa teda, Montezuma.“

Berrington sa musel usmiať. „Keď tak chceš, už si bež.“

56

Harvey krúžil hore‑dolu po Jeanninej ulici a hľadal rovnaké auto, ako má on. Bolo tam dosť starších automobilov, ale nijaké hrdzavé svetlé Datsuny. Steve Logan tu nie je.

Prirazil autom na parkovacie miesto blízko jej domu a vypol motor. Chvíľu premýšľal. Bez dôvtipu sa nezaobíde. Bol rád, že si nedal pivo, čo mu ponúkol strýko Jim.

Vedel, že ho bude považovať za Steva, pretože to už raz urobila vo Filadelfii. Vyzerajú, akoby si z oka vypadli. Ale konverzácia bude komplikovanejšia. Zrejme sa rozhovorí o rôznych veciach, o ktorých by mal vedieť. Musí odpovedať tak, aby neprezradil svoju nevedomosť. Udržať si jej dôveru dovtedy, kým nezistí, aký dôkaz má proti nemu a čo zamýšľa urobiť. Ľahko sa možno prerieknuť a prezradiť.

Ale aj kým triezvo rozoberal skľučujúcu úlohu vydávať sa za Steva, nemohol potlačiť vzrušenie z perspektívy, že ju znova uvidí. Vystrájame v jej aute bol ten najsenzačnejší sexuálny zážitok, aký kedy mal. Dokonca lepší, ako keď sa ocitol v ženskej šatni a sledoval ich paniku. Vzrušil sa zakaždým, keď si spomenul, ako jej trhal šaty, zatiaľ čo auto kľučkovalo po celej šírke cesty.

Vedel, že sa musí sústrediť na svoju úlohu. Nesmie myslieť na jej tvár kŕčovite skrútenú od strachu a jej zmietajúce sa dlhé nohy. Treba získať od nej informáciu a odísť. Ale nikdy v živote nebol schopný urobiť rozumnú vec.

Hneď ako Jeannie dorazila domov, zavolala na policajné veliteľstvo. Vedela, že tam Mish nie je, ale nechala odkaz, aby jej súrne zatelefonovala. „Nenechávali ste jej súrny odkaz už ráno?“ opýtali sa jej.

„Áno, ale toto je ďalší, rovnako dôležitý.“

„Pokúsim sa jej ho odovzdať,“ odvetil hlas skepticky.

Potom zavolala Stevovi domov, ale nikto sa nehlásil. Predpokladala, že šiel s Lorraine za právnikom, aby sa pokúsili oslobodiť Charlesa, a keď bude môcť, jej zavolá.

Sklamalo ju to, túžila niekomu oznámiť dobrú správu.

Nadšenie, že našla Harveyho byt, vyprchalo a zmocnila sa jej depresia. Myšlienkami sa vrátila k nebezpečenstvu, ktoré jej hrozilo z budúcnosti bez peňazí, bez práce a možností pomôcť matke.

Aby si zlepšila náladu, pripravila ľahký obed. Urobila praženicu z troch vajíčok, opiekla slaninku, ktorú kúpila včera pre Steva, a zjedla to s hriankou a kávou. Keď vkladala riad do umývačky, zazvonil zvonček.

Zdvihla slúchadlo: „Prosím?“

„Jeannie? Tu je Steve.“

„Poď dňu!“ potešila sa.

Mal na sebe bavlnený sveter farby jeho očí, vyzeral neodolateľne. Pobozkala ho, objala a pritisla sa prsiami na jeho hrudník. Ruka mu z chrbta skĺzla na jej zadok a pritiahol si ju k sebe. Dnes znova voňal inak: použil akýsi prostriedok po holení s bylinkovou vôňou.

Po chvíľke sa vymanila. „Neponáhľajme sa priveľmi,“ lapala po dychu. Chcela si to vychutnať. „Poď dnu a posaď sa. Toľko ti toho chcem povedať!“

Sadol si na pohovku a ona prešla k chladničke. „Víno, pivo, kávu?“

„Rád si dám víno.“

„Myslíš, že bude dobré?“

Čo tým, dočerta, mieni? Myslíš, že bude dobré? „Neviem,“ odvetil.

„Kedy sme ho otvorili?“

Jasné, otvorili si fľašu vína, ale nevypili ju, teda ju zazátkovala a vložila do chladničky. Teraz uvažuje, či nezoxidovalo. Ale rozhodnúť mám ja. „Ktorý deň to vlastne bolo?“

„V stredu, pred štyrmi dňami.“

Nevedel ani, či je červené, alebo biele. „Nalej trochu do pohára a ochutnáme ho.“

„Dobrý nápad.“ Naliala a podala mu pohár. Ochutnal ho. „Dá sa piť,“ skonštatoval.

Oprela sa o operadlo na pohovke. „Daj mi ochutnať.“ Pobozkala ho na pery. „Otvor ústa,“ prikázala. „Chcem ochutnať víno.“ Zasmial sa a urobil, čo povedala. Vsunula konček jazyka do jeho úst. Panebože, táto žena je sexi. „Máš pravdu,“ povedala. „Dá sa piť.“ So smiechom mu naplnila pohár a naliala aj sebe.

Po chvíli sa uvoľnil. „Daj nejakú muziku,“ navrhol.

„Do čoho?“

Netušil, o čom hovorí. Och, dopekla, preriekol som sa. Poobzeral sa po byte: nijaké stereo. Hlúpe.

„Otec mi ukradol stereo, spomínaš si? Nemám si na čom pustiť hudbu. Počkaj chvíľu, mám.“ Vošla do vedľajšej miestnosti – pravdepodobne spálne – a vrátila sa s vodotesným rádiom, aké sa dajú zavesiť do sprchy. „Strelená vecička. Mama mi ju darovala na jedny Vianoce, prv ako sa pomiatla.“

Ocko jej ukradol rádio, mama sa pomiatla – z akej šibnutej rodiny to pochádza?

„Zvuk má strašný, ale to je jediné, čo mám.“ Zapla ho. „Mám ho naladené na 92Q.“

„Dvadsať hitov,“ vysypal automaticky.

„Ako to vieš?“

Och, doriti, Steve nepozná baltimorské rozhlasové stanice. „Chytil som to v aute cestou sem.“

„Akú máš rád hudbu?“

Netuším, čo má rád Steve, ale ty asi tiež nie, teda môžem ti povedať pravdu. „Som zbláznený do gangsterského rapu – Snoop Doggy Dog, Ice Cube, také veci.“

„Och, cítim sa pri tebe ako pani v strednom veku.“

„Čo máš rada?“

„Ramones, Sex Pistols, Damned. Keď som bola decko, letel punk. Moja mama počúvala gýčovú muziku zo šesťdesiatych rokov, ktorá mi nič nehovorila. Neskôr, keď som mala asi jedenásť, odrazu, zmena! Talking Heads. Pamätáš si Psycho Killer?“

„Určite nie.“

„Jasné, tvoja mama má pravdu, som pre teba stará.“ Sadla si k nemu. Položila si hlavu na jeho plece a vkĺzla mu rukou pod nebovo modrý sveter. Hladkala mu hruď, končekmi prstov šúchala bradavky. „Som rada, že si tu,“ usmiala sa.

Aj on sa túžil dotknúť jej bradaviek, ale má vybaviť dôležitejšie veci. S veľkým premáhaním nadškrtol: „Musíme sa vážne pozhovárať.“

„Máš pravdu.“ Sadla si vzpriamene a uchlipla z vína. „Najskôr ty. Je tvoj otec ešte vždy zatknutý?“

Ježišmaria, čo na to odpovedať? „Nie, ty prvá,“ nástojil. „Spomínala si, že mi máš toľko toho povedať.“

„Dobre. Po prvé, viem, kto znásilnil Lisu. Volá sa Harvey Jones a býva vo Filadelfii.“

Všemocný Pane Bože! Musel sa ovládať, aby dokázal ostať pokojný. Ešte šťastie, že som sem prišiel. „Je nejaký dôkaz, že to urobil?“

„Dostala som sa do jeho bytu. Sused ma pustil dnu s rezervným kľúčom.“

Prekliaty starý homoš, polámem mu ten jeho zosušený krk.

„Našla som bejzbalovú čiapku, ktorú mal na sebe minulú nedeľu. Visela na háčiku za dverami.“

Kristepane! Mal som ju zahodiť. Ale nezišlo mi na um, že ma niekto vypátra! „Bola si neuveriteľne úspešná.“ Steva by táto správa nadchla, zachráni ho to. „Ani neviem, ako ti poďakovať.“

„Niečo vymyslím,“ zatiahla zaliečavo.

Dostanem sa do Filadelfie načas, aby som sa zbavil tej čiapky, prv ako sa tam dovalí polícia? „Oznámila si to všetko polícii, však?“

„Nie. Nechala som odkaz Mish, ale zatiaľ sa neozvala.“

Chvalabohu! Ešte vždy mám šancu.

„Neboj sa. Netuší, že ideme po ňom,“ pokračovala Jeannie. „Ale ešte si nepočul tú najlepšiu časť. Koho ešte poznáme s menom Jones?“

Mám povedať Berringtona? Môže prísť na to Steve? „Je to bežné meno…“

„Samozrejme, Berrington! Myslím, že Harvey bol vychovávaný ako Berringtonov syn!“

Mal by som sa tváriť ohromene. „Neuveriteľné!“ zvolal. Čo, dočerta, urobím? Možno bude mať ocko nejaký nápad. Musím mu to všetko porozprávať. Mal by som sa ospravedlniť, aby som si mohol zatelefonovať.

Chytila ho za ruku. „Hej, pozri na svoje nechty!“

Och, dočerta, čo teraz? „Čo je s nimi?“

„Rastú tak rýchlo! Keď si prišiel z väzenia, boli zničené a polámané. Teraz vyzerajú úžasne!“

„Vždy sa vyliečim skoro.“

Obrátila mu ruku a oblizla dlaň.

„Dnes si akási vášnivá,“ uškrnul sa.

„Och, postupujem príliš energicky, čo?“ Povedali jej to aj iní muži. Steve bol od svojho príchodu akýsi zdržanlivý, a chápala prečo. „Viem, čo máš na mysli. Celý minulý týždeň som ťa odtláčala, a teraz máš pocit, akoby som ťa chcela zhltnúť ako zákusok.“

Prikývol. „Hej, tak dajako.“

„Skrátka, takáto som. Keď sa raz rozhodnem pre nejakého muža, je hotovo.“ Vyskočila z pohovky. „V poriadku, už sa krotím.“ Vošla do kuchynského kúta a vybrala panvicu. Bola taká ťažká, že ju musela držať oboma rukami. „Včera som ti kúpila nejaké jedlo. Si hladný?“ Panvica bola zaprášená – nevarieva často – teda ju vytrela utierkou. „Dáš si vajíčka?“

„Ani nie. Nože mi povedz, bola si pankáčka?“

Položila panvicu. „Hej, istý čas. Roztrhané šaty, zelené vlasy.“

„Na akých častiach tela máš piercing?“

Odrazu si predstavila plagát na Harveyho stene a ženu s krúžkom na ohanbí a premkla ju hrôza. „Len na nose,“ odvetila. „Ako pätnásťročná som vymenila punk za tenis.“

„Poznal som dievča, čo má krúžok na bradavke.“

„Spal si s ňou?“ spýtala sa žiarlivo.

„Iste.“

„Sviniar.“

„Hej, vari si myslela, že som panic?“

„Nechci, aby som bola rozumná!“

Zdvihol ruky v defenzívnom geste. „Jasné, nič také.“

„Ešte vždy si mi nepovedal, čo je s tvojím otcom. Prepustili ho?“

„Asi by som mal zavolať domov a zistiť najnovšie správy.“

Keby bola počula, že vykrúca sedemciferné číslo, vedela by, že je to miestny hovor. Otec mu prezradil, že Steve Logan býva vo Washingtone, preto predstieral, že vykrúca smerové číslo, prstom podržal vidlicu, potom ju pustil a vykrútil otcovo číslo.

„Ahoj, mami,“ prihlásil sa Harvey. Pevne chytil slúchadlo, dúfajúc, že otec nepovie: „Kto je to? Musíte mať zlé číslo.“

Ale otec to ihneď pochopil. „Si u Jeannie?“

Výborne, ocko! „Chcem vedieť, či sa už ocko dostal z väzenia.“

„Plukovník Logan je zatknutý, ale nie je vo väzení. Zadržala ho vojenská polícia.“

„To je veľmi zlé, dúfal som, že už bude prepustený.“

Otec sa váhavo spýtal: „Môžeš mi prezradiť… aspoň niečo?“

Harvey bol ustavične v pokušení obzrieť sa na Jeannie, či naletela na jeho hru. Ale vedel, že taký pohľad by ho mohol prezradiť, a tak sa prinútil hľadieť na stenu. „Jeannie robila zázraky, mami. Objavila naozajstného páchateľa znásilnenia.“ Pokúšal sa dať svojmu hlasu príjemný tón. „Volá sa Harvey Jones. Čakáme, kým sa ozve detektívka, aby jej mohla oznámiť túto správu.“

„Panebože! To je strašné!“

„Hej, nie je to úžasné?“ Nebuď taký ironický, ty blázon.

„Aspoň sme vopred varovaní. Môžeš jej zabrániť, aby hovorila s políciou?“

„Myslím, že musím.“

„A čo Genetico? Má nejaké plány publikovať, čo zistila o nás?“

„Zatiaľ neviem.“ Rozlúč sa so mnou, prv ako poviem čosi, čo ma prezradí.

„Zisti to. Je to veľmi dôležité.“

Jasné. „Dobre. Nuž, dúfam, že sa ocko skoro dostane von. Zavolaj mi sem, ak sa niečo dozvieš, dobre?“

„Je to bezpečné?“

„Skrátka, pýtaj si Steva.“ Zasmial sa, akoby bol povedal vtip.

„Jeannie pozná môj hlas. Ale mohol by som zariadiť, aby zavolal Preston.“

„Presne.“

„Dobre.“

„Dovi,“ Harvey zložil.

„Mala by som znova zavolať na policajné veliteľstvo,“ povedala Jeannie. „Možno neporozumeli, aké je to naliehavé.“ Zdvihla telefón.

Uvedomil si, že ju bude musieť zabiť.

„Najskôr ma pobozkaj,“ navrhol.

Vkĺzla mu do náručia, opierajúc sa o kuchynský pult. „Pekný sveter,“ zamrmlal a veľkou rukou jej schmatol prsník.

Bradavka jej stvrdla, ale necítila takú slasť, ako čakala. Pokúšala sa uvoľniť a vychutnať chvíľu, na ktorú sa tak tešila. Zasunul jej ruky pod sveter. Chytil ju za prsníky, prehla sa pritom dozadu. Ako vždy, prežila okamžik neistoty v obave, že ho sklamú. Každému mužovi, s ktorým kedy spala, sa jej prsia páčili, ale ešte vždy ju trápili obavy, že sú príliš malé. Ako ostatní, ani Steve nedal najavo nijakú známku sklamania. Nadvihol sveter, zohol hlavu k jej hrudi a cmúľal bradavky.

Zahľadela sa naňho. Prvý raz, keď jej to chlapec urobil, považovala to za absurdný návrat do detstva. Ale čoskoro sa jej to zapáčilo, dokonca to sama rada robila mužovi. Teraz však nič nefungovalo. Telo reagovalo, ale kdesi vzadu v mysli ju čosi mátalo, a tak sa nevedela sústrediť na potešenie. Liezla sama sebe na nervy. Včera som všetko pobabrala svojou paranojou, nezopakujem to predsa dnes znova.

Vycítil jej nepokoj. „Necítiš sa príjemne,“ všimol si a vystrel sa. „Sadnime si na pohovku.“ Nečakal na jej súhlas a sadol si. Nasledovala ho. Uhladil si obočie končekom ukazováka a načiahol sa k nej.

Odtiahla sa.

„Čo je?“ prekvapil sa.

Nie! To nemôže byť pravda!

„Ty… ty… si urobil tú vec, so svojím obočím,“ nemohla uveriť svojim očiam.

„Čo za vec?“

Vyskočila z pohovky. „Ty podliak!“ skríkla. „Ako si sa opovážil!“

„Čo sa, dočerta, robí?“ zvolal nepresvedčivo. Z jeho tváre vedela presne vyčítať, čo sa robí.

„Vypadni z môjho bytu!“ zakričala.

Pokúšal sa zachovať dekórum. „Najskôr sa na mňa vrhneš, potom sa vytasíš s týmto!“

„Viem, kto si, ty podvodník. Si Harvey!“

Prestal predstierať. „Ako si na to prišla?“

„Dotkol si sa ukazovákom obočia presne ako Berrington.“

„Nuž, čo na tom záleží?“ prebodával ju pohľadom. „Ak sme takí rovnakí, mohla by si uveriť, že som Steve.“

„Zmizni odtiaľto!“

Dotkol sa vpredu nohavíc, naznačiac jej svoju erekciu. „Keď sme sa už dostali takto ďaleko, neodídem neukojený.“

Panebože, som v poriadnej kaši. Tento chlapík je zviera. „Nepribližuj sa ku mne!“

Pristúpil k nej, škeriac sa. „Vyzlečiem si tieto úzke džínsy a pozrieme sa, čo je pod nimi.“

Spomenula si na slová Mish, že znásilňovači sa tešia zo strachu obete. „Nebojím sa ťa,“ zvolala. Pokúšala sa pôsobiť pokojne. „Ale ak sa ma dotkneš, zabijem ťa, prisahám!“

Pohyboval sa strašne rýchlo. V momente ju schmatol, zdvihol a hodil na dlážku.

Zazvonil telefón.

„Pomoc! Pán Oliver! Pomoc!“ kričala.

Harvey schytil z kuchynského pultu utierku a napchal jej ju surovo do úst. Poškriabal jej pery. Začala sa dusiť a zakašľala. Držal jej zápästia, aby si nemohla rukami vytiahnuť z úst utierku. Pokúšala sa vytlačiť ju jazykom, ale nedalo sa, bola príliš veľká. Počul pán Oliver jej výkrik? Je starý a púšťa si televízor veľmi nahlas.

Telefón neprestával vyzváňať.

Harvey ju zdrapol za pás džínsov. Vykrútila sa mu. Udrel ju po tvári tak silno, že uvidela hviezdičky. Kým bola v mrákotách, pustil zápästie a stiahol jej džínsy a nohavičky. „Ó, aká zarastená!“ zaškeril sa.

Jeannie si vytiahla z úst utierku a zakričala: „Pomôžte mi! Pomoc!“

Harvey jej prikryl ústa svojou veľkou rukou, aby stlmil výkriky, a zvalil sa na ňu, až jej vyrazilo dych. Jednou rukou sa pokúšal otvoriť rázporok, hánkami druhej ju zraňoval na stehnách. Vzápätí na ňu naľahol a pokúšal sa vniknúť do nej. Zúfalo sa skrúcala, aby ho zhodila, ale bol príliš ťažký.

Telefón ešte vždy vyzváňal. Potom zazvonil aj zvonček na dverách.

Harveyho to nezastavilo.

Jeannie otvorila ústa. Harvey jej vložil prsty medzi zuby. Celou silou mu do nich zahryzla. Nestarala sa, či si na jeho kostiach vyláme zuby. Horúca krv jej vytryskla do úst, od mučivej bolesti vykríkol a odtiahol ruku.

Zvonček zvonil znova, dlho a vytrvalo.

Jeannie vypľula Harveyho krv a opäť zakričala: „Pomoc! Pomoc! Pomoc!“

Dolu sa ozvalo hlasné buchnutie, potom ďalšie, vzápätí náraz a zvuk štiepiaceho sa dreva.

Harvey sa postavil na nohy, zvierajúc si zranenú ruku.

Jeannie sa prevrátila, vstala a na tri kroky odskočila od neho.

Dvere sa rozleteli. Harvey sa obrátil chrbtom k Jeannie.

Vrazil dnu Steve.

Chvíľu s Harveym na seba ohromene hľadeli.

Boli celkom rovnakí. Čo sa stane, ak sa pustia do bitky? Majú rovnakú výšku, váhu, silu a výdrž. Zápas môže trvať večnosť.

Jeannie impulzívne schytila oboma rukami panvicu. Preniesla váhu na prednú nohu, pevne zovrela panvicu, akoby chcela zahrať krížnu loptičku svojím typickým obojručným bekhendom, a celou silou švihla.

Udrela Harveyho rovno do zátylku.

Ozvalo sa zlovestné žuchnutie. Nohy sa mu podlomili. Kolísavo sa zosunul na kolená.

Akoby bežala na volej, Jeannie zdvihla panvicu pravou rukou a udrela ho ňou celou silou po hlave.

Prevrátil oči, hlava mu odkväcla a zvalil sa na podlahu.

„Páni, som rád, že si neudrela nesprávne dvojča,“ zvolal Steve.

Jeannie sa celá roztriasla. Pustila panvicu a sadla si na kuchynský stôl. Steve ju objal. „Je po všetkom,“ tíšil ju.

„Nie je,“ potriasla hlavou. „Len sa to začalo.“

Telefón ešte vždy vyzváňal.

57

„Zložila si ho, podliaka jedného!“ zvolal obdivne Steve. „Ktorý je to?“

„Toto je Harvey Jones,“ povedala. „Syn Berringtona Jonesa.“

Steva to ohromilo. „Berrington vychovával jedného z nás ôsmich ako svojho syna? Nemôžem tomu uveriť.“

Jeannie hľadela na nehybnú postavu na podlahe. „Čo urobíme?“

„Pre začiatok by sme mohli zdvihnúť telefón.“

Jeannie sa ihneď prihlásila. Bola to Lisa. „Bezmála sa mi prihodilo to isté,“ vysypala bez pozdravu.

„Och, nie!“

„Ten istý chlapík.“

„Nemôžem tomu uveriť. Môžem prísť za tebou?“

„Vďaka, budem rada.“

Jeannie zložila. Z toho, ako ju Harvey zvalil na zem, bola celá ubolená. Ústa mala poranené od utierky, ktorú jej napchal do úst. Ešte vždy cítila jeho krv. Naliala si do pohára vodu, vypláchla ústa a vypľula ju do kuchynskej výlevky. „Sme na nebezpečnom mieste, Steve. Ľudia, ktorým sme sa postavili do cesty, majú mocných priateľov.“

„Viem.“

„Môžu sa pokúsiť nás zabiť.“

„Mne to budeš rozprávať.“

Poznámka Jeannie rozrušila. Nesmie ma paralyzovať strach, uvažovala. „Myslíš, že ak sľúbim, že nikdy neprezradím, čo viem, nechajú ma na pokoji?“

Steve chvíľu premýšľal a potom povedal: „Nie, nemyslím.“

„Ani ja. Teda nemáme inú možnosť len bojovať.“

Na schodoch sa ozvali kroky a do dverí nakukol pán Oliver. „Čo sa tu, dočerta, stalo?“ opýtal sa. Hľadel striedavo na Harveyho, bezvládne ležiaceho na zemi, a na Steva. „Vari sa mi marí?“

Steve zdvihol Jeannine čierne texasky a podal jej ich. Rýchlo si ich natiahla, aby zakryla svoju nahotu. Ak si to aj pán Oliver všimol, taktne mlčal. Ukázal na Harveyho a poznamenal: „To musí byť ten chlapík z Filadelfie. Nečudo, že ste si ho zmýlili s vaším priateľom. Zrejme sú dvojčatá.“

„Poviažem ho, prv ako príde k sebe,“ rozhodol Steve. „Máš nejaký špagát, Jeannie?“

„Ja mám elektrický kábel. Donesiem svoju tašku s náradím,“ ponúkol sa pán Oliver a vyšiel von.

Jeannie vďačne objala Steva. Mala pocit, akoby sa prebrala z nočnej mory. „Nazdávala som sa, že si to ty,“ krútila hlavou. „Bolo to ako včera, len tentoraz som nebola paranoická.“

„Vraveli sme si, že by sme mali vymyslieť nejaký poznávací kód, no nedostali sme sa k tomu.“

„Urobme to teraz. Keď si ku mne prišiel minulú nedeľu na tenisovom kurte, povedal si: ‚Aj ja hrám trochu tenis.‘“

„A ty si skromne zareagovala: ‚Ak hráte len trochu, potom zrejme nie ste moja trieda.‘“

„To je kód. Ak jeden z nás povie prvú časť, ten druhý musí povedať druhú.“

„Dohodnuté.“

Pán Oliver sa vrátil s taškou na náradie. Prevrátil Harveyho a zväzoval mu spredu ruky dlaňami k sebe, ale malíčky mu nechal voľné.

„Nie je lepšie zviazať mu ruky za chrbtom?“ opýtal sa Steve.

„Prepáčte, že sa o tom zmieňujem,“ ozval sa pán Oliver ostýchavo, „ale takto si môže podržať vtáka, ak bude chcieť čurať. Naučil som sa to za vojny v Európe.“ Pustil sa do zväzovania Harveyho nôh. „Tento chlapík už nenarobí nijaké problémy. A čo zamýšľate urobiť s prednými dverami?“

Jeannie sa spýtavo pozrela na Steva. „Poriadne som ich dokatoval,“ priznal Steve.

„Mala by som zavolať tesára,“ uvažovala Jeannie.

„Na dvore mám dajaké zvyšné latky. Opravím to, aby sme sa na dnešnú noc mohli zamknúť. Potom zoženieme niekoho, kto to zajtra spraví lepšie.“

„Ďakujem vám, ste veľmi láskavý,“ Jeannie mu prejavovala hlbokú vďaku.

„Nehovorte o tom. Toto je najzaujímavejšia vec, čo sa mi prihodila, od skončenia druhej svetovej vojny.“

„Pomôžem vám,“ ponúkol sa Steve.

Pán Oliver potriasol hlavou. „Vidím, že vy dvaja sa máte o čom zhovárať. Napríklad, či zavolať policajtov na tohto chlapíka, ktorého ste zviazali na koberci.“ Nečakal na odpoveď, vzal tašku a zišiel dolu schodmi.

Jeannie si utrieďovala myšlienky. „Zajtra predajú Genetico za stoosemdesiat miliónov dolárov a Proust sa dostane na dráhu končiacu prezidentským úradom. Medzitým som prišla o prácu aj o povesť. Nikdy už nebudem môcť pracovať ako vedkyňa. Ale s tým, čo viem, by som mohla obe situácie zvrátiť.“

„Ako to zamýšľaš urobiť?“

„Nuž… Mohla by som o tých experimentoch vydať tlačové vyhlásenie.“

„Nebudeš potrebovať nejaký dôkaz?“

„Ty a Harvey tvoríte poriadne dramatický dôkaz. Najmä ak vás dostaneme spolu do televízie.“

„Hej – do relácie Šesťdesiat minút alebo nejakej podobnej. To sa mi pozdáva. No Harvey nebude chcieť spolupracovať,“ znova ho premohli pochybnosti.

„Môžu ho ukázať zviazaného. Potom zavoláme policajtov, a to môžu nakrútiť tiež.“

Steve prikývol. „Problém je v tom, že musíš konať, skôr ako Landsmann s Geneticom uzavrú obchodnú dohodu. Keď budú mať peniaze, ujdú pred každou negatívnou publicitou, ktorú zorganizujeme. Ale nevidím spôsob, ako by si sa mohla za pár hodín dostať do televízie. Oni majú podľa Wall Street Journal tlačovú konferenciu zajtra predpoludním.“

„Možno by sme mali zorganizovať vlastnú tlačovú konferenciu.“

Steve luskol prstami. „Mám to! Prídeme nepozvaní na ich tlačovú konferenciu.“

„Dočerta, áno. Potom sa možno ľudia od Landsmanna rozhodnú nepodpísať dokumenty a predaj akcií sa zruší.“

„A Berrington nezarobí všetky tie milióny dolárov.“

„Jim Proust nebude kandidovať na prezidenta.“

„My sme určite šialenci,“ zarazil sa Steve. „Patria medzi najmocnejších ľudí v Amerike a my sa tu rozprávame, ako im prekazíme párty.“

Zdola sa ozval buchot, pán Oliver sa pustil do opravovania dverí. „Nenávidia černochov,“ povedala Jeannie. „Ich zákon predstavuje všetko to svinstvo o dobrých génoch a druhoradých Američanoch. Sú to belošskí zástancovia teórie o nadradenosti rasy, zaodetí pláštikom modernej vedy. Chcú urobiť z pána Olivera občana druhej kategórie. Dopekla s nimi, nebudem sa tomu prizerať.“

„Musíme si pripraviť plán,“ navrhol Steve prakticky.

„Jasné, bude nasledovný. Po prvé, musíme zistiť, kde sa koná tlačová konferencia Genetica,“ spustila Jeannie.

„Zrejme v niektorom baltimorskom hoteli.“

„Zavoláme do všetkých, ak bude treba.“

„Zrejme by sme si mali v tom hoteli objednať izbu.“

„Výborný nápad. Potom sa nejako prepašovať na tlačovú konferenciu a uprostred vstať a prehovoriť k zhromaždeným médiám.“

„Umlčia ťa.“

„Mala by som mať pripravené tlačové vyhlásenie na rozdávanie. Ale potom vojdeš dnu ty s Harveym. Dvojčatá sú také fotogenické, že všetky kamery sa uprú na vás.“

Steve sa zachmúril. „Čo dokážeš, ak tam budem ja s Harveym?“

„Pretože ste jednovaječné dvojčatá, bude to mať taký výrazný účinok, že podnieti otázky novinárov. Čoskoro si overia, že máte rozdielne matky. Keď to zistia, uvedomia si, takisto ako ja, že je tu nevyriešená záhada. A predsa vieš, ako preverujú prezidentských kandidátov.“

„Traja by však boli viac ako dvaja,“ uvažoval Steve. „Myslíš, že by sme sem mohli dostať jedného z tých ostatných?“

„Môžeme sa pokúsiť. Pozvať ich všetkých a dúfať, že príde aspoň jeden.“

Harvey na zemi otvoril oči a zastonal.

Jeannie naňho bezmála zabudla. Pri pohľade naňho si zaželala, aby mal poranenú hlavu. Vzápätí ju premkol pocit viny, že je taká pomstychtivá. „Po mojom údere by mal zrejme navštíviť lekára.“

Harvey rýchlo prišiel k sebe. „Rozviaž ma, ty poondiata štetka,“ zreval.

„Zabudni na doktora,“ odsekla Jeannie.

„Okamžite ma rozviaž, lebo prisahám, že ti hneď ako sa oslobodím, odrežem žiletkou kozy.“

Jeannie mu napchala do úst utierku. „Zavri hubu, Harvey,“ odvrkla.

„Som zvedavý, ako sa nám podarí vkradnúť sa s poviazaným Harveym do hotela,“ poznamenal Steve zamyslene.

Zdola sa ozval Lisin hlas, ako zdraví pána Olivera. O chvíľu vošla dnu s ťažkými vibramovými topánkami na nohách. Pozrela na Steva a Harveyho a zdúpnela: „Môjtybože, je to pravda.“

Steve vstal. „Ja som ten, ktorého ste označili na policajnom predvedení,“ povedal. „Ale napadol vás on.“

„Harvey sa pokúsil urobiť mne to, čo urobil tebe,“ vysvetľovala Jeannie. „Steve prišiel práve včas a rozbil dolu dvere.“

Lisa podišla k miestu, kde ležal Harvey. Dlho naňho hľadela, potom natiahla nohu a kopla ho špicou topánky celou silou do rebier. Zastenal a zvíjal sa od bolesti.

Zopakovala to. „Chlapče,“ potriasla hlavou, „to je úžasný pocit.“

Jeannie rýchlo informovala Lisu o najnovšom vývoji udalostí. „Veľa sa toho stalo, kým som spala,“ skonštatovala prekvapene.

„Lisa, ste na UJF rok – som prekvapený, že ste nikdy nestretli Berringtonovho syna,“ poznamenal Steve.

„Berrington sa nestretáva s akademickými kolegami,“ vysvetľovala. „Je príliš významnou osobnosťou. Je možné, že nikto z UJF nikdy nestretol Harveyho.“

Jeannie ju oboznámila s plánom prerušiť tlačovú konferenciu. „Práve sme sa rozprávali, že by sme sa cítili istejšie, keby tam prišli ďalšie klony.“

„Nuž, Per Ericson je mŕtvy, Dennis Pinker a Muray Claud sú vo väzení, čiže zostávajú tri možnosti: Henry King z Bostonu, Wayne Stattner z New Yorku a George Dassault – môže byť v Buffale, Sacramente alebo Houstone. Zatiaľ nevieme, ktorý to je, treba ich obvolať znova. Mám všetky telefónne čísla.“

„Aj ja,“ potvrdila Jeannie.

„Môžu sa sem dostať včas?“ zapochyboval Steve.

„Skúsime zistiť lety na počítači,“ navrhla Lisa. „Kde máš počítač, Jeannie?“

„Ukradnutý.“

„V kufri auta mám laptop, donesiem ho.“

Kým bola preč, Jeannie upozornila: „Musíme si dobre premyslieť, ako presvedčiť týchto chlapíkov, aby prileteli okamžite do Baltimoru. A ponúknuť im, že zaplatíme cestovné náklady. Obávam sa, že moja kreditná karta to neunesie.“

„Mám kartu American Express, ktorú mi dala mama pre naliehavé prípady. Myslím, že to môžem považovať za naliehavý prípad.“

„Úžasná mama,“ zatiahla Jeannie obdivne.

„To je pravda.“

Lisa vošla dnu a pripojila prenosný počítač na Jeanninu modemovú linku.

„Počkaj chvíľku,“ brzdila ju Jeannie. „Najskôr si to premyslíme.“

58

Jeannie napísala tlačové vyhlásenie. Lisa sa pripojila na letový servis a zisťovala lety, Steve siahol po Žltých stránkach a začal obvolávať všetky veľké hotely s otázkou: „Máte na zajtra naplánovanú tlačovú konferenciu pre Genetico Inc. alebo Landsmanna?“

Po šiestich pokusoch mu zišlo na um, že tlačová konferencia sa nemusí konať v hoteli. Môžu ju usporiadať v reštaurácii alebo na exotickejšom mieste, napríklad na palube lode. Alebo majú dostatočne veľkú miestnosť v sídle Genetica, severne od mesta. Pri siedmom telefonáte mu však ochotný recepčný oznámil: „Áno, je v sále Regency na poludnie, pane.“

„Výborne!“ potešil sa Steve. Jeannie sa naňho spýtavo pozrela, Steve sa usmial a na znak úspechu zdvihol palec. „Mohol by som si, prosím, na dnešnú noc rezervovať izbu?“

Objednal izbu a platil matkinou kartou American Express. Keď zložil, Lisa povedala: „Henry King sa sem môže načas dostať tromi letmi, všetky sú so spoločnosťou USAir. Odlety sú šesť dvadsať, sedem štyridsať a deväť štyridsaťpäť. Na všetky sú ešte voľné miesta.“

„Rezervuj mu miesto na odlet o deväť štyridsaťpäť,“ radila Jeannie.

Steve podal Lise kreditnú kartu, aby z nej opísala údaje.

„Ešte neviem, ako ho presvedčiť, aby prišiel,“ vyhlásila Jeannie.

„Nehovorila si, že je to študent, ktorý pracuje v bare?“ vyzvedal Steve.

„Hej.“

„Potom asi potrebuje peniaze. Dačo skúsim. Daj mi jeho číslo.“

Jeannie mu ho podala. „Volajú ho Hank,“ dodala.

Steve vykrútil číslo, ale nikto nebral. Sklamane potriasol hlavou. „Nikto nie je doma.“

Jeannie pôsobila chvíľku zronene, ale vzápätí luskla prstami. „Možno práve brigádničí v bare.“ Povedala Stevovi číslo baru, a on ho hneď vytočil.

Telefón zdvihol muž so španielskym prízvukom. „Blue Note.“

„Chcel by som hovoriť s Hankom.“

„Viete, teraz by mal pracovať,“ podotkol muž podráždeným hlasom.

Steve sa usmial na Jeannie a perami naznačil Je tam! „Je to naozaj dôležité. Nezdržím ho dlho.“

O chvíľku sa na druhej strane ozval taký istý hlas, ako mal Steve. „Hej, kto je tam?“

„Ahoj, Hank, volám sa Steve Logan a my dvaja máme čosi spoločné.“

„Predávaš čosi alebo čo?“

„Vieš, tvoja aj moja mama boli pred naším narodením na liečení na klinike Aventine. Môžeš si to u nej overiť.“

„Hej?“

„Aby som dlho nehovoril, žalujem kliniku o náhradu škody vo výške desať miliónov dolárov a chcel by som, aby si do toho išiel spolu so mnou.“

Na druhej strane linky zavládlo ticho. „Neviem, kamoš, či nekecáš, ale tak či tak nemám peniaze na súdy.“

„Trovy by som platil ja. Nechcem tvoje peniaze.“

„Tak načo mi voláš?“

„Lebo by mi pomohlo, keby si do toho išiel so mnou.“

„Radšej mi to vysvetli v liste…“

„To je komplikované. Potreboval by som ťa zajtra napoludnie mať v Baltimore, v hoteli Stouffer. Organizujem tam tlačovku ešte pred pojednávaním a bol by som rád, keby si prišiel.“

„Komu by sa chcelo ísť do Baltimoru? To nie je Honolulu.“

Tak už to ber vážne, somár. „Máš rezervovanú letenku s USAir z letiska Logan na deväť štyridsaťpäť. Letenka je zaplatená, môžeš si to skontrolovať v aerolinkách. Len si ju musíš vyzdvihnúť na letisku.“

„Ponúkaš mi, že sa so mnou rozdelíš o desať miliónov?“

„Ale kdeže. Ty dostaneš svojich desať miliónov.“

„Kvôli čomu ich žaluješ?“

„Za podvodnícke porušenie zmluvy.“

„Počuj, ja som študent ekonómie. Nie je tam nejaká lehota premlčania? Veď, ak sa čosi stalo pred dvadsiatimi tromi rokmi…“

„Samozrejme, existuje premlčacia doba, ale plynie len od chvíle, ako sa podvod odhalí. A to sa stalo minulý týždeň.“

V pozadí sa ozval Španielov hlas. „Hej, Hank, čaká tu asi sto zákazníkov!“

„Začína ma to zaujímať,“ poznamenal Hank do telefónu.

„Tak teda prídeš?“

„Ale kdeže. Večer po práci si to premyslím. Teraz musím začať nalievať.“

„Zavolaj mi do hotela,“ zvolal Steve do telefónu, ale už bolo neskoro. Hank zložil.

Jeannie a Lisa sa spýtavo naňho pozerali.

Pokrčil plecami: „Neviem,“ prehodil sklamane. „Neviem, či som ho presvedčil.“

„Takže nám nezostáva len čakať, či príde, alebo nie,“ dodala Lisa.

„Čím sa živí Wayne Stattner?“

„Má niekoľko nočných klubov. Odhadom by mohol mať tak desať miliónov dolárov.“

„Tak by sme mali podpichnúť jeho zvedavosť. Máš to číslo?“

„Áno.“

Steve ho vykrútil, ale dovolal sa len na záznamník. „Ahoj, Wayne, volám sa Steve Logan a všimni si, že mám presne taký istý hlas ako ty. Nebudeš tomu veriť, ale sme celkom rovnakí. Som vysoký stoosemdesiatpäť centimetrov, vážim osemdesiatpäť kilogramov a okrem farby vlasov vyzerám presne ako ty. Máme spoločné asi aj nejaké ďalšie veci: som alergický na brazílske orechy, na malíčkoch na nohách nemám nechty a keď premýšľam, škrabkám si ľavú ruku pravou. A teraz to hlavné: Nie sme dvojčatá. Je nás zopár rovnakých. Jeden sa minulú nedeľu na Univerzite Jonesa Fallsa dopustil zločinu – preto ťa včera vyhľadala baltimorská polícia. Zajtra napoludnie sa stretneme v hoteli Stouffer v Baltimore. Vyzerá to čudne, Wayne, ale naozaj je to čistá pravda. Zatelefonuj mne alebo doktorke Jean Ferramiovej do hotela, prípadne príď len tak. Bude to zaujímavé.“ Položil slúchadlo a pozrel sa na Jeannie. „Čo myslíš?“

„Ide o človeka, ktorý si vrtošivosť môže dovoliť. Možno ho to zaujme. Navyše, majiteľ nočného podniku asi v pondelok dopoludnia nebude mať nijaké naliehavé povinnosti. Na druhej strane, ja by som kvôli takémuto telefonátu hneď nesadala do lietadla,“ podotkla Jeannie.

Zazvonil telefón a Steve automaticky zobral slúchadlo. „Haló?“

„Mohol by som hovoriť so Stevom,“ ozval sa neznámy hlas.

„To som ja, Steve.“

„Tu je strýko Preston. Odovzdám ti otca.“

Steve nemal strýka Prestona. Nechápavo sa zamračil. O chvíľu sa v telefóne ozval iný hlas. „Je tam pri tebe? Počuje nás?“

Stevovi odrazu svitlo. Nechápavosť vystriedal šok. Nevedel sa rýchlo rozhodnúť, čo urobiť. „Počkaj chvíľu.“ Zakryl dlaňou mikrofón na slúchadle. „Mám dojem, že volá Berrington Jones!“ povedal Jeannie. „A myslí si, že ja som Harvey. Čo mám, dočerta, robiť?“

Jeannie zmätene rozhodila ruky. „Improvizuj,“ zašepkala.

„To ti ďakujem.“ Znovu priložil slúchadlo k uchu. „Mhm, áno, tu je Steve,“ začal.

„Čo sa robí? Už si tam celé hodiny.“

„No, myslím…“

„Zistil si, čo chce Jeannie urobiť?“

„Nuž… áno, zistil.“

„Tak príď sem a povedz nám to.“

„Jasné.“

„Nemáš tam, dúfam, nijaké problémy, však?“

„Nie.“

„Vidí sa mi, že ju tam preťahuješ.“

„Dá sa to tak povedať.“

„Obleč si nohavice a švihaj domov! Sme vo veľkom svrabe.“

„Jasné.“

„Keď zložíš, povedz jej, že ti volal ktosi, kto pracuje pre právnika tvojich rodičov, a oznámil ti, že máš čo najrýchlejšie prísť do Washingtonu. Táto historka ti pomôže rýchlo odtiaľ vypadnúť.“

„Hej, dofrčím čo najskôr.“

Berrington zložil a Stevovi sa viditeľne uľavilo. „Asi sa mi ho podarilo oklamať.“

„Čo ti vlastne hovoril?“ horela od nedočkavosti Jeannie.

„Je to zaujímavé. Zdá sa, že Harveyho sem poslali, aby povyzvedal, čo máš za lubom. Boja sa toho, čo všetko už vieš a čo môžeš proti nim podniknúť.“

„Boja sa? Koho máš na mysli?“

„Berringtona a akéhosi strýka Prestona.“

„Ide o Prestona Barcka, prezidenta firmy Genetico. A prečo teda volali?“

„Sú netrpezliví. Berrington sa už nevie dočkať. Vyzerá, že on a jeho kumpáni sa chcú dozvedieť, o čo ide, aby vedeli, ako reagovať. Prikázal mi predstierať, že mám ísť do Washingtonu za právnikom, a potom sa ponáhľať čo najrýchlejšie domov.“

Jeannie sa znepokojila. „Je to zlé. Ak sa Harvey nevráti, Berrington príde na to, že čosi nevyšlo. To by varovalo ľudí z Genetica. Nedá sa odhadnúť, čo by urobili. Mohli by presunúť tlačovú konferenciu na iné miesto, sprísniť bezpečnostné opatrenia, aby sme sa nedostali dovnútra, mohli by celú akciu úplne zrušiť a podpísať dokumenty u právnika.“

Steve zamračene hľadel na podlahu. Vedel, čo by sa malo urobiť, ale váhal s tým vyrukovať. Napokon sa rozhodol: „Harvey musí ísť domov,“ vyhŕkol.

Jeannie potriasla hlavou „Leží tu celý čas na dlážke, počúva a všetko by im vytáral.“

„Nevytára nič, ak namiesto neho pôjdem ja.“

Jeannie a Lisa sa naňho v úžase pozreli.

Začal nahlas premýšľať. „Pôjdem k Berringtonovi a budem sa vydávať za Harveyho. To ich upokojí.“

„Steve, to je riskantné. Nič o nich nevieš. Nevieš dokonca ani to, kde majú záchod.“

„Ak Harvey vedel oklamať teba, dokážem aj ja oklamať Berringtona.“ Steve sa pokúšal o presvedčivý tón.

„Harvey ma neoklamal. Hneď som ho odhalila.“

„Ale chvíľu sa mu to darilo.“

„Len slabú hodinku. Ty tam budeš musieť zostať dlhšie.“

„Ani nie. Vieme, že Harvey sa obyčajne v nedeľu večer vracia do Filadelfie. Do polnoci som nazad.“

„Lenže Berrington je Harveyho otec, on na to príde hneď.“

Vedel, že je to pravda. „Máš lepší nápad?“

Jeannie sa zamyslela a vzápätí váhavo pripustila: „Nemám.“

59

Steve si obliekol Harveyho modré menčestrové nohavice a bledomodrý pulóver a Harveyho Datsunom sa odviezol do Rolandovho parku. Kým sa dostal k Berringtonovmu domu, sa zotmelo. Zaparkoval za strieborným Lincolnom a posediačky v aute naberal odvahu.

Nesmie to zbabrať. Ak ho odhalia, Jeannie je hotová. Nemá však z čoho vychádzať, nemá sa o čo oprieť. Bude si musieť všímať každú maličkosť, pozorovať, čo sa od neho očakáva, a nebáť sa možných omylov. Kiežby bol hercom.

V akej nálade by mal byť Harvey? pýtal sa v duchu. Otec ho volal domov dosť kategoricky. Možno si to práve rozdával s Jeannie. Mal by mať asi zlú náladu.

Vzdychol si. Už tú nepríjemnú chvíľu nemôže dlhšie odkladať. Vystúpil z auta a pohol sa ku vchodu.

Na Harveyho krúžku bolo veľa kľúčikov. Prezrel si zámku na vchodových dverách. Zazdalo sa mu, že je na ňom napísané slovo „Yale“, a tak začal hľadať rovnaký kľúč. Skôr než ho našiel, mu otvoril dvere Berrington. „Čo tu postávaš?“ povedal podráždene. „Poď dnu.“

Steve vošiel.

„Choď do pracovne,“ prikázal Berrington.

Kde, došľaka, je pracovňa? Steva sa zmocnila panika. Dom bol obyčajný predmestský, dvojpodlažný, postavený vo vidieckom štýle v sedemdesiatych rokoch. Naľavo videl obývačku s lepším nábytkom, ale nikto v nej nebol. Priamo pred ním bola chodba s viacerými dverami, ktoré asi viedli do spálni. Po pravici mal dvoje zatvorených dverí. Za jednými z nich je pracovňa, ale za ktorými?

„Choď do pracovne,“ zopakoval Berrington, akoby ho predtým nepočul.

Steve si naverímboha vybral jedny dvere.

Neboli to tie správne dvere. Viedli do kúpeľne.

Berrington sa naňho zamračene pozrel.

Steve na okamih zaváhal, potom si uvedomil, že by mal mať zlú náladu. „Hádam sa len môžem ísť najprv vymočiť?“ odvrkol. Nečakal na odpoveď. Vošiel dnu a zatvoril za sebou dvere.

Bola to kúpeľňa pre hostí, v ktorej bol iba záchod a umývadlo. Naklonil sa dopredu a pozrel sa na svoj obraz v zrkadle. „Musel si sa zblázniť,“ povedal svojmu obrazu.

Spláchol, umyl si ruky a vyšiel.

Odkiaľsi zvnútra domu začul mužské hlasy. Otvoril susedné dvere a trafil: bola to pracovňa. Vošiel, zavrel za sebou dvere a bleskovo sa rozhliadol. Bol tam stôl, drevená skrinka na spisy, veľa políc na knihy, televízor a pár pohoviek. Na stole stála fotografia atraktívnej plavovlasej štyridsiatničky s dieťatkom na rukách, v šatách, ktoré vyzerali, akoby vyšli z módy pred dvadsiatimi rokmi. Je to Berringtonova exmanželka? Moja „matka“? Otváral zásuvky na stole jednu za druhou, prezeral si ich a potom nazrel do skrine na spisy. V spodnej zásuvke stála fľaša škótskej whisky Springbank a zopár krištáľových pohárov. Akoby sa ich ktosi pokúsil skryť. Možno mal Berrington záľubu v schovávaní. Zasunul zásuvku a v tej chvíli sa otvorili dvere. Vošiel Berrington sprevádzaný dvoma mužmi. Steve spoznal senátora Prousta, ktorého obrovskú holú hlavu a veľký nos poznal z televíznych správ. Usúdil, že tichý, čiernovlasý muž je zrejme prezident Genetica, „strýko“ Preston Barck.

Uvedomil si, že by mal mať mrzutú náladu. „Neviem, prečo ste mali tak strašne naponáhlo.“

„Práve sme dojedli večeru,“ oznámil. „Zaješ si dačo? Marianne ti niečo pripraví.“

Steve mal od napätia stiahnutý žalúdok, ale Harvey by si určite rád dal večeru. Pokúšal sa vyzerať čo naj normálnejšie, teda sa zatváril zmierlivo a prisvedčil. „No, dal by som si dačo pod zub.“

Berrington zakričal: „Marianne!“ Po chvíľke sa vo dverách ukázalo pekné, ale nervózne čierne dievča. „Prines Harveymu niečo na večeru.“

„Hneď, monsieur,“ povedala potichu.

Steve ju pri odchode pozoroval a zaregistroval, že ide do kuchyne cez obývačku. Tým smerom je asi aj jedáleň, pravda, ak nejedávajú priamo v kuchyni.

Proust sa k nemu naklonil. „Tak, chlapče, čo si sa dozvedel?“

Steve si vymyslel plán, čo bude hovoriť o Jeannie. „Myslím, že aspoň načas nič nehrozí, Jeannie Ferramiová plánuje zažalovať Univerzitu Jonesa Fallsa za protiprávne prepustenie zo zamestnania. Pri procese sa chce zmieniť o existencii klonov. Nateraz neplánuje žiadnu publicitu. V stredu sa stretne so svojím právnikom.“

Trom mužom sa viditeľne uľavilo. „Teda súd za protiprávne prepustenie. To by mohlo trvať celý rok. Takže budeme mať dosť času na to, čo treba urobiť.“

Naleteli ste, vy starí zlomyseľní podliaci.

„A ako to vyzerá s prípadom Lisy Hoxtonovej?“ opýtal sa Berrington.

„Vie, kto som, a je presvedčená, že som to urobil ja, ale nemá nijaké dôkazy. Podľa všetkého ma zažaluje. Ja si však myslím, že sa to zamietne s tým, že ide o vymyslené obvinenie pomstychtivej bývalej zamestnankyne.“

Berrington prikývol: „Dobre, ale aj tak potrebuješ právnika. Vieš, čo urobíme? Dnes sa vyspíš tu, napokon aj tak je neskoro na návrat autom do Filadelfie.“

Nechcem tu spať! „No, neviem…“

„Dopoludnia so mnou pôjdeš na tlačovú konferenciu a hneď potom zájdeme za Henrym Quinnom.“

To je veľmi riskantné!

Len žiadnu paniku, premýšľaj.

Ak tu ostanem na noc, budem presne vedieť, čo títo traja chcú urobiť. Za to sa oplatí trochu riskovať. Hádam sa nič nestane, kým budem spať. Možno sa mi podarí nepozorovane zatelefonovať Jeannie a dať jej vedieť, čo sa robí. Rozhodol sa okamžite. „V poriadku,“ súhlasil.

„Takže, my sme sa tu zožierali pre nič, za nič,“ prehodil s úľavou Proust.

Barck nebol až taký dôverčivý. „Tej žene nedošlo, že by sa mala nejako pokúsiť prekaziť predaj akcií Genetica?“ opýtal sa podozrievavo.

„Je dosť bystrá, ale myslím, že sa v obchodoch veľmi nevyzná,“ podotkol Steve.

Proust mrkol na Steva: „A aká je zblízka, há?“

„Divoká,“ odpovedal Steve a uškrnul sa a Proust sa hlučne zarehotal.

Marianne sa vrátila s podnosom. Priniesla mu kúsky kurčaťa, šalát s cibuľou, chlieb a pivo. Steve sa na ňu usmial: „Ďakujem. Vyzerá to vynikajúco.“

Prekvapene sa naňho pozrela a Steve si uvedomil, že Harvey asi príliš často neďakuje. Všimol si zamračený pohľad Prestona Barcka. Opatrne, dočerta. Teraz, keď ich máš tam, kde si ich chcel mať, to už nepokaz. Treba len vydržať ešte asi hodinu a ísť do postele.

Pustil sa do jedla. „Pamätáš sa, ako som ťa vzal na obed v hoteli Plaza v New Yorku, keď si mal desať rokov?“ zaujímal sa Barck,

Steve skoro prisvedčil, keď na Berringtonovej tvári zbadal náznak zmätku. Skúša ma? Barck ma začal podozrievať? „V hoteli Plaza?“ pokrčil plecami. Neostávalo mu nič iné ako vybrať si jednu možnosť: „No, strýko Preston, ja sa na to nepamätám.“

„Možno som tam bol so sestriným synom,“ zahučal Barck.

Super.

Berrington vstal. „Od toho piva by som len močil ako kôň,“ zašomral a vyšiel.

„Dal by som si whisky,“ vyhlásil Proust.

„Pozri sa do spodnej zásuvky v skrinke. Otec ju tam obyčajne schováva,“ poradil mu Steve.

Proust podišiel ku skrini a vytiahol zásuvku. „Ty sa vyznáš, chlapče!“ zvolal. Vybral fľašu a niekoľko pohárov.

„Poznám tú skrýšu od dvanástich rokov,“ vysvetlil Steve. „Odvtedy som mu na ňu chodil.“

Proust vybuchol do smiechu. Steve sa bokom pozrel na Barcka. Opatrnosť sa mu vytratila z tváre a zasmial sa.

60

Pán Oliver odkiaľsi vytiahol obrovskú pištoľ ešte z čias druhej svetovej vojny. „Zobral som ju nemeckému zajatcovi,“ vysvetlil. „Farební vojaci ešte vtedy nemali povolenie nosiť zbrane.“ Sedel na Jeanninej pohovke a pištoľou mieril na Harveyho.

Lisa sa pokúšala telefonicky zastihnúť Georgea Dassaulta.

„Idem sa prihlásiť do hotela a presondovať situáciu,“ rozhodla sa Jeannie.

Vložila do kufríka zopár vecí a autom sa vybrala do hotela Stouffer. Cestou uvažovala, ako dostať Harveyho do izby, a pritom nepritiahnuť pozornosť hotelovej bezpečnostnej služby.

Hotel mal podzemnú garáž, čo považovala za dobrý štart. Nechala tam auto a nastúpila do výťahu. Vyviezol hostí len do haly, nie do izieb. Do izieb bolo treba ísť iným výťahom. Všetky ha nachádzali v chodbičke pri vstupnej hale, kam nebolo od recepcie vidieť. Za niekoľko sekúnd možno prejsť od garážového výťahu do výťahu k izbám. Odnesú ho, odtiahnu alebo bude spolupracovať a pôjde sám? V tej chvíli to nedokázala predvídať.

Prihlásila sa na recepcii, šla do izby, odložila si batožinu a ihneď sa vrátila do svojho bytu.

„Zastihla som Georgea Dassaulta,“ radostne zvestovala Lisa, len čo vošla.

„To je úžasné! Kde?“

„Našla som jeho matku v Buffale a ona mi dala jeho číslo v New Yorku. Je hercom v alternatívnom mimobroadwayskom divadle.“

„Príde zajtra?“

„Áno. ‚Kvôli publicite urobím všetko,‘ povedal. Rezervovala som mu lietadlo a sľúbila, že ho počkám na letisku.“

„Fantastické!“

„Budeme mať troch klonov: v televízii to fantasticky zapôsobí.“

„Ak sa nám podarí dostať Harveyho do hotela.“ Jeannie sa obrátila na pána Olivera. „Zájdeme do podzemnej garáže a tým sa vyhneme hotelovému vrátnikovi. Výťah z garáže vedie len do vstupnej haly. Tam musíme vystúpiť a iným výťahom sa vyviezť k izbám. Ale chodbička s výťahmi je dosť bokom.“

„Ale aj tak ho budeme musieť udržať potichu dobrých päť, možno desať minút, kým ho dostaneme z auta do izby,“ namietol pán Oliver pochybovačne. „A čo ak ho zazrú zviazaného niektorí hoteloví hostia? Môžu sa vypytovať alebo zavolať bezpečnostnú službu.“

Jeannie sa pozrela na Harveyho, ktorý ležal spútaný na zemi so zapchatými ústami. Sledoval ich a počúval, čo hovoria. „Rozmýšľala som o tom a mám zopár nápadov,“ povedala. „Môžete mu zviazať nohy tak, aby mohol kráčať, ale nie veľmi rýchlo?“

„Iste.“

Kým ho pán Oliver zväzoval, Jeannie vošla do spálne. Zo šatníka vybrala farebný sarong, čo si kúpila na pláž, dlhú šatku, vreckovku a masku Nancy Reaganovej, ktorú raz dostala na karnevalovej párty a zabudla ju vyhodiť.

Pán Oliver dvíhal Harveyho. Len čo sa postavil, zahnal sa zviazanými rukami na pána Olivera. Jeannie zhíkla a Lisa vykríkla. Ale pán Oliver to očakával, uhol sa a vzápätí udrel pažbou zbrane Harveyho do žalúdka. Harvey zastenal a zohol sa. Pán Oliver ho udrel znova, tentoraz do hlavy. Harvey sa zosunul na kolená. Pán Oliver ho opätovne nadvihol. Tentoraz bol poslušný.

„Rada by som ho obliekla,“ vysvetlila Jeannie.

„Dajte sa do toho,“ povzbudil ju pán Oliver. „Budem stáť vedľa a podchvíľou mu jednu vrazím, aby spolupracoval.“

Jeannie nervózne ovinula sarong Harveymu okolo pása a stiahla ho ako sukňu. Ruky sa jej chveli, bolo jej nepríjemné dotýkať sa ho. Sukňa mu zakrývala členky zviazané elektrickým káblom. Cez plecia mu prehodila šatku a zatváracím špendlíkom ju pripevnila o spútané zápästia, aby vyzeral, že zviera rožky šatky ako stará dáma. Potom zrolovala vreckovku a uviazala mu ju okolo otvorených úst. Na krku urobila uzlík, aby sa nezošuchla. Napokon mu nasadila masku Nancy Reaganovej, aby zakryla látku na ústach. „Bol na karnevalovej párty za Nancy Reaganovú a je opitý,“ vysvetľovala Jeannie.

„Celkom dobré,“ pochválil pán Oliver.

Zazvonil telefón. Jeannie ho zdvihla. „Prosím?“

„Tu je Mish Delawarová.“

Jeannie na ňu celkom zabudla. Odvtedy, čo sa zúfalo pokúšala s ňou skontaktovať, ubehlo štrnásť či pätnásť hodín. „Zdravím vás,“ povedala.

„Mali ste pravdu. Urobil to Harvey Jones.“

„Odkiaľ to viete?“

„Filadelfská polícia objavila stopu. Vnikli do jeho bytu. Nebol tam, ale sused ich pustil dovnútra. Našli čiapku a zistili, že zodpovedá opisu.“

„To je úžasné!“

„Som pripravená zatknúť ho, ale neviem, kde je. Ani vy?“

Jeannie sa pozrela naňho, preoblečeného za dvojmetrovú Nancy Reaganovú. „Netuším,“ odvetila. „Ale môžem vám prezradiť, kde bude zajtra napoludnie.“

„Sem s tým.“

„Na tlačovej konferencii v sále Regency v hoteli Stouffer.“

„Vďaka.“

„Mish, urobte mi láskavosť.“

„Akú?“

„Nezatknite ho pred skončením tlačovej konferencie. Jeho prítomnosť na nej je pre mňa veľmi dôležitá.“

Chvíľu váhala, no potom privolila.

„Ďakujem. Veľmi si to vážim.“ Jeannie zložila. „Dobre, naložme ho do auta.“

„Choďte dopredu a otvorte dvere. Ja ho privediem,“ navrhol pán Oliver.

Jeannie si vzala kľúče a zbehla dolu schodmi na ulicu. Zotmelo sa, ale hviezdy žiarili jasne a sliepňalo pouličné osvetlenie. Rozhliadla sa po ulici. Oproti, držiac sa za ruky, prichádzala mladá dvojica v roztrhaných džínsoch. Na druhej strane ulice kráčal so psom muž v slamenom klobúku. Všetci môžu jasne uvidieť, čo sa robí. Budú sa pozerať? Alebo si radšej nič nevšimnú?

Jeannie odomkla auto a otvorila dvere.

Harvey s pánom Oliverom vyšli z domu tesne vedľa seba. Pán Oliver sotil svojho potkýnajúceho sa väzňa dopredu. Lisa zamkla dvere domu a nasledovala ich.

Scénka Jeannie na okamih pripadala absurdná. Z hrdla sa jej vydral hysterický smiech. Priložila si dlaň na ústa, aby ho potlačila.

Keď Harvey dorazil k autu, pán Oliver ho postrčil dnu. Harvey sa napoly zvalil na zadné sedadlo.

Chvíľa veselosti sa pominula. Znova sa obzrela na ľudí na ulici. Muž v klobúku sa díval, ako jeho pes močí na pneumatiku auta. Mladá dvojica nejavila záujem o okolie.

Zatiaľ to ujde.

„Sadnem si dozadu s ním,“ navrhol pán Oliver.

„Dobre.“

Lisa si sadla na predné sedadlo pasažiera a Jeannie za volant.

Centrum mesta bolo v nedeľu večer pokojné. Vošla do parkovacej garáže pod hotelom a zatiahla autom čo najbližšie k výťahu, aby čo najviac skrátila vzdialenosť, cez ktorú budú musieť odtiahnuť Harveyho. Garáž nebola prázdna. Museli počkať v aute, kým vyobliekaná dvojica vystúpi z elegantného voza Lexus a vojde do hotela. Len čo bol vzduch čistý, vystúpili z auta.

Jeannie vybrala z kufra francúzsky kľúč, ukázala ho Harveymu, a schovala ho do vrecka džínsov. Pán Oliver mal v puzdre na páse pod košeľou skrytú svoju vojnovú pištoľ. Vytiahli Harveyho z auta. Jeannie čakala, že sa začne brániť, ale kráčal pokojne k výťahu.

Cesta k nemu trvala večnosť.

Vtlačili ho dnu a Jeannie stisla gombík do haly.

Cestou hore pán Oliver vrazil Harveymu znova jednu do brucha.

Celkom bez príčiny. Jeannie to šokovalo.

Harvey zastenal a zohol sa práve vo chvíli, keď sa otvárali dvere. Dvaja muži čakajúci na výťah civeli na Harveyho. Pán Oliver ho potkýnajúceho sa vyvádzal von so slovami: „Prepáčte, páni, tento mladý muž to prehnal s pitím.“ Ochotne sa im vystúpili.

Ďalší výťah stál v hale. Dostali Harveyho dnu a Jeannie stlačila gombík na ôsme podlažie. Keď sa dvere zatvorili, vydýchla si od úľavy.

Bez problémov sa dostali na svoje poschodie. Harvey sa spamätával z úderu, ale už sa blížili na miesto, kam sa chceli dostať. Keď prišli pred izbu, Jeannie si znechutene všimla, že dvere sú otvorené a na kľučke je visačka s nápisom „Upratujeme izbu“. Asi nám chyžná ustiela postele alebo čosi podobné, zašomrala si pod nos.

Harvey sa náhle začal mykať, z hrdla vydával zlostné protesty a divo mykal zviazanými rukami. Oliver sa ho pokúsil udrieť, ale Harvey odskočil a urobil tri kroky po chodbe.

Jeannie sa zohla, obidvoma rukami schmatla povraz, ktorým mal zviazané členky a podrazila mu nohy. Harvey sa zapotácal. Znovu potiahla, ale bezúspešne. Panebože, ten je ťažký. Pokúsil sa ju udrieť. Vzoprela sa a z celej sily potiahla povraz. Nohy mu vyleteli a hlučne spadol na podlahu.

„Preboha, čo sa tu robí?“ ozval sa ktosi strojeným hlasom. Stála tam asi šesťdesiatročná čierna chyžná v bezchybne vyzerajúcich šatách, ktorá práve vyšla z izby.

Oliver si kľakol k Harveymu a zdvihol ho za plecia. „Mladý muž to prehnal s oslavovaním,“ povedal, „a ovracal mi celú kapotu na limuzíne.“

Aha. Pred chyžnou sa vydáva za môjho šoféra.

„S oslavovaním? Vyzerá skôr, ako keby dostal bitku.“

Oliver sa obrátil na Jeannie. „Mohli by ste mu zdvihnúť nohy, madam?“

Jeannie poslúchla.

Nadvihli ho, ale Harvey sa im vyšmykol. Už to vyzeralo, že sa Oliverovi vymkne z rúk, ale šikovne pod neho podstrčil koleno, Harvey naň spadol a skrútil sa.

„Dávajte pozor, veď sa zraní,“ upozornila chyžná.

„Tak ešte raz, madam,“ vyzval Oliver.

Zodvihli ho a odniesli do izby. Hodili ho na bližšiu z dvoch postelí.

Chyžná vošla za nimi do izby. „Dúfam, že mi to tu neovracia.“

Pán Oliver sa na ňu usmial. „Ako to, že som vás tu ešte nevidel? Pekné dievčatá si vždy všimnem, ale nespomínam si, že by som vás tu zbadal.“

„Len si nedovoľujte,“ zasmiala sa chyžná. „Ja nie som nijaké dievča.“

„No, ja mám sedemdesiatjeden rokov a vy nemáte ani o deň viac ako štyridsaťpäť.“

„A ja mám päťdesiatdeväť a som dosť stará na to, aby som počúvala tieto vaše rečičky.“

Jemne ju chytil za lakeť a viedol von z izby. „Počujte, ja som už svoju robotu skončil. Nechcete sa previezť na mojej limuzíne?“

„Na tej ovracanej? V žiadnom prípade!“ zašvitorila.

„Mohol by som ju dať umyť.“

„Na mňa čaká doma môj muž a keby vás počul so mnou takto hovoriť, zamrzelo by vás to viac ako zvratky na vašom aute, pán Limuzína!“

„Ach tak,“ povedal pán Oliver a odovzdane zdvihol ruky. „Nechcel som sa vás dotknúť.“ Urobil ustráchanú grimasu, vošiel pospiatky do izby a zavrel za sebou.

Jeannie sa hodila do kresla. „Chvalabohu, máme to za sebou.“

61

„Musím sa vyspať,“ povedal Steve, keď dojedol a postavil sa. Čo najrýchlejšie sa chcel dostať do Harveyho izby. Len osamote môže byť bezpečný pred odhalením.

Spoločnosť sa rozpadla. Proust vypil zvyšok škótskej a Berrington išiel odprevadiť oboch hostí k autám.

Steve chcel využiť príležitosť rýchlo zatelefonovať Jeannie a povedať jej, o čo ide. Schytil slúchadlo a zavolal informácie. Čakanie na odpoveď nemalo konca. Poďme, poďme! Konečne to operátorka vzala a vypýtal si číslo hotela. Najprv si poplietol číslo a dovolal sa do akejsi reštaurácie. Horúčkovito vykrúcal číslo znovu a konečne sa dovolal do hotela. „Spojte ma s Jeannie Ferramiovou,“ požiadal.

Berrington vošiel do pracovne vo chvíli, keď sa Stevovi ozvala. „Haló?“

„Ahoj, Linda, tu je Harvey,“ ohlásil sa.

„Steve, to si ty?“

„Hej. Rozhodol som sa prespať u otca. Na dlhú cestu je trochu neskoro.“

„Preboha, Steve, si v poriadku?“

„Nejaké obchodné záležitosti, ale všetko je v pohode. Aký si mala deň, zlato?“

„Dopravili sme ho do hotela. Nebolo to jednoduché, ale zvládli sme to. Lisa sa skontaktovala s Georgeom Dassaultom. Sľúbil, že príde, teda by sme mali mať prinajmenšom troch.“

„Super. Idem spať. Zajtra sa uvidíme, zlato, čo povieš?“

„Hej, veľa šťastia.“

„Aj tebe. Dobrú noc.“

Berrington žmurkol. „Dobrá baba?“

„Ujde.“

Berrington vytiahol akési pilulky a jednu zapil škótskou. Zachytil Stevov pohľad na fľašu a rýchlo vysvetľoval: „Dalmane. Potrebujem čosi, aby som po tom všetkom zaspal.“

„Dobrú noc, ocko.“

Berrington objal Steva okolo pliec. „Dobrú noc, synu. Neboj sa, dostaneme sa z toho.“

Naozaj má rád svojho nepodareného syna, pomyslel si Steve a chvíľu nepochopiteľne cítil vinu, že klame hrdého otca.

Vtom si uvedomil, že nevie, kde je jeho izba.

Vyšiel z pracovne a vydal sa po schodoch chodby, ktorá podľa jeho odhadu viedla k spálňam. Netušil, ktoré sú dvere Harveyho izby. Obzrel sa a zistil, že Berrington z pracovne naňho nevidí. Rýchlo čo najtichšie otvoril najbližšie dvere.

Viedli do kúpeľne so sprchou a vaňou.

Nečujne ich zavrel.

Hneď vedľa bol šatník s uterákmi a bielizňou.

Skúsil dvere oproti. Vchádzalo sa cez ne do veľkej spálne s dvojitou posteľou a viacerými šatníkmi. Na kľučke dverí visel vo fólii z čistiarne pásikavý oblek. Určite nepatrí Harveymu. Práve chcel dvere potichučky zavrieť, keď šokovaný začul za sebou Berringtonov hlas. „Potrebuješ niečo z mojej izby?“

Vyľakal sa. Na chvíľu celkom onemel. Čo, dočerta, povedať? „Nemám v čom spať,“ vynašiel sa.

„Odkedy nosíš pyžamu?“ Steve nevedel odhadnúť, či Berringtonov hlas znie podozrievavo alebo len začudovane.

„Myslel som, že máš dajaké väčšie tričko,“ zaimprovizoval Steve.

„Nič súce pre tieto plecia, chlapče,“ zasmial sa Berrington a Steve si vydýchol.

„Nič to,“ pokrčil plecami a pobral sa preč.

Na konci chodby bolo oproti sebe dvoje dverí: Harveyho izba a druhá zrejme patrí gazdinej.

Ale, ktorá je čia?

Steve sa vliekol, dúfal, že Berrington zmizne vo svojej izbe, prv ako sa bude musieť rozhodnúť.

Keď došiel ku koncu chodby, obzrel sa. Berrington ho pozoroval.

„Dobrú, ocko,“ povedal.

„Dobrú noc.“

Vľavo či vpravo? Ťažko povedať. Musí ísť naslepo.

Steve otvoril dvere po pravici.

Na operadle stoličky viselo tričko na rugby, na posteli ležalo cédečko Snoop Doggy Dog a na stole Playboy.

Chlapčenská izba. Chvalabohu.

Vošiel dnu a pätou zabuchol za sebou dvere.

Premohla ho náhla slabosť a oprel sa o dvere.

Po chvíli sa vyzliekol a ľahol si do postele. Premkol ho zvláštny pocit – ležal v Harveyho posteli, v Harveyho izbe, v dome Harveyho otca. Zhasol a poležiačky načúval zvukom cudzieho domu. Chvíľku sa ozývali kroky, otváranie a zatváranie dverí, púšťanie kohútikov. Potom dom stíchol.

Zľahka zadriemal a náhle sa prebral. Niekto cudzí je v izbe.

Zacítil výraznú vôňu akéhosi kvetinového parfumu zmiešaného s cesnakom a korením. Vtom zazrel v okne siluetu drobnej Marianninej postavy.

Prv ako sa stihol ozvať, ležala s ním v posteli.

„No toto!“ zašepkal.

„Rozpálim ťa, presne ako to máš rád,“ sľubovala, ale v jej hlase počul strach.

„Nie,“ odtlačil ju, ako sa posúvala pod prikrývkou k jeho rozkroku. Bola nahá.

„Prosím ťa, neubližuj mi dnes večer, Arvey,“ šepla s francúzskym prízvukom.

Steve pochopil. Marianne je prisťahovalkyňa a tak ju zastrašoval, že nielen urobila všetko, čo jej prikázal, ale aj iniciatívne plnila jeho priania. Ako mohol ubližovať úbohému dievčaťu, keď bol jeho otec vo vedľajšej izbe? Nevydávala nijaké zvuky? Vzápätí si spomenul na prášok na spanie. Berrington spí tak tvrdo, že ho Mariannine náreky nezobudia.

„Neublížim ti, Marianne,“ povedal. „Upokoj sa.“

Začala mu bozkávať tvár. „Buď milý, prosím, buď milý. Urobím všetko, čo sa ti páči, len mi neublíž.“

„Marianne,“ zvolal príkro. „Mlč.“

Stíchla.

Objal ju okolo útlych pliec. Mala mäkkú a horúcu pokožku. „Lež a upokoj sa,“ hladkal ju po chrbte. „Nikto ti neublíži, sľubujem.“

Bola celá napätá, očakávala údery, ale postupne sa uvoľnila. Pritisla sa k nemu.

Vzrušil sa, nemohol tomu zabrániť. Vedel, že by sa mohol s ňou bez problémov pomilovať. Ako držal jej drobné chvejúce sa telo v náručí, bol v pokušení to urobiť. Nikto by sa to nikdy nedozvedel. Aké nádherné by mohlo byť, keby ju vzrušil a uspokojil. Bola by prekvapená a potešená, keby ju pomiloval nežne a pozorne. Bozkávali a dotýkali by sa celú noc.

Vzdychol. Ale nebolo by to správne. Nerobí to dobrovoľne. Do tejto postele ju priviedla neistota a strach, a nie túžba. Áno, Steve, môžeš ju pokefovať… a využiješ a zastrašíš tým imigrantku, ktorá vie, že nemá inú možnosť. Bolo by to odporné. Pohŕdal by si mužom, čo je schopný také dačo urobiť.

„Už sa cítiš lepšie?“ opýtal sa.

„Áno…“

„Tak choď nazad do svojej postele.“

Dotkla sa mu tváre a nežne ho pobozkala na ústa. Pery mal zovreté a priateľsky ju hladkal po vlasoch.

Uprene si ho v polotme prezerala. „Ty nie si on, všakže?“

„Nie,“ povedal Steve. „Ja nie som on.“

O chvíľku bola preč.

Ešte vždy mal erekciu.

Prečo nie som on? Pretože som bol vychovaný inak?

Dopekla, nie.

Mohol som ju pokefovať. Mohol som byť Harvey. Nie som ako on, lebo som sa rozhodol nebyť taký. Nerozhodli o tom moji rodičia, ale ja, v tejto chvíli. Vďaka za pomoc, mami a ocko, no nie vy, ale ja som ju poslal nazad do jej izby.

Nestvoril ma Berrington, ani vy.

Ale ja.

PONDELOK

.

62

Steve sa strhol zo spánku.

Kde som?

Ktosi ho triasol za plece. Muž v pásikavej pyžame. Berrington Jones. Chvíľu bol dezorientovaný, no po chvíli sa mu všetko vybavilo.

„Obleč sa slušne na tlačovú konferenciu, prosím,“ pripomenul mu Berrington. „V šatníku nájdeš košeľu, čo si tu nechal pred pár týždňami. Marianne ju vyprala. Príď do mojej izby, požičiam ti kravatu.“ Vyšiel von.

Berrington sa zhovára so svojím synom ako s nespratným, neposlušným dieťaťom, uvedomil si Steve, keď vstával z postele. Nevyslovená veta: „Nehádaj sa, len to urob“ sprevádzala každý jeho výrok. Ale jeho rozkazovačné spôsoby uľahčovali Stevovi konverzáciu. Vystačil s jednoslabičnými odpoveďami, pri ktorých neriskoval, že sa prezradí.

Bolo osem hodín. V bielizni prešiel chodbou do kúpeľne. Osprchoval sa, oholil so žiletkou, ktorú našiel v skrinke. Pohyboval sa pomaly, odkladal chvíľu, kedy sa bude musieť vystaviť riskantnej konverzácii s Berringtonom.

Obviazal si uterák okolo pása a vošiel do Berringtonovej izby, tak ako mu prikázal. Berrington tam nebol. Steve otvoril šatník. Berrington mal veľkolepé kravaty: pásikavé, s drobnými bodkami, a fulárové, všetky s hodvábnym leskom, nič moderné. Vybral si jednu so širokými horizontálnymi pásikmi. Potreboval aj spodnú bielizeň. Pozrel sa na Berringtonove boxerky. Hoci je oveľa vyšší ako Berrington, majú rovnaký pás. Vzal si jedny modré.

Keď sa obliekol, pripravil sa na ďalšie muky klamstva. Ešte pár hodín, a je po všetkom. Musí tlmiť Berringtonove podozrenia až do poludnia, kedy Jeannie preruší tlačovú konferenciu.

Zhlboka sa nadýchol a vyšiel von.

Šiel do kuchyne za vôňou opraženej slaninky. Marianne stála pri sporáku. Rozšírenými očami ohromene hľadela na Steva. Toho pochytila panika. Ak Berrington zbadá jej výraz, môže sa zaujímať, čo nie je v poriadku – a úbohé dievča je také vystrašené, že mu to zrejme povie. No Berrington sledoval na malom televízore program CNN a nestaral sa, čo sa okolo neho robí.

Steve si sadol a Marianne mu naliala kávu a džús. Povzbudzujúco sa na ňu usmial, aby ju upokojil.

Berrington zdvihol ruku na znak ticha – ale celkom zbytočne, lebo Steve nemal v úmysle dať sa do reči – keď moderátor čítal správu o predaji väčšiny akcií Genetica. „Michael Madigan z firmy Landsmann, Severná Amerika oznámil, že fáza oboznamovania sa úspešne skončila a dohoda bude podpísaná verejne dnes na tlačovej konferencii v Baltimore. Akcie Landsmanna na frankfurtskej burze stúpli dnes ráno o päťdesiat fenigov. Výsledky firmy General Motors v treťom štvrťroku…“

Ozval sa zvonček a Berrington vypol zvuk. Vykukol z kuchynského okna a oznámil: „Vonku je policajné auto.“

Steva ovládla strašná predtucha. Ak Jeannie zastihla Mish Delawarovú a oznámila jej, čo zistila o Harveym, polícia sa mohla rozhodnúť, že Harveyho zatkne. A Steve bude mať problém poprieť, že nie je Harvey Jones, keď má na sebe jeho šaty, sedí v kuchyni Harveyho otca a je čučoriedkové koláče, ktoré upiekla kuchárka Harveyho otca.

Nechce sa vrátiť do väzenia.

Ale to nie je najhoršie. Ak ho teraz zatknú, nedostane sa na tlačovú konferenciu. A ak sa neukáže nikto z ďalších klonov, Jeannie bude mať len Harveyho. A jedno dvojča nič nedokazuje.

Berrington vstal a šiel im otvoriť.

„Čo ak idú po mne?“ zhrozil sa Steve.

Marianne smrteľne zbledla.

„Poviem im, že tu nie si,“ upokojil ho Berrington a vyšiel z miestnosti.

Steve nepočul rozhovor pri dverách. Sedel meravo v kresle, ani nejedol ani nepil. Marianne stála ako socha pri sporáku s vareškou v ruke.

Napokon sa Berrington vrátil. „Troch našich susedov včera v noci vykradli,“ vysvetlil. „My sme mali šťastie.“

V noci si Jeannie s pánom Oliverom rozdelila službu. Jeden strážil Harveyho a druhý si trošku pospal, ale nikto z nich si veľmi neoddýchol. Len Harvey spal aj s látkou v ústach a pochrapkával.

Ráno sa vystriedali v kúpeľni. Jeannie si obliekla šaty, ktoré si priniesla v batožine, bielu blúzku a čiernu sukňu, aby ju považovali za čašníčku.

Objednali si raňajky do izby. Nemohli vpustiť čašníka dnu, lebo by zbadal zviazaného Harveyho na posteli, a tak pán Oliver podpísal šek pri dverách so slovami: „Manželka nie je oblečená, vezmem si od vás servírovací stolík.“

Dal sa Harveymu napiť pomarančového džúsu. Pridržal mu ho pri ústach, zatiaľ čo Jeannie stála za ním, pripravená udrieť ho francúzskym kľúčom, keby sa o čosi pokúsil.

Netrpezlivo čakala na Stevov telefonát. Čo sa s ním stalo? Strávil noc v Berringtonovom dome. Pokračuje v pretvárke?

O deviatej prišla Lisa s hŕbkou kópií tlačového vyhlásenia a vzápätí odišla na letisko počkať Georgea Dassaulta a prípadných ďalších klonov, ktorí sa objavia. Ani jeden z troch sa telefonicky neozval.

Steve zavolal o pol desiatej. „Musím byť stručný. Berrington je v kúpeľni. Všetko je v poriadku. Idem na tlačovú konferenciu s ním.“

„Nemá nijaké podozrenie?“

„Nie – hoci, zopár ráz som bol v úzkych. Čo je s mojím dvojníkom?“

„Pod kontrolou.“

„Musím ísť.“

„Steve?“

„Konči už!“

„Ľúbim ťa.“ Zložila. Nemala som to povedať. Dievča by malo robiť v tomto okoľky. Nuž, čert to ber.

O desiatej sa vybrala na prieskumnú expedíciu preskúmať sálu Regency. Bola to rohová miestnosť s malou halou a dverami do malej predsiene. Reklamný šéf už kvôli kamerám umiestňoval na pozadie logo Genetica.

Jeannie sa bleskovo poobzerala a vrátila sa do izby.

Lisa sa ozvala z letiska. „Zlá novina,“ oznamovala. „Let z New Yorku má meškanie.“

„Kristepane!“ zvolala Jeannie. „Nijaká správa o ostatných, Waynovi alebo Hankovi?“

„Nie.“

„Koľko mešká Georgeovo lietadlo?“

„Malo by pristáť o pol dvanástej.“

„Ešte vždy to môžeš stihnúť.“

„Ak budem šoférovať ako diabol.“

O jedenástej vyšiel Berrington zo svojej izby. Mal na sebe modrý pásikavý oblek s vestou, bielu košeľu s dvojitými manžetami, staromódnymi, ale efektnými. „Ide sa,“ prikázal.

Steve si obliekol Harveyho tvídové športové sako. Samozrejme, dokonale mu sedelo a pripomínalo mu jedno vlastné.

Vyšli von. Obaja boli do tohto počasia príliš naobliekaní. Nastúpili do strieborného Lincolna a zapli klimatizáciu. Berrington dupol na plyn a zamieril do centra mesta. Na Stevovu radosť cestou veľa nerozprával. Zaparkoval v hotelovej garáži.

„Genetico si objednalo agentúru, ktorá zabezpečí celú tlačovku,“ vysvetlil Stevovi, len čo vošli do výťahu. „Naše vlastné propagačné oddelenie nikdy neorganizovalo nič také rozsiahle.“

Keď prišli k sále Regency, privítala ich žena v čiernom kostýme s elegantným účesom. „Som Caren Beamishová z Total Communications,“ predstavila sa im optimistickým tónom. „Nech sa páči, môžete zájsť do miestnosti pre významných hostí.“ Voviedla ich do malej miestnosti s prichystaným občerstvením a nápojmi.

Steve sa znepokojil. Rád by sa bol pozrel na usporiadanie konferenčnej miestnosti. Ale podistým by tým nič nezískal. Kým Berrington verí, že je Harvey, až do Jeanninho príchodu sa nemôže nič stať.

V miestnosti pre významných hostí už bolo šesť či sedem ľudí, vrátane Prousta a Barcka. S Proustom stál svalnatý mladý muž v čiernom obleku, ktorý vyzeral ako osobný strážca. Berrington predstavil Steva Michaelovi Madiganovi, šéfovi severoamerických operácií firmy Landsmann.

Berrington nervózne hodil do seba pohár bieleho vína. Steve by si rád dal martini – mal oveľa viac dôvodov byť vystrašený ako Berrington – ale musel byť neustále v strehu a nemohol si dovoliť ani na chvíľku oddychovať. Pozrel sa na hodinky, ktoré stiahol Harveymu zo zápästia. Bolo o päť minút dvanásť. Ešte pár minút. Keď bude po všetkom, potom si dám martini.

Caren Beamischová zatlieskala, aby upútala na seba pozornosť. „Páni, ste pripravení?“ Nasledovali tiché odpovede a prikývnutia. „Potom by mali všetci okrem predsedníckeho stola zaujať svoje miesta, prosím.“

Konečne. Zvládol som to. Je po všetkom.

Berrington sa obrátil k Stevovi: „Maj sa teda, Montezuma.“ A čakal na odpoveď.

„Jasné,“ odvetil Steve.

Berrington urobil grimasu. „Jasné, čo tým máš na mysli? Dokonči to predsa!“

Steve stuhol. Netušil, o čom Berrington hovorí. Môže to byť dajaká rodinná slovná hračka. Očividne je na to odpoveď, ale aká? Dopekla, čo to môže byť. Steve v duchu zaklial. Tlačová konferencia sa práve začína – musí pokračovať v tejto pretvárke ešte pár sekúnd!

Berrington sa zmätene zamračil a uprel naňho skúmavý pohľad.

Stevovi vystúpil na čelo pot.

„Nemohol si to predsa zabudnúť,“ zvolal Berrington a Steve uvidel v jeho očiach podozrenie.

„Samozrejme, že nie,“ odpovedal Steve rýchlo – unáhlene, lebo sa tým zaviazal odpovedať.

Senátor Proust spozornel. Berrington nástojil: „No, dokonči to.“ Steve zbadal, že si vymenil pohľad s Proustovým osobným strážcom a muž bol ihneď v strehu.

Steve v zúfalstve skúsil: „Nič sa neboj, o chvíľu sme doma.“

Zavládla chvíľa ticha.

Nato sa Berrington ozval: „To je dobré!“ a zasmial sa.

Steve si vydýchol. Asi je to hra: zakaždým treba vymyslieť novú odpoveď. Ďakoval svojim sudičkám. Obrátil sa, aby zakryl, ako sa mu uľavilo.

„Podujatie sa začína, všetci na scénu,“ pozývala manažérka podujatia.

„Tadiaľto,“ ukázal Proust Stevovi. „Iste nechceš vojsť na pódium.“ Otvoril dvere a Steve vošiel dnu.

Ocitol sa na toalete. Obrátil sa a zvolal: „Nie, toto je…“

Za ním stál Proustov osobný strážca. Skôr ako Steve pochopil, čo sa robí, muž mu nasadil bolestivého polovičného nelsona. „Ak sa ozveš, polámem ti ruky,“ zahrmel.

Berrington vošiel na WC hneď za bodyguardom. Jim Proust vkĺzol za ním a zatvoril dvere.

Strážca pevne schmatol chlapca.

V Berringtonovi vzkypela krv. „Ty jeden grázel,“ zasyčal. „Ktorý vlastne si? Predpokladám, že Steve Logan.“

Steve skúsil pokračovať v pretvárke. „Ocko, čo to robíš?“

„Prestaň s tým, hra sa skončila – kde je môj syn?“

Chlapec neodpovedal.

„Berry, čo sa, dopekla, robí?“ chcel vedieť Jim.

Berrington sa pokúšal ovládnuť. „Toto nie je Harvey,“ vyhŕkol. „Je to jeden z tých ostatných, pravdepodobne syn Loganovcov. Od včerajšieho večera sa vydáva za Harveyho. Ten je iste kdesi zatvorený.“

Jim zbledol. „To znamená, že jeho reči o úmysloch Jeannie Ferramiovej sú výmyslom!“

Berrington zachmúrene prikývol. „Podistým plánuje vystúpiť na tlačovej konferencii s nejakým protestom.“

Proust sa zľakol. „Doriti, len nie pred televíznymi kamerami!“

„To práve by som na jej mieste urobil – ty nie?“

Proust sa zamyslel. „Neovplyvní to Madiganovo rozhodnutie?“

Berrington potriasol hlavou. „Neviem. Bude vyzerať poriadne strelene, ak v poslednej minúte zruší obchodnú dohodu. Na druhej strane, môže vyzerať ešte šibnutejšie, ak zaplatí stoosemdesiat miliónov dolárov za spoločnosť, s ktorou sa budú ľudia súdiť do posledného haliera. Môže sa rozhodnúť aj tak i onak.“

„Teda musíme nájsť Jeannie Ferramiovú a zastaviť ju!“

„Možno sa ubytovala v hoteli.“ Berrington schmatol slúchadlo telefónu vedľa toalety. „Tu je profesor Jones z tlačovej konferencie spoločnosti Genetico v sále Regency,“ povedal tým najautoritatívnejším hlasom. „Čakáme na doktorku Ferramiovú – v ktorej je izbe?“

„Prepáčte, nesmieme dávať čísla izieb, pane.“ Berrington skoro vyskočil z kože, keď dodala: „Chcete, aby som vás spojila?“

„Áno, iste.“ Počul vyzváňací tón. Po chvíli zdvihol muž, ktorého hlas znel starecký. Berrington zaimprovizoval: „Vaše šatstvo je vyčistené, pán Blenkinsop.“

„Nedával som si nič čistiť.“

„Och, prepáčte, pane – v ktorej izbe ste?“ Zadržal dych.

„Osemstodvadsaťjeden.“

„Chcel som osemstodvanásť. Ospravedlňujem sa.“

„Nič sa nestalo.“

Berrington zložil. „Sú v izbe osemstodvadsaťjeden,“ zvolal vzrušene. „Stavím sa, že je tam aj Harvey.“

„Tlačová konferencia sa už‑už začne,“ upozornil Proust.

„Môžeme sa trochu omeškať.“ Berrington nerozhodne zaváhal. Nechcel oddialiť oznámenie o predaji ani o sekundu, ale potrebuje zabrániť Jeanninmu plánu. Po chvíľke uvažovania navrhol Jimovi: „Choď na pódium s Madiganom a Prestonom. Ja sa pokúsim nájsť Harveyho a zastaviť Jeannie Ferramiovú.“

„Dobre.“

Berrington sa pozrel na Steva. „Bol by som radšej, keby som mohol vziať tvojho strážcu so sebou. Ale nemôžeme nechať Steva samého.“

„Nijaký problém, pane,“ ozval sa bodyguard. „Môžem ho pripútať k rúre.“

„Výborne. Urobte to.“

Berrington s Proustom sa vrátil do miestnosti pre významných hostí. Madigan sa na nich zvedavo zahľadel. „Čosi neklape, džentlmeni?“

„Menší bezpečnostný problém, Mike,“ vysvetľoval Proust. „Berrington to vybaví a my zatiaľ môžeme začať s vyhlásením.“

Madigana to celkom neuspokojilo. „Bezpečnostný?“

„Istá žena, ktorú som minulý týždeň prepustil, sa objavila v hoteli. Môže vyviesť nejaký kúsok. Zasiahneme hneď zahorúca.“

To mu stačilo. „Dobre, poďme na to.“

Madigan, Barck a Proust vošli do konferenčnej miestnosti. Bodyguard vyšiel z toalety. Spolu s Berringtonom sa ponáhľali do chodby a stlačili gombík, aby si privolali výťah. Berringtona pochytili obavy a strach. Nie je bitkár – nikdy nebol. Bitky, ktoré vybojoval, sa odohrávali vo vysokoškolských výboroch. Dúfal, že nebude musieť použiť päste.

Vyviezli sa na ôsme podlažie a náhlili sa k izbe číslo osemstodvadsaťjeden. Berrington zaklopal na dvere. Mužský hlas zavolal: „Kto je?“

Berrington odpovedal: „Upratovanie.“

„Všetko je v poriadku, ďakujem, pane.“

„Potrebujem skontrolovať vašu kúpeľňu, prosím.“

„Príďte neskôr.“

„Objavil sa istý problém, pane.“

„Mám teraz prácu. Príďte o hodinu.“

Berrington sa pozrel na strážcu. „Dokážete vykopnúť tie dvere?“

Muž vyzeral potešene. Vtom sa pozrel ponad Berringtonovo plece a zaváhal. Berrington vrhol pohľad tým istým smerom a uvidel vychádzať z výťahu staršiu dvojicu s nákupnými taškami. Kráčali pomaly po chodbe smerom k 821. Berrington počkal, kým prejdú. Zastali pred 830. Muž položil nákup a hľadal kľúč. Našmátral zámku a otvoril dvere. Napokon dvojica zmizla v izbe.

Bodyguard kopol do dverí.

Rám dverí praskol a rozštiepil sa, ale dvere držali. Vnútri sa ozvali rýchle kroky.

Znova do nich kopol a rozleteli sa.

Vtrhol dnu a Berrington v závese za ním.

Zastali ako prikovaní pri pohľade na staršieho černocha, ktorý na nich mieril veľkou zastaranou pištoľou.

„Ruky hore, zavrite tie dvere, postavte sa sem a ľahnite si tvárou dolu, inak vás zastrelím,“ prikazoval muž. „Potom, čo ste sem takto vtrhli, nijaká porota v Baltimore ma neodsúdi za to, že vás zabijem.“

Berrington zdvihol ruky.

Odrazu sa z postele vymrštila postava. Berrington len stihol zbadať, že je to Harvey so zviazanými zápästiami a akousi látkou cez ústa. Starý muž zvrtol zbraň proti nemu. Berrington sa vydesil, že zastrelí jeho syna. „Nie!“ zakričal.

Starký bol o zlomok sekundy pomalší. Harvey mu spútanými rukami vyrazil pištoľ z rúk. Strážca sa za ňou vrhol a schmatol ju z koberca. Vyskočil a namieril ju na starého muža.

Berrington znova chytil dych.

Starec pomaly zdvihol ruky.

Bodyguard zdvihol telefónne slúchadlo. „Pošlite hotelovú bezpečnosť do izby číslo osemstodvadsaťjeden,“ požiadal. „Je tu hosť so zbraňou.“

Berrington sa obzeral po izbe. Po Jeannie ani stopa.

Jeannie vyšla z výťahu, oblečená v bielej blúzke a čiernej sukni, v ruke podnos s čajom, ktorý si objednala do izby. Srdce jej splašene bilo. Svižným čašníckym krokom prechádzala do sály Regency.

V malej predsieni sedeli za stolíkmi dve ženy so zoznamom hostí. Vedľa stál bezpečnostný strážnik a debatoval s nimi. Podľa všetkého sa dalo dostať dnu len na pozvánku, ale Jeannie bola presvedčená, že čašníčky s podnosom sa nebudú nič vypytovať. Cestou k vnútorným dverám sa usmiala na strážnika.

„Hej!“ zavolal.

Vo dverách sa obrátila.

„Vnútri majú dosť kávy a nápojov.“

„Toto je jazmínový čaj na osobitnú žiadosť.“

„Pre koho?“

„Pre senátora Prousta,“ zareagovala okamžite. Modlila sa, aby bol v sále.

„Dobre, choďte.“

Znova sa usmiala, otvorila dvere a vošla do konferenčnej miestnosti.

Na jej vzdialenom konci sedeli za stolom na zvýšenom pódiu traja muži v oblekoch. Pred nimi ležala hŕbka dokumentov. Jeden z nich čítal oficiálny prejav. Publikum sa skladalo z asi štyridsiatich ľudí s notebookmi, miniatúrnymi nahrávačmi a televíznymi kamerami.

Jeannie kráčala dopredu. Vedľa pódia stála žena v čiernom kostýme a so značkovými okuliarmi. Mala pripnutú menovku

CAREN BEAMISHOVÁ

Total Communications

Bola to manažérka, ktorú Jeannie videla už predtým, ako zhromažďuje prospekty. Zvedavo si Jeannie premerala, ale nepokúsila sa zastaviť ju, predpokladala – ako Jeannie očakávala – že niekto si objednal nejakú donášku.

Muži na pódiu mali pred sebou menovky. Napravo spoznala senátora Prousta. Vľavo sedel Preston Barck, v strede Michael Madigan. „Genetico nie je len úžasnou biotechnologickou spoločnosťou,“ hovoril práve nudným tónom.

Jeannie sa usmiala a položila pred neho podnos. Mierne ho to prekvapilo a na chvíľu sa zarazil.

Jeannie sa obrátila k publiku. „Mám pre vás veľmi špeciálne vyhlásenie,“ zvolala.

Steve sedel na zemi v záchode naštvaný a zúfalý, s ľavou rukou pripútanou k odtokovej rúre umývadla. Berrington ho prekukol niekoľko sekúnd predtým, ako skončil svoju hru. Teraz hľadá Jeannie a ak ju nájde, môže prekaziť celý plán. Musí sa odtiaľto dostať, aby ju mohol varovať. Rúra navrchu ústila do umývadla. Stáčala sa do esíčka a mizla v stene. Vykrútil sa, nohou dočiahol na rúru, natiahol ju a kopol. Celá inštalácia sa zachvela. Kopol znova. Omietka na mieste, kde rúra vstupovala do steny, začala opadávať. Zopakoval to ešte pár ráz. Omietka odpadla, ale rúra bola pevná.

Celý zničený si obzeral miesto, kde sa rúra pripájala na umývadlo. Možno to spojenie nie je také pevné. Schmatol rúru oboma rukami a zo všetkých síl ňou zatriasol. Znova sa všetko zachvelo, ale nič sa nepolámalo.

Zahľadel sa na esíčko. Tesne nad ním bol vrúbkovaný prstenec. Vedel, že inštalatéri ho odšraubujú zakaždým, keď potrebujú vyčistiť ohyb rúry, ale používajú nástroj. Položil ľavú ruku na prstenec, zo všetkých síl ho zovrel a pokúsil sa ho otočiť. Prsty sa mu pošmykli a bolestivo si poškriabal hánky.

Poklopkal spodnú časť umývadla. Bolo vyrobené z akéhosi umelého, dosť pevného mramoru. Znova sa pozrel na miesto, kde sa rúra pripájala k umývadlu. Keby dokázal zlomiť tesnenie, mohol by ju spod neho vytiahnuť. Cez jej koniec by prešuchol želiezka a oslobodil sa.

Zmenil polohu, natiahol nohu a znova skúšal kopať do rúry.

„Pred dvadsiatimi tromi rokmi Genetico uskutočnilo nelegálne a nezodpovedné experimenty na ôsmich amerických ženách, ktoré o ničom netušili,“ vysypala Jeannie. Zadychčala sa pritom, prinútila sa teda spomaliť reč a hovoriť zrozumiteľne. „Všetky ženy boli manželky armádnych dôstojníkov.“ Hľadala v publiku Steva, ale nevidela ho. Kde, dopekla, je? Mal by tu byť – je predsa dôkaz!

Caren Beamishová sa ozvala chvejúcim sa hlasom: „Toto je súkromná akcia, ihneď odíďte, prosím.“

Jeannie si ju nevšímala. „Ženy navštívili kliniku Genetica vo Filadelfii, aby podstúpili hormonálnu liečbu neplodnosti.“ Dala najavo svoj hnev. „Bez ich dovolenia im implantovali embryá od celkom cudzích ľudí.“

Medzi zhromaždenými novinármi to zašumelo. Jeannie videla, že ich informácia zaujíma.

Zvýšila hlas: „Preston Barck, považovaný za zodpovedného vedca, bol natoľko posadnutý svojou objaviteľskou prácou v oblasti klonovania, že rozdelil embryo na sedem častí, čím vyprodukoval identické embryá a implantoval ich ôsmim nič netušiacim ženám.“

Jeannie zbadala, že vzadu sedí Mish Delawarová a sleduje ju s miernym pobavením. Ale Berrington v miestnosti nebol. To ju prekvapilo – a znepokojilo.

Na pódiu sa postavil Preston Barck a prehovoril: „Dámy a páni, ospravedlňujem sa za toto extempore. Varovali nás, že môže dôjsť k narušeniu.“

Jeannie pokračovala: „Tieto poburujúce praktiky sa dvadsaťtri rokov utajovali. Traja vinníci – Preston Barck, senátor Proust a profesor Berrington Jones – boli pripravení využiť všetky prostriedky, aby svoje kroky zakryli. Poznala som to na svojej trpkej skúsenosti.“

Caren Beamishová zdvihla hotelový telefón. Jeannie začula, ako hovorí: „Pošlite sem ihneď bezpečnostnú službu, prosím.“

Jeannie priniesla pod podnosom kópie tlačového vyhlásenia, ktoré napísala a Lisa ho rozmnožila. „Všetky detaily sú na tomto letáčiku,“ podávala ich dookola a pokračovala: „Týchto osem cudzích embryí sa vyvíjalo a narodilo, sedem z nich žije. Spoznáte ich, pretože všetci vyzerajú rovnako.“

Z výrazov novinárov vyčítala, že dosiahla, čo chcela. Úkosom sa pozrela na pódium a zbadala, že Proust sa tvári hrozivo a Preston Barck by sa najradšej prepadol pod zem.

V tejto chvíli mal vojsť dnu pán Oliver s Harveym, aby každý videl, že vyzerá rovnako ako Steve a možno aj George Dassault. Ale po nikom ani chýru. Nieže prídete neskoro!

Jeannie pokračovala v rozprávaní. „Mohli by ste sa nazdávať, že sú jednovaječné dvojčatá – naozaj majú rovnakú DNA – ale narodili sa ôsmim rôznym matkám. Zaoberám sa skúmaním dvojčiat a záhada dvojčiat, ktoré majú rôzne matky, ma podnietila k vypátraniu tohto hanebného príbehu.“

Dvere vzadu miestnosti sa otvorili. Jeannie zdvihla zrak, dúfala, že uvidí niektorého z klonov. Ale dnu vrazil Berrington. Lapajúc dych, akoby bol utekal, zvolal: „Dámy a páni, táto žena sa psychicky zrútila potom, čo bola nedávno prepustená z práce. Pracovala ako výskumník na projekte financovanom Geneticom a je proti spoločnosti zaujatá. Hotelová bezpečnosť práve zatkla jej komplica na inom poschodí. Prosím, majte strpenie, kým túto osobu odvedú z budovy, potom môže naša tlačová konferencia pokračovať.“

Jeannie správa omráčila. Kde je pán Oliver s Harveym? A čo sa stalo Stevovi? Jej prejav a letáčik sú bez dôkazu bezcenné. Ostávalo jej len niekoľko sekúnd. Čosi nevypálilo dobre. Berrington asi odhalil jej plán.

Uniformovaný bezpečnostný strážnik vošiel do miestnosti a oslovil Berringtona.

Jeannie sa v zúfalstve obrátila na Michaela Madigana. Mal na tvári odmeraný výraz. Jeannie usúdila, že je typom muža, ktorí nenávidia, ak čosi naruší hladko prebiehajúcu rutinu. Napriek tomu to skúsila. „Vidím, že pred vami ležia právne dokumenty, pán Madigan,“ začala. „Nemyslíte, že prv než ich podpíšete, by ste si mali overiť tento príbeh? Predpokladajme, že mám pravdu – predstavte si, koľko peňazí týchto osem žien môže od vás vysúdiť?“

Madigan zareagoval mierne: „Nemám vo zvyku robiť obchodné rozhodnutia na základe upozornení od cvokov.“

Novinári sa zasmiali a Berrington nadobudol istotu. Strážnik pristúpil k Jeannie.

„Dúfala som, že vám ako dôkaz predstavím dvoch či troch klonov. Ale… neprišli,“ povedala publiku.

Novinári sa znova zasmiali a Jeannie si uvedomila, že je na posmech. Je po všetkom, prehrala.

Strážnik ju chytil pevne za plece a tlačil k dverám. Mohla sa mu brániť, ale nemalo to zmysel.

Ako prechádzala popri Berringtonovi, zbadala, že sa smeje. Cítila, že sa jej do očí hrnú slzy, ale potlačila ich a zdvihla hlavu. Dopekla s vami všetkými, pomyslela si. Jedného dňa zistíte, že som mala pravdu.

Za sebou začula hlas Caren Beamishovej: „Pán Madigan, môžete, prosím, pokračovať vo svojich poznámkach?“

Vo chvíli, keď Jeannie so strážnikom dorazili ku dverám, tie sa otvorili a vošla Lisa.

Jeannie zhíkla. Zbadala, že hneď za ňou je jeden z klonov.

Podistým George Dassault. Predsa prišiel! Ale jeden nestačí – na potvrdenie svojich slov potrebuje dvoch. Keby sa objavil aspoň Steve alebo pán Oliver s Harveym!

Vtom ju zaliala vlna radosti. Vošiel druhý klon. Dozaista Henry King. Striasla z ramena strážnikovu ruku. „Pozrite!“ zakričala. „Pozrite sem!“ Vzápätí sa objavil tretí klon. Čierne vlasy jej napovedali, že to je Wayne Stattner.

„Pozerajte!“ volala Jeannie. „Tu sú! Sú jednovaječní!“

Všetky kamery sa obrátili od pódia a namierili na vchádzajúcich mužov. Spustila sa záplava bleskov, fotografisti zachytávali udalosť.

„Vravela som vám!“ kričala Jeannie triumfálne na novinárov. „Opýtajte sa ich na rodičov. Nie sú trojčatá – ich matky sa nikdy nestretli! Opýtajte sa ich! Dajte sa do toho, zasypte ich otázkami!“

Uvedomila si, že jej hlas znie priveľmi vzrušene, pokúsila sa upokojiť, ale bolo to ťažké, pretože ju celkom ovládol pocit šťastia. Niekoľko reportérov vyskočilo a dychtivo pristúpilo k trom klonom so zámerom vyspovedať ich. Strážnik znova chytil Jeannie za rameno, ale ocitla sa uprostred davu a nemohla sa pohnúť.

V pozadí počula, že Berrington zvýšil hlas, aby prehlušil novinársky ruch. „Dámy a páni, venujte mi, prosím, pozornosť!“ začal nahnevaným tónom, ale postupne prešiel do urazeného. „Radi by sme pokračovali v tlačovej konferencii!“ Nezabralo to. Skupina novinárov zacítila skutočný príbeh a stratila záujem o prejavy.

Jeannie kútikom oka zbadala, že senátor Proust sa potichu vytratil z miestnosti.

Mladý muž vrazil pred ňu mikrofón a spýtal sa: „Ako ste sa dozvedeli o týchto experimentoch?“

Jeannie odpovedala: „Moje meno je doktorka Jean Ferramiová a som vedkyňa na Univerzite Jonesa Fallsa, na Fakulte psychológie. V priebehu práce som prišla na skupinu ľudí, ktorí pripomínali jednovaječné dvojčatá, ale neboli príbuzní. Pátrala som po tom. Berrington Jones sa pokúsil vyhodiť ma, aby mi zabránil zistiť pravdu.

Napriek tomu som objavila klonov, výsledok vojenského experimentu, ktorý viedlo Genetico.“ Poobzerala sa po miestnosti.

Kde je Steve?

Steve kopol ešte raz a odtoková rúra pod umývadlom sa rozletela na spŕšku omietky a mramorových úlomkov. Potiahol rúru, dostal ju spod umývadla a cez otvor pretiahol putá. Len čo sa oslobodil, vyskočil na nohy.

Dal si ľavú ruku do vrecka, aby skryl želiezka, ktoré mu viseli na zápästí, potom vyšiel z WC.

Miestnosť pre významných hostí bola prázdna.

Vošiel na chodbu, netušiac, čo ho čaká v konferenčnej miestnosti.

Hneď vedľa boli dvere označené sála Regency. Na chodbe kúsok ďalej čakal na výťah jeden z jeho dvojníkov.

Ktorý to je? Muž si šúchal zápästia, akoby ich mal boľavé, a na oboch stranách tváre mal červené škvrny, ani čo by mal zaviazané ústa. Bol to Harvey, ktorý v putách strávil celú noc.

Zdvihol zrak a zachytil Stevov pohľad.

Dlhú chvíľu hľadeli jeden na druhého. Pripadali si ako pri pohľade do zrkadla. Steve sa pokúšal dovidieť za Harveyho výraz, prečítať jeho tvár, nazrieť mu do duše a odhaliť chorobu, ktorá z neho robí diabla. Ale nepodarilo sa mu to. Videl len muža presne takého ako on, ktorý kráčal tou istou cestou a zvolil si odlišný smer.

Odtrhol pohľad od Harveyho a vošiel do sály Regency.

Bol tam hotový blázinec. Jeannie s Lisou stáli uprostred hlúčika kameramanov. Zbadal s nimi jedného – nie, dvoch, troch klonov. Pretlačil sa k nej. „Jeannie!“ zavolal.

Zdvihla zrak a zbledla.

„Ja som Steve!“ povedal.

Mish Delawarová stála vedľa nej.

Steve ju upozornil: „Ak hľadáte Harveyho, vonku čaká na výťah.“

„Môžete mi povedať, ktorý je tento?“ spýtala sa Mish Jeannie.

„Iste.“ Jeannie sa obrátila k nemu a povedala: „Aj ja hrám trochu tenis.“

Uškrnul sa. „Ak hráte len trochu, potom zrejme nie ste moja trieda.“

„Chvalabohu!“ zvolala. Objala ho okolo pliec. Usmial sa, zohol sa k nej a pobozkali sa.

Kamery bzučali okolo nich, zalialo ich more bleskov a tento obrázok sa nasledujúci deň objavil na titulných stranách všetkých novín.

JÚN NASLEDUJÚCEHO ROKA

.

63

Forest Lawns pripomínal starosvetský nóbl hotel. Boli v ňom kvetinové tapety, vo vitrínach čínske suveníry a stoly s vysokými tenkými nohami. Namiesto dezinfekčného prostriedku sa ním šírila aróma vonných látok a zamestnanci oslovovali Jeanninu matku „pani Ferramiová“, a nie „Mária“ alebo „drahá“. Mama mala malý byt s halou, kde si mohli návštevy posedieť a vypiť čaj.

„Aký pekný chlapec,“ usmiala sa. „Akú máte prácu, Steve?“

„Študujem právo.“

„Právo. To je dobrá kariéra.“

Mala záblesky racionality, ktoré striedali dlhšie obdobia zmätenosti.

„Ocko prišiel na našu svadbu,“ oznámila jej Jeannie.

„Ako sa má tvoj otec?“

„Dobre. Je pristarý na to, aby olupoval ľudí, a tak ich namiesto toho chráni. Založil si vlastnú bezpečnostnú firmu. Darí sa mu.“

„Nevidela som ho dvadsať rokov.“

„Ale áno, mama. Navštevuje ťa. Ale zabúdaš.“ Jeannie zmenila tému. „Vyzeráš výborne.“ Mama mala oblečenú peknú bavlnenú blúzu s ružovými pásikmi. Na vlasoch mala trvalú a manikúrované nechty. „Páči sa ti tu? Je to lepšie ako Bella Vista, nemyslíš?“

Mama sa znepokojila. „Ako to zaplatíme, Jeannie? Nemám nijaké peniaze.“

„Mám novú prácu, mami. Môžem si to dovoliť.“

„Aká je to práca?“

Jeannie vedela, že to nepochopí, no i tak jej odpovedala. „Som riaditeľkou genetického výskumu vo veľkej spoločnosti, ktorá sa nazýva Landsmann.“ Michael Madigan ponúkol Jeannie tú prácu po tom, čo ho ktosi oboznámil s jej vyhľadávacím programom. Zarábala trikrát toľko ako na Univerzite Jonesa Fallsa. Ešte vzrušujúcejšie bolo, že jej práca predstavovala špičku genetického výskumu.

„To je pekné,“ ocenila mama. „Och, prv ako zabudnem – v novinách uverejnili tvoju fotografiu. Odložila som si ju.“ Pošmátrala v kabelke a vytiahla poskladaný výstrižok. Vystrela ho a podala Jeannie.

Jeannie ho už predtým videla, ale skúmala ho, akoby bol nový.

Ukazoval ju na kongresovom vyšetrovaní, ktoré sa týkalo experimentov kliniky Aventine. Vyšetrovanie ešte neprinieslo záverečnú správu, ale o jej výsledku sa nepochybovalo. Vypočúvanie Jima Prousta, ktoré prenášala televízia, znamenalo preňho verejné poníženie, aké nikdy predtým nezažil. Proust zúril, kričal a klamal a každým ďalším slovom bola jeho vina zrejmejšia. Po skončení vypočúvania rezignoval na senátorský post.

Berringtonovi Jonesovi nedovolili rezignovať, ale disciplinárny výbor ho z Univerzity Jonesa Fallsa prepustil. Jeannie sa dopočula, že sa presťahoval do Kalifornie, kde žije z malej podpory svojej exmanželky.

Preston Barck odstúpil z miesta prezidenta Genetica, ktoré zlikvidovali, aby mohli zaplatiť kompenzácie ôsmim matkám klonov. Malá suma ostala na financovanie poradenstva, ktoré má pomôcť klonom vyrovnať sa so svojou problémovou minulosťou.

A Harvey Jones si odpykáva päť rokov za podpaľačstvo a znásilnenie.

„Noviny píšu, že si musela svedčiť. Nemala si nijaké problémy, všakže?“

Jeannie so Stevom sa na seba usmiali. „Vlani v septembri som bola svojím spôsobom v poriadnej kaši, mami. Ale napokon to šťastne dopadlo.“

„To je dobré.“

Jeannie vstala. „Musíme ísť. Čakajú nás medové týždne. Musíme stihnúť lietadlo.“

„Kam odchádzate?“

„Do malého letoviska v Karibiku. Ľudia vravia, že to je najkrajšie miesto na svete.“

Steve si potriasol s mamou ruku a Jeannie ju na rozlúčku pobozkala.

„Dobre si oddýchni, zlato,“ zaželala jej mama pri odchode. „Zaslúžiš si to.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai