Žoldáci

Frederick Forsyth

(1994)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Fascinující příběh Fredericka Forsytha z roku 1974 líčí průběh příprav na převrat ve fiktivním africkém státě Zangaro. Na tomto malém území, kde despoticky vládne sadistický prezident Kimba, jsou nalezena obrovská ložiska platiny. Jistá velká těžební společnost by velice uvítala, kdyby v Zangaru byla u moci vláda, která by co nejdříve a bez problémů podepsala těžební koncesi, a tak se rozhodne politickému vývoji v zemi trochu napomoct.Obratnost, s níž autor stupňuje děj - od téměř dokumentárně strohého popisu skupiny žoldáků připravujících převrat až po strhující finále korunované naprosto nečekanou pointou - nenechá čtenáře chladným ani více než třicet let od prvního vydání díla.

Žoldáci

Frederik Forsyth

„Vyhlašte poplach a vypusťte válečné psy“

WILLIAM SHAKESPEARE

„… nikdo vám nepoví o mé smrti,

a nikdo nebude kvůli mně truchlit,

a nebudu pohřben v posvěcené zemi

a žádný zvoník nezazvoní umíráčkem

a nikdo se nepřijde rozloučit s mým mrtvým tělem

a žádní pozůstalí nepůjdou za mou rakví

a žádné květy neporostou na mém hrobě

a nikdo si na mne nevzpomene

a přece jsem to byl já, kdo tu žil a zemřel mezi vámi“

THOMAS HARDY

Za Giorgia, Christiana a Schlee

a za Velkého Marca a Černého Johnyho

a za ty ostatní ležící v bezejmenných hrobech

budiž toto naší modlitbou.

Prolog

Tu noc nesvítily nad letištěm dobře zamaskovaným v buši ani hvězdy, ani měsíc; všude byla jen západoafrická tma zahalující rozptýlené skupiny jako teplý, vlhký samet. Vrstva mraků seděla málem na špičkách stromů a čekající muži si jen přáli, ať tak zůstane co možná nejdéle, aby je chránila před bombardéry.

Na konci přistávací dráhy bylo možno spíše tušit než vidět obrysy stařičkého DC-4, který nehavaroval jen proto, že mu na posledních patnáct sekund sestupu rozsvítili světla přistávací dráhy. Teď se na jejím konci pomalu otáčel a s bafáním motorů se téměř poslepu přibližoval k palmovým chatrčím.

Federální noční MIG-17, pravděpodobně řízený jedním ze šesti východoněmeckých pilotů, kteří sem byli vysláni v posledních třech měsících, aby nahradili Egypťany mající hrůzu z nočních letů, hřměl nebem směrem k západu. Nad mraky ho nebylo vidět, stejně tak jako byla přistávací dráha skryta očím jeho pilota, který se marně snažil zahlédnout její, teď již zhasnutá světla.

Pilot pojíždějícího DC-4, který nemohl slyšet přelétajícího stíhače, bliknul svými vlastními světly, aby viděl kam jede a ze tmy se naprosto zbytečně ozval výkřik „Vypni ty světla!“ Světla stejně zhasla, ale to již byla stíhačka na míle daleko. Na jihu bylo slyšet hřmění děl na definitivně se rozpadající frontě, která se hroutila stejně jako muži, kteří neměli již ani jídlo, ani náboje, a tak jim nezbývalo než zahodit své zbraně a hledat záchranu ve spásném buši.

Pilot DC-4 zastavil dvacet metrů od Super Constellationu, zaparkovaného na kraji letiště, vypnul motory a slezl na beton stojánky. Přiběhl k němu Afričan, cosi říkal, ale bylo slyšet jen polohlasnou rozmluvu. Oba muži potom odešli do tmy k jedné z větších skupin, které bylo možno rozeznat jen podle toho, že tvořily temnější skvrny na tmavém pozadí palmového lesa. Když se oba přiblížili, skupina se rozdělila a bílý pilot DC-4 stanul tváří v tvář tomu, kdo stál v jejím středu. Běloch ho sice nikdy předtím neviděl, věděl však o něm a i ve tmě, slabě osvětlené několika málo cigaretami, mohl poznat toho, za kterým přiletěl.

Pilot byl bez čepice a místo salutování jen mírně sklonil hlavu. To ještě nikdy předtím neudělal, zvláště ne před černochem, a těžko by asi vysvětloval, co ho k tomu vedlo.

„Jsem kapitán Van Cleef,“ řekl afrikánskou angličtinou.

Afričan přikývl, jeho hustý černý vous se přitom dotkl maskovací uniformy, kterou nosil.

„Je to nebezpečná noc pro let, kapitáne,“ poznamenal suše, „a trochu pozdě na další dodávky.“

Jeho hlas byl hluboký a pomalý, intonace připomínala spíše učitele anglické základní školy, kterým ostatně také kdysi byl, než Afričana. Van Cleef se necítil dobře a znovu, již posté během svého letu, se sám sebe v duchu ptal, proč vlastně přiletěl.

„Nepřivezl jsem žádné dodávky, pane. Nejsou žádné, které by se měly dodat.“

Zase jiná záhada. Zařekl se, že nikdy nikomu neřekne „pane“. Zvlášť ne Kafrovi. Přece mu to ale vyklouzlo. Ale ostatní žoldnéřští piloti v hotelovém baru v Libreville, se kterými se setkal, měli pravdu. Tenhleten byl úplně jiný.

„Tak proč jste tedy přiletěl?“ zeptal se generál měkce. „Asi pro děti, ne? Je jich tady hodně a jeptišky budou chtít alespoň část odvézt do bezpečí, ale tuhle noc už nepřiletí žádná letadla Charity.“

Van Cleef zavrtěl hlavou, uvědomil si však, že jeho gesto nikdo nemůže vidět. Byl v rozpacích a děkoval tmě, že to není vidět. Okolo stojící generálova tělesná stráž, držící své automaty, na něj bez hnutí hleděla.

„Ne. Přiletěl jsem, abych odvezl Vás. Pokud budete chtít.“

Bylo dlouhé ticho. Doslova cítil, jak se na něj Afričan dívá uprostřed chvilkových záblesků bělma očí, když jeden z pobočníků zvedl cigaretu.

„Ach tak. Dala vám vaše vláda pokyn, abyste sem přiletěl?“

„Ne,“ řekl Van Cleef. „Byl to můj nápad.“

Další dlouhá pauza. Hlava muže s plnovousem pomalu přikyvovala, což mohlo znamenat stejně tak pochopení jako údiv.

„Jsem vám velmi vděčen,“ řekl hlas. „To musela být cesta. Mám už ale svou vlastní dopravu. Constellation. Doufám, že mě odveze do exilu.“

Van Cleefovi se ulehčilo. Nedovedl si vůbec představit, jaké by to mělo politické následky, kdyby přiletěl zpátky do Libreville s generálem v letadle.

„Počkám, dokud neodstartujete,“ řekl a opět přikývl.

Zdálo se mu, že by měl podat ruku, nevěděl však jak. I kdyby to věděl, africký generál byl ve stejných rozpacích. Proto se jen otočil a odcházel zpátky ke svému letadlu.

Chvíli bylo po jeho odchodu ve skupině černých mužů ticho.

„Proč vlastně Jihoafričan a Afrikán něco takového dělá?“ zeptal se někdo generála.

Ve tmě se v úsměvu zasvítily zuby vedoucího skupiny.

„Nemyslím, že bychom to někdy pochopili,“ prohlásil.

O kus dál na kraji stojánky, také ve skrytu palem, sedělo v džípu pět mužů a pozorovalo nejasné postavy odcházející z buše k letadlu. Vedoucí skupiny seděl za africkým řidičem a všech pět kouřilo.

„To musí být jihoafrické letadlo,“ prohlásil vedoucí a otočil se k jednomu ze čtyř dalších bělochů dřepících v landroveru za ním. „Janni, jdi a zeptej se kapitána, jestli nás vezme s sebou.“

Dlouhý, kostnatý, hranatý muž slezl z vozu. Tak jako ostatní byl oblečen od hlavy k patě do zelených maskáčů s hnědými pruhy. Měl zelené vysoké boty, do kterých byly zastrčeny kalhoty. U pasu mu visela láhev na vodu a vrhací nůž, tři schránky se zásobníky pro samopal na rameni, všechno prázdné. Když přecházel kolem předku džípu, velitel ho znovu zavolal.

„Nech tu automat,“ prohlásil, napřáhl ruku, aby převzal samopal, „a Janni, chovej se slušně, ano? Protože když se odtud v tý rachotině nedostanem, pak nás za pár dní rozsekaj.“

Muž nazývaný Janni přikývl, upravil si baret na hlavě a zamířil k DC-4. Kapitán Van Cleef ani nezaslechl gumové podrážky pohybující se za jeho zády.

„Naand, meneer.“

Van Cleef se otočil na podpatku, když zaslechl afrikánštinu, a pohlédl na muže, který stál za ním. I ve tmě rozeznal černou a bílou lebku a zkřížené hnáty na levém rameni vojáka. Zmateně přikývl.

„Naand. Jy Afrikaans?“

Dlouhý muž přikývl.

„Jan Dupree,“ prohlásil a napřáhl ruku.

„Kobus Van Cleef,“ prohlásil letec a potřásl mu rukou.

„Waar gaan jy nou?“ zeptal se Dupree.

„Do Libreville, jen co dokončí nakládání. A vy?“

Janni Dupree se ušklíbl.

„Jsme trochu v rejži, já i kamarádi. Jak nás federálové najdou, tak nás rozsekaj‘. Můžete nám odtud pomoct?“

„Kolik vás je?“ zeptal se Van Cleef.

„Celkem pět.“

Van Cleef, žoldnéř, třebaže vzdušný, nezaváhal. Psanci se někdy vzájemně potřebují.

„Tak jo, pojďte nahoru. Ale pospěšte si. Jak ten krám odletí, poletíme také.“

Dupree přikývl na poděkování a odběhl zpátky k landroveru. Čtyři běloši stáli ve skupině kolem motoru.

„Je to v pořádku, ale musíme hned letět,“ prohlásil Jihoafričan.

„Tak jo, hoďte ty věci dozadu a jdeme,“ prohlásil velitel.

Pušky a náboje temně bouchly do vozidla, ve kterém zůstal jen černý řidič s nárameníky poručíka.

„Tak sbohem, Patriku,“ prohlásil. „Bojím se, že je to konec. Vezmi džíp a schovej ho. Zakopej zbraně a označ místo. Svlékni uniformu a jdi do buše. Rozumíš?“

Poručík, který byl ještě před rokem pouhým dobrovolníkem a který byl povýšen spíše pro svou schopnost bojovat než pro dokonalé způsoby při zacházení s vidličkou a nožem, jenom přikývl a vzal na vědomí pokyn.

„Sbohem, pane.“

Čtyři žoldáci zavolali své sbohem a odešli k DC-4.

Velitel šel za nimi, když k němu z tmavého buše přiběhly dvě jeptišky.

„Pane majore.“

Zoldnéř se obrátil a poznal první z nich: sestru, se kterou se setkal již před měsíci, když se bojovalo v zóně, kde vedla nemocnici, a kdy musel evakuovat celý komplex.

„Sestro Marie Josefo? Co tu děláte?“

Starší sestra začala vážně hovořit, držíc ho za ušpiněný rukáv uniformy. Přikývl.

„Pokusím se, víc udělat nemohu,“ prohlásil, když skončila.

Přešel přes stojánku na místo, kde stál jihoafrický pilot pod křídlem svého DC-4, a bylo vidět, jak oba žoldnéři spolu chvíli mluví. Konečně se muž v uniformě vrátil k čekajícím jeptiškám.

„Souhlasí, ale musíte si pospíšit, sestro. Chce dostat ten krám pryč co možná nejdříve.“

„Bůh vám žehnej,“ řekla postava v bílém hábitu a rychle dala spěšné příkazy své společnici.

Ta se rozběhla k zádi letadla a začala vystupovat po krátkém žebříku ke dveřím pro cestující.

Druhá pokývla a odběhla do houští u stojánky, odkud se brzy vynořila skupina mužů. Každý měl v rukách uzlík. U DC-4 byly tyto uzlíky podávány čekající jeptišce nahoře na schodech. Druhý pilot nejdříve pozoroval, jak pokládá první tři vedle sebe na začátek uličky v letadle, potom jí začal pomáhat, brát ty balíčky z natažených rukou za zádí letadla a podávat je dovnitř.

„Bůh vám žehnej,“ zašeptala jeptiška.

Jeden z těch balíčků se odměnil dávkou tekutých zelených hovínek na pilotův rukáv.

„Do prdele,“ řekl tiše a pokračoval v práci.

Velitel skupiny žoldnéřů, stojící o samotě, se podíval k Super Constellation, do kterého vystupovala skupina uprchlíků, především příbuzných vůdců poraženého lidu. V tlumeném světle vycházejícím ze dveří letadla zachytil pohled člověka, se kterým chtěl mluvit. Když přišel, muž již vystupoval na schůdky, zatímco ostatní, kterým bylo určeno, aby zůstali a odešli do buše a skryli se tam, čekali, aby odtáhli schůdky. Jeden z nich zavolal na muže, který již chtěl vystoupit nahoru.

„Pane. Je tu major Shannon.“

Generál se otočil a i v této chvíli se pokusil o úsměv.

„Tak co, Shannone. Chcete letět se mnou?“

Shannon vystoupil k němu a zasalutoval. Generál pokývl.

„Ne, děkuji Vám, pane. Máme dopravu do Libreville. Chtěl jsem se jenom rozloučit.“

„Ano, byl to dlouhý boj. Teď se však obávám, že je konec. Minimálně na pár let. Nechce se mi věřit, že by můj lid dokázal věčně žít v otroctví. Mimochodem. Zaplatili Vám a Vašim kolegům za smlouvu?“

„Ano, děkuji Vám, pane. Jsme všichni vyrovnáni,“ odvětil žoldnéř.

Afričan přikývl.

„Dobře. Tak sbohem. A díky za všechno, co jste dokázali udělat.“

Napřáhl ruku a oba dva muži si potřásli rukama.

„Ještě něco, pane,“ prohlásil Shannon. „Mluvili jsme o tom s chlapci v autě. Kdyby bylo kdykoli… kdybyste nás kdykoli potřeboval. Stačí když nám dáte vědět. Přijdeme všichni. Stačí jen zavolat. Chlapci chtěli, abyste to věděl.“

Generál se na něj několik sekund díval.

„Tahle noc je plná překvapení,“ prohlásil pomalu. „Možná že to ještě nevíte, ale půlka mých vyšších poradců a všichni bohatí teď přecházejí linie, aby se zalichotili nepříteli. Většina ostatních to udělá během měsíce. Děkuji Vám za nabídku, pane Shannone. Budu si to pamatovat. Tak ještě jednou sbohem a mnoho štěstí.“

Otočil se, vystoupil po schodech do slabě osvětleného vnitřku Super Constellationu, právě když se první ze čtyř motorů rozkašlal a roztočil. Shannon ustoupil a naposledy zasalutoval muži, který používal jeho služeb jeden a půl roku.

„Hodně štěstí,“ prohlásil napůl pro sebe. „Budete to potřebovat.“

Otočil se a odešel zpátky k čekajícímu DC-4. Když se dveře zavřely, nechal Van Cleef stát letadlo na kraji s motory v běhu a pozoroval jen nejasně viditelnou siluetu Super Constellationu řítící se po rozjezdové dráze kolem jeho přídě a konečně startující. Žádné z letadel nemělo světla, ale z kabiny Douglasu Afrikán viděl trojité směrovky Constellationu mizící nad palmami na jihu do laskavých mraků. Až potom odbrzdil DC-4 s jeho naříkajícím a křičícím nákladem na prahu dráhy.

Trvalo to téměř hodinu, než Van Cleef pokynul svému druhému pilotovi, aby zapnul světla v kabině, po hodině schovávané mezi mraky, skrývání se pod jejich základnami, aby se znova ukryl do jiného mraku, vždy ve snaze, aby ho nad měsícem osvětlenou bílou planinou neviděl zvědavý MIG. Až tehdy, když věděl, že je daleko nad zálivem, s pobřežím mnoho mil daleko za zády, dovolil rozsvítit světla.

To, co bylo v kabině, to byla neskutečná podívaná, jakou by snad dokázal nakreslit leda Doré v jedné ze svých nejčernějších nálad. Podlaha kabiny byla pokryta vlhkými a páchnoucími plachtami, které před hodinou ještě zahalovaly svůj obsah. Tímto obsahem byly balíčky položené v řadách kolem obou stran nákladního prostoru, čtyřicet malých dětí, skrčených, seschlých, se všemi známkami podvýživy. Sestra Marie se zvedla ze svého místa za dveřmi kabiny a pomalu začala přecházet kolem hladovějících, z nichž každé mělo na čele přilepenou náplast, hned pod vlasy, a jejichž barva jasně naznačovala anémii. Na náplasti byly napsány nejdůležitější informace pro sirotčinec u Libreville. Jméno a číslo, nic víc. Těm, kdo prohráli, nic víc nikdy nezbývá.

Na zádi letadla mžouralo do světla pět žoldáků a prohlíželo si své spolucestující. Každý z nich to již v posledních měsících mnohokrát viděl. Každý z nich byl otřesen, nikdo to však nedával najevo. Člověk si zvykne na všechno. V Kongu, Jemenu, Katarze, Súdánu. Vždy to samé, vždy děti. Nikdy se nedá nic dělat. To byl výsledek jejich úvah a jedinou reakcí byla zapálená cigareta.

Světla v kabině jim poprvé od západu slunce předcházejícího večera dovolila se vzájemně prohlédnout. Uniformy byly promočené potem, zamazané červenou hlínou a tváře unavené. Velitel seděl zády ke dveřím záchodu, nohy natažené, díval se směrem k pilotní kabině.

Carlo Alfred Thomas Shannon, třiatřicet let, nakrátko ostříhaný blondýn. Velmi krátké vlasy jsou v tropech pohodlnější, protože pot snadněji odtéká a vši se nemají čeho chytit. Přezdívá se mu CAT - Kočka Shannon, podle počátečních písmen jeho křestních jmen; pochází z hrabství Tyrone v provincii Ulster. Jeho otec ho poslal na výchovu do menší anglické veřejné školy. Ztratil již typický přízvuk Severního Irska. Po pěti letech u Královského námořnictva odešel, aby se pokusil o úspěch v civilním životě, a před šesti léty pracoval pro londýnskou obchodní společnost v Ugandě. Jednoho krásného slunného rána klidně zavřel účetní knihy, nastoupil do svého džípu a odjel na západ ke konžské hranici. O týden později se zapsal jako žoldnéř pátého komanda Mikea Hoareho ve Stanleyville.

Zažil Hoareho odjezd i to, jak John-John Peters převzal komando, po hádkách s Petersem však odjel na sever, aby se připojil k Denardovi v Paulis, o dva roky později již byl v Stanleyvilleském povstání a po francouzské evakuaci do Rhodesie, s ranou v hlavě, se připojil k Jacquesovi Schrammovi, belgickému plantážníkovi, který se stal žoldnéřem, na dlouhém pochodu do Bukavu a potom do Kigali. Po repatriaci Červeným křížem se stal okamžitě dobrovolníkem v jiné africké válce a konečně převzal velení nad vlastním praporem. Bylo však příliš pozdě na to, aby vyhrál, vždy bylo příliš pozdě.

Hned vlevo vedle něj seděl člověk, o kterém se říkalo, že je nejlepším dělostřelcem severně od Zambezi. Velký Janni Dupree, starý dvacet osm let, pocházel z Paarlu v Kapské provincii, byl synem z původně hugenotské rodiny, jejíž předkové museli uprchnout před Mazarinovou pomstou na Mys Dobré naděje, poté co ve Francii skončila svoboda náboženství. Jeho řeznické tváři dominoval zahnutý nos nad tenkými ústy, vypadal ještě divočeji než normálně a po obou tvářích se mu táhly hluboké vrásky vyčerpání. Víčka nad bleděmodrýma očima byla zavřená, pískové řasy i vlasy byly zamazány špínou. Když se podíval na děti ležící v chodbičce letadla, zamumlal „Bliksems“ (parchanti), což se nevztahovalo na děti, ale na svět bohatých a jejich výsad, který obviňoval z odpovědnosti za všechno zlo na této planetě, a znovu se pokusil usnout.

Vedle něho byl natažen Marc Vlaminck, Drobeček Marc, jak mu říkali kvůli jeho vysoké postavě. Vlám z Ostende, od ponožek k hlavě měřil sto devadesát centimetrů, pokud nějaké ponožky zrovna měl, vážil sto dvacet pět kilogramů. Někteří lidé si mysleli, že to je fuk. Nebylo tomu tak. Bála se ho policie v Ostende, třebaže byl především mírumilovným člověkem, který dával přednost tomu, aby se vyhnul problémům, a ne je vyhledával, a obdivovali ho tesaři i sklenáři, protože dokázal odvést kus práce. Drobeček Marc dokázal udělat tolik, co nedokázalo několik řemeslníků najednou.

Sirotek, který byl vychován v ústavu řízeném kněžími, kteří se snažili vtlouct do příliš velkého chlapce alespoň trochu smyslu pro úctu a dělali to opakovaně tak dlouho, dokud Marc konečně neztratil trpělivost a ve třinácti letech jediným úderem nezabil jednoho příliš rákoskou se ohánějícího svatého otce.

Poté se dostal do řady polepšoven, potom přišla zvláštní škola, řada vězení pro mladistvé a nakonec se ke všeobecnému ulehčení přihlásil mezi výsadkáře. Byl jedním z 500 mužů, kteří seskočili do Stanleyville s plukovníkem Laurentem, aby zachránili misionáře, které chtěl místní náčelník Simbů Christophe Gbenye upéct na hlavním náměstí zaživa.

Během čtyřiceti minut od přistání na letišti Drobeček Marc našel své životní povolání. Po týdnu zběhl, aby se vyhnul návratu do kasáren v Belgii, a připojil se k žoldnéřům. Kromě svých pěstí a paží uměl Drobeček Marc obzvlášť dobře zacházet s pancéřovkou, která byla jeho oblíbenou zbraní a se kterou zacházel s elegancí chlapce vystřelujícího hrášky ze skleněné trubičky.

Tu noc, kdy letěl z enklávy do Libreville, mu bylo právě třicet let.

Na druhé straně trupu, proti Belgičanovi, seděl Jean-Baptiste Langarotti, zaujatý svým obvyklým zaměstnáním v dobách čekání. Malý, drobný, hubený, s olivovou kůží, Korsičan, který se narodil a vyrostl ve městě Calvi. V osmnácti letech byl povolán do Francie, aby bojoval jako statisíce appelés v Alžírské válce. Zhruba v polovině své osmnáctiměsíční služby podepsal vstup do armády a byl převelen k 10. koloniálním parašutistům, obávaným červeným baretům, kterým velel generál Massu a kterým se prostě říkalo „les paras“. Bylo mu jednadvacet, když začalo jít do tuhého a když některé jednotky profesionální francouzské koloniální armády začaly bojovat za „věčné francouzské Alžírsko“, jehož symbolem se stala organizace OAS. Langarotti přešel do OAS, dezertoval a po neúspěchu povstání v dubnu 1961 odešel do ilegality. O tři roky později byl chycen ve Francii, kde žil pod falešným jménem, a strávil čtyři roky ve vězení, kde se trápil v tmavých celách nejdříve vězení Santé v Paříži, potom v Toůrs a konečně na Ile de Ré. Byl špatným vězněm a dva vězeňští strážci by to mohli dosvědčit, pokud by byli náhodou nezemřeli.

Několikrát ho téměř utloukli k smrti za útoky na stráže, odseděl si celou dobu bez zkrácení trestu a objevil se venku v roce 1968 s jediným strachem v srdci, strachem z malých uzavřených místností, cel a děr. Dlouho předtím si přísahal, že se sem nikdy nevrátí, i kdyby ho to mělo stát jeho vlastní život, pak ovšem s tím, že s sebou vezme minimálně šest „těch“, kteří by si pro něj přišli. Za tři měsíce po propuštění z vězení odletěl do Afriky, kde chtěl najít svou vlastní cestu, zapletl se do války a vstoupil k Shannonovi jako profesionální žoldnéř. Když odlétal, bylo mu jednatřicet. Od propuštění z vězení se neustále cvičil se zbraní, kterou se naučil používat již jako chlapec na Korsice, a se kterou si později vysloužil pověst nebezpečného chlapa v tmavých uličkách Alžíru. Kolem svého levého zápěstí měl upevněný široký pruh kůže, připomínající tu, kterou používají k obtahování břitvy holiči na celém světě. Na místě tento pás držely patentky. V okamžicích nečinnosti ho odepnul, obrátil na druhou stranu a otočil kolem levé pěsti. Tak tomu bylo i tehdy, kdy letěl do Libreville. V pravé ruce měl nůž, šestipalcovou čepel s kostěnou střenkou, který dokázal používat tak rychle, že měl nůž zpátky v pochvě v rukávu ještě předtím, než jeho oběti došlo, že je mrtvá. Pravidelnými pohyby obtahoval svůj nůž, již tak ostrý jako břitva, aby byl ještě každým obtáhnutím ostřejší. Tento pohyb uklidňoval jeho nervy. Jiným to možná vadilo, ale nikdo si raději nestěžoval. Stejně tak jako ti, kteří nikdy neviděli, že by se hádal (mluvil tichým a jemným hlasem), nebo ti, kdo věděli, co znamená mírný úsměv toho mladého muže.

Mezi Langarottim a Shannonem byl namačkán nejstarší muž party, Němec Kurt Semmler. Bylo mu čtyřicet a byl to on, kdo v prvních dnech enklávy vymyslel motiv s lebkou a hnáty, který nosili žoldnéři a jejich afričtí odchovanci. Byl to také on, kdo vyčistil pětimílový sektor od federálních vojáků tím, že označil frontovou linii tyčemi, na kterých byla vždy nabodnuta hlava jednoho z padlých federálů z minulého dne. Po měsíci již byl jeho sektor ze všech nejklidnější. Narodil se v roce 1930, byl vychován v Německu v Hitlerově době, byl synem mnichovského inženýra, který později padl na ruské frontě jako člen Todtovy organizace. V osmnácti letech Kurt, odchovanec Hitler Jugend, ve které se ocitl tak jako téměř všichni mladí lidé té země po dvanácti letech Hitlerovy vlády, velel malé jednotce dětí mladších než byl on sám a staříků starších sedmdesáti let. Jeho úkolem bylo zastavit tanky generála George Pattona, k čemuž dostal jednu pancéřovou pěst a tři staré opakovačky. Nepřekvapuje, že se mu to nepodařilo. Strávil potom své dospívání v Bavorsku za americké okupace, kterou nenáviděl. Měl také málo času pro svou matku, která byla náboženská fanatička a chtěla, aby se stal knězem. V sedmnácti utekl, přešel francouzskou hranici u Štrasburku a vstoupil do Cizinecké legie v náborové kanceláři právě v tomto městě, která tu byla ostatně právě proto, aby sbírala prchající Němce a Belgičany. Po roce v Sidi-bel-Abbes šel s expediční jednotkou do Vietnamu. Byl tam osm let, prožil Dien Bien Phu, v Tourane (Danangu) mu museli vzít jednu plíci, nemohl již zažít pokoření Hanoje a letadlem ho poslali zpátky do Francie. Po rekonvalescenci byl poslán v roce 1958 do Alžírska jako poddůstojník elity elit francouzské koloniální armády, 1. pluku cizineckých parašutistů. Byl jedním z hrstky, kteří přežili trpké decimování 1. REP dvakrát v Indočíně, kdy stav pluku klesl na prapor a později až na rotu. Vážil si pouze dvou mužů. Plukovníka Rogera Faulquese, který velel původní rotě zahraničních parašutistů a přežil její zničení, a velitele Le Brase, dalšího veterána, který nyní velel Republikánské gardě republiky Gabun a v zájmu Francie udržoval tento na uran bohatý stát v klidu. I plukovníka Marca Rodina, který byl kdysi jeho velitelem, si přestal vážit po neúspěchu OAS.

Semmler byl u 1. REP, když tato jednotka nastoupila do zoufalého povstání v Alžíru a později byla definitivně rozpuštěna generálem Charlesem de Gaulle. Šel tam, kam šli jeho francouzští důstojníci, a později byl po vyhlášení nezávislosti Alžíru v září 1962 zatčen a strávil dva roky ve vězení. Jeho čtyři řady vyznamenání ho zachránily před horším osudem. Po propuštění za ním přišel v roce 1964 dřívější spoluvězeň s návrhem, aby mu pomáhal při pašování ve Středomoří. Tři roky, kromě jednoho roku, který strávil v italském vězení, dopravoval alkohol, zlato a příležitostně i zbraně z jednoho konce Středomoří na druhý. Konečně vydělal jmění na pašování cigaret mezi Itálií a Jugoslávií, jenže tehdy zase jeho parťák podvedl jak kupce, tak i prodávající současně, svedl to na Semmlera a zmizel s penězmi. S řadou pomstychtivých pánů za zády odjel po moři do Španělska, řadou autobusů potom do Lisabonu, navštívil známého obchodníka se zbraněmi a odjel do africké války, o které četl v nóvinách. Shannon ho vzal hned, protože po šestnácti letech v boji byl nejzkušenějším ze všech. Teď dřímal na palubě letadla mířícího do Libreville.

Dvě hodiny před svítáním se DC-4 chystal přistát na letišti. V pláči dětí bylo slyšet ještě další zvuk, jak si někdo píská. To byl Shannon. Jeho přátelé věděli, že si píská vždycky, když jde do akce nebo když ji končí. Věděli také, co si píská, protože jim to řekl: byla to písnička Španělský Harlem.

DC-4 dvakrát zakroužil nad Libreville, zatímco se Van Cleef dohadoval s řídící věží. Když starý nákladní letoun zajížděl na konec přistávací dráhy, předjel před něj vojenský džíp se dvěma francouzskými důstojníky, kteří ukázali Van Cleefovi, aby je následoval na pojížděcí dráhu.

Odjížděli od hlavní budovy letiště k chatám na vzdáleném konci a tam také dali DC-4 pokyn, aby zastavil, ale aby nevypínal motory. Za několik sekund otevřel druhý pilot dveře na zádi. Důstojník ve francouzské vojenské čepici képi vystoupil nahoru a podíval se dovnitř letadla, poděšen pláčem dětí a puchem. Konečně se oči francouzského důstojníka zastavily u pěti žoldnéřů, kterým pokynul, aby sestoupili spolu s ním dolů. Když byli na zemi, ukázal důstojník druhému pilotovi, aby zavřel dveře, a bez dalšího pokynu se DC-4 znovu pohnul kupředu k hlavním budovám letiště, kde už skupina sester francouzského Červeného kříže a lékařů čekala na děti, aby je vzala do dětské nemocnice.

Když letadlo projíždělo kolem nich, pět žoldnéřů zamávalo naposled Van Cleefovi a následovalo francouzského důstojníka.

Asi hodinu museli čekat v jedné chatrči, nepohodlně usazení na tvrdých dřevěných židlích, zatímco několik jiných mladých francouzských vojáků nahlíželo dveřmi, aby se podívalo na „les affreux“, jak se jim říkalo ve francouzském slangu, na ty strašné chlapy. Konečně slyšeli venku zastavující džíp a zvuk podpatků srážených do pozoru na chodbě. Když se dveře konečně otevřely, vstoupil jimi opálený, vyšší důstojník v tropické uniformě s képi se zlatým lemováním. Shannon si všiml bystrých, pronikavých očí, krátce ostříhaných ocelově šedých vlasů pod čepicí, parašutistických křidélek nad pěti řadami vyznamenání a všiml si také, jak se Semmler postavil do vzorného pozoru, s bradou nahoru, pět prstů ruky mířících rovně dolů tam, kde kdysi byly švy jeho bojových kalhot. Shannon nepotřeboval už nic víc, aby věděl, že tímto návštěvníkem je legendární Le Bras.

Veterán vietnamské a alžírské války si potřásl s každým rukou, přičemž se chvíli zastavil u Semmlera.

„Allors, Semmler?“ prohlásil měkce, s mírným úsměvem. „Stále bojujete? Ale už nejste pobočníkem. Už jste, jak vidím, kapitánem.“

Semmler byl v rozpacích.

„Oui mon commandant, pardon, colonel. Jen dočasně.“

Le Bras několikrát zamyšleně pokývnut. Potom oslovil všechny najednou.

„Nechám vás pohodlně ubytovat. Budete se jistě potřebovat vykoupat, oholit a najíst. Je jisté, že nemáte jiné šaty; ty vám dodáme. Bojím se, že budete muset zůstat chvíli ve svých pokojích. Je to jen kvůli opatrnosti. Ve městě je řada novinářů a je třeba se vyhnout všem formám kontaktu s nimi. Jakmile to bude únosné, zařídíme váš odlet do Evropy.“

Řekl všechno co měl říci a zmlkl. Zasalutoval, pohlédl na pět ztuhlých postav a odešel.

O hodinu později, po cestě uzavřeným skříňovým vozem a zadním vchodem, vstoupili muži do svých pěti pokojů v nejvyšším poschodí hotelu Gamba, nové stavby nacházející se jen pět set metrů od budov letiště, a proto také celé míle od středu města. Mladý důstojník, který přišel s nimi, jim řekl, že se budou muset stravovat na tomto poschodí a zůstat tam, dokud nedostanou další pokyny. Během hodiny byl zpátky s ručníky, žiletkami, zubní pastou, kartáčky a s mýdlem. Přivezli také podnos s kávou a každý z mužů vděčně usedl do hluboké, velké, mýdlem vonící lázně, první po šesti měsících.

V poledne přišel armádní holič a desátník se stohem prádla, kde byly spodky a trička, košile, kalhoty, ponožky, pyžama a plátěnky. Všichni si je vyzkoušeli, vybrali to, co jim padlo, a desátník se zbytkem odešel. Potom se vrátil důstojník se čtyřmi číšníky nesoucími oběd a řekl jim, že nesmějí vycházet na balkon. Jestliže chtějí cvičit ve svém úkrytu, pak musejí cvičit v pokojích. Vrátí se ještě ten večer s výběrem knih a časopisů, třebaže nemůže slíbit, že budou anglické nebo afrikánské.

Poté, když se najedli tak jako nikdy za předcházejících šest měsíců od doby, kdy měli naposled dovolenou, padlo pět mužů do postele a usnulo. Zatímco pochrupovali na nezvykle měkkých matracích a pod přikrývkami, Van Cleef odstartoval se svým letadlem, přeletěl asi kilometr kolem oken hotelu Gamba a zamířil na jih do Caprivi a Johannesburgu. Také jeho práce skončila.

Pět žoldnéřů strávilo na horním poschodí hotelu čtyři týdny, zatímco zájem tisku o ně opadal a šéfredaktoři postupně odvolávali svoje redaktory, protože neviděli důvod mít muže ve městě, kde se nedaly sehnat žádné nové zprávy.

Jednoho večera se bez ohlášení objevil francouzský kapitán ze štábu velitele Le Brase. Široce se usmíval.

„Pánové, mám pro vás zprávy. Dnes odlétáte. Do Paříže. Máte rezervovaná místa na let s Air Afrique ve 23.30.“

Pět mužů, znuděných k šílenství svým dlouhodobým ukrýváním, se rozzářilo.

Let do Paříže trval deset hodin se zastávkami v Douala a Nice. Krátce před desátou hodinou příštího dne se vynořili z letištní budovy Le Bourget do chladného únorového rána. V hale letiště se rozloučili. Dupree se rozhodl, že pojede autobusem na Orly a koupí si letenku na příští let SAA do Johannesburgu a Kapského Města. Semmler považoval za vhodné se alespoň na chvíli podívat do Mnichova. Vlaminck oznámil, že pojede z letiště na Gare du Nord a sedne do prvního rychlíku do Bruselu a Ostende. Langarotti odjel na Gare de Lyon a tam nastoupil na vlak do Marseilles.

„Měli bychom zůstat v kontaktu,“ řekli a podívali se na Shannona.

Byl jejich velitel a bylo tedy na něm, aby se podíval po práci, po jiné smlouvě, jiné válce. Podobně, kdyby kdokoli z nich slyšel něco, co by se týkalo celé skupiny, jistě by se chtěl spojit s někým ze skupiny a v tom případě přicházel v úvahu právě Shannon.

„Zůstanu chvíli v Paříži,“ prohlásil Shannon. „Tady je víc možností sehnat práci než v Londýně.“

Vyměnili si tedy adresy bytů a hotelů, adresy poste restante, nebo barů, kde barman předá zprávu nebo uloží dopis, dokud se adresát nezastaví. A potom se rozloučili a každý z nich šel svou cestou.

Utajení jejich letu zpátky z Afriky bylo důkladné, novináři na ně nečekali. Někdo však přesto slyšel o jejich příletu a čekal na Shannona, když poté, co odešli ostatní, vyšel velitel skupiny z letištní budovy.

„Shannone.“

Hlas pronesl toto jméno s francouzským přízvukem a tón tohoto oslovení vůbec nebyl přátelský. Shannon se otočil, jeho oči se nepatrně zúžily, když viděl postavu stojící deset metrů od něj. Statný muž se zakrouceným knírem. Před zimou ho chránil těžký zimník. Muž vykročil a oba dva se střetli tváří v tvář.

Kdyby někdo pozoroval způsob, jak se na sebe dívají, bylo by mu jasné, že mezi nimi neexistuje žádná náklonnost.

„No ne, Roux,“ řekl Shannon. „Takže jste se vrátili.“

„Ano. Jsme zpátky.“

Francouz se ušklíbl.

„A prohráli jste.“

„Nedalo se nic dělat,“ prohlásil Shannon.

„Dám vám radu, příteli,“ vybafnul Roux. „Vraťte se do své země. Nezůstávejte tady. Bylo by to nerozumné. Tohle je moje město. A jestli se tu dá najít nějaká smlouva, pak budu první, kdo se o ní dozví, a také ji uzavřu. A já si také vyberu ty, kdo půjdou se mnou.“

Místo odpovědi se Shannon otočil, odešel k prvnímu taxi čekajícímu na štaflu a hodil své zavazadlo dovnitř. Roux šel za ním, tvář znetvořenou vztekem.

„Poslouchejte mě, Shannone. Já vás varuju…“

Ir se k němu znovu obrátil.

„Ne, poslouchejte vy, Rouxi. Zůstanu v Paříži tak dlouho, jak budu chtít. Nikdy jste na mě neudělal dojem - ani v Kongu, ani teď. Tak se jděte vycpat.“

Když taxi odjelo, Roux se za ním vztekle díval. Když zamířil na parkoviště ke svému vozu, vztekle si něco mumlal… Nastartoval, zařadil rychlost a chvíli se díval oknem. „Jednou toho hajzla zabiju,“ mumlal si. Ale ani toto pomyšlení mu nezlepšilo náladu.

ČÁST 1.

Krišťálová Hora

KAPITOLA 1

Jack Mulrooney se pohnul na své posteli pod moskytiérou a pozoroval, jak na východě začíná svítat. Pomalu se rozednívalo a bylo vidět špičky stromů nad mýtinou. Zapálil si cigaretu, rozhořčeně se díval na džungli kolem sebe a tak jako všichni staří Afrikáni se sám sebe znovu a znovu ptal, co ho to napadlo vrátit se na tenhle děsivý kontinent.

Kdyby se byl skutečně pokusil to rozebrat, pak by musel připustit, že by nikde jinde nemohl žít, určitě pak už ne v Londýně, ba ani v Británii. Nesnesl by města, předpisy a nařízení, daně, zimu. Tak jako všichni staří Afrikáni střídavě Afriku miloval i nenáviděl, ale připouštěl, že se mu za těch pětadvacet let už dostala do krve i s malárií, whisky a milionem hmyzích bodnutí.

Odešel z Anglie v roce 1945, když mu bylo dvacet pět, po pěti letech, která odsloužil jako mechanik u Royal Air Force. Zčásti je strávil v Takoradi, kde montoval Spitfiry pro další let do Východní Afriky a na Blízký východ. To bylo jeho první seznámení s Afrikou a po demobilizaci řekl v prosinci 1945 sbohem zmrzlému Londýnu s jeho příděly a nastoupil na loď do Západní Afriky. Někdo mu řekl, že v Africe se dá nadělat jmění.

Nenadělal jmění, ale cestou po kontinentu získal malou cínovou důlní koncesi v Benue Plateau, osmdesát mil od Jos v Nigérii. Tehdy byly v důsledku malajských událostí ceny dobré a cín drahý. Pracoval společně se svými domorodými dělníky a v Anglickém klubu, kde si koloniální dámy sdělovaly drby posledních dní impéria, se říkalo, že se z něho stal domorodec, že vypadá strašně. Pravdou bylo, že Mulrooney skutečně dával přednost africkému způsobu života. Miloval buš, miloval Afričany, kterým jak se zdá vůbec nevadilo, že klel a řval a fackoval je, aby je donutil pořádně pracovat. Také si však dokázal s nimi sednout a pít palmové víno a pozorovat kmenové bůžky. Nepoučoval je. Jeho cínová koncese zanikla v roce 1960, tedy zhruba v době získání nezávislosti. Začal proto pracovat jako pomocník pro společnost, která měla větší a efektivnější koncesi hned vedle. Jmenovala se Manson Consolidated, a když v roce 1962 tato koncese rovněž zanikla, byl převeden mezi její zaměstnance.

Ve svých padesáti letech to byl stále velký, silný chlap, s důkladnou kostrou, silný jako býk. Jeho ruce byly obrovské, zjizvené za roky práce v dolech. Jednou z nich si právě pročísl své rozcuchané šedé vlasy a druhou típnul cigaretu do červené půdy vedle lůžka. Brzy bude svítat. Mohl slyšet svého kuchaře, jak na druhé straně mýtiny rozdělává oheň.

Mulrooney si říkal důlní inženýr, třebaže diplom neměl - ani ze strojařiny, ani z báňského oboru. Prošel školením v obou a přidal k tomu to, co ho žádná univerzita nikdy nemohla naučit - dvacet pět let tvrdých zkušeností. Hledal zlato v Randu a měď u Ndoly, vrtal studně v Somálsku, kopal diamanty v Sierra Leone. Jeho instinkt mu okamžitě řekl, zda je důlní štola bezpečná nebo ne, čichem poznal, zda je v ní ložisko rudy nebo ne. Ostatně, to byl jeho obor, a po obvyklých dvaceti lahvích piva ve špinavém městečku se s ním o to nikdo nehádal. Ve skutečnosti byl jedním z posledních starých prospektorů. Věděl, že ManCon, jak byla společnost krátce nazývána, mu dala mizernou práci v hloubi buše, v divočině míle vzdálené od civilizace, a přesto v místě, které bylo třeba zkontrolovat. Jenže jemu se to líbilo. Dával přednost práci o samotě; byl to jeho způsob života.

Poslední místo nepochybně splňovalo tyto podmínky. Tři měsíce zkoumal podhůří hřebene, kterému se říkalo Křišťálové hory, ve vnitrozemí republiky Zangaro, malé zemičky na pobřeží Západní Afriky.

Dostal pokyn, aby se při průzkumu soustředil na okolí Křišťálové Hory samé. Retěz vysokých vrcholků, vystupující až do výše téměř dvou tisíc metrů, probíhal v řadě z jedné strany republiky na druhou, souběžně s pobřežím a ve vzdálenosti čtyřiceti mil od něho. Tento hřeben odděloval pobřežní planinu od vnitrozemí. V tomto horském hřebenu byla pouze jedna mezera a tou probíhala jediná cesta do vnitrozemí, byla to úzká prašná cesta, v létě spečená na beton, ale v zimě připomínající močál. Za horami žil na úrovni doby železné kmen domorodců Vindu, až na to, že jejich nářadí bylo dřevěné. Už viděl mnoho divokých míst, ale snad nikdy ještě něco tak zaostalého jako vnitrozemní Zangara.

Na vzdálenější straně řetězu vrchů byla jediná hora, která dala jméno celému zbytku. A nebyla ani největší z nich. Před čtyřiceti lety osamělý misionář, pronikající horami do vnitrozemí, prošel soutěskou a po třiceti kilometrech uviděl vrch, stojící poněkud dál od ostatních. Poslední noc pršelo a byla to opravdová průtrž, jedna z těch mnoha, které do této oblasti přinášejí během pěti vlhkých měsíců roční srážky - tři sta palců. Když se kněz na ni díval, hora se v ranním slunci třpytila, a proto ji nazval Křišťálová Hora. Poznamenal si to do svého deníku. O dva dni později ho domorodci utloukli a snědli. Deník byl nalezen hlídkou koloniálních vojáků o rok později, protože ho používali jako amulet místní vesnice. Vojáci vykonali svou povinnost a srovnali vesnici se zemí, potom se vrátili na pobřeží a předali deník misijní společnosti. Jméno, které kněz dal hoře, způsobilo, že když pro nic jiného, aspoň proto na něj nevděčný svět nezapomenul. Později dostal toto jméno celý hřeben kopců.

To, co ten člověk viděl v ranním světle, nebyly křišťály, ale myriády potůčků, stékajících z hory po nočním dešti. Tyto potůčky stékaly ve vodopádech také z ostatních hor, ale pohled na ně byl skryt pod hustou vegetací džungle, která je ukrývala a vypadala jako zelený koberec, jakmile se na ni člověk díval z dálky, a změnila se v pařící se peklo, když do ní člověk vstoupil. Hora třpytící se tisíci potůčků se třpytila proto, že vegetace byla na svazích této hory podstatně řidší. Nikdy ho nenapadlo, stejně tak jako desítky bělochů, kteří to viděli, proč je tomu tak.

Po třech měsících života v pařícím se pekle džunglí, které obklopovaly Křišťálovou Horu, Mulrooney věděl proč.

Začal obcházet celou horu a zjistil, že existuje značný rozdíl mezi svahem přivráceným k moři a zbytkem hřebene. Křišťálová Hora stála trochu na východ od hlavního řetězce, o samotě. Protože byla nižší než nejvyšší vrcholky směrem k moři, nebylo ji z druhé strany vidět. Nebyla také ničím jiným pozoruhodná. S tou výjimkou, že z jejích svahů stékal větší počet potoků mířících dále než potoky z jiných kopců k severu a jihu.

Mulrooney je spočítal, jak na Křišťálové Hoře, tak i na jejích průvodcích. Nedalo se o tom pochybovat. Voda stékala z ostatních hor po dešti také, avšak velká její část se vsakovala do půdy. Ostatní hory měly nad základní skalnatou strukturou šest metrů vrchní vrstvy půdy, Křišťálová Hora však téměř žádnou.

Nechal své domorodé dělníky z kmene Vindu udělat řadu vrtů pomocí vrtáků, které měl s sebou, potvrdil si rozdíl v hloubce vrchní půdy na dvaceti místech. Na základě toho mohl zjistit, proč tomu tak je.

Po miliony let se půda vytvářela rozkladem skály a prachem přinášeným větrem, a třebaže každá průtrž erodovala určitou část svahů do potoků a z potoků do řek a odtud do mělkého, zaneseného ústí, část půdy zůstávala, uložena v malých prasklinách, které míjela proudící voda, jež si vyvrtala své vlastní otvory v měkké skále. A tyto otvory se staly jakýmisi odtokovými kanály, které odváděly vodu stále hlouběji a hlouběji, a některé z nich pronikly až do hory samé, přičemž část povrchové půdy zůstávala netknutá. Tak se vytvářela vrstva úrodného humusu a rostla po staletí a tisíciletí. Ptáci a vítr sem přinášeli semena, která zapadávala do těchto pruhů úrodné půdy na svazích. Když Mulrooney uviděl tyto kopce, bylo zde již dost úrodné půdy, aby zde mohly růst vysoké stromy i popínavé rostliny, které pokrývaly svahy a vrcholky všech kopců. Všech s výjimkou jednoho.

V tomto vrchu si voda nedokázala vytvořit kanály, ze kterých by vznikly potoky, ani nedokázala proniknout do hloubi skály, zvláště na nejstrmějším svahu, který mířil na východ, do vnitrozemí. Zde se úrodná půda hromadila v kapsách a tyto kapsy se staly základem pro růst buše, trávy a kapradin. Takto se z jedné kapsy úrodné půdy na druhou natahovaly popínavé rostliny a vytvářely tak tenkou rohož na skále, pravidelně do čista omývané tropickými dešti. Byly to tyto plochy třpytící se vody mezi zelení, které misionář viděl ještě předtím než byl zabit. Důvod toho byl prostý: tento kopec se lišil od skal hlavního hřebenu, byla to stará skála, tvrdá jako žula ve srovnání s mladšími, měkčími skalami hlavního hřebene.

Mulrooney dokončil obchůzku hory a již nepochyboval. Potřeboval celých čtrnáct dní na to, aby zjistil, že z Křišťálové Hory stéká sedmdesát potoků. Většina z nich se spojovala do tří hlavních proudů, které mířily na východ do hlubších údolí. A všiml si také něčeho jiného. Podél břehů potoků, které stékaly z této hory, byla barva půdy odlišná stejně tak jako vegetace. Některé rostliny se zdály být nedotčené, další tu nebyly, třebaže rostly bohatě na dalších horách i vedle dalších potoků. Celkově byla vegetace vedle potoků stékajících z Křišťálové Hory slabší než jinde. To se nedalo vysvětlit nedostatkem půdy, které zde byla spousta.

Bylo tu něco jiného, něco, co bránilo růstu rostlin podél břehů potoků.

Mulrooney začal mapovat sedmdesát potoků, které ho zajímaly, zakresloval je během svého postupu do mapy. Rovněž odebíral vzorky písku a štěrku podél potoků, počínaje povrchovým štěrkem a potom až na skálu.

V každém případě vzal s sebou dva džbery plné štěrku, vysypal je na plachtu a podle předpisů o braní vzorků je rozděloval na čtvrtiny, znova smíchával, a tak získával průměrný vzorek vážící kilo až kilo a půl. Ten potom ukládal po vysušení do polyetylénem vyloženého pytle, pytel zapečetil a pečlivě označil. Během jednoho měsíce takto získal ze dna sedmdesáti potoků sedm set kilogramů písku a štěrku v šesti stech pytlících. Potom se vypravil na horu samou.

Již věřil, že jeho pytle štěrku dokáží při laboratorních zkouškách, že obsahují množství aluviálního cínu, nepatrné částečky splavené z hory za desítky tisíc let, že jde o kasiterit, cínovou rudu, skrytou v Křišťálové Hoře.

Rozdělil plochu hory na sekce, snažil se zjistit, kde pramení jednotlivé potoky a ze kterých skalních svahů do nich stéká voda v době dešťů. Koncem týdne věděl, že v hoře není velké ložisko cínu, domníval se však, že jde o to, co geologové nazývají rozsypovým ložiskem. Známky mineralizace byly všude. Vedle úponků vegetace nalézal skalní povrchy proniknuté centimetrovými žílami mléčně bílého křemene, zdobícího metr za metrem čisté skalní plochy.

Všechno, co viděl kolem sebe, mu říkalo: „Je tu cín.“ Obešel horu celkem třikrát a jeho pozorování ho utvrdilo v domněnce, že jde o rozsypové ložisko, které prozrazovaly bílé pruhy na temně šedé skále. Kladivem a dlátem odsekával skálu a stále nacházel stejný obraz. Někdy se mu zdálo, že vidí tmavé skvrny v křemeni, potvrzující přítomnost cínu. Začal s opravdovým průzkumem. Odebíral vzorky čistých bílých žil křemene, a aby se ujistil, odebíral také vzorky horniny mezi trhlinami. O tři měsíce později, poté, co vstoupil do pralesa východně od hory, skončil. Měl na cestu zpátky dalších 700 kilogramů skály, kterou musel dopravit na pobřeží. Jeden a půl tuny skály a aluviálních vzorků přenášel po částech každé tři dny zpátky z pracovního tábora do hlavního tábora, ve kterém nyní čekal spolu se vzorky nahromaděnými a přikrytými plachtami na svítání.

Po kávě a snídani by měli z vesnice přijít nosiči, se kterými se domluvil předcházející den, a přenést jeho trofeje zpátky na stezku, které se tu říkalo silnice a která spojovala vnitrozemí s pobřežím. Zde měl ve vesnici u cesty svůj dvoutunový náklaďáček, znehybnělý vynětím klíče a raménka rozdělovače, které měl v kapse. Pokud ho domorodci nerozsekali na kousky, měl by nastartovat. Ostatně náčelníkovi vesnice zaplatil dost, aby se o to postaral. Se svými vzorky na náklaďáku a dvaceti nosiči, kteří šli před ním, aby vytahovali vzpouzející se vozidlo na svazích a z jam, do kterých zapadlo, bude v hlavním městě během tří dnů. Po telegramu do Londýna bude muset čekat několik dnů na společností najatou loď, která by ho odvezla i s jeho vzorky. Raději by se byl obrátil na sever na pobřežní silnici a jel dalších sto mil do sousední republiky, kde bylo pořádné letiště, a poslal své vzorky domů. Avšak dohoda mezi ManCon a zangarskou vládou stanovila, že se musí vrátit zpátky do hlavního města.

Jack Mulrooney se zvedl ze svého lůžka, odhodil stranou moskytiéru a zařval na svého kuchaře:

„Hej, Dingalingu, kde mám to zatracený kafe?“

Vinduský kuchař, který nerozuměl ani slovo s výjimkou „kafe“, se zašklebil od ohně a šťastně zamával. Mulrooney přešel mýtinu k pytli s vodou na mytí a začal se škrabat, protože moskyti okamžitě zaútočili na zpocené tělo.

„Zatracená Afrika,“ vrčel, zatímco si namáčel tvář.

Tohle ráno však byl spokojen. Byl přesvědčen, že našel jak náplavový cín, tak i skálu s cínovou rudou. Jedinou otázkou bylo, kolik cínu je v tuně horniny. Cín stojí 3300 dolarů za tunu a bude nyní prací analytiků a ekonomů, aby zjistili, zda je množství cínu v tuně horniny tak velké, aby se vyplatilo vybudovat těžební tábor se složitým zařízením a skupinami dělníků, nemluvě již o zlepšeném přístupu k pobřeží úzkokolejnou železnicí, která se bude muset vybudovat prostě z ničeho. A to navíc na místě bohem i lidmi zapomenutém a nepřístupném. Tak jako obvykle, všechno se musí teprve vypracovat, přijmout nebo zamítnout, všechno na základě liber, šilinků a pencí. Takový už je svět. Plácnul dalšího komára na rameni a natáhl si košili.

O šest dní později se Jack Mulrooney nahýbal přes zábradlí malého pobřežního plavidla najatého jeho společností a plival do vody, zatímco pobřeží Zangara mizelo v dálce.

„Zatracený syčáci,“ mumlal vztekle. Jeho tělo bylo poznamenáno řadou bolestných škrábanců na prsou i na zádech a také čerstvá odřenina na tváři byla výsledkem úderů pažbami, když vojáci přepadli hotel.

Dva dny mu trvalo, než dostal své vzorky z hlubokého buše na cestu, a další namáhavý den a noc jel s náklaďákem po nerovné a vyježděné cestě z vnitrozemí na pobřeží. V době dešťů by se mu to nikdy nepodařilo, ale nyní, v době sucha, která udělala z bláta beton, se mu téměř podařilo rozbít mercedes na kousky. O tři dni později vyplatil a propustil své vinduské dělníky a dovedl skřípající náklaďák na asfaltovou cestu, která začínala pouhých čtrnáct mil od hlavního města. Odtud již to bylo jen hodina do města a do hotelu.

Hotel nebyl určitě to správné slovo. Z hlavní hospody ve městě se stal jakýsi hotýlek, měl však parkoviště a tam musel zaparkovat a zamknout náklaďák, potom odeslat telegram. Přišel právě včas. Šest hodin potom propuklo peklo a přístav, letiště a všechny další způsoby komunikace byly na příkaz prezidenta uzavřeny.

Poprvé zjistil, že se něco děje, když do hotelu a do jeho pokoje vpadla skupina vojáků oblečených jako tuláci, mávajících puškami, které drželi za hlavně, a začala ho prohledávat. Nemělo smysl se ptát, co chtějí, protože na sebe hulákali v nářečí, kterému vůbec nerozuměl, třebaže si myslel, že poznává dialekt Vindu, který slyšel od svých dělníků během uplynulých tří měsíců.

Nebyl by to Mulrooney, aby po dvou úderech pažbou neudeřil sám. Uder odnesl nejbližšího vojáka až do poloviny hotelové chodby, kterou přeletěl po zádech, a zbytek smečky se rozzuřil. Bylo to pouze boží milostí, že se nestřílelo, a také proto, že vojáci raději používali své pušky jako kyje, místo toho aby hledali tak složitý mechanismus, jako jsou spouště a pojistky.

Byl odvlečen do policejních kasáren, které byly nejblíž, kde na něho střídavě řvali a střídavě ho nechávali v podzemní cele celé dva dni. Kdyby věděl, co se mezitím podniká, byl by asi rád. Švýcarský obchodník, jeden ze vzácných zahraničních návštěvníků republiky, byl svědkem jeho odvlečení a měl obavy o jeho život. Tento muž kontaktoval švýcarské velvyslanectví, jedno z pouhých šesti evropských a severoamerických velvyslanectví ve městě, a ti potom upozornili společnost ManCon, jejíž jméno se dozvěděli od obchodníka, který se podíval do Mulrooneyho věcí.

O dva dni později přijelo pobřežní plavidlo a švýcarský konzul vyjednal Mulrooneyho propuštění. Nebylo pochybností o tom, že to stálo úplatek, a také nebylo sporu o tom, že to ManCon zaplatí. Jack Mulrooney však stále zuřil. Při propuštění zjistil, že jeho náklaďák byl otevřen a vzorky rozházeny po celém parkovišti. Copak u hornin, ty byly všechny označené a bylo možné je znovu shromáždit, ale písek, štěrk a odštěpky byly pomíchány. Šťastnou náhodou však každý pytel, kterých bylo zhruba padesát, obsahoval ještě polovinu původního obsahu a proto stačilo je znovu uzavřít a přenést do lodi. I tam celníci, policie a vojáci prohledávali loď od jednoho konce ke druhému, ječeli a řvali na posádku, aniž by vůbec někdo řekl, co hledají.

Vyděšený úředník ze švýcarského konzulátu, který dovedl Mulrooneyho z kasáren zpátky do hotelu, mu řekl, že se vyskytují pověsti o atentátu na prezidentův život a vojáci hledají vyššího důstojníka, který prý v tom měl mít prsty…

Čtyři dny po odjezdu z přístavu Clarence se Jack Mulrooney, stále střežící své vzorky hornin, dostal zpátky do Lutonu v Anglii, na palubě najatého letadla. Nákladní vůz odvezl jeho vzorky k rozboru ve Watfordu a po kontrole u lékaře společnosti dostal třítýdenní dovolenou. Odjel do Dulwiche, aby tu strávil dovolenou se svou sestrou, ale po týdnu již toho měl plné zuby.

Přesně o tři týdny později se sir James Manson, rytíř Komandérského řádu britského impéria, předseda a generální ředitel Manson Consolidated Mining Company Limited, opřel o opěradlo koženého křesla ve své kanceláři na desátém poschodí domu své společnosti v Londýně, znovu pohlédl na zprávu ležící před ním a vydechl „Ježíši Kriste!“ Nikdo mu neodpověděl.

Vstal od velkého stolu, přešel pokoj k oknům na jižní straně a pohlédl na pruh City of London, středu starého hlavního města a srdce finančního impéria, které stále objímalo celý svět, bez ohledu na to, co se o něm říkalo. Pro některé z těch malých broučků dole, oblečených do šedých obleků s tvrďáky, to možná bylo jen místo zaměstnání, nutné, znechucující, vybírající si svou daň od každého muže v jeho mládí, jeho mužství, jeho středních letech až do konečného důchodu. Pro jiné, mladé a nadějné, to bylo místo plné příležitostí, kde zásluhy a tvrdá práce byly odměňovány postupem a jistotou. Pro romantiky to bylo nepochybně místo domů velkých obchodních podnikatelů, pro pragmatiky největší trh světa, pro levicové odboráře místo, kde zahálčiví a bezcenní bohatci, narození v bohatství a výsadách, žili svůj luxusní život. James Manson byl cynikem a realistou. Věděl, co City znamená; byla to prostě džungle a on byl jednou z jejích dravých šelem.

Rozený dravec i přesto brzy poznal, že existují určitá pravidla, která je třeba veřejně uctívat, a v soukromí pak trhat na kousky; že stejně jako v politice existovalo jen jedno přikázání, jedenácté: „Nesmíš se nechat chytit.“ Díky tomu, že postupoval podle této zásady, získal při posledním udělování čestných titulů k Novému roku, právě před měsícem, svůj šlechtický titul. Byl na něj navržen Konzervativní stranou údajně za služby pro průmysl, ve skutečnosti však za tajné příspěvky na volební fond strany, a akceptován Wilsonovou vládou v důsledku podpory její politiky v Nigérii. A díky tomu, že zachovával i ono jedenácté přikázání, vydělával bohatství, protože měl v rukou dvacet pět procent akcií své vlastní důlní společnosti a sídlil na nejvyšším poschodí jejího domu. Byl několikanásobným milionářem.

Bylo mu šedesát jedna, byl menší, agresivní, vypadal jako řítící se tank. Jednal s pirátskou bezohledností, kterou ženy považují za atraktivní a konkurenti se jí bojí. Měl dost lstivosti, že dokázal předstírat úctu k zařízením jako bylo City i království, komerční i politický život, třebaže si byl vědom toho, že jejich orgány byly řízeny muži, kteří za svým obrazem pro veřejnost skrývali svou naprostou amorálnost. Ve správní radě společnosti ManCon se mu podařilo pár takových shromáždit, včetně dvou dřívějších ministrů předcházející konzervativní vlády. Nikdo z nich nic nenamítal proti tučným dodatečným platům, vypláceným nad běžný příjem ředitele a poukazovaným na Kajmanské ostrovy nebo na Bahamy, byl mezi nimi i ten, který podle jeho znalostí měl velkou radost z toho, že mohl obsluhovat u stolu, se zástěrkou a čepičkou komorné a širokým úsměvem. Manson považoval oba pány za užitečné díky jejich značnému vlivu a vynikajícím vztahům, skrývajícím se za rouškou naprosté bezúhonnosti. Zbytek veřejnosti pak znal oba muže jako zasloužilé státní zaměstnance. V důsledku toho byl James Manson ctihodným člověkem podle pravidel City, pravidel, která nemají vůbec nic společného se zbytkem lidstva.

Vždy tomu tak nebylo. A proto také ti, kdo chtěli zkoumat jeho začátky, naráželi na naprosto neprostupnou zeď. Velmi málo se vědělo o tom, jak začínal, a on sám měl hodně důvodů k tomu, aby to nikdo nevěděl. Vědělo by se jinak, že byl synem rhodeského strojvůdce, že jako chlapec vyrostl v blízkosti měděných doků v Ndole, v Severní Rhodesii, nyní Zambii. Byl ochoten připustit, že začal pracovat jako chlapec v dole a později vydělal celé jmění na mědi. Nikdy však nikomu nedovolil, aby se dozvěděl, jak to jmění nadělal.

Bylo pravdou, že z dolů odešel velmi brzo, ještě dříve než mu bylo dvacet, a že poznal, že muži, kteří riskují své životy pod zemí uprostřed hřmících strojů, nikdy nebudou mít peníze, zvláště ne velké peníze. Ty leží nahoře na povrchu a navíc i mimo vedení dolu. Jako mladík studoval finance, používání a manipulaci penězi, a toto noční studium ho naučilo, že na akciích mědi se během týdne dá vydělat mnohem víc než dokáže horník vydělat za celý svůj život.

Začal jako obchodník s akciemi v Randu, byl podomním obchodníkem s diamanty, rozšířil pověsti, které donutily burzovní spekulanty, aby sáhli do kapsy, a prodal naivním kupcům pár vytěžených pozemků. Tak získal své první jmění. Hned po druhé světové válce, když mu bylo třicet pět, byl už v Londýně, kde se ukázalo, že má ty správné styky pro Británii, která v té době potřebovala měď a snažila se dostat svůj průmysl opět do chodu. V roce 1948 založil svou vlastní důlní společnost. Ta se stala veřejnou společností v polovině padesátých let a během patnácti let již měla světovou pověst. Byl jedním z prvních, který pochopil, že vítr vlády Harolda Macmillana se obrací a vane Afrikou, že se blíží nezávislost černých republik - a dal si tu práci, aby se setkal a poznal s většinou nových Afričanů toužících po moci, zatímco většina obchodníků v City ještě jen zbytečně hořekovala nad nezávislostí dřívějších kolonií.

Když se setkal s novými lidmi, vypadalo to dobře. Dokázali prohlédnout jeho legendu o tom, jak chudý chlapec ke štěstí došel, a on dokázal prohlédnout jejich předstíraný zájem o černé spoluobčany. Oni věděli, co chce on, a on věděl, co chtějí oni. Proto krmil jejich švýcarská konta a oni poskytovali zase důlní koncese firmě ManCon Consolidated za cenu, která byla daleko pod kurzem. ManCon prosperovala.

James Manson rovněž dokázal vydělat jmění i jinde. Posledním případem toho druhu byl jeho podíl na společnosti těžící nikl v Austrálii, s názvem Poseidon. Když byly akcie Poseidonu na konci léta 1969 prodávány za čtyři šilinky, zaslechl zprávu, že průzkumný tým v střední Austrálii možná našel něco na kusu země, kde těžební právo měla Poseidon. Vzal na sebe riziko a vyplatil pěknou sumičku za to, aby se mohl tajně podívat do prvních zpráv, které odtud přicházely. Tyto zprávy hovořily o niklu a o tom, že je ho hodně. Bylo skutečností, že niklu bylo na světovém trhu dost, to však nikdy nezastrašilo burzovní spekulanty a byli to oni, kdo zvedali ceny, nikoli investoři.

Spojil se se svou švýcarskou bankou, zařízením tak diskrétním, že jedinou známkou oznamující jeho přítomnost na světě byla malá zlatá destička, ne větší než vizitka, na stěně vedle solidních dubových dveří v malé uličce v Curychu. Ve Švýcarsku nejsou burzovní makléři; banky provádějí všechny investice samy. Manson dal pokyn Dr. Martinu Steinhoferovi, hlavě investičního oddělení Zwingli Bank, aby koupil jeho jménem 5000 akcií Poseidonu. Švýcarský bankéř se spojil s prestižní londýnskou firmou Joseph Sebag a Co. jménem banky Zwingli a zadal zakázku. Poseidon se tehdy prodával za pět šilinků za akcii.

Bouře vypukla koncem září, kdy vešlo ve známost, jak jsou australská niklová ložiska velká. Akcie začaly stoupat a díky „důvěrným informacím“ byl jejich vzestup závratný. Sir James Manson zamýšlel začít prodávat, jakmile dosáhne hodnoty 50 liber za akcii, avšak vzestup byl tak obrovský, že ještě počkal. Konečně v době, kdy cena akcie dosáhla předpokládané špičky 115 liber, dal příkaz Dr. Steinhoferovi, aby začal prodávat akcie po 100 librách. To tento diskrétní švýcarský bankéř udělal a prodal celý balík v průměru za 103 libry za každou akcii. Jejich cena se potom vyšplhala ještě na 120 liber, ještě předtím, než začal vládnout zdravý rozum a akcie sklouzly zpět na 10 liber za kus. Mansonovi nebylo nijak líto těch zbývajících 20 liber, protože věděl, že je třeba prodávat ještě dříve, než se dosáhne maxima ceny a dokud je všude ještě plno kupujících. Po zaplacení všech poplatků sklidil rovných 500 000 liber, které byly stále na kontě v Zwingliho bance.

Pro britského občana trvale usazeného v Anglii bylo nezákonné mít účet v cizí bance bez toho, že by informoval ministerstvo financí, a také vydělat půl milionu liber šterlinků za šedesát dní bez toho, že by zaplatil daň z příjmů, ale Dr. Steinhofer byl švýcarským občanem a Dr. Steinhofer nepochybně bude mlčet. To bylo vlastně to, k čemu tu byly švýcarské banky.

Toho odpoledne v polovině února se Sir James Manson vrátil ke svému stolu, usedl zpátky do koženého křesla a znovu pohlédl na zprávu, která před ním ležela. Přišla ve velké obálce, pečlivě zapečetěná a označená jako důvěrné sdělení výhradně k jeho rukám. Byla podepsána Dr. Gordonem Chalmersem, vedoucím oddělení studií, výzkumu, geologického mapování a rozboru vzorků společnosti ManCon, nacházejícího se mimo Londýn ve Watfordu. Byla to zpráva o rozborech a zkouškách provedených se vzorky, které před třemi týdny přinesl nějaký Mulrooney zřejmě z místa, kterému se říká Zangaro.

Dr. Chalmers neplýtval slovy. Shrnutí zprávy bylo stručné a k věci. Mulrooney nalezl horu nebo vrch, vysoký asi 1800 metrů nad mořem a mající základnu asi kilometr v průměru. Tato hora se nacházela poněkud stranou od řetězu hor ve vnitrozemí Zangara. Hora obsahovala značně velké rozsypové ložisko nerostů, rovnoměrně přítomné v celé skále vyvřelinového typu a o miliony let starší než pískovce vedlejších hor.

Mulrooney nalezl četné a všudypřítomné žíly křemene a předpokládal, že je zde cín. Vrátil se se vzorky křemene, horniny kolem a oblázků ze dna potoků obklopujících horu. Žíly křemene skutečně obsahovaly malé množství cínu. Zajímavá však byla sama hornina. Opakované různé zkoušky dokázaly, že v této hornině stejně tak jako ve vzorcích štěrku jsou obsažena menší množství nekvalitního niklu. Tyto vzorky však obsahovaly značné množství platiny. Ta byla přítomná ve všech vzorcích a byla rovnoměrně rozdělená. Nejbohatší platinová hornina světa byla v dolech Rustenberg v Jižní Africe, kde koncentrace dosahovala 0,25 trojské unce na tunu horniny. Průměrná koncentrace v Mulrooneyho vzorcích byla 0,81. „Mám tu čest se Vám, vážený pane, uctivě poroučet. Váš atd…“

Sir James Manson věděl stejně tak dobře jako každý v báňském oboru, že platina je třetím nejvzácnějším kovem na světě a že se na trhu prodává za 130 dolarů za trojskou unci. Byl si také vědom toho, že s rostoucím světovým hladem po platině stoupne minimálně na 150 dolarů za unci již během příštích tří let, a během pěti let pak možná až na 200 dolarů. Bylo by nepravděpodobné očekávat, že by se dosáhlo špičkové ceny 300 dolaru z roku 1968, protože tato cena byla prostě nesmyslná.

Provedl pár zběžných výpočtů. Dvě stě padesát milionů krychlových metrů horniny vážící dvě tuny na krychlový metr, to máme pět set milionů tun. I kdyby bylo jenom půl unce na tunu horniny, znamenalo to dvě stě padesát milionů uncí. Pokud by objev nového světového ložiska srazil cenu až na 90 dolarů za unci a pokud by se bralo v úvahu, že nepřístupnost místa bude představovat náklady padesát dolarů na unci, aby bylo možno ji vytěžit a rafinovat, pak to stále znamená…

Sir James Manson se opřel zpátky do svého křesla a tiše si hvízdnul.

„Ježíši Kriste. To je hora za deset miliard dolarů.“

KAPITOLA 2

Platina je kov a jako všechny kovy má svou cenu. Tuto cenu řídí dva faktory. Jde jednak o nepostradatelnost kovu v určitých procesech probíhajících v světovém průmyslu, jednak o vzácnost výskytu kovu. Platina je velmi vzácná. Celková světová roční produkce, bez ohledu na produkci do zásoby, kterou výrobci udržují v hajnosti, činí asi jeden a půl milionu trojských uncí.

Převážná většina, pravděpodobně víc jak devadesát pět procent, pochází ze tří zdrojů: Jižní Afrika, Kanada a Rusko. Rusko je jako obvykle nespolupracujícím členem skupiny. Výrobci by chtěli, aby byla světová cena stabilní, aby byli schopni provádět dlouhodobé investiční plánování pro potřeby nového důlního zařízení a rozvoje nových dolů v důvěře, že nedojde k náhlému poklesu ceny třeba jen proto, že někdo vrhne na trh velké množství platiny, které má v zásobě. To, že Rusové si tvoří zásoby neznámé velikosti a že jsou schopni kdykoli se jim to zlíbí dát na trh velká množství, vyvolává obavy na trhu, kdykoli by k něčemu takovému mohlo dojít. Rusko vyrábí každý rok 350 000 trojských uncí z jeden a půl milionu světové produkce, prodávané na stejných trzích. To znamená, že jeho podíl na trhu dosahuje dvacet tři až dvacet pět procent, což je postačující k tomu, aby mělo značný stupeň vlivu. Dodávky Ruska se prodávají prostřednictvím Sojuzpromexportu. Kanada dává na trh asi 200 000 uncí ročně, přičemž celá produkce přichází z niklových dolů International Nickel a zhruba asi polovičku této dávky kupují každý rok Engelhardt Industries z USA. Pokud by však potřeba USA prudce stoupla, Kanada by již nebyla schopná poskytnout další množství.

Třetím zdrojem je Jižní Afrika, která ovládá trh tím, že na něj dodává ročně 950 000 uncí. Vedle dolů Impala, které se právě otevíraly v době, kdy Sir James Manson zvažoval světové postavení platiny, a od té doby jejich důležitost stoupla, jsou obry platinového trhu doly Rustenberg, které samy poskytují více než polovinu světové produkce. Všechny kontroluje Johannesburg Consolidated, která má dostatek akcií, aby byla ovládala doly a jejich produkci. Světovým rafinérem a prodejcem dodávek dolu Rustenberg byla a je londýnská firma Johnson-Matthey.

Tohle všechno James Manson věděl stejně dobře jako kdokoli jiný. Třebaže neobchodoval s platinou v době, kdy se Chalmersova zpráva dostala na jeho stůl, znal situaci stejně dobře, jak neurochirurg ví, jak pracuje srdce. Věděl také, proč právě v této době šéf Engelhardt Industries of America Charlie Engelhardt, kterého většina obyvatelstva spíše znala jako majitele závodního koně Nijinsky, začal kupovat jihoafrickou platinu. Bylo to proto, že Amerika jí bude potřebovat mnohem více, než jí Kanada dokáže v polovině sedmdesátých let dodat. Manson si tím byl jist.

A důvod, proč americká spotřeba platiny začala stoupat v polovině a na konci sedmdesátých let, spočíval v tak obyčejné kovové součástce, jakou je výfuk auta.

Na konci 60. let se americký problém smogu stával celostátní otázkou. Slova jako „znečištění ovzduší“, „ekologie“, „životní prostředí“, která nikdo ještě před deseti lety neslyšel, byla najednou slyšet z úst každého politika a stala se módní záležitostí, o kterou se bylo potřeba zajímat. Stále rostl tlak na uzákonění limitů škodlivin ve výfukových plynech a jejich regulace a potom na snížení znečištění a díky panu Ralphu Naderovi se automobily staly terčem číslo jedna. Manson si byl jist, že toto hnutí bude získávat na síle počátkem sedmdesátých let a že tak kolem roku 1975 nebo nejpozději 1976 bude již každý moderní americký automobil podle zákona vybaven zařízením pro čistění výfukových plynů od škodlivin. Předpokládal také, že dříve či později budou muset následovat města jako Tokio, Madrid a Řím, ovšem Kalifornie byla největší ze všech.

Výfukové plyny se skládají ze tří složek a každá se dá zneškodnit, dvě z nich chemickým procesem, kterému se říká oxidace, a třetí pak jiným procesem, kterému se říká redukce. Proces redukce vyžaduje látku, které se říká katályzátor, a oxidace se dá dosáhnout buď spálením plynů za velmi vysokých teplot v přebytku vzduchu, nebo jejich spalováním za nízkých teplot, jaké se dosahují ve výfuku automobilu. Nízkoteplotní spalování rovněž potřebuje katalyzátor stejně jako redukční proces. Jediným katalyzátorem obou procesů je platina.

Sir James Manson si dovedl představit dvě věci. Třebaže se i nadále bude během sedmdesátých let pracovat na takových zařízeních pro regulaci výfukových plynů, která budou využívat katalyzátorů jiných než založených na vzácných kovech, je pravděpodobné, že se něco takového nikomu do roku 1980 nepodaří. V důsledku toho zůstanou platinové katalyzátory jediným únosným řešením celé desetiletí a každý katalyzátor bude potřebovat desetinu unce čisté platiny.

Druhou věcí, kterou věděl, bylo, že jakmile Spojené státy přijmou zákon, podle něj by k tomu mělo dojít do roku 1975, který požaduje výfukové katalyzátory montované na všechny nové vozy od toho roku, bude třeba dalšího jeden a půl milionu uncí platiny každý rok. To odpovídalo zdvojnásobení světové produkce a Američané nevěděli, odkud ji získat.

James Manson si myslel, že ví kde. Mohou ji vždy od něho koupit. A s absolutní nepostradatelností platiny v každém výfukovém katalyzátoru na celá desetiletí, se světovou poptávkou daleko přesahující nabídku, se dá dosáhnout pěkné ceny, opravdu pěkné.

Byl tu ovšem ještě jeden problém. Musel si být absolutně jist, že on a nikdo jiný bude mít veškerá důlní práva na Křišťálovou Horu. Otázkou bylo: jak toho dosáhnout?

Běžným způsobem by bylo navštívit republiku, kde se hora nachází, vyžádat si rozhovor s prezidentem, ukázat mu výsledky laboratorních zkoušek a navrhnout mu uzavření obchodu, kde by si ManCon zajistila těžební práva, vláda pak účast na zisku, který by naplnil státní pokladnu, a prezident by dostal pořádnou částku převedenou na jeho švýcarské konto. Tak by tomu bylo běžně.

Avšak kromě skutečnosti, že jiné těžební společnosti světa, jakmile by se dozvěděly, co se skrývá v Křišťálové Hoře, by mohly přijít se svými protinabídkami za získání těžebních práv - mohly by nabídnout, že zvýší podíl vlády, což by snížilo Mansonův podíl - existovaly ještě tři strany, které by více než kdokoli jiný chtěly převzít kontrolu, ať už již za účelem zahájení těžby nebo jejího definitivního zastavení. To byly Jižní Afrika, Kanada a především Rusové. To proto, že nový účastník světového trhu s velkým zdrojem dodávek by snížil sovětský podíl na trhu, a tím by zbavil Rusy zdroje jejich moci, vlivu a peněz v obchodu s platinou.

Manson si jen nejasně vzpomínal, že někde zaslechl jméno Zangaro, ovšem bylo to tak záhadné místo, že o něm vůbec nic nevěděl. První nezbytností bylo zřejmě se dozvědět více. Nahnul se kupředu a stlačil tlačítko interkomu.

„Slečno Cooková, přijďte sem prosím.“

Říkal jí slečno Cooková po celých sedm let, kdy byla jeho osobní a soukromou sekretářkou, a také deset let předtím, kdy byla běžnou sekretářkou společnosti, která postoupila z písárny až na desáté poschodí, a nikdo nikdy nepředpokládal, že by se mohla jmenovat jinak. Jmenovala se Marjorie. Jenomže nevypadala na to, že by se vůbec tak mohla jmenovat.

Je jisté, že muži jí kdysi říkali Marjorie, ale to již je dávno, před válkou, když byla mladá. Možná že se snažili s ní i flirtovat, poplácat ji po zadečku, ale to již bylo před třiceti pěti lety. To bylo tedy dávno. Pak přišlo pět let války, jízda autem záchranné služby hořícími a troskami zavalenými ulicemi, pokusy zapomenout na vojáka, který se už nevrátil z Dunkirku a dvacet let péče o invalidní a plačící matku, na lůžku uvázanou tyranku, která používala slzy jako zbraň, to všechno odneslo pryč mládí a další zajímavé vlastnosti slečny Marjorie Cookové. Ve svých čtyřiačtyřiceti letech byla přizpůsobená, výkonná a strohá, její práce u společnosti ManCon byla téměř celým jejím životem, desáté poschodí pak nejvyšším stupněm, a teriér, který s ní sdílel malý byt v předměstí Chigwell a spal na její posteli, byl jejím dítětem i miláčkem.

Nikdo jí tedy nikdy neřekl Marjorie. Mladí úředníci o ní mluvili jako o mišpuli. Sekretářky jí říkaly „stará netopýrka“. Ostatní, včetně jejího zaměstnavatele Sira Jamese Mansona, o kterém věděla více, než by vůbec byla ochotná říci jemu samému nebo někomu jinému, jí říkali slečno Cooková. Vstoupila dveřmi zasazenými do panelové stěny, které po uzavření vypadaly, že tam vůbec nejsou.

„Slečno Cooková, myslím, že v posledních několika měsících jsme dělali malý průzkum, mám dojem, že to dělal jen jeden člověk, v republice Zangaro.“

„Ano, Sire Jamesi. Je to tak.“

„Tak vy o tom víte.“

Samozřejmě že o tom věděla. Slečna Cooková nikdy nezapomněla nic z toho, co jí přešlo přes stůl.

„Ano, Sire Jamesi.“

„Dobře. Pak mi prosím vás zjistěte, kdo zajistil vládní povolení, abychom mohli provádět průzkum.“

„To bude ve spisech, Sire Jamesi. Půjdu a podívám se.“

Byla zpátky za deset minut, když se nejdříve podívala do záznamníku, překontrolovala dvě čísla, jedno pod osobním jménem a druhé v předmětovém katalogu a potom si to nechala potvrdit od personálního oddělení.

„Byl to pan Bryant, Sire Jamesi.“ Podívala se na papírek v ruce. „Michael Bryant, zámořské kontrakty.“

„Předpokládám, že napsal zprávu?“ zeptal se Sir James.

„To musel udělat, to je běžný postup společnosti.“

„Budete tak laskavá a pošlete mi jeho zprávu, slečno Cooková?“

Opět odešla a hlava společnosti ManCon se zamyšleně dívala velkým oknem na přítmí snášející se na City of London. V prostředních poschodích se začínala rozsvěcovat světla, která jinak svítila celý den v těch nejnižších, avšak tady nahoře bylo ještě světla dost. Ne však na čtení. Sir James Manson zapnul stolní lampu, jakmile se slečna Cooková vrátila, předložila před něho zprávu, kterou chtěl, a zmizela opět ve stěně.

Hlášení Richarda Bryanta bylo napsáno před šesti měsíci služebním stylem oblíbeným ve společnosti. Uvádělo, že podle pokynu od vedoucího oddělení zámořských smluv odletěl do Clarence, hlavního města Zangara, a tam, po nudném týdnu v hotelu, si zajistil rozhovor s ministrem přírodních zdrojů. Během šesti dnů to bylo šest rozhovorů, nakonec dosáhl dohody, že jeden zástupce ManCon může vstoupit do republiky, aby tu prováděl průzkum nerostů ve vnitrozemí za Křišťálovými horami. Oblast průzkumu byla společností vyznačena jen velmi nejasně, takže průzkumná skupina mohla cestovat vlastně kamkoli chtěla. Po dalším dohadování, ve kterém bylo panu ministrovi vysvětleno, že může klidně zapomenout na nápad, že by společnost byla ochotna platit nějaký poplatek, který jak se zdá očekával, a že tu vůbec nejsou nějaké náznaky toho, že by tu byly cenné minerály, byla mezi Bryantem a ministrem dohodnuta určitá částka. Je nepochybné, že částka na smlouvě byla pouze polovinou celkové částky, která změnila majitele, přičemž rozdíl byl vyplacen na soukromý účet ministra.

To bylo všechno. Jediná známka toho, jak to tam vypadá, byla zmínka o úplatném ministrovi. První myšlenkou Sira Jamese Mansona bylo, že Bryant by dnes už mohl být ve Washingtonu. Jenomže tomu bylo jinak.

Znovu se naklonil k interkomu.

„Řeknete panu Bryantovi ze zámořských kontraktů, aby sem přišel a navštívil mě, budete tak laskavá, slečno Cooková?“

Potom stlačil další tlačítko.

„Martine, přijďte sem hned, prosím.“

Martinu Thorpeovi trvalo jen dvě minuty, aby vyšel ze své kanceláře na devátém poschodí. Vůbec nevypadal jako finanční spekulant a chráněnec jednoho z největších neurvalců v tradičně divokém a neurvalém odvětví. Spíše vypadal jako kapitán atletického družstva dobré soukromé střední školy, jeho zjev byl příjemný, chlapecký, čistě upravený, s tmavými kudrnatými vlasy a hlubokýma modrýma očima. Sekretářky o něm říkaly, že je okouzlující, ale ředitelé jiných společností, kteří pozorovali, jak jim nabídky akcií utíkají přímo před nosem, anebo kteří zjišťovali, že jejich společnosti se dostávají pod kontrolu řady nominálních akcionářů řízených panem Martinem Thorpem, se o něm již tak pěkně nevyjadřovali.

Bez ohledu na své vzezření Thorpe nikdy nebyl atletem a rozhodně už nikdy kapitánem mužstva. Rozhodně nedovedl odlišit mezi průměrným odpálením kriketového míčku a průměrnou teplotou vzduchu, ale během celého dne dokázal udržet v hlavě hodinový pohyb cen akcií pobočných společností firmy ManCon. V devětadvaceti letech měl ambice a také úmysl je uskutečnit. ManCon a Sir James Manson se mohli stát dobrými prostředky, alespoň pokud se jeho mínění týkalo, a jeho loajálnost záležela na mimořádně vysokém platu, na tom, že práce pod Mansonovým vedením mu mohla přinést spoustu kontaktů v City, a na tom, že si uvědomoval, že tohle místo vytváří dobrou možnost čekat na to, čemu říkal „velká příležitost“.

Když přišel, Sir James odložil hlášení o Zangaru do zásuvky a nechal před sebou pouze Bryantovou zprávu.

Svého chráněnce uvítal přátelským úsměvem.

„Martine, mám tu práci, která se musí provést s určitou diskrétností. Musí se provést rychle, a může to trvat dlouho do noci.“

Nebylo zvykem Sira Jamese, aby se ptal, jestli má Thorpe náhodou ten večer nějakou schůzku. A Thorpe si byl vědom toho, že to všechno odešlo s jeho vysokým platem.

„To je v pořádku, Sire Jamesi. Nemám nic takového, co by se nedalo vyřídit telefonem.“

„Dobře. Podívejte se, procházel jsem starými zprávami a přišel jsem na tuhle. Před šesti měsíci byl někdo z našich lidí ze zámořských kontraktů vyslán do místa, kterému se říká Zangaro. Nevím proč, chtěl bych to však vědět. Ten člověk zajistil vládní povolení pro malou skupinu od nás, aby provedla průzkum možného výskytu minerálů v nezmapovaném území za hřebenem, kterému se říká Křišťálové hory. To, co bych chtěl nyní vědět, je: co se vůbec předtím nebo v té době stalo nebo co se říkalo o té návštěvě po šesti měsících a zda se to dalo na vědomí členům správní rady?“

„Správní rady?“

„Ano. Byla na správní radě vůbec někdy zmínka o tom, že děláme takový průzkum? To je to co chci vědět. Nemuselo to vůbec být na programu. Budete se muset podívat do protokolů. A v případě, že by se to dostalo do ‚různého‘, zkontrolujte všechny dokumenty ze všech zasedání správní rady za posledních dvanáct měsíců. Zadruhé, zjistěte, kdo povolil Bryantovu návštěvu před šesti měsíci a proč, kdo tam poslal technika a proč. Člověk, který prováděl průzkum, se jmenuje Mulrooney. Chtěl bych také vědět něco o něm, to si můžete zjistit v dokladech personálního oddělení. Máte to?“

Thorpe byl překvapen. Tohle se ho normálně netýkalo.

„Ano, Sire Jamesi, ale slečna Cooková to dokáže udělat rychleji a nebo to někomu dá udělat…“

„Ano, to by mohla. Ale já chci, abyste to udělal vy. Když se podíváte do záznamu personálního oddělení nebo do dokumentů z předsednictva, bude se předpokládat, že to má něco společného s financemi. Proto to také zůstane důvěrné.“

Martinu Thorpemu začínalo svítat.

„Takže… oni tam něco našli, Sire Jamesi?“

Manson se podíval na inkoustovou oblohu, pod kterou se na svých pracovištích brokeři, pokladníci i obchodníci, bankéři a daňoví odhadci, pojišťovatelé a zprostředkovatelé, kupující a prodávající, právníci a v některých kancelářích nepochybně i porušovatelé zákonů propracovávali zimním odpolednem k oné kouzelné chvíli, která nastane právě v půl šesté.

„To vás nemusí zajímat,“ řekl nevrle mladíkovi za sebou. „Zkrátka a dobře to udělejte.“

Martin Thorpe se šklebil, když se protáhl zadním východem a šel po schodech do své kanceláře.

„Syčák jeden mazaná,“ řekl si.

Sir James Manson se otočil, když telefon přerušil zasklené ticho zvukově izolované svatyně.

„Je tu pan Bryant, Sire Jamesi.“

Manson přešel pokoj, rozsvítil hlavní světlo. Došel ke stolu a stlačil tlačítko.

„Pošlete ho sem, slečno Cooková.“

Existovaly tři důvody, kdy měli pracovníci střední úrovně příležitost být vyzváni k návštěvě svatyně na desátém poschodí. Prvním bylo vyslechnout pokyny nebo podat hlášení, které chtěl Sir James udělit nebo vyslechnout osobně, to se týkalo obchodu. Druhý znamenal, že se jde na koberec, kde bude člověk rozžvýkán jako kus hadru, což znamenalo nepříjemnost. Třetí byl, když se generální ředitel rozhodl, že si zahraje na dobrotivého strýčka svých drahých zaměstnanců, což bylo příjemné.

Michael Bryant, úředník na střední úrovni, který pracoval spolehlivě a dobře, svou práci však potřeboval, si byl jasně vědom toho, že první důvod ze všech tří nemůže být tím, proč má jít nahoru. Měl podezření, že by to mohl být ten druhý, a pocítil nesmírné ulehčení, když zjistil, že to bude ten třetí.

Ze středu své kanceláře mu Sir James vyšel s milým úsměvem vstříc.

„Pojďte sem, Bryante. Jen pojďte dál.“

Když Bryant vešel, slečna Cooková za ním zavřela dveře a usadila se u svého stolu.

Sir James Manson pokynul svému zaměstnanci k jedné z lenošek dále od svého stolu, v prostoru, kde se obvykle konaly konference. Bryant, stále se divící, co to má znamenat, usedl do naznačeného křesla a opřel se o kožené polštáře. Manson přistoupil ke stěně a otevřel dvířka skrývající dobře zásobený bar.

„Dáte si něco, Bryante? Slunce už zapadlo, myslím.“

„Děkuji vám, pane… prosil bych skotskou.“

„Fajn. To piju taky. Dám si s vámi.“

Bryant se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na pět a tropické heslo o pití až po západu slunce těžko platilo v londýnském zimním odpoledni. Vzpomněl si však na jednu party, na které Sir James vyjadřoval své opovržení těmi, kdo pijí sherry a podobně a celý večer pil whisky. Takové věci se vyplácí pozorovat, pomyslel si Bryant, když jeho šéf naléval do dvou starých křišťálových sklenic svůj speciální Glenlivet. Samozřejmě bez ledu.

„Vodu? Trochu sody?“ zavolal od baru.

Bryant se nahnul a podíval se na láhev.

„Ne, Sire Jamesi. Prosil bych čistou.“

Manson několikrát souhlasně přikývl a přinesl sklenice. Oba tiše popíjeli. Bryant stále čekal na začátek rozhovoru. Manson si toho všiml a podíval se na něho strýčkovsky nevrlým pohledem.

„No, nemějte žádný strach z toho, že jsem si vás zavolal,“ začal. „Procházel jsem štos starých zpráv v zásuvce a přišel jsem na vaši, nebo jednu z nich. Už jsem to asi četl, a zapomněl jsem to dát zpátky slečně Cookové k uložení…“

„Moje hlášení?“ podivil se Bryant.

„Co? Ano, ano. To, co jste napsal po návratu z toho místa, jak se tomu hrome říká? Zangaro? Je to tak?“

„Ano, samozřejmě, pane. Zangaro. To bylo před šesti měsíci.“

„Ano, právě tak. Šest měsíců samozřejmě. Všiml jsem si, když jsem to znovu četl, že jste měl nepříjemnosti s tím ministrem.“

Bryant se začínal uvolňovat. Pokoj byl teplý, křeslo příjemně pohodlné a whisky jako starý kamarád. Usmál se při té vzpomínce.

„Ale přece jen jsem z něho dostal smlouvu o povolení průzkumu.“

„Jo, udělal jste to moc dobře,“ gratuloval Sir James. Usmál se, jako kdyby vzpomínal na staré časy. „Také jsem to dělával, když jsem byl mladý. Jel jsem na nepříjemnou cestu, a vrátil jsem se s nadělením. Ovšem nikdy jsem nejel do Západní Afriky. Rozhodně ne tehdy. Samozřejmě později jsem tam byl. Ale až potom, co začalo všechno tohleto.“

Aby naznačil „všechno tohleto“, ukázal rukou na luxusní kancelář.

„Takže dneska už trávím spoustu času jen tady a peru se s papíry,“ pokračoval Sir James. „Docela závidím vám mladým, že jezdíte a vymáháte obchody tím starým způsobem. Tak mi řekněte, jak to bylo s tou vaší cestou do Zangara.“

„Ano, ono to bylo opravdu tak, jak se to dělalo kdysi. Po několika hodinách v tom hnízdě jsem napůl očekával, že tam začnou běhat chlapi s kostí prostrčenou nosem,“ řekl Bryant.

„Opravdu? Proboha. Takže to Zangaro je hrozné místo?“

Sir James Manson odtáhl svou hlavu zpět do stínu a Bryant se cítil tak v pohodlí, že ani nezachytil paprsek soustředění v očích, který se skrýval za povzbudivým tónem hlasu.

„Přesně tak, Sire Jamesi. Je tam strašný binec, vracejí se do středověku od té doby, kdy před pěti lety dostali nezávislost.“

Vzpomněl si na něco jiného, co slyšel, co jeho šéf kdysi řekl skupině úředníků jako poznámku na okraj.

„Je to klasický příklad toho, že ve většině afrických republik se dneska vyšvihly nahoru mocenské skupiny, jejichž způsob výkonu moci nemůže ospravedlnit jejich oprávnění ani k tomu, aby vedli společnost likvidující odpady. Výsledkem samozřejmě je, že tím trpí normální lidé.“

Sir James, který si byl stejně jako ten druhý schopen vzpomenout na svá vlastní slova, když je znovu slyšel, se usmál, vstal a přešel k oknu, aby se podíval na tmavnoucí ulice pod ním.

„Tak kdo to tam všechno má v rukou?“ zeptal se tiše.

„Prezident. Nebo spíše diktátor,“ ozval se Bryant ze svého křesla. Jeho sklenice byla prázdná. „Chlap, který se jmenuje Jean Kimba. Vyhrál první a jediné volby těsně před nezávislostí před pěti léty, proti vůli koloniálních úřadů. Údajně díky teroru a kouzlům, kterými hrozil voličům. Víte, oni jsou tam strašně zaostalí. Většina z nich ani neví, co volby jsou. A teď už to vědět nepotřebují.“

„Ten Kimba je asi drsňák?“ zeptal se Sir James.

„Nejde o to, že by byl drsný, pane. On je vlastně blázen. Je to řádící megalomaniak a pravděpodobně paranoidní typ. Vládne naprosto sám, obklopen malou hrstkou politických kývalů. Když s ním náhodou někdo nesouhlasí nebo nějakým způsobem vzbudí jeho podezření, zmizí v celách starých kasáren koloniální policie. Říká se, že Kimba tam sám chodí, aby dohlížel na mučení. Nikdo odtud živý nevyšel.“

„Hm, to už je svět, ve kterém žijeme, Bryante. A přitom mají stejný počet hlasů v OSN jako Británie nebo Amerika. Má ve vládě nějaké poradce?“

„Nikoho ze svých vlastních lidí. Samozřejmě, řídí se svými ‚hlasy‘. Tak to říkají místní běloši, kteří tam musí žít.“

„Hlasy?“ podivil se Sir James.

„Ano, pane. Říká lidem, že se řídí božskými hlasy. Říká, že mluví s Bohem. Říká to lidem a shromážděnému diplomatickému sboru mnoha různými slovy.“

„Proboha, zase jeden,“ prohlásil zamyšleně Manson, stále se dívající na ulici dole. „Někdy si myslím, že bylo chybou uvést Afričany k Bohu. Polovina jejich vůdců je nyní, jak se zdá, s ním v nejlepších stycích.“

„Kromě toho vládne strachem. Lidé si myslí, že má mocné kouzlo, nebo něco takového. Chvějí se před ním doslova strachy.“

„A co zahraniční velvyslanectví?“ podivil se muž u okna.

„Ta se, pane, drží pohromadě. Vypadá to, že jsou přesně tak vystrašení excesy toho maniaka jako domorodci. Víte, on je něčím mezi šejkem Abeidem Krumem v Zanzibaru, Papa Doc Duvalierem na Haiti a Sekou Touré v Guinei.“

Sir James se pomalu otočil od okna a zeptal se zdánlivě nevinně: „A proč Sekou Touré?“

Bryant se tak dostal na své vlastní pole, mohl vyložit svoje pečlivě nasbírané znalosti o politické Africe, šťastný, že může ukázat svému zaměstnavateli, že doma pečlivě studoval a nezahálel.

„On je totiž téměř komunista, Sire Jamesi. Mužem, kterého skutečně uctíval po celý svůj politický život, byl Lumumba. To je také důvod, proč tam mají Rusové takový vliv. Mají tam obrovské velvyslanectví, které vůbec neodpovídá velikosti toho hnízda. Aby získali cizí měny, když plantáže díky špatnému vedení upadají, prodávají většinu svých produktů ruským rybářským lodím, alespoň jim tak říkají. Samozřejmě, že ty lodě jsou elektronické výzvědné lodě nebo zásobovací lodě pro ponorky, se kterými se setkávají na moři a které zásobují čerstvými potravinami. Stejně, peníze, které dostávají z prodeje, nejdou vůbec ve prospěch lidem, jdou na Kimbovo bankovní konto.“

„To mi nepřipadá jako marxismus,“ zažertoval Manson.

Bryant se zašklebil.

„Peníze a úplatky začínají tam, kde marxismus přestává,“ odpověděl. „Jako obvykle.“

„Jenže Rusové jsou tam silní, že? Vlivní? Dáte si ještě whisky, Bryante?“

Po Bryantově odpovědi hlava společnosti ManCon nalila dvě další sklenice Glenlivetu.

„Ano, Sire Jamesi. Kimba v podstatě nechápe vůbec nic kromě toho, co se naučil přímo ve své vlastní zemi a možná také na návštěvách sousedních afrických států. Takže když se jedná o zahraniční záležitosti, potřebuji někdy konzultace. Potom použije jednoho ze tří poradců, černochů, kteří pocházejí z jeho vlastního kmene. Dva mají moskevskou školu a jeden byl vyškolen v Pekingu. Nebo se spojí s Rusy přímo. Mluvil psem jedné noci v hotelu u baru s Francouzem, obchodníkem. Řekl, že ruský velvyslanec nebo jeden z jeho radů jsou téměř každý den v paláci.“

Bryant zůstal ještě dalších deset minut, avšak Manson již věděl většinu z toho, co vědět chtěl. V 17.20 vyprovodil Bryanta ven stejně vlídně jako ho přivítal. Když mladík odešel, Manson zavolal slečnu Cookovou.

„Zaměstnáváme technika geologického průzkumu, který se jmenuje Jack Mulrooney,“ prohlásil. „Před třemi měsíci se vrátil z tříměsíčního výjezdu do Afriky, kde žil v drsných podmínkách buše, takže může být stále ještě na dovolené. Pokuste se ho zastihnout doma. Rád bych ho viděl zítra ráno v deset hodin. Za druhé, Dr. Gordon Chalmers, vedoucí analytik. Můžete ho chytit ve Watfordu, ještě než odejde z laboratoře. Pokud ne, chyťte ho doma. Chtěl bych ho tady mít zítra ve dvanáct hodin. Zrušte všechna ostatní ranní jednání a nechte mi čas, abych mohl jet s Chalmersem na oběd. A bude dobře, když mi rezervujete stůl u Wiltona v Bury Street. To je všechno, děkuji vám. Za chvíli půjdu. Ať je vůz před domem za deset minut.“

Když slečna Cooková odešla, Manson stlačil jedno z tlačítek svého telefonu a řekl tiše:

„Přišel byste hned nahoru, Simone?“

Simon Endean vypadal úplně jiný, než vlastně byl, stejně jako Martin Thorpe, třebaže jiným způsobem. Pocházel z bezvadných poměrů a pod povrchovou slupkou se skrývala morálka lumpa z East Endu. V jeho uhlazenosti a bezohlednosti se skrývala určitá chytrost. Potřeboval takového Jamese Mansona, aby mu sloužil, stejně tak jako James Manson by dříve nebo později na své cestě nahoru nebo při obhajování svého postavení potřeboval služby takového Simona Endeana.

Endean byl druh člověka, kterého nalezneme snadno v nejlepších a nejklidnějších londýnských hernách West Endu, mezi jemně mluvícími drsňáky, kteří nikdy nenechají milionáře projít, aniž by se mu neuklonili nebo aby nepoplácali nějakou herečku. Rozdíl byl v tom, že Endeanova inteligence ho vynesla do výjimečného postavení pomocníka šéfa přední herny.

Na rozdíl od Thorpeho neměl ambice stát se multimilionářem. Byl si jist, že by milion stačil, a do té doby se spokojí také s životem v Mansonově stínu. Platil za šestipokojový bejvák, auto Corvette, i za holky. I on seděl na devátém poschodí a přišel zadními schody panelovými dveřmi, přes kancelář, ze které slečna Cooková přicházela a odcházela.

„Sire Jamesi?“

„Simone, zítra budu obědvat s chlapíkem, který se jmenuje Gordon Chalmers. Je to jeden z těch pomocných provozů. Hlavní vědecký pracovník a vedoucí laboratoře tam ve Watfordu. Bude tady ve dvanáct. Předtím bych chtěl o něm něco vědět. Samozřejmě personální záznam, ale také všechno, co můžete zjistit. Jaký je v soukromí, jaký je jeho rodinný život, všechny chyby a především, zda naléhavě nepotřebuje peníze nad svůj plat. Jeho politické názory, pokud nějaké má. Většina z těchto vědců jsou levičáci. Samozřejmě ne všichni. Promluvte si s Erringtonem v personálním, ještě než odejde. V noci projděte záznamy a nechte mi to, abych se ráno na to podíval. Hned ráno vyjeďte do jeho bydliště. Zavolejte mi nejpozději v 11.45. Jasné? Vím, že na to nemáte příliš času, ale mohlo by to být důležité.“

Endean převzal pokyny bez mrknutí oka, domyslel si zbytek. Věděl o co jde: Sir James Manson často potřeboval informace, protože nikdy se nesetkal s nikým, přítelem nebo nepřítelem, aby o něm nevěděl všechno, včetně jeho soukromého života. Kolikrát porazil své protivníky tím, že byl lépe připraven. Endean přikývl a odešel, zamířil rovnou do personálního oddělení, do kanceláře, kterou náhodou Martin Thorpe právě opustil. Jejich cesty se však nezkřížily.

Když jeho šoférem řízený rolls-royce odjel od hlavního vchodu ManCon House, odvážeje svého cestujícího do jeho bytu na třetím poschodí v Arlingotn House za hotelem Ritz, do horké lázně a k večeři zaslané z restaurace Caprice, Sir James Manson se pohodlně usadil a zapálil si první doutník toho večera. Šofér mu podal poslední vydání Evening Standardu a právě přejížděli Charing Cross, když jeho pozornost upoutal malý odstavec v posledních zprávách. Bylo to mezi výsledky závodů. Znovu se pozorně podíval, potom zprávu několikrát přečetl. Vyhlédl na živý provoz kolem a na spěchající chodce mířící na metro nebo vlekoucí se k autobusům v únorovém mrholení, mířící ke svým domovům v Edenbridge a Sevenoaks, po dalším vzrušujícím dnu v City. Když se tak díval, začala v jeho mysli pomalu klíčit myšlenka. Někdo jiný by se jen zasmál a nechal to být. Ale Sir James Manson nebyl někdo jiný. Byl to pirát dvacátého století a byl na to pyšný. Maličký titulek nad záhadným odstavcem ve večerníku se týkal africké republiky. Nebyla to republika Zangaro, ale jiná. Snad nikdy o nějaké takové neslyšel. Neměla žádné nerostné bohatství. Titulek zněl:

„DALŠÍ PUČ V AFRICKÉM STÁTĚ.“

KAPITOLA 3

Martin Thorpe čekal před šéfovou kanceláří, když Sir James pět minut po deváté přijel a šel hned za ním.

„Tak co máte?“ ptal se Sir James Manson, zatímco si svlékal kožich a věšel ho do skříně.

Thorpe otevřel poznámkový blok vytažený z kapsy a recitoval výsledky svého šetření z minulé noci.

„Před rokem jsme měli průzkumovou skupinu v republice, která leží severovýchodně od Zangara. Byla doprovázena skupinou letecké topogrametrie najatou od francouzské firmy. Oblast, která se měla zkoumat, se přibližovala k Zangaru a částečně s ním hraničila. Bohužel, existuje jen málo map této oblasti a letecké mapy už vůbec. Bez Decca a jakéhokoli jiného zařízení, které by mu umožňovalo stanovení přesné polohy, pilot používal k odhadu území, které fotografoval, jen rychlost a dobu letu.

Jednoho dne byl silnější vítr v zádech, než říkala předpověď, a tak letěl podél celého pruhu, který měl být pokryt leteckým průzkumem, zcela spokojeně a vrátil se na základnu. To, co neviděl, bylo, že pokaždé když měl vítr v zádech, přeletěl hranice čtyřicet mil do prostoru Zangara. Když byly filmy vyvolány, ukázalo se, že značně překročil hranice stanovené oblasti.“

„Kdo na to první přišel? Francouzská společnost?“ zeptal se Manson.

„Ne, pane. Film vyvolali a předali nám ho bez komentáře, tak jak to bylo v jejich smlouvě s námi. Bylo na našich chlapcích z oddělení leteckého průzkumu, aby zjistili oblast na zemi, kterou představovaly snímky, co se jim dostaly do ruky. Potom poznali, že na konci každého přeletu byl pás území, které nebylo v průzkumové oblasti. Zjistili, že na jedné části snímků bylo pohoří, které nemohlo být v naší oblasti průzkumu, protože tam vůbec žádné hory nejsou.

Potom se jedna bystrá hlavička podívala znova na přebývající fotografie a poznala, že část hornaté oblasti mírně na východ od hlavního prostoru se liší hustotou a typem vegetace. To je to, co se nedá vidět ze země, ale na leteckém snímku z pěti tisíc metrů je tak nápadné, asi jako tácek pod sklenicí s pivem na kulečníkovém stole.“

„Vím, jak se to dělá,“ zavrčel Sir James. „Pokračujte.“

„Je mi líto, pane, to jsem nevěděl. Pro mě to bylo něco nového. V každém případě, pět nebo šest fotografií se dostalo k někomu ve fotogeologické sekci a ten na zvětšenině potvrdil, že flóra je odlišná jen ve zcela malé oblasti, která se týká kopce kuželovitého tvaru, vysokého asi šest set metrů. Obě sekce připravily hlášení a to se dostalo do rukou vedoucího topografické sekce. Ten pak identifikoval oblast jako Křišťálové hory a vrch samotný jako původní Křišťálovou Horu. Záznam poslal do oddělení zámořských kontraktů a Willoughby, vedoucí OCE, tam poslal Bryanta, aby získal povolení k průzkumu.“

„To mi neřekl,“ ozval se Manson, teď již usazený za svým stolem.

„Poslal memorandum, Sire Jamesi. Vy jste byl v té době celý měsíc v Kanadě. Vysvětloval, že se domnívá, že průzkum té oblasti by byl jenom okrajovou možností, ale protože máme k dispozici bezplatný letecký průzkum a protože si oddělení fotogeologie myslí, že jsou určité důvody, které vedou k odlišné vegetaci, výdaje by se daly zdůvodnit. Willoughby rovněž navrhl, že by to pro jeho člověka, toho Bryanta, byla dobrá zkušenost, aby poprvé vypadl sám do terénu. Až do té doby vždycky doprovázel Willoughbyho.“

„To je všechno?“

„Téměř. Bryant dostal vízum a před šesti měsíci odjel. Dostal povolení a za tři týdny se vrátil. Před čtyřmi měsíci pozemní průzkum souhlasil s tím, že odvolá nekvalifikovaného prospektora-průzkumníka Jacka Mulrooneyho z průzkumu v Ghaně a pošle ho, aby se podíval na Křišťálové hory, za předpokladu, že náklady nebudou vysoké. Bylo tomu tak. Přijel před třemi týdny s jeden a půl tunou vzorků, které jsou od té doby v laboratoři ve Watfordu.“

„To je v pořádku,“ prohlásil Sir James Manson po odmlce. „A teď mi povězte, zda se o tom správní rada vůbec dozvěděla?“

„Ne, pane.“ Thorpe byl neústupný. „Bylo by to považováno za něco příliš malého. Prošel jsem všechna jednání rady za dvanáct měsíců, každý předložený dokument, včetně každého memoranda a dopisu zaslaného členům rady v tom období. Není tam ani zmínka. Rozpočet na celou věc se prostě ztratil v různých vydáních. A taky to nezpůsobilo vypracování projektu, protože letecké fotografie byly darem francouzské firmy a jejich hloupého navigátora. Byla to prostě příležitost ad hoc, která se nikdy nedostala na úroveň správní rady.“

James Mason se zřejmým uspokojením přikývl.

„Dobře. Teď Mulrooney. Je chytrý?“

Jako odpověď mu podal Thorpe Mulrooneyho materiály z personálního oddělení.

„Nemá kvalifikaci, ale hodně praktických zkušeností, pane. Starý mazák. Zkrátka dobrý africký dělník.“

Manson prolistoval materiál Jacka Mulrooneyho, vyjadřující životopisné poznámky a postup od doby, kdy byl přijat ke společnosti.

„Má zkušenosti, no prima,“ zavrčel Manson. „Nepodceňujte staré africké dělníky. Já jsem začínal v Randu, v dole. Mulrooney na té úrovni zůstal. Tak se neposmívejte, chlapče, takoví lidé jsou moc užiteční. A dokáží si všímat.“

Propustil Martina Thorpeho a zamumlal: „A teď se podíváme, čeho si pan Mulrooney dokáže všimnout.“

Stlačil tlačítko intercomu a řekl slečně Cookové.

„Je už tam pan Mulrooney, slečno Cooková?“

„Ano, sire Jamesi, čeká tady.“

„Uveďte ho dovnitř, prosím.“

Manson byl na půl cestě ke dveřím, když jeho zaměstnanec vstoupil. Srdečně ho pozdravil a vedl ho ke křeslům, kde seděl předchozího večera s Bryantem. Ještě předtím, než odešla, požádal slečnu Cookovou, aby jim oběma připravila kávu. Mulrooneyho záliba v kávě byla v jeho materiálech.

Jack Mulrooney se tady nahoře nad střechami londýnských kanceláří vyjímal asi tak, jako by se Thorpe vyjímal v pusté buši. Ruce mu visely z rukávů saka a zdálo se, že neví, kam by je dal. Jeho šedé vlasy byly uhlazené a při holení se pořezal. Bylo to vůbec poprvé, co se setkal s mužem, kterému říkal šéf. Sir James použil všechny své schopnosti k tomu, aby mu jeho situaci usnadnil.

Když slečna Cooková vstoupila s podnosem porcelánových šálků, konvicí s kávou, nádobkou se smetanou a cukrem, talířkem sušenek od firmy Fortnum a Mason, slyšela, jak jejich zaměstnavatel Irovi právě říká.

„… to je právě ono, člověče. Vy máte to, co já nebo někdo jiný nemůže naučit ty kluky, co zrovna přišli ze školy, Dvacet pět let těžko získaných zkušeností, jak získat ten zatracený materiál ze země a do vozíků.“

Je vždy příjemné, když člověka někdo ocení, a Jack Mulrooney nebyl výjimkou. Rozzářil se a přikyvoval. Když slečna Cooková odešla, Sir James Manson ukázal na šálky.

„Koukněte se na ty teploušský věcičky. Pívával jsem z pořádného hrnku. Teď mi dávají tohleto. Pamatuji se tehdy v Randu, na konci třicátých let, to bylo ještě před vámi…“

Mulrooney zůstal celou hodinu. Když odcházel, cítil, že šéf je zatraceně dobrý chlap, bez ohledu na to, co se o něm říká. Sir James Manson zase vycítil, že Mulrooney je zatraceně dobrý chlap, v každém případě pro svou práci, a že vždy odsekával a bude odsekávat kousky skály z hor a nebude klást otázky.

Ještě předtím, než odešel, Mulrooney jeho názor poněkud změnil:

„Sire Jamesi, tam je cín. Vsadím na to svůj krk. Jediná věc je, jestli se to dá hospodárně dostat ven.“

Sir James mu poklepal na rameno.

„S tím se nezatěžujte. Budeme to vědět, jen co přijde zpráva z Watfordu. A buďte si jist, že jestli je tam jediná unce toho, co můžeme dostat na pobřeží pod cenu trhu, tak to tam dostaneme. Teď co s vámi? Kam míříte příště?“

„Nevím, pane. Mám ještě tři dni dovolené, potom se ohlásím zpátky v kanceláři.“

„Chcete zase do zahraničí?“ rozzářil se Sir James.

„Ano, pane. Docela upřímně řečeno, nesnáším tohle město a vůbec to počasí.“

„Zpátky na sluníčko, co? Slyšel jsem, že máte rád divočinu.“

„Ano, to mám. Tam může být člověk svým vlastním pánem.“

„Tak to můžete,“ usmál se Manson. „Opravdu můžete. Téměř vám závidím. Zatraceně vám závidím. V každém případě se podíváme, co se dá dělat.“

Za dvě minuty již Jack Mulrooney odešel. Manson přikázal slečně Cookové, aby poslala jeho materiály zpátky do personálního oddělení, zavolal vedoucího účetního oddělení a dal mu pokyn, aby zaslal Mulrooneymu prémii tisíc liber a aby zajistil, že to dostane do pondělka, a zatelefonoval pak vedoucímu pozemního průzkumu.

„Jaké průzkumy budete dělat v příštích dnech nebo které právě začaly?“ zeptal se bez úvodu.

Byly tři, jeden z nich byl na izolovaném úseku úplně na severu v Keni, těsně na somálské hranici, kde polední slunce opéká mozek jako vejce na pánvi, noci jsou mrazivé až do morku kostí jako Blackpoolská skála a kolem se prohánějí lupiči. Bude to dlouhá práce, téměř rok. Už dva lidé odmítli jít na tak dlouho.

„Pošlete tam Mulrooneyho,“ prohlásil Sir James a zavěsil.

Podíval se na hodiny. Bylo jedenáct. Sebral osobní materiály Dr. Gordona Chalmerse, které mu Endean nechal předat podle jeho příkazu z předešlého večera.

Chalmers absolvoval s vyznamenáním Londýnskou báňskou školu, pravděpodobně nejlepší svého druhu na světě, s jedinou možnou výjimkou Witwatersrandu. Absolvoval ve specializaci geologie a později chemie a v pětadvaceti dostal doktorát. Po pěti letech práce na univerzitě vstoupil do vědecké sekce společnosti Rio Tinto Zinc a o šest let později ho zřejmě ManCon získala od RTZ za lepší plat. Poslední čtyři roky byl vedoucím vědeckého oddělení, které se nacházelo na kraji Watfordu v hrabství Hertfordshire. Fotografie na materiálech ukazovala muže ke čtyřicítce s hustým nazrzlým vousem. Měl tvídovou vestu a červenou košili. Vázanka byla vlněná, pletená a nakřivo.

V 11.35 zazvonil soukromý telefon a Sir James Manson uslyšel typické pípnutí automatu na druhém konci. Jakmile spadla mince, slyšel Endeanův hlas. Hovořil celkem pět minut z nádraží ve Watfordu. Když skončil, Manson zavrčel svůj souhlas.

„Tak to je užitečné vědět,“ řekl. „Teď se vraťte do Londýna. Je tu něco jiného, co chci, abyste udělal. Chci všechny informace o republice Zangaro. A chci jich hodně. Ano, Zangaro. Zangaro.

Začněte v době, kdy byla objevena, a dál do přítomnosti. Chci dějiny, zeměpis, polohu, ekonomiku, plodiny, mineralogii, pokud tam nějaká je, politiku, stav vývoje. Soustřeďte se na deset let před nezávislostí a zvláště pak na období po získání nezávislosti. Chci vědět všechno, co se ví o prezidentovi, jeho kabinetu, parlamentu, jestli tam je, administrativě, výkonných orgánech, soudnictví a politických stranách. Jsou tam tři věci, které jsou důležitější než všechno ostatní. Jedna je otázka ruského nebo čínského vlivu a zapojení, nebo místního komunistického vlivu na prezidenta. Druhá je, že nikdo ani vzdáleně spojený s tímto místem nesmí vědět o tom, že se o to zajímáte, takže tam nechoďte sám, a za třetí, za žádných okolností nesmíte říci, že přicházíte od ManCon. Použijte jiné jméno. Jasné? Dobře, hlaste se co možná nejdříve, ne však později než za tři neděle. Vezměte si zálohu v pokladně na můj podpis a buďte diskrétní. Pro hlášení se považujte na dovolené; dostanete ji později.“

Manson zavěsil a zavolal Thorpemu, aby mu dal další instrukce. Během tří minut přišel Thorpe na desáté poschodí a předložil před svého šéfa kus papíru. Byla to kopie dopisu.

O deset poschodí níže na rohu Moorgate vystoupil Dr. Gordon Chalmers ze svého taxíku a zaplatil. Cítil se nesvůj v tmavém obleku a převlečníku, avšak Peggy mu řekla, že je to nezbytné, když má jít na rozhovor a obědvat s předsedou správní rady.

Když přecházel několik posledních metrů ke schodům a dveřím ManCon House, zachytil koutkem oka plakát u prodavače Evening News a Evening Standard. To, co tam bylo napsáno, ho donutilo sevřít rty do hořkého úšklebku, ale přesto si koupil oboje noviny. Ta zpráva nebyla hlavním titulkem, byla uvnitř. Na plakátu bylo jenom: „Rodiče dětí znetvořených Thalidomidem požadují vyrovnání.“

Celý článek rozváděl titulek do všech podrobností, třebaže nebyl nijak dlouhý. Uváděl, že proběhlo další maratonské kolo rozhovorů mezi zástupci rodičů 400 znetvořených dětí v Británii, které se narodily deformované v důsledku toho, že jejich matky užívaly před ‚deseti lety Thalidomid, a společností, která tento lék prodávala, na kterém nebylo dosaženo dohody. Hovory tedy budou pokračovat „později“.

Myšlenky Gordona Chalmerse zalétly zpátky do domu na kraji Watfordu, který opustil právě toto ráno, k Peggy, své ženě, která právě překročila třicítku a vypadala na čtyřicet, k Margaretě, beznohé, s jednou rukou, které bude devět let, která potřebuje zvláštní pár umělých nohou, speciálně vybudovaný dům, ve kterém žijí a jehož hypotéka ho stála již celé jmění.

„Později“, prohlásil neadresně a nacpal noviny do odpadového koše. Stejně nikdy nečetl večerníky. Dával přednost Guardianu, Private Eye a levicové Tribuně. Po téměř deseti letech pozorování skupiny téměř nemajetných rodičů, kteří se pokoušeli dostat peníze od obří společnosti Distillers, Gordon Chalmers jenom s hořkostí přemýšlel o velkých kapitalistech. O deset minut později již stál proti jednomu z největších.

Sir James Manson nemohl Chalmerse tak snadno ovlivnit, jako to udělal s Bryantem a Mulrooneym. Vědec držel pevně svou sklenici piva a díval se zpříma. Manson rychle pochopil situaci, a když mu slečna Cooková podala whisky a odešla, přešel k věci.

„Pane doktore, předpokládám, že si asi umíte představit, proč jsem vás požádal, abyste sem přišel.“

„Myslím, že vím, Sire Jamesi. Jde o hlášení o Křišťálové Hoře.“

„Přesně tak. Mimochodem, bylo od vás naprosto správné, že jste to poslal osobně k mým rukám v zapečetěné obálce. Zcela správně.“

Chalmers pokrčil rameny. Udělal to proto, že věděl, že všechny důležité výsledky analýz musejí jít přímo k předsedovi, tak jak to vyžadují metody společnosti. Byla to běžná záležitost, jakmile zjistil, o jaké vzorky jde.

„Chtěl bych se vás zeptat na dvě věci a potřebuji konkrétní odpovědi,“ řekl Sir James. „Jste si těmi výsledky absolutně jist? Nemůže být nějaké jiné možné vysvětlení zkoušek těch vzorků?“

Chalmers nebyl ani překvapen, ani uražen. Věděl, že práce vědců je jen zřídka akceptována laiky jako něco jiného než černá magie, a proto nepřesná. Již dávno předtím se přestal pokoušet vysvětlovat přesnost svých přístrojů.

„Naprosto jisté. Z jednoho důvodu: že existuje řada zkoušek, které stanoví přítomnost platiny, a tyto vzorky prošly těmi zkouškami naprosto stejně. Druhý důvod je, že jsem provedl nejenom známé zkoušky u každého ze vzorků, ale že jsem je prováděl dvakrát. Teoreticky je možné, že někdo by mohl něco dělat s náplavovými vzorky, nikoli však s vnitřními strukturami hornin samých. Shrnutí mého hlášení je přesné, o tom nelze vědecky diskutovat.“

Sir James Manson naslouchal přednášce se skloněnou hlavou a obdivně přikyvoval.

„Druhá otázka je, kolik lidí ve vaší laboratoři zná výsledky analýzy vzorků z Křišťálové Hory?“

„Nikdo,“ prohlásil Chalmers rozhodně.

„Nikdo?“ ozval se ozvěnou Manson. „Podívejte, jistě někdo z vašich asistentů…“

Chalmers se napil piva a zavrtěl hlavou.

„Sire Jamesi. Když vzorky přišly, byly jako obvykle dány do beden a do skladu. Mulrooneyho doprovodné hlášení předpokládalo přítomnost cínu v neznámém množství. Byl to velmi malý průzkum, a proto jsem na to nasadil mladšího asistenta. Protože neměl zkušenosti, předpokládal cín nebo nic a provedl příslušné zkoušky. Když nebyly pozitivní, zavolal mne a informoval mne o tom. Nabídl jsem mu, že mu ukáži, jak se to dělá, ale opět byly zkoušky negativní. Proto jsem mu udělal přednášku o tom, že se nesmí nechat ovlivnit názorem prospektora, a ukázal mu další zkoušky. Ty byly také negativní. Laboratoř se zavírala, ale já jsem tam ještě zůstal, takže jsem byl na pracovišti sám v době, kdy začaly být první zkoušky pozitivní. O půlnoci jsem věděl, že oblázkový vzorek ze dna potoka, o hmotnosti asi půl kilogramu, který jsem používal, obsahoval malá množství platiny. Potom jsem na tu noc laboratoř zavřel.

Příští den jsem z toho úkolu odvolal mladšího asistenta a dal jsem mu jiný. Potom jsem v tom pokračoval sám. Bylo to 600 pytlů oblázků a štěrku a asi 800 kilogramů hornin, pričemž více než 300 oddělených vzorků bylo vzato na různých místech hory. Z Mulrooneyho fotografií jsem si dovedl horu představit. Rozptýlené ložisko je přítomno ve všech částech celé formace. Tak jak jsem to uvedl ve své zprávě.“

S jakousi rozhodností se napil piva.

Sir James Manson pokračoval v přikyvování, dívaje se na vědce s dobře hranou úctou.

„To je neuvěřitelné,“ prohlásil konečně. „Vím, že vy vědci vždycky chcete zůstat nestranní, avšak myslím si, že ani vás to nemohlo nechat klidným. To přece může vytvořit úplně nový světový zdroj platiny. Víte, jak zřídka k tomu u vzácných kovů dochází? Jednou za desetiletí, někdy jednou za celý lidský život…“

Chalmers byl tím, co zjistil, skutečně vzrušen a pracoval dlouho do noci celé tři týdny, aby prozkoumal každý pytel a každý kámen z Křišťálové Hory, nebyl však ochoten to připustit. Místo toho pokrčil rameny a řekl:

„Ano, nepochybně to bude velmi výhodné pro ManCon.“

„Nemusí tomu tak být,“ prohlásil James Mason klidně.

To bylo poprvé, kdy se mu podařilo Chalmersem otřást.

„Ne?“ podivil se analytik. „Ale vždyť je to úplný poklad?“

„Je to poklad zakopaný v zemi, to ano,“ odvětil sir James, vstal a přistoupil k oknu. „Záleží však velmi na tom, kdo ho získá, pokud ho vůbec někdo získá. Je vám jasné, že i toto bohatství mohlo zůstat celá léta nevytěžené, případně vytěžené a uložené do skladu. Dovolte, abych vám něco řekl, pane doktore…“

Asi třicet minut vykládal Dr. Chalmersovi o financích a politice, pričemž ani jedno z těchto témat nepatřilo mezi analytikovy silné stránky.

„Tak tady to máte,“ zakončil. „Existuje možnost, že to prodají ruské vládě doslova na talíři v tom okamžiku, jakmile to oznámíme.“

Dr. Chalmers, který v podstatě proti ruské vládě nic neměl, pokrčil rameny.

„Fakta ale nemohu změnit, Sire Jamesi.“

Manson jakoby v hrůze zvedl obočí.

„Proboha, pane doktore, to je samozřejmé, že nemůžete.“ Podíval se překvapeně na hodinky. „Už bude jedna,“ zvolal, „musíte mít hlad. Já tedy mám. Pojďte, dáme si oběd.“

Původně myslel, že si vezme svého rollse, ale po Endeanově telefonu z Watfordu tohoto rána a po informacích od tamního trafikanta (o pravidelném předplatném na Tribune) se rozhodl pro normální taxi.

Oběd - to byla paštika, omeleta s lanýži, naložený zajíc na víně a ovocný pohár. Tak jak Manson předpokládal, Chalmers v duchu nesouhlasil s takovým vyhazováním peněz, ale současně měl zdravou chuť k jídlu. A právě proto, že nedokázal změnit jednoduché zákony přírody, došlo k tomu, že dobré jídlo i u něho vedlo k pocitu uspokojení, euforie, a narušilo jeho morální zábrany. Manson rovněž počítal s tím, že Chalmers jako pivař nebude zvyklý na silnější červená vína, a tak dvě láhve Cótes du Rhóne dodaly Chalmersovi odvahu k tomu, aby hovořil o předmětech, které ho zajímaly, o své práci, rodině a svých názorech na běh světa.

Právě tehdy, když se dotkl své rodiny a jejich nového domu, Sir James Manson s příslušně soucitným pohledem uvedl, že asi před rokem uviděl Chalmerse v televizi, jak hovoří s reportéry.

„Promiňte prosím,“ řekl, „nevěděl jsem to předtím… myslím, to o té vaší holčičce… to je tragédie.“

Chalmers přikývl a díval se na ubrus. Pomalu a potom stále s větší sebedůvěrou začal vyprávět svému šéfovi o Margaretě.

„To byste nepochopil,“ prohlásil v jednom okamžiku.

„Mohu se o to pokusit,“ odpověděl Sir James klidně. „Sám mám dceru, jak víte. Samozřejmě, je starší.“

O deset minut později došlo téma hovoru. Sir James Manson vytáhl z náprsní kapsy složený kus papíru.

„Opravdu nevím, jak bych to řekl,“ prohlásil s hranými rozpaky, „ale… jako každý dobře vím, kolik času a kolik práce jste věnoval naší společnosti. Vím, že vaše práce trvá dlouhé hodiny a že vás osobní problémy nepochybně tíží, stejně tak jako paní Chalmersovou. Proto jsem dnes ráno vystavil příkaz mé osobní bance.“

Podal kopii dopisu Chalmersovi, který si ji přečetl. Byla velmi stručná a věcná. Přikazovala vedoucímu Coutts Bank, aby v cenném psaní doručoval každý první den v měsíci patnáct bankovek v hodnotě deseti liber na domácí adresu Dr. Gordona Chalmerse. Tyto poukazy se měly provádět po dobu deseti let, pokud nedojde ke změně příkazu.

Chalmers se na něho podíval. Tvář jeho zaměstnavatele byla plná účasti, poznačená rozpaky.

„Děkuji vám,“ prohlásil Chalmers měkce.

Ruka Sira Jamese spočinula na jeho paži a poklepala na ni.

„Dobře, tak to už by stačilo. Dáme si koňak.“

V taxi na zpáteční cestě do kanceláře Manson navrhl, že vysadí Chalmerse na nádraží, odkud bude moci odjet vlakem do Watfordu.

„A já půjdu zpátky do kanceláře a udělám něco s tou zangarskou otázkou a vaší zprávou,“ prohlásil.

Chalmers se díval z okna taxíku na živý provoz londýnského pátečního odpoledne.

„A co s tím uděláte?“ zeptal se.

„Opravdu ‚nevím. Samozřejmě, nerad bych se toho zbavil. Bylo by škoda vidět, že to všechno jde do cizích rukou, k čemuž musí dojít, jakmile se vaše zpráva dostane do Zangara. Ale já jim musím něco poslat, dříve nebo později.“

Další dlouhá pauza, zatímco taxi zastavovalo před nádražím.

„Mohu pro to něco udělat?“ zeptal se vědec.

Sir James Manson si těžce vzdychl.

„Ano,“ prohlásil odměřeně. „Vyhoďte ty Mulrooneyho vzorky stejným způsobem, jako byste vyhodil všechny jiné kameny a pytle písku. Zničte kompletně svoje poznámky o rozborech. Vezměte si svou kopii zprávy a udělejte přesnou kopii s jediným rozdílem - aby tam bylo, že zkoušky dokázaly, že tam existují menší množství nekvalitního cínu, která se nedají hospodárně těžit. Spalte svou vlastní kopii původní zprávy. A nikdy už o tom nemluvte.“

Taxi zastavilo, a protože ani jeden z cestujících nevystupoval, taxikář se ozval.

„Jsme tady, vašnosti.“

„Dávám vám své čestné slovo,“ zamumlal Sir James Manson. „Dříve nebo později se může politická situace změnit, a jakmile se to stane, požádá ManCon o důlní koncesi přesně tak, jak se to dělá a podle běžných obchodních postupů.“

Dr. Chalmers vystoupil z taxíku a pohlédl zpět na svého zaměstnavatele sedícího v rohu.

„Nejsem si jist, že to mohu udělat, pane,“ prohlásil. „Musím si to rozmyslet.“

Manson přikývl.

„Samozřejmě že ano. Já vím, že od vás žádám hodně. Podívejte se. Proč si o tom nepromluvíte se svou ženou. Jsem si jist, že ona to pochopí.“

Potom zavřel dveře a přikázal taxikáři, aby ho odvezl do City.

Ten den večeřel Sir James s úředníkem ministerstva zahraničí a pozval ho k sobě do klubu. Nebyl to klub pro nejvyšší londýnskou smetánku, protože Manson neměl chuť dobývat jednu z bašt starého režimu a zjistit, že ho odmítají. Kromě toho, neměl čas na společenský vzestup a malou trpělivost k tomu, aby se bavil s idioty, které člověk vždy nalezne tam nahoře, jen co se mezi ně dostane. Společenskou stránku těchto věcí přenechával své ženě. Baronský titul byl užitečný, ale to také bylo všechno.

Opovrhoval Adrianem Goolem, kterého považoval za pedantického blázna. To byl také důvod, proč ho pozval na večeři. Navíc ho k tomu vedla skutečnost, že tento muž pracoval v sekci hospodářské špionáže ministerstva zahraničních věcí.

Před léty, když aktivity jeho společnosti v Ghaně a Nigérii dosáhly určité úrovně, přijal místo ve vnitřním kruhu Západoafrického výboru v City. Tento orgán byl stále jakýmsi druhem odborů všech významnějších firem nacházejících se v Londýně a působících v Západní Africe. Výbor pro Západní Afriku se zabýval mnohem více obchodem a v důsledku toho penězi než například Výbor pro Východní Afriku; periodicky přehodnocoval komerčně i politicky zajímavé události v Západní Africe; a obvykle oba výbory z dlouhodobého hlediska spolupracovaly a poskytovaly rady ministerstvu zahraniční a ministerstvu Commonwealthu, co by podle jejich názoru mohlo vytvářet rozumnou politiku obhajující britské zájmy.

Sir James Manson by to tak neřekl. Asi by spíše řekl, že tady jsou proto, aby navrhovali vládě, co má dělat v této části světa, aby zvýšila jejich zisky. Měl by nepochybně pravdu. Pracoval v tomto výboru během občanské války v Nigérii a vyslechl různé zástupce bank, důlních a ropných společností i obchodu, jak obhajují rychlé zakončení války, která jak se zdálo musí skončit vítězstvím federálů.

Výbor navrhl vládě, aby podporovala stranu federálů za předpokladu, že dokáže, že zvítězí, a to rychle, a pokud k tomu vláda obdrží podpůrná svědectví britských zdrojů v místě. Potom si sedli a pozorovali, jak vláda prostřednictvím rady ministerstva zahraničních věcí způsobila další velký africký zmatek. Místo toho, aby válka trvala šest měsíců, trvala třicet měsíců. A Harold Wilson, jakmile se jednou rozhodl k určité politice, nebyl již ochoten připustit, že jeho podřízení udělali chybu.

Manson tehdy ztratil hodně příjmů z přerušeného dolování a z nemožnosti dodávat materiál na pobřeží, protože železnice prakticky nefungovala. Nebylo to však tolik, kolik ztratil MacFazdean z Shell-BP v těžbě ropy.

Adrian Goole byl spojovacím pracovníkem ministerstva zahraničních věcí pro práci s Výborem WAC. Nyní seděl proti Jamesi Mansonovi v kuřárně, s manžetami vykukujícími přesně o předepsaný jeden palec a čtvrt a tvářil se, jako kdyby neměl o nic jiného zájem než o to, co mu Manson vykládá.

Manson mu část pravdy řekl, ale nezmínil se o platině. Vyprávěl pohádku o cínu, jenom zvýšil poněkud množství. Možná, že by bylo únosné to vytěžit, avšak zcela otevřeně řečeno má strach z velké závislosti prezidenta na ruských poradcích. Účast zangarské vlády na zisku by jim mohla přinést značné částky, a proto také více moci, a protože diktátor byl jen loutkou Rusů, kdo by chtěl zvyšovat sílu republiky a její vliv dalším bohatstvím? Goole toto všechno akceptoval. Jeho tvář vyjadřovala výraz hlubokého znepokojení.

„To je zatraceně obtížné rozhodnutí,“ prohlásil se sympatií. „Promiňte, ale musím obdivovat váš politický čich. V tomto okamžiku je Zangaro úplně na dně. Ale pokud by zbohatlo… ano, máte úplně pravdu. To je skutečné dilema. Kdy jim musíte poslat ty zprávy a analýzy?“

„Dříve nebo později,“ zavrčel Manson. „Otázkou je, co s tím mám dělat? Jestliže to ukážou Rusům na velvyslanectví, obchodní rada musí zjistit, že ložiska cínu se dají těžit. Bude to pokračovat nabídkovým řízením. Dostane to někdo jiný, přesto však to obohatí toho diktátora, a kdo potom ví, jaké problémy bude Západu dělat? A jsme zase tam, kde jsme byli.“

Goole chvíli přemýšlel.

„Myslel jsem jenom, že byste o tom měli vědět,“ prohlásil Manson.

„Ano, ano, děkuji vám.“ Goole byl ponořen do svých myšlenek. „Povězte mi,“ prohlásil konečně, „co by se stalo, kdybyste ve vaší zprávě snížil o polovinu údaje, uvádějící množství cínu v tuně horniny?“

„Napůl?“

„Ano. Polovinu obsahu zjištěného u cínu na tunu horniny, z toho, co jste zjistili u vašich vzorků?“

„Ano, potom by množství cínu, které tam je, vypadalo, že těžba je ekonomicky neúnosná.“

„A také vzorky hornin by mohly přijít ze zcela jiné oblasti hodně daleko odtamtud?“ zeptal se Goole.

„Ano, to by možná šlo. Jenže můj průzkumník nalezl ty nejbohatší vzorky.“

„A co kdyby to býval neudělal,“ pokračoval Goole. „Kdyby vzal ty vzorky daleko odtud, kde skutečně pracoval. Byl by ten obsah zhruba poloviční?“

„Ano, to by bylo možné. Je možné, že by to bylo ještě méně než padesát procent. Jenomže on pracoval právě tam.“

„Byl pod dohledem?“ zeptal se Goole.

„Ne. Byl sám.“

„A nejsou tam stopy toho, kde pracoval?“

„Ne,“ odpověděl Manson. „Pár odštípnutých kamenů, které již dávno zarostly. Kromě toho tam nikdo nechodí. Odevšad je tam daleko.“

Odmlčel se na chvíli, aby si mohl zapálit doutník.

„Víte, Goole, vy jste zatraceně chytrý chlapík. Ještě jeden koňak, prosím.“

Rozloučili se oba v dobré náladě na schodech do klubu. Vrátný zastavil taxi pro Goolea, aby mohl odjet zpátky k paní Gooleové v domě na Holland Park.

„Ještě něco,“ prohlásil pán z ministerstva zahraničí u taxíku, „nikomu o tom neříkejte. Já to samozřejmě budu muset zapsat, dobře utajené, na ministerstvu, ale jinak to zůstane jen mezi vámi a ministerstvem zahraničních věcí.“

„Samozřejmě,“ řekl Manson.

„Jsem vám velmi vděčný, že jste mi to všechno řekl. Ani nevíte, jak to usnadňuje naši práci z ekonomického hlediska, když víme, co se děje. Budu nenápadně pozorovat Zangaro, a pokud by tam mělo dojít ke změně na politické scéně, pak budete první, kdo se o tom dozví. Dobrou noc.“

Sir James Manson pozoroval, jak taxi odjíždí, a potom zamával na svůj rolls-royce čekající v ulici.

„Jo, budete první, kdo se to dozví,“ šklebil se. „To víš, že budu, chlapče. Protože já jsem ten, kdo to vůbec začne.“

Nahnul se k oknu ke svému řidiči Craddockovi za volantem.

„Kdyby tihleti malí pochcánkové dostali na starost budování našeho impéria, Craddocku, tak bychom teď právě tak leda kolonizovali ostrov Wight.“

„Máte úplnou pravdu, Sire Jamesi,“ řekl Craddock.

Když jeho zaměstnavatel nastoupil, šofér otevřel spojovací okénko.

„Gloucestershire, Sire Jamesi?“

„Gloucestershire, Craddocku.“

Začínalo opět mžít, když limuzína proletěla Piccadilly a Park Lane směrem na A40 a na západ, kam mířil Sir James Manson do svého domu s deseti ložnicemi, který pro něho jeho vděčná společnost zakoupila za čtvrt milionu liber. Byla tam také jeho žena a devatenáctiletá dcera, jenže o ty se postaral již sám.

O hodinu později ležel Gordon Chalmers vedle své ženy, unavený a vzteklý z hádky během posledních dvou hodin. Peggy Chalmersová ležela na zádech a dívala se do stropu.

„Ale já to nemůžu udělat,“ prohlašoval Chalmers již pokolikáté. „Nemohu prostě jít a falzifikovat těžební zprávu, abych pomohl Křivákovi Mansonovi vydělat další peníze.“

Dlouho bylo ticho. Mluvili o tom po celou dobu, od kdy si Peggy přečetla Mansonův dopis bance a vyslechla od svého manžela podmínky jejich budoucí finanční jistoty.

„Co na tom záleží?“ řekla tiše do tmy vedle sebe. „Když je tomu tak, co na tom záleží? Ať už dostane koncesi on nebo Rusové nebo někdo jiný. Ať ceny stoupají nebo klesají. Co na tom záleží? Jsou to jenom kusy horniny a kousky kovu.“

Peggy Chalmersová se přitáhla ke svému manželovi a dívala se na jeho tvář. Venku šustil noční vítr větvemi starého jilmu, u kterého postavili svůj nový dům, zvlášť upravený pro jejich znetvořenou dceru.

Když Peggy Chalmersová znovu promluvila, byla v tom naléhavá výzva.

„Jenže Margareta není kus kamene a já nejsem jen kapička kovu. Gordone, my ty peníze potřebujeme. Potřebujeme je teď i dalších deset let. Prosím tě, drahoušku, zapomeň už na ten nápad s dopisem do Tribune nebo Private Eye a udělej co chce.“

Gordon Chalmers se nehnutě díval na pootevřené okno mezi záclonami, které pouštělo dovnitř čerstvý vzduch.

„Tak ano,“ konečně prohlásil.

„Uděláš to?“ zeptala se.

„Ano, udělám to, hergot.“

„Přísaháš, miláčku? Dáš mi své slovo?“

Další pauza.

„Máš moje slovo,“ prohlásil hlas vedle ní.

Skryla svou tvář na jeho prsou.

„Děkuji ti, miláčku. A už se tím nerozčiluj. Jen se nerozčiluj. Za měsíc na to zapomeneš. Uvidíš.“

Za deset minut již usnula, vyčerpána večerním zápasem s Margaretou při koupání a pak jak ji dostat do postele i nezvyklou hádkou s manželem. Gordon Chalmers dále hleděl do tmy.

„Oni vždycky vyhrávají,“ řekl po chvíli tiše s hořkostí v hlase. „Ty syčáci mizerný vždycky vyhrávají.“

Příští den, byla sobota, jel pět mil do laboratoře a napsal úplně novou zprávu pro republiku Zangaro. Potom spálil své poznámky a původní zprávu a vysypal vzorky na hromadu odpadu, který si odveze místní stavitel, aby ho použil do betonu a na cestičky v zahradě. Dal na poštu novou zprávu, kterou zaslal doporučeně Siru Jamesu Mansonovi do hlavní kanceláře, odešel domů a pokusil se zapomenout.

V pondělí byla jeho zpráva přijata v Londýně a poštou byl dán příkaz bankéři, aby prováděl úhrady na Chalmersovu adresu. Zpráva byla zaslána do oddělení zahraničních kontraktů, aby si ji přečetli Willoughby a Bryant a Bryantovi byl dán příkaz odjet příští den a předat zprávu ministru přírodních zdrojů v Clarence. Ke zprávě bude přiložen dopis společnosti, vyjadřující příslušné politování.

V úterý večer byl Richard Bryant již na terminálu jedna na londýnském letišti Heathrow, kde čekal na let BEA do Paříže, kde mohl dostat příslušná víza a nastoupit na další let linkou Air Afrique.

Půl kilometru odtud, na terminálu tři, podal Jack Mulrooney své zavazadlo a prošel pasovou kontrolou, aby chytil ještě noční Jumbo BOAC do Nairobi. Nebyl nijak nešťastný. Londýna měl plné zuby. Před ním ležela Keňa, slunce, buš a nové možnosti.

Koncem toho týdne již jen dva muži v Británii věděli o tom, co je ve skutečnosti uvnitř Křišťálové Hory. Jeden z nich dal své ženě slovo, že bude navždy mlčet, a ten druhý plánoval svůj další tah.

KAPITOLA 4

Simon Endean vstoupil do kanceláře Sira Jamese Mansona s tlustým pořadačem, obsahujícím jeho stostránkovou zprávu o republice Zangaro, řadu velkých fotografií a několik map. Oznámil svému šéfovi, co přinesl. Manson spokojeně kývl.

„Nezjistil nikdo, kam to všechno táhnete nebo pro koho pracujete?“

„Ne, Sire Jamesi. Použil jsem pseudonym a nikdo se neptal.“

„A v Zangaru se nemohl nikdo dozvědět, že někdo o nich připravuje soubor materiálů?“

„Ne. Použil jsem existujících archivů, třebaže jich není mnoho, některé univerzitní knihovny tady a v Evropě, standardní referenční prameny a jednu turistickou příručku, kterou publikovalo Zangaro samo, třebaže je to něco, co vlastně zbylo z koloniálních dnů, a už je to pět let staré. Vždy jsem tvrdil, že pouze hledám informace pro doktorát o celé koloniální a postkoloniální situaci v Africe. Nikdo se už nebude vyptávat.“

„V pořádku,“ prohlásil Manson. „Zprávu si přečtu později. Řekněte mi hlavní fakta.“

Jako odpověď vzal Endean jednu z map v pořadači a rozložil ji na stole. Ukazovala část afrického pobřeží s vyznačenou republikou Zangaro.

„Jak vidíte, Sire Jamesi, je to vlastně enkláva na pobřeží, která hraničí na severu a na východě s touto republikou a na kratší jižní straně s touto. Čtvrtou stranou je moře.“

„Vypadá jako krabička od sirek, krátká strana podél moře, delší strany směřují do vnitrozemí. Hranice byly vyznačeny zcela libovolně při kolonizaci, kdy se každý hnal do Afriky, a jsou to vlastně jen čáry na mapě. Na zemi vlastně žádné hranice neexistují a díky tomu, že zde téměř vůbec neexistují silnice, existuje tu jenom jeden hraniční přechod - tady na cestě vedoucí na sever do sousední země. Veškerá pozemní doprava přichází a odchází touto cestou.“

Sir James Manson studoval enklávu na mapě a vrčel.

„Co východní a jižní hranice?“

„Tam nejsou cesty, pane. Tam se nedá vejít ani odejít, pokud si neprosekáte cestu džunglí - a ta je na většině míst zcela neprůchodná.

A dále, rozloha je 7000 čtverečných mil, to je 70 mil podél pobřeží krát 100 mil do vnitrozemí. Hlavní město Clarence, které bylo pojmenováno po námořním kapitánovi, který se tu před dvěma sty léty jako první zastavil pro sladkou vodu, je tady - uprostřed pobřeží, třicet pět mil vzdálené od severních a jižních hranic.

Za hlavním městem leží úzká pobřežní planina, která je jedinou obdělávanou oblastí země kromě malých domorodých mýtin v džungli. Za touto planinou leží řeka Zangaro, potom přijde podhůří Křišťálových hor, hory samé a za tím už jenom míle a míle džungle až na východní hranice.“

„A jak je to s jinými komunikacemi?“ zeptal se Manson.

„Ony tu vlastně žádné cesty nejsou,“ řekl Endean. „Řeka Zangaro teče ze severní hranice téměř souběžně s pobřežím přes většinu republiky, než se vlévá do moře těsně před jižní hranicí. V ústí existuje pár mol a pár chalup, pak dva malé přístavy pro vývoz dřeva. Nejsou tu žádné loděnice a od nezávislosti prakticky obchod se dřevem přestal. Fakt, že řeka Zangaro teče téměř souběžně s pobřežím a pomalu se k němu po celých 60 mil blíží, ve skutečnosti rozděluje republiku na dvě části; jednak je to tento pás pobřežní planiny mezi řekou a mořem, končící v mangrovových bažinách, což je příčinou toho, že celé pobřeží je nepřístupné pro lodě a malé čluny, a stejně tak je nepřístupné i vnitrozemí za řekou. Východně od řeky jsou hory a za nimi pak vnitrozemí. Řeka by se dala použít pro dopravu čluny, nikdo však na tom nemá zájem. Republika, která leží severně od Zangara, má moderní hlavní město na pobřeží s hlubokým přístavem a řeka Zangaro končí v zaneseném ústí.“

„A jak to bylo s tím obchodem se dřevem? Jak to odtamtud dostávali?“

Endean vybral mapu republiky většího měřítka a položil ji na stůl. Tužkou označil ústí Zangara na jihu republiky.

„Dřevo se poráželo proti proudu, buď podél břehů, nebo na západních svazích hor. Je tam stále ještě docela dobré dřevo, ale od nezávislosti o něj nemá nikdo zájem. Kmeny se plavily dolů po řece až dolů do ústí a tam se shromažďovaly. Když přijely lodě, mohly zakotvit na volném moři a motorové čluny k nim potom přitáhly vory. Lodě si pak kmeny vytáhly na palubu vlastními jeřáby. Šlo vždycky o malý objem.“

Manson podrobně prohlížel mapu většího měřítka, zvažoval sedmdesát mil pobřeží, řeku probíhající téměř souběžně s ním, dvacet mil vnitrozemí, pás neprostupné mangrovové bažiny mezi pobřežím a mořem a hory za řekou. Mohl ukázat na Křišťálovou Horu, ale neučinil to.

„A co silnice? Nějaké tam být musí.“

Endean začal vysvětlovat.

„Hlavní město se nachází na konci krátkého poloostrova, zhruba v polovině pobřeží. Směřuje k otevřenému moři. Je to malý přístav, jediný skutečný přístav v zemi, a za městem se potom poloostrov rozšiřuje na hlavní území. Je tu jedna silnice, která běží po hřbetě poloostrova a potom ještě šest mil do vnitrozemí, přímo na východ. Pak je tady křižovatka - zde. Cesta, která vede vpravo, míří na jih. Sedm mil je to štěrk, potom je to dalších dvacet mil neupravená půda. Potom se ztrácí na březích ústí Zangara.

Druhá větev se otáčí doleva a běží severně, přes planinu západně od řeky a dál k severní hranici. Tam je přechod, hlídaný deseti ospalými a korumpovanými vojáky. Pár cestovatelů mi řeklo, že stejně neumějí přečíst, co je v pasu napsáno, takže ani nevědí, zda tam vízum je nebo ne. K tomu, aby se tam člověk dostal, je stačí podplatit pár librami.“

„A co je s cestou do vnitrozemí?“ zeptal se Sir James.

Endean ukázal prstem.

„Ta tu není ani vyznačená, jak je malá. Je to vlastně, když jdete po cestě mířící na sever za křižovatkou, asi deset mil, pak se otáčí doprava směrem do vnitrozemí. Je to pozemní cesta. Překračuje zbytek planiny a potom řeku Zangaro po zchátralém dřevěném mostě…“

„Takže ten most je jediná spojnice mezi dvěma částmi země na obou stranách řeky?“ zeptal se Manson s podivem.

Endean pokrčil rameny. „Je to jediný přechod pro dopravu na kolech. Jenže tam téměř vůbec žádná doprava na kolech není. Domorodci přeplouvají přes řeku Zangaro v člunech.“

Manson změnil námět, třebaže nespustil z mapy oči.

„Jaké kmeny tam žijí?“ zeptal se.

„Jsou tam dva,“ řekl Endean. „Na východ od řeky a až do konce vnitrozemí je území kmene Vindu. Z toho důvodu také většina Vindu žije kolem východní hranice. Již jsem řekl, že hranice byly stanoveny jen teoreticky. Kmen Vindu se prakticky nachází v době kamenné. Jen zřídka kdy, pokud vůbec, přecházejí řeku a opouštějí džungli. Planina na východ od řeky směrem k moři, včetně poloostrova, kde je hlavní město, je zemí kmene Caja. Tyhle dva kmeny se vzájemně nenávidí.“

„Kolik to má obyvatelstva?“

„Ve vnitrozemí se to prakticky nedá spočítat. Oficiálně se uvádí 220 000 za celou zemi. Z toho je asi 30 000 Caja a odhaduje se, že 190 000 Vindu. Tato čísla jsou však pouhým odhadem s výjimkou Caja, kteří byli spočítáni přesně.“

„Jak potom proboha vůbec dělali volby?“ zeptal se Manson.

„To zůstává jedním z tajemství stvoření,“ prohlásil Endean. „V každém případě to byl binec. Polovina z nich vůbec nevěděla, co to volby jsou a pro co vlastně hlasují.“

„Co hospodářství?“

„Téměř nic tam nezbylo,“ odvětil Endean. „Na území Vindu se nic nevyrábí. Většina z nich jenom přežívá díky tomu, co mohou sami vypěstovat, ať už jsou to jamy nebo kasava, tedy spíše to, co vypěstují jejich ženy mimo džungli, ostatně ženy vykonávají veškerou práci, kterou je třeba udělat a té je strašně málo. Když jim dobře zaplatíte, budou vám dělat nosiče. Muži jsou lovci. Děti jsou sbírkou malárie, trachomu, bilharzií a podvýživy.

Na pobřežní planině byly v koloniálních dnech plantáže špatného kakaa, kávy, bavlny a banánů. Byly majetkem bělochů, kteří používali domorodé pracovní síly. Nic z toho nemělo vysokou kvalitu, stačilo to, pokud měl někdo zaručeného kupce v Evropě, koloniální velmoc, aby na tom vydělal trochu tvrdé měny a zaplatil minimální dovozy. Po získání nezávislosti byly plantáže zestátněny prezidentem, který vyhnal bělochy a rozdal plantáže členům své strany. Všechno je to nyní již zlikvidováno, zarostlé plevelem.“

„Máte nějaká čísla?“

„Ano, pane. V posledním roce před nezávislostí činila celková produkce kakaových bobů, které byly hlavní plodinou, 30 000 tun. V minulém roce to bylo 1000 tun a nikdo to nekupoval. Stále to tam někde hnije na zemi.“

„A to ostatní - káva, bavlna, banány?“

„Banány a káva stále ještě rostou bez ohledu na nedostatek péče. Bavlnu zlikvidovala plíseň; neměli žádné insekticidy.“

„Jaká je nyní ekonomická situace?“

„Dokonalá katastrofa. Bankrot, peníze jsou bezcenným papírem, vývoz klesl téměř na nulu a nikdo jim nic nedoveze. Dostali nějaké dary od OSN, od Rusů a bývalé koloniální mocnosti, avšak vláda vždycky prodá ty věci někam jinam a sebere hotovost, takže i tihle tři toho nechali.“

„Opravdová banánová republika, co?“ zamumlal Sir James.

„V každém ohledu. Korumpovaná, zločinná, brutální. Moře u pobřeží je bohaté na ryby, jenže oni neumějí rybařit. Dvě rybářské lodi, které měli, měly bělošské kapitány. Jednoho zmlátili vojáci, a tak oba odešli. Potom motory zrezivěly a všichni z lodí odešli. Proto mají domorodci nedostatek bílkovin. Není tu ani dostatek koz a slepic.“

„A co léky?“

„V Clarence je jedna nemocnice, kterou zřídily Spojené národy. Je jediná v zemi.“

„Lékaři?“

„Byli tam dva místní lidé, kteří byli lékaři. Jeden z nich byl zatčen a zemřel ve vězení. Druhý uprchl do exilu. Misionáře vyhnal prezident jako imperialistické agitátory. A to byli misionáři, kteří byli současně také zdravotníky a kněžími. Jeptišky obvykle školily ošetřovatelky, ale ty vyhnali také.“

„Kolik je tam Evropanů?“

„Ve vnitrozemí pravděpodobně žádný. Na pobřežní planině žije pár agronomů, techniků, vyslaných OSN. V hlavním městě je asi čtyřicet diplomatů, dvacet z nich je na ruském velvyslanectví, zbytek pak rozdělen mezi francouzskou, švýcarskou, americkou, západoněmeckou, východoněmeckou, českou a čínskou ambasádu, pokud budeme Číňany považovat za bílé. Kromě toho je tu asi pět pracovníků OSN v nemocnici, dalších pět techniků udržujících výrobu elektrické energie, letištní kontrolní věž, vodní díla a tak podobně. Mělo by tam být padesát dalších - obchodníků, vedoucích, podnikatelů, kteří už přestali doufat ve zlepšení.

Ostatně, před šesti týdny tam došlo k nějakému zmatku, jednoho z mužů OSN téměř umlátili. Pět dalších nezdravotnických techniků pohrozilo, že odejdou, a utekli na příslušná velvyslanectví. Možná že už jsou pryč, v takovém případě brzo přestanou dodávky vody, elektřiny, letiště bude mimo provoz.“

„A kde je letiště?“

„Tady na nejširší části poloostrova, za městem. Nemá mezinárodní úroveň, takže jestliže tam chcete letět, pak musíte jedině linkou Air Afrique do republiky na severu, zajistit si další let malým dvoumotorovým letadlem, které přilétá do Clarence třikrát týdně. Je to francouzská firma, která má koncesi, třebaže dneska už to těžko může být ekonomicky únosné.“

„Kdo patří mezi přátele země, řečeno diplomaticky?“

Endean zavrtěl hlavou.

„Žádné nemají. Nikdo nemá o takový binec zájem. I Organizace africké jednoty se za to celé hnízdo stydí. Je to tak zaostalé, že se o tom ani nehovoří. Nejezdí tam novináři, takže o tom nikdo nepíše. Vláda je zuřivě protibělošská, takže nikdo tam nechce poslat personál, aby se tam vůbec o něco pokoušel. Nikdo tam neinvestuje, protože nic není zabezpečeno před konfiskací ze strany nějakého Tomáše, Honzy nebo Vaška s partajním odznakem. Je tam mládežnická organizace strany, která zmlátí každého, koho chce, a každý žije v hrůze.“

„A co Rusové?“

„Mají největší velvyslanectví a pravděpodobně asi také hodně ovlivňují prezidenta v otázkách zahraniční politiky, o kterých nic neví. Jeho poradci jsou hlavně v Moskvě vyškolení místní lidé, třebaže on sám na škole v Moskvě nebyl.“

„Jsou tam vůbec nějaké možnosti?“ zeptal se Sir James.

Endean pomalu kývl.

„Předpokládám, že by tady bylo dost možností, pokud by se zajistilo řízení a pracovalo se tam tak, aby to poskytlo obyvatelstvu rozumný stupeň blahobytu. Obyvatelstvo je nepočetné, potřeby nízké, mohli by být samostatní v potravinách, oblečení, základním místním hospodářství, které má jen málo tvrdé měny na nezbytné další výdaje. Mohlo by se to udělat, ale v každém případě jsou ty potřeby tak malé, že ulehčení by mohly poskytnout dobročinné společnosti, a pokrýt je všechny, kdyby nebylo toho, že se s jejich personálem vždy špatně a hrubě zacházelo, jejich zařízení se ničilo nebo rozkradlo a dary tam poslané se prodaly na soukromý účet vlády.“

„Říkáte, že Vindu nechtějí tvrdě pracovat? Co lidé z kmene Caja?“

„Ani ti,“ prohlásil Endean. „Ti jenom sedí celý den nebo zmizí do buše, jakmile někdo vycítí nějakou hrozbu. Jejich úrodná planina se jim postarala o výživu, takže jsou rádi že jsou rádi.“

„Kdo potom pracoval v podnicích ve dnech koloniální vlády~“

„Koloniální mocnost sem přivedla 20 000 černých dělníků odněkud odjinud. Ti se zde usadili a také zde stále žijí. S rodinami je jich asi 50 000. Koloniální úřady jim však nikdy nedaly občanská práva, takže se také neúčastnili voleb k získání nezávislosti. Jestliže se má udělat nějaká práce, pak jsou tady na to oni.“

„Kde žijí?“ zeptal se Manson.

„Asi 15 000 jich stále žije v chatrčích na plantážích, třebaže tady vlastně není žádná práce, protože všechny stroje jsou porouchané. Zbytek se přesunul ke Clarence, snaží se tam žít jak se dá. Žijí tady v řadě vesnic, rozptýlených kolem cesty za hlavním městem, té cesty na letiště.“

Dalších pět minut Sir James Manson pohlížel na mapu, která před ním ležela, přemýšleje o hoře, o šíleném prezidentovi a klice v Moskvě vyškolených poradců, o ruském velvyslanectví. Konečně povzdechl.

„Zatraceně mizerný místo.“

„To zní ještě mírně,“ prohlásil Endean. „Stále provozují rituální veřejné popravy před shromážděným obyvatelstvem na hlavním náměstí. Smrt rozsekáním mačetou na kousky. Pěkná sebranka.“

„A kdo konkrétně vytvořil tenhle pozemský ráj?“

Jako odpověď vytáhl Endean fotografii a položil ji na mapu. Sir James Manson se díval na Afričana středního věku v hedvábném cylindru, černém fraku a pytlovitých kalhotách. Byl to zřejmě inaugurační den, protože v pozadí na schodech velké budovy stálo několik koloniálních důstojníků. Tvář pod lesklým černým hedvábným cylindrem nebyla kulatá, ale dlouhá a vyzáblá, s hlubokými vráskami po každé straně nosu. Koutky úst byly staženy dolů, takže celkový dojem byl, že s něčím zásadně nesouhlasí. Jeho oči však byly zajímavé. Byly to oči fanatika.

„Tak to je ten chlap,“ řekl Endean. „Úplný cvok a nebezpečný jako chřestýš. Takový Papa Doc západní Afriky. Vizionář, hovořící s duchy, osvoboditel z jha bílého muže, spasitel svého lidu, podvodník, lupič, náčelník policie a mučitel podezřelých, vynucovatel přiznání, posluchač hlasu Všemohoucího, jasnovidec, Jeho Všemožné Veličenstvo, Jeho Excelence Jean Kimba.“

Sir James Manson se díval déle na tvář muže, který, aniž by to věděl, kontroloval platinu v hodnotě deset miliard dolarů.

„Pochybuji,“ pomyslel si, „že svět vůbec pozná, když zmizí.“

Nic neřekl, ale poté, co naslouchal Endeanovi, se události jevily přesně tak, jak se již rozhodl, že budou vypadat.

Před šesti léty se koloniální velmoc vládnoucí enklávě, které se nyní říká Zangaro, v obavách před světovým veřejným míněním rozhodla poskytnout zemi nezávislost. Obyvatelstvo, které vůbec nemělo zkušenosti se samosprávou, bylo velmi rychle připravováno a všeobecné volby a vyhlášení nezávislosti byly stanoveny na příští rok.

V tomto zmatku se objevilo pět politických stran. Dvě z nich byly kmenové, jedna z nich tvrdila, že se stará o zájmy Vindu, druhá o zájmy kmene Caja. Další tři strany vypracovaly svou vlastní politickou platformu a potom dělaly, že chtějí zachovat kmenové rozdělení obyvatelstva. Jedna z těchto stran byla konzervativní skupina vedená mužem, který byl úředníkem za kolonialistů a kterému tito přáli. Tvrdil, že by pokračoval v těsné vazbě s mateřskou zemí, která kromě jiného zaručovala místní papírové peníze a kupovala to, co se dalo vyvážet. Druhá strana byla stranou centristů, malá a slabá, vedená intelektuálem, profesorem, který vystudoval v Evropě. Třetí strana byla radikální a vedl ji muž, který byl několikrát uvězněn v přísně střeženém vězení. Tento muž byl Jean Kimba.

Dlouho před volbami byli dva z jeho pomocníků, kteří studovali v Evropě, kontaktováni Rusy, kteří si všimli jejich účasti na pouliční demonstraci proti kolonialismu. Oba přijali stipendia k dokončení vzdělání na Univerzitě Patrice Lumumby u Moskvy, tajně opustili Zangaro a odletěli do Evropy. Tam již na ně čekali emisaři z Moskvy a výsledkem jejich diskuse bylo, že přijali určitou částku peněz a účinné rady velmi praktické povahy.

Díky těmto penězům vytvořil Kimba a jeho muži bojůvky politických lumpů z řad Vindu a zcela ignorovali malou menšinu Caja. Jejich bandy začaly řádit ve vnitrozemí, kde neexistovala policie. Několik agentů soupeřících stran rychle zmizelo ze světa a bandy navštívily také všechny kmenové náčelníky Vindu.

Když jich několik veřejně upálili a několika vyloupli oči, kmenoví náčelníci pochopili, co se od nich čeká. Když přišly volby, jednali podle jednoduché a účinné logiky, která vám říká, abyste dělali to, co od vás chce člověk, který má moc a možnost vám tuto moc bolestně připomenout: ignorujte nebo potlačte slabé a bezmocné. Proto náčelníci přikázali svým lidem, aby hlasovali pro Kimbu. Vyhrál jasnou většinou mezi Vindu a celkový počet hlasů, který byl pro něj odevzdán, byl větší než spojený počet hlasů opozice a voličů z kmene Caja. Tomu napomohla skutečnost, že počty obyvatel Vindu byly téměř zdvojnásobeny tím, že náčelníci každé vesnice byli přesvědčeni, aby nahlásili větší počet obyvatel svých vesnic. Jakési sčítání lidu prováděné koloniálními úředníky vycházelo proto z místopřísežného prohlášení náčelníka každé vesnice, který tak sám rozhodoval o tom, kolik je ve vesnici lidí.

Koloniální mocnost v tom udělala důkladný zmatek. Místo toho, aby se poučila od Francouzů a zajistila, aby chráněnci kolonialistů vyhráli první, životně důležité volby a potom podepsali smlouvu o vzájemné obraně, a získali tak prapor bílých parašutistů, kteří by už udrželi u moci prozápadního prezidenta, kolonialisté dovolili svému největšímu nepříteli, aby vyhrál. Měsíc po volbách byl Jean Kimba uveden do úřadu jako první prezident Zangara.

Co následovalo, se už odehrávalo v rámci obvyklého postupu. Čtyři ostatní strany byly zakázány jako „podvratné živly“ a později byli také i čtyři vedoucí stran uvězněni na základě vykonstruovaných obvinění. Zemřeli při mučení ve vězení poté, co předali finance strany Osvoboditeli Kimbovi. Koloniální armáda a policejní důstojníci byli propuštěni, jakmile vznikla jakási armáda složená výlučně z vojáků z kmene Vindu. Vojáci z kmene Caja, kteří tvořili také většinu policistů v koloniálních dobách, byli okamžitě propuštěni a naloženi na nákladní automobily, které je měly odvézt domů. Po odjezdu z hlavního města však šest nákladních vozů zamířilo ke skrytému místu na řece Zangaro a tam začaly pracovat kulomety Tak skončili všichni dobře vycvičení Caja.

V hlavním městě mohli policisté a celníci, rovněž hlavně Caja, zůstat, avšak jejich zbraně byly vyprázdněny a veškeré náboje odebrány. Všechna moc přešla na armádu Vindů a začal teror. Toto období trvalo osmnáct měsíců. Začala konfiskace pozemků, majetků a obchodů kolonistů a ekonomika neustále upadala. Neexistovali Vindu, kteří by byli schopni převzít řízení několika podniků republiky tak, aby pracovaly alespoň trochu efektivně, a pozemky a plantáže byly předány členům Kimbovy strany. Po odchodu kolonistů přišlo několik techniků OSN, aby řídili základní, klíčové podniky, avšak výstřelky, jejichž svědky se stali, vedly k tomu, že dříve nebo později napsali domů svým vládám, že trvají na tom, aby byli odvoláni.

Po několika krátkých, ale krutých příkladech teroru se zastrašení Caja absolutně podřídili a také za řekou v zemi Vindu bylo předvedeno několik hrůzných příkladů toho, co se stane náčelníkům, kteří by se odvážili připomenout něco jako předvolební sliby. Potom se Vindu prostě sebrali a odešli zpátky do buše. To, co se stalo v hlavním městě, se jich tak jako tak vůbec nikdy, pokud se pamatují, netýkalo, takže si mohli dovolit pokrčit rameny a odejít. Kimba a jeho skupina stoupenců, krytí armádou Vindů a labilními a vysoce nebezpečnými mladistvými, kteří vytvořili mládežnické hnutí strany, vládli i nadále z Clarence, pouze ve svůj vlastní prospěch a zisk.

Některé metody, jakými tohoto stavu Kimba dosáhl, byly otřesné. Zpráva Simona Endeana obsahovala dokumentaci o příkladu, kdy Kimba, rozhořčený nad tím, že nedostal svůj podíl na obchodě, uvěznil evropského obchodníka, který byl do akce zapojen, vyslal vlastního emisara k jeho ženě s výhrůžkou, že obdrží poštou chodidla, prsty a uši svého manžela, pokud nebude výkupné zaplaceno. Dopis uvězněného manžela to potvrdil, a tak žena vyzvedla nezbytných půl milionu dolarů od jeho obchodních partnerů a zaplatila. Muž byl propuštěn, avšak jeho vláda, vystrašená hlasy černých Afričanů v OSN, na něho naléhala, aby mlčel. Tisk se o tom nikdy nedozvěděl. Při jiné příležitosti byli dva státní příslušníci koloniální mocnosti zatčeni a zmláceni v dřívějších kasárnách koloniální policie, nyní armádních kasárnách. Byli propuštěni až poté, co byl ministru spravedlnosti dán značný úplatek, jehož část nepochybně přišla do Kimbovy kapsy. Jejich proviněním bylo jen to, že se nepoklonili, když jel kolem nich Kimbův vůz.

Za pět let, která uplynula od získání nezávislosti, byla všechna Kimbova potenciální opozice zlikvidována nebo vyhnána do exilu a ti, kterým se to vůbec podařilo, patřili mezi ty šťastnější. Proto tu nebyli žádní lékaři, inženýři nebo jiní kvalifikovaní pracovníci. Zbylo jich jen velmi málo; Kimba považoval všechny vzdělané lidi za možné oponenty.

Během let se u něho vyvinula psychóza strachu z atentátu; nikdy neopouštěl zemi. Jen zřídka opouštěl palác, a když to udělal, pak vždy se silným doprovodem. Střelné zbraně všeho druhu byly shromážděny a konfiskovány, včetně loveckých ručnic a brokovnic, což jenom zvýšilo nedostatek bílkovin v potravě. Dovoz nábojů a střelného prachu byl zastaven, takže případní lovci Vindu z vnitrozemí, kteří přicházeli na pobřeží, aby tu koupili prach, který potřebovali do svých předovek, byli posláni zpátky s prázdnýma rukama a své dnes už k ničemu jsoucí předovky pověsili ve svých chatách na větev. Bylo zakázáno nosit po městě mačety. Pokud bylo u někoho něco takového nalezeno, trestalo se to smrtí.

Když konečně Sir James Manson strávil dlouhé hlášení, prostudoval si ještě fotografie hlavního města, paláce a Kimby a všechny přiložené mapy. Pak si znovu poslal pro Simona Endeana. Tomu již začínalo být velmi divné, co zajímá jeho šéfa na tak zapadlé republice, a zeptal se Martina Thorpeho v sousední kanceláři na devátém poschodí, co to má znamenat. Thorpe se jenom ušklíbl a poklepal si ukazováčkem na nos.

Thorpe si nebyl úplně jist, o co jde, domníval se však, že něco ví. Oba však věděli velmi dobře, že není vhodné se vyptávat, když jejich zaměstnavatel dostane nápad a potřebuje informace.

Když se Endean hlásil Mansonovi následujícího rána, ten stál ve svém oblíbeném postoji u skleněného okna na střeše domu a pohlížel dolů na ulici s trpaslíčky mířícími do svých podniků.

„Jsou ještě dvě věci, o kterých chci vědět něco víc, Simone,“ řekl bez úvodu Sir James Manson a přistoupil zpět ke svému stolu, na kterém leželo Endeanovo hlášení.

„Zmiňoval jste se o zmatku v hlavním městě zhruba asi před šesti až sedmi týdny. Slyšel jsem něco podobného od muže, který tam byl. Ten ale mluvil o pokusu zavraždit Kimbu. Co to bylo?“

Endean si oddechl. Slyšel o tomto případu od svých vlastních zdrojů, domníval se však, že je pňliš bezvýznamný, aby to zařazoval do hlášení.

„Kdykoli se prezident špatně vyspí, tak se zatýká a šeptá se o atentátu,“ řekl Endean. „Obvykle to znamená jen to, že potřebuje důvod k tomu, aby mohl někoho zavřít a popravit. V tomto případě, koncem ledna, to byl velitel armády plukovník Bobi. Bylo mi řečeno, ve vší důvěrnosti, že hádka mezi oběma se týkala toho, že Kimba nedostal dosti velký krajíc z toho, kolik Bobi shrábl z jím uzavřeného obchodu. Do nemocnic OSN přišla zásilka léků a drog. Armáda je hned v přístavu zabavila a polovinu ukradla. Bobi byl za to odpovědný a ukradená část nákladu byla prodána někde na černém trhu. Zisk z prodeje měl dostat Kimba. V každém případě, vedoucí nemocnice OSN, když u Kimby protestoval a pohrozil svou rezignací, uvedl skutečnou hodnotu toho, co v zásilce chybělo. Bylo to více, než Bobi řekl Kimbovi.

„Prezident začal zuřit a poslal pár svých osobních strážců, aby se podívali po Bobim. Prohledali celé město a zavřeli každého, kdo se jim postavil do cesty nebo kdo se jim nelíbil.“

„Co se stalo Bobimu?“ zeptal se Manson.

„Utekl. Skočil do džípu a jel na hranici. Dostal se přes ni tak, že nechal džíp džípem a prošel bušem kolem hraničního kontrolního bodu.“

„Z jakého kmene je?“

„To je to divné, je míšenec. Napůl Vindu a napůl Caja, pravděpodobně asi výsledek nájezdu Vindu na vesnici Caja před čtyřiceti léty.“

„Byl v nové Kimbově armádě, nebo ve staré koloniální?“ zeptal se Manson.

„Byl desátníkem koloniálního četnictva, takže se dá předpokládat, že dostal určitý výcvik. Potom byl před získáním nezávislosti za opilost a porušení subordinace vyhozen. Když Kimba přišel k moci, vzal ho hned na začátku zpátky, protože potřeboval aspoň chlapa, který dokázal rozeznat, kde je ústí pušky a kde pažba. V koloniálních dnech se Bobi vydával za Caja, avšak jakmile se dostal k moci Kimba, přísahal, že je opravdový Vindu.“

„Proč si ho Kimba držel? Byl jedním z jeho původních stoupenců?“

„Jakmile Bobi uviděl, kam fouká vítr, šel za Kimbou a přísahal mu věrnost. V tom byl chytřejší než koloniální guvernér, který nevěřil, že by Kimba vyhrál volby, dokud to čísla nedokázala. Kimba si Bobiho nechal a dokonce z něho udělal velitele armády, protože bylo pro něho lepší, aby poloviční Caja prováděl represe zaměřené proti oponentům Kimby právě z řad kmene Caja.“

„Jaký vlastně je?“ zeptal se Manson přemýšlivě.

„Velký lump,“ prohlásil Endean. „Lidská gorila. Žádný mozek jako takový, pouze nízké zvířecí instinkty. Hádka mezi oběma byla pouze hádkou mezi dvěma lupiči.“

„Byl však vyškolen na Západě? Není to komunista?“ trval na svém Manson.

„Ne, pane. Není to komunista. Vůbec není politický.“

„Dá se podplatit? Byl by schopen kooperovat za peníze?“

„Určitě. Myslím, že teď žije v zatracené nouzi. Nemohl se dostat daleko za Zangaro. Pouze prezident může mít velké peníze.“

„Kde je teď?“ zeptal se Manson.

„Nevím, pane. Žije někde v exilu.“

„Dobře,“ prohlásil Manson. „Najděte ho, ať je kde chce.“

Endean přikývl.

„Mám ho navštívit?“

„Ještě ne,“ řekl Manson. „A teď je tady ještě další problém. Hlášení je dobré, velmi souhrnné, s výjimkou jedné podrobnosti. To je vojenská stránka. Chtěl bych mít kompletní rozklad vojenské bezpečnostní situace v prezidentově paláci a kolem něj a v hlavním městě. Kolik je tam jednotek, policie, zda má prezident zvláštní tělesnou stráž, kde jsou ubytováni, jací jsou, úroveň výcviku a zkušeností, jak budou bojovat, kdyby se na ně zaútočilo, jaké zbraně mají, zda je dokáží používat, jaké jsou tam rezervy, kde se nachází zbrojnice, zda mají všude umístěné stráže, jestli jsou tam obrněná vozidla nebo děla, zda Rusové cvičí armádu, zda jsou mimo Clarence výcvikové tábory, zkrátka všechno o těchto věcech.“

Endean se díval na svého šéfa s údivem. Věta „kdyby se na ně zaútočilo“ mu utkvěla v hlavě. Přemýšlel o tom, co asi má starý pán za lubem, jeho tvář však zůstala nehnutá.

„To by znamenalo osobní návštěvu, Sire Jamesi.“

„Ano, s tím souhlasím. Máte pas na jiné jméno?“

„Ne, pane. V žádném případě však já takové informace nemohu poskytnout. To si vyžaduje odborné zvážení vojenských otázek a také znalost afrických vojáků. Já jsem na vojně nebyl. Nevím vůbec nic o zbraních nebo armádách.“

Manson byl opět u svého okna a díval se na City.

„Já vím,“ řekl tiše. „To bude chtít vojáka, který by takovou zprávu vypracoval.“

„Ale, Sire Jamesi, těžko dostanete vojáka, který by tam šel s takovým posláním. Rozhodně ne za peníze. Kromě toho, voják by měl v pase uvedené své povolání. Kde bych asi tak našel vojáka, který by mohl jít až do Clarence a zjistit tam takové informace?“

„Takoví existují,“ řekl Manson. „Říká se jim žoldáci. Bojují pro toho, kdo je zaplatí a kdo je zaplatí dobře. Jsem připraven to udělat. Takže jděte a najděte mi žoldnéře, který je iniciativní a dokáže myslet. Nejlepšího v Evropě.“

Cat Shannon ležel na posteli v malém hotýlku na Montmartru a pozoroval, jak kouř z jeho cigarety pomalu stoupá ke stropu. Byl otráven. Za týdny, které uplynuly od jeho návratu z Afriky, utratil většinu svých úspor na cestách po Evropě, kde se pokoušel najít jinou práci.

V Římě navštívil řád katolických kněží, který znal, protože si myslel, že by mohl jít do jižního Súdánu, aby tam ve vnitrozemí vybudoval letiště, kam by bylo možno dodávat lékařské dodávky a potraviny. Věděl, že v jižním Súdánu operují tři nezávislé skupiny žoldnéřů, kteří pomáhají černochům v jejich občanské válce proti arabskému severu. V Bahr-el-Gazar další dva britští žoldnéři, Ron Gregory a Rip Kirby, vedli malou operaci členů kmene Dinka, kladoucích miny na silnice používané súdánskou armádou a likvidující tak jejich britské pancéřové vozy Saladin. Na jihu, v rovníkové provincii, měl Rolf Steiner tábor, v kterém zřejmě cvičil místní obyvatele v jednotlivých druzích boje, ale už o něm celé měsíce neslyšel. Na horním Nilu směrem na východ byl mnohem výkonnější tábor, kde čtyři Izraelci cvičili kmenové náčelníky a vybavovali je sovětskými zbraněmi z obrovských zásob, které Izrael ukořistil Egypťanům v roce 1967. Boje v těchto třech provinciích jižního Súdánu na sebe vázaly hlavní část súdánské armády a leteckých sil, takže kolem Chartúmu bylo umístěno pět letek egyptských stíhaček, které tak scházely proti Izraelcům na Suezském kanálu.

Shannon navštívil izraelské velvyslanectví v Paříži a čtyřicet minut hovořil s vojenským přidělencem. Ten zdvořile naslouchal, zdvořile mu poděkoval a stejně tak zdvořile ho vyhodil. Jedinou věcí, kterou mu důstojník řekl, bylo, že na straně vzbouřenců v jižním Súdánu nejsou žádní izraelští poradci, a proto že mu nemůže pomoci. Shannon nepochyboval o tom, že rozhovor byl zaznamenán a zaslán do Tel Avivu, pochyboval však, že ještě něco o nich uslyší. Považoval Izraelce za prvotřídní bojovníky a výborné špiony, domníval se však, že nevědí vůbec nic o černé Africe a že se blíží k pádu v Ugandě i na dalších místech.

Kromě Súdánu tu bylo jen málo nabídek. Pověsti o tom, že CIA najímá žoldnéře pro výcvik antikomunistických povstalců v Kambodži, že někteří šejkově z Perského zálivu mají až po krk své závislosti na britských vojenských poradcích a ohlížejí se po žoldnéřích, kteří by na nich byli závislí. Šlo o to, že prý hledali vojáky, připravené bojovat za šejky ve vnitrozemí nebo převzít odpovědnost za bezpečnost jejich paláců. Shannon považoval všechny tyto historky za pochybné; a to z toho důvodu, že CIA se dalo věřit asi tak jako kulce v hlavě a Arabové nebyli o moc lepší.

Kromě zálivu, Kambodže a Súdánu byla jen malá nabídka a nebyly to dobré války. Spíše se mu zdálo, že se objevuje možnost nepříjemného míru. Takže zbývala možnost pracovat jako tělesná stráž evropského obchodníka se zbraněmi a skutečně také s ním navázal kontakt právě takový pán v Paříži, který se považoval za ohroženého a potřeboval někoho, kdo by byl tak dobrý, aby ho ochránil.

Když se obchodník se zbraněmi dozvěděl, že Shannon je ve městě, a protože věděl, co dokáže i jak je rychlý, poslal někoho, kdo přednesl návrh. Cat ho docela neodmítl, ale nebyl tím nijak nadšen. Obchodník se zbraněmi se dostal do problémů vinou své vlastní hlouposti; prodal totiž zbraně irské IRA a potom dal Britům typ, kde zbraně budou. Když došlo k řadě zatčení, zákazníci začali zuřit. Výmluva Belfastu na bezpečnostní orgány měla trhliny a zákazníci byli zuřiví. Cílem najímání tělesné stráže je v první řadě zastrašit opozici až do doby, kdy vášně vychladnou a na záležitost se zapomene. Kdyby ho Shannon střežil, znamenalo by to, že většina profesionálů by odjela domů a muž by zůstal naživu. Jenže Irové nebyli normální a také asi pravděpodobně nevěděli dost k tomu, aby se stáhli. Došlo by pravděpodobně ke střilení a francouzská policie by se podivovala nad tím, proč je na jedné z jejich ulic tolik krvácejících Irů. Kromě toho, protože byl ulsterským protestantem, nikdo by Shannonovi nevěřil, že jen dělá svou práci. Nabídka však zůstala stále otevřená.

Končilo prvních deset dnů března, ale počasí zůstávalo studené a vlhké s každodenními deštíky, Paříž byla nehostinná. Vyjít ven znamenalo jít na déšť a zůstat uvnitř zase stálo v Paříži hodně peněz. Shannon šetřil zbývající finance, jak nejlépe uměl. Nechal proto své telefonní číslo asi u deseti lidí, kteří by podle něj mohli sem tam zaslechnout něco, co by ho zajímalo, a v hotelovém pokoji četl laciné romány.

Ležel, díval se na strop a přemýšlel o domově. Ne že by snad vůbec měl nějaký domov, ale protože nenalezl lepší slovo, přemýšlel v tomto smyslu o divokých rašeliništích a křovinách, které jsou tak časté na hranicích Tyrone a Donegalu, což bylo místo, odkud pocházel.

Narodil se a vyrostl u malé vesnice Castlederg, ještě v hrabství Tyrone, avšak již na hranici s hrabstvím Donegal. Dům jeho rodičů stál jeden a půl kilometru od vesnice, na svahu přivráceném na západ k Donegalu.

O Donegalu se říkalo, že je to hrabství, které Bůh zapomněl dokončit, a těch pár stromů, které tam byly, bylo ohnutých směrem na východ neustálými prudkými větry vanoucími ze severního Atlantiku.

Jeho otec měl závod na zpracování lnu, ve kterém se vyrábělo jemné irské plátno, a do určité míry byl považován za pána celého kraje. Byl protestant, většina dělníků a místních sedláků byli katolíci a v Ulsteru spolu lidé různého náboženství nemluví, takže mladý Carlo si neměl s kým hrát. Místo toho si našel přátele mezi koňmi, protože to byla krajina, kde byl kůň důležitý. Dovedl jezdit na koni ještě dříve než dovedl jezdit na kole, a když mu bylo pět, měl vlastního poníka a ještě dnes vzpomíná, jak jezdil na poníkovi do vesnice, aby si tam koupil za půl pence v cukrárně starého pana Sama Gaileyho šuměnky.

Když mu bylo osm, poslali ho do internátní školy v Anglii, protože tak chtěla jeho matka, která byla Angličanka a pocházela z bohaté rodiny. Dalších deset let se tedy učil být Angličanem a skutečně se snažil, aby ztratil ulsterský charakter jak v řeči, tak i v chování. Během prázdnin se vracel domů k bažinám a koňům. Kolem Castledergu neměl přátele, a tak jeho prázdniny bývaly sice zdravé, ale samotářské, vyhražené pouze jízdám na koni s větrem o závod.

Když mu bylo dvaadvacet a byl poddůstojníkem u Královského námořnictva, zemřeli jeho rodiče při automobilové nehodě na cestě do Belfastu. Domů se vrátil na pohřeb; vypadal pěkně v uniformě, kterou korunoval zelený baret comandos. Potom pronajal téměř zbankrotovaný závod, zamkl dům a vrátil se do Portsmouthu.

To bylo před jedenácti léty. Zbytek pětileté smlouvy odsloužil u námořnictva, a když se vrátil k civilnímu životu, střídal zaměstnání až do doby, kdy se stal úředníkem obchodní společnosti s rozšířenými styky v Africe. Během zkušebního roku v Londýně poznal složitost struktury společnosti, obchodování a ukládání zisků, tvorbu holdingových společností i důležitost diskrétních účtů ve Švýcarsku. Po roce v Londýně byl jmenován zástupcem vedoucího pobočky v Ugandě, odkud odešel bez jediného slova a odjel do Konga. V posledních šesti letech žil jako žoldnéř, často jako psanec, v nejlepším případě považován za nájemného vojáka, v horším případě pak za placeného zabijáka. Potíž byla v tom, že jakmile byl jednou považován za žoldnéře, tak už cesta zpátky neexistovala. To nebyla otázka toho, že by nemohl dostat práci u obchodní společnosti; to by se zvládlo jednoduše třeba jen udáním jiného jména. A ani to nemuselo být, když se člověk nechal najmout jako řidič náklaďáku, strážný nebo v úplně nejhorším případě jako manuální pracovník. Skutečný problém byl v tom, že člověk musel po stanovenou dobu sedět v kanceláři a přijímat příkazy od pána v tmavě šedém obleku, dívat se z okna a vzpomínat na džungli, palmy kývající ve větru, na vůni střelného prachu i potu, hekání mužů tlačících džípy přes řeku, na strach před útokem i divokou krutou radost z toho, že jsi potom zůstal naživu. Vzpomínat a pak se vrátit zase k účetním knihám a k vlakům na předměstí, to bylo to, co prostě nešlo. Věděl, že kdyby tomu tak muselo být, že by ho to zničilo. To proto, že Afrika vás kousne jako moucha tse-tse, a jakmile máte jednou její jed v krvi, nikdy se ho úplně nezbavíte.

Proto ležel na posteli a kouřil cigařetu za cigaretou a přemýšlel o tom, odkud by mohla přijít další práce.

KAPITOLA 5

Simon Endean věděl, že někde v Londýně musí existovat někdo, kdo ví, kde by se dala sehnat nejen jména, ale také adresy prvotřídních žoldnéřů i oni sami. Jak už to bývá, je nejtěžší právě vědět kde začít a koho se zeptat.

Po hodině inspirace povzbuzované pitím kávy v kanceláři odešel a vzal si taxíka na Fleet Street. Díky příteli v redakci jednoho z největších londýnských deníků se dostal do knihovny výstřižků a vysvětlil archiváři, co hledá. Další dvě hodiny pak procházel pořadačem, ve kterém bylo shromážděno všechno, co se kdy v novinách v Británii za posledních dvacet let napsalo o žoldnéřích. Byly tam články o Katanze, Kongu, Jemenu, Vietnamu, Kambodži, Laosu, Súdánu, Nigérii i Rwandě; novinové články, komentáře, úvodníky a zase další články a fotografie. Všechny přečetl a věnoval zvláštní pozornost jménům těch, kdo byli pod nimi podepsáni.

V tomto stadiu ještě nehledal jméno žoldnéře. Bylo tu příliš mnoho jmen, pseudonymů, přezdívek, a nepochyboval o tom, že mnohé z nich jsou falešné. Hledal jméno odborníka, spisovatele nebo redaktora, jehož články vypadaly dostatečně kompetentní, aby mohl říci, že zná svůj předmět velmi dobře, natolik, aby mu pomohl najít cestu labyrintem soupeřících skupin i údajných hrdinských činů, a pomohl mu při jejich hodnocení. Po dvou hodinách se konečně rozhodl pro jméno člověka, kterého hledal, třebaže nikdy předtím o něm neslyšel.

V posledních třech letech byly uveřejněny tři články, které nesly stejnou značku, zřejmě jméno Angličana nebo Američana. Pisatel, jak se zdálo, věděl o čem mluví a zmiňoval se o žoldnéřích zhruba pěti různých národností, aniž by je přeceňoval a aniž by z nich dělal senzaci nahánějící hrůzu. Endean si poznamenal jméno a troje noviny, ve kterých byly články zveřejněny, což znamenalo, že jejich pisatel je novinářem na volné noze.

Již druhý telefonický rozhovor s jeho novinářským přítelem mu poskytl pisatelovu adresu. Bydlel v malém bytě v severním Londýně.

Již začínala tma, když Endean opustil ManCon House a vyjel se svou Corvette z podzemního parkoviště, zamířil na sever a našel novinářův byt. Když tam dojel, nikde se již nesvítilo a na jeho zvonění nikdo neodpovídal. Endean doufal, že ten člověk není v zahraničí, a to mu potvrdila i žena na přízemí, se kterou se mu podařilo promluvit. Byl rád, že ten dům není ani příliš velký, ani příliš pěkný, a doufal, že reportérovi bude záležet na tom, aby si vydělal nějaké peníze, tak jak to u pracovníků na volné noze bývá. Rozhodl se, že se sem vrátí brzy ráno.

Simon Endean stiskl tlačítko zvonku vedle novinářova jména krátce po osmé hodině příštího rána a za půl minuty již slyšel z mřížky na dveřích hlas konstatující pouze

„Ano?“

„Dobré jitro,“ řekl Endean do mřížky, „já jsem Harris. Walter Harris. Jsem obchodník. Mohl bych si s vámi promluvit?“

Dveře se otevřely, a tak vyšel až do čtvrtého poschodí, kde viděl otevřené dveře. V nich stál muž, za kterým přišel. Když se posadili v obýváku, přešel Endean přímo k věci.

„Jsem obchodník ze City,“ lhal klidně. „Jsem zde vlastně v zastoupení sdružení přátel, kteří všichni mají jedno společné: jejich veškeré obchodní zájmy míří do jednoho státu v západní Africe.“

Novinář nezúčastněně přikývl a dál popíjel svou kávu.

„V současnosti se objevují zprávy o možnosti převratu. Prezident je řádný a zcela dobrý člověk, a tak jak to vypadá i velmi populární mezi svými lidmi. Jeden z mých obchodních přátel se dozvěděl od svých dělníků, že pokud by došlo k nějakému převratu, pak by za tím mohli být komunisté. Rozumíte mi?“

„Ano. Pokračujte.“

„Dobře, je však zřejmé, že takový převrat by podporovala jen malá část armády, pokud by ovšem to všechno neproběhlo tak rychle, že by se ocitla ve zmatku a byla zbavena svých velitelů. Jinými slovy, pokud by se jednalo o fait accompli, pak většina armády by pravděpodobně souhlasila s čímkoli, hlavně když bude vidět, že převrat bude úspěšný. Kdyby k němu však došlo, a byl úspěšný jen napůl, pak by, podle našeho názoru, armáda podporovala prezidenta. Jak asi víte, zkušenosti učí, že prvních dvacet hodin po prvním úderu je klíčových.“

„A co s tím mám co společného já?“ zeptal se novinář.

„Už k tomu přicházím,“ prohlásil Endean. „Podle všeobecnému názoru k tomu, aby měl převrat úspěch, by bylo nezbytné pro ty, kdo ho budou provádět aby nejdříve zabili prezidenta. Pokud zůstane naživu, převrat by nemusel mít úspěch a nebo by vůbec k němu nemuselo dojít a všechno by bylo v pořádku. Proto je klíčovou otázkou bezpečnost prezidentského paláce a to, co s tím souvisí. Kontaktovali jsme některé přátele na ministerstvu zahraničí a ti si myslí, že nepřichází v úvahu, aby se o bezpečnost paláce postaral nějaký profesionální britský důstojník.“

„Takže?“ novinář se znovu napil kávy a zapálil si cigaretu. Uvědomoval si, že jeho návštěvník je příliš chytrý, až mazaný.

„Takže prezident by byl ochoten přijmout služby profesionálního vojáka, který by mu poradil, na smluvním základě, ve všech otázkách bezpečnosti, které se týkají osoby prezidenta. To, co hledá, je člověk, který by tam mohl přijít, provést kompletní a důkladné zhodnocení práce a veškerých bezpečnostních opatření, který by ucpal všechny mezery v existujících bezpečnostních opatřeních kolem prezidenta. Myslím, že takovým dobrým vojákům, kteří nemusí bojovat pod vlajkou své vlastní země, se říká žoldnéři.“

Pán živící se jako novinář na volné noze několikrát přikývl. Vůbec nepochyboval o tom, že to, co mu vypráví pán, který si říká Harris, se jen částečně blíží pravdě. To proto, že pokud by se týkalo skutečně jenom bezpečnosti paláce, pak by britská vláda rozhodně nebyla proti tomu, aby poskytla odborníka, který by poradil v otázkách jejího zlepšení. Druhým důvodem bylo, že v domě na Sloane Street č. 22 v Londýně byla velmi schopná firma, Watchguard International, která se právě na tyto věci specializovala.

Několika málo větami toto Harrisovi vysvětlil. Toho to nikterak nevyvedlo z rovnováhy.

„Jak vidím,“ prohlásil, „budu muset mluvit otevřeněji.“

„To by bylo dobré,“ prohlásil novinář.

„Problém je, jak vidíte, že vláda Jejího Veličenstva by mohla souhlasit s tím, že by vyslala odborníka, který by tam pouze poradil, ale pokud by tato rada spočívala v tom, že bezpečnostní jednotky paláce potřebují další intenzivní výcvik, v takovém případě by Brit, vyslaný vládou, něco takového už zajistit nemohl. A kdyby prezident chtěl nabídnout tomu člověku dlouhodobou práci ve svém štábu, tak by to bylo to samé. Pokud se týká firmy Watchguard, jeden z jejích specialistů by se nepochybně hodil, ale pokud by byl v personálu palácové stráže a došlo by k převratu, bez ohledu na jeho přítomnost, mohlo by dojít také k boji. Jak si jistě dovedete představit, zbývající část Afriky by si myslela, že člověk od firmy Watchguard, kterou většina černochů považuje za pobočku ministerstva zahraničních věcí, v tom měl prsty. Skutečný outsider, třebaže by neměl za sebou nikoho, by byl nejlepší, protože by nevystavoval prezidenta podezření, že je nástrojem špinavých a hnusných imperialistů.“

„Takže co ode mne chcete?“ zeptal se novinář.

„Jméno dobrého žoldnéře,“ řekl Endean. „Někoho, kdo dokáže myslet, kdo je iniciativní a kdo za peníze odvede pořádnou práci.“

„Proč jste přišel za mnou?“

„Vaše jméno zjistil jeden z naší skupiny z článku, který jste napsal před několika měsíci. Ten článek zněl velmi kompetentně.“

„Vydělávám si tím na živobytí,“ odvětil novinář.

Endean pomalu vytáhl z kapsy dvě stě liber v desetilitrových bankovkách a položil je na stůl.

„Tak to si můžete vydělat i u mne,“ řekl.

„Co to má být? Článek?“

„Nikoli. Memorandum. Seznam jmen a hrubá charakteristika. Nebo mi to můžete jen říci, jak se sám rozhodnete.“

„Napíšu to,“ řekl novinář.

Přešel do rohu, kde měl stůl, psací stroj a štos papírů, dotvářející atmosféru tohoto jednoduchého bytu bez příček. Vložil do stroje list papíru a příležitostně si ověřoval některé věci z řady pořadačů nad stolem; psal celých padesát minut. Potom vstal, přešel k čekajícímu Endeanovi se třemi listy papíru a podal mu je.

„To jsou ti nejlepší v dnešní době, starší generace z Konga před šesti lety a noví. Nezatěžoval jsem vás muži, kteří by nedokázali velet četě. Obyčejní rváči by byli k ničemu.“

Endean vzal listy a pozorně je studoval. Před ním ležel následující seznam:

PLUKOVNÍK LAMOULINE. Belgičan, pravděpodobně pověřenec vlády. Přišel do Konga v roce 1964 za vlády Moise Tshombeho. Pravděpodobně s kompletním povolením belgické vlády. Prvotřídní voják, nikoli žoldnéř v plném smyslu toho slova. Vybudoval 6. komando (frankofonní), kterému velel až do roku 1965, kdy ho předal Denardovi a odjel.

ROBERT DENARD. Francouz. Vyšel z policie, nikoli armády. Byl při oddělení Katangy v roce 1961/62, pravděpodobně jako poradce policie. Odjel po neúspěchu oddělení a po tom, co Tshombe odešel do exilu. Velel francouzské žoldnéřské operaci v Jemenu pro Jacquese Foccarta. Vrátil se do Konga v roce 1964, připojil se k Lamoulinovi. Velel 6. komandu po Lamoulinovi až do roku 1967. Účastnil se, ne zcela nadšeně, druhé Stanleyvilleské revolty (povstání žoldnéřů) v roce 1967. Byl těžce raněn do hlavy odraženou střelou z vlastních řad. Letecky přepraven do Rhodesie na léčení. Pokusil se vrátit v listopadu 1967 při invazi žoldnéřů do Konga z jihu do Dilolo. Operace se opozdila, údajně vlivem úplatků CIA, a když k ní došlo, nebyla úspěšná. Od té doby žije v Paříži.

JACQUES SCHRAMME. Belgičan. Plantážník, ze kterého se stal žoldnéř. Přezdívka Black Jack. Vybudoval vlastní jednotku z Katanžanů na začátku roku 1961 a byl přední postavou pokusu o odtržení Katangy. Po porážce povstání uprchl do Angoly až jako jeden z posledních. Odvedl si také své Katanžany. Čekal v Angole až se vrátil Tshombe, potom napochodoval do Katangy zpět. Během let 1964/65 válčil proti rebelům z kmene Simba, jeho 10. komando bylo víceméně nezávislé. Nezúčastnil se první Stanleyvilleské revoluce v roce 1966 (Katanžské povstání) a jeho smíšená jednotka žoldnéřů/Katanžanů zůstala nedotčená. V roce 1967 zahájil vzpouru ve Stanleyville, ke které se později připojil Denard. Po Denardově zranění převzal společné velení a vedl pochod na Bukavu. Repatriován 1968, od té doby již není aktivní.

ROGER FAULQUES. Francouzský profesionální důstojník s řadou vyznamenání. Během pokusu o odštěpení Katangy vyslán pravděpodobně francouzskou vládou. Později byl velitelem Denarda, který prováděl francouzské operace v Jemenu. Nebyl zapojen do žoldnéřských operací v Kongu. Na francouzský příkaz zahájil malou operaci v nigerijské občanské válce. Neuvěřitelně statečný, avšak nyní po zranění z boje téměř invalidní.

MIKE HOARE. Jihoafričan, který přešel k Britům. Jednal jako žoldnéřský poradce při pokusu o odštěpení Katangy, stal se důvěrným osobním přítelem Tshombeho. Byl povolán zpátky do Konga v roce 1964, když se Tshombe vrátil k moci, a vytvořil anglofonní 5. komando. Byl jeho velitelem téměř po celou válku proti kmeni Simba, odešel v prosinci 1965 a velení předal Petersovi. Je dobře situovaný a téměř žije v důchodu.

JOHN PETERS. Během první žoldnéřské války se v roce 1964 připojil k Hoaremu. Postupoval, až se stal zástupcem velitele. Nebojácný, zcela bezohledný. Někteří důstojníci z Hoareho jednotky odmítli sloužit pod Petersem a byli převedeni nebo sami odešli k 5. komandu. Na odpočinek odešel jako bohatý člověk v roce 1966.

Poznámka: Zde uvedených šest osob lze považovat za „starší generaci“, protože jde o původní osoby, které jsou známé z katanžské a konžské války. Dalších pět jsou mladší s výjimkou Rouxe, kterému je nyní kolem třiceti pěti let, lze je však považovat za „mladší“ generaci, protože zastávali v Kongu nižší velitelská místa nebo se stali významnými až po Kongu.

ROLF STEINER. Němec. Začal první žoldnéřskou operaci ve skupině organizované Faulquesem, která vstoupila do nigerijské občanské války. Zůstal a vedl zbytky skupiny devět měsíců. Propuštěn, podepsal účast na akcích v jižním Súdánu.

GEORGE SCHROEDER. Jihoafričan, sloužil pod Hoarem a Petersem u 5. komanda v Kongu. Patří mezi vedoucí osobnosti jihoafrického kontingentu této jednotky. Byl jimi vybrán za velitele po Petersovi. Peters odstoupil a předal mu velení. 5. komando bylo rozpuštěno a posláno domů o několik měsíců později. Od té doby o něm není slyšet. Žije v Jižní Africe.

CHARLES ROUX. Francouz. Při katanžském povstání patřil mezi nižší velitele. Velmi rychle odešel a přešel do Jižní Afriky přes Angolu. Tam zůstal a vrátil se s Jihoafričany, aby bojoval pod Hoarem v roce 1964. S Hoarem se pohádal a přešel k Denardovi. Byl povýšen a převelen k 14. komandu jako zástupce velitele. Zúčastnil se katanžské revoluce v Stanleyville v roce 1966, kdy byla jeho jednotka téměř zlikvidována. Peters ho dostal z Konga. Vrátil se vzduchem s několika Jihoafričany a připojil se k Schrammemu v květnu 1967. Zúčastnil se Stanleyvilleské revoluce v roce 1967. Po Denardově zranění byl navržen na místo vrchního velitele 10. a 6. komanda, která se spojila. Neměl úspěch. Byl zraněn v přestřelce u Bukavu, stáhl se a vrátil se domů přes Kigali. Od té doby nebyl v akci. Žije v Paříži.

CARLO SHANNON. Brit. Sloužil pod Hoarem v 5. komandu v roce 1964. Odmítl sloužit pod Petersem. Byl převelen k Denardovi v roce 1966 a vstoupil do 6. komanda. Sloužil pod Schrammem na pochodu do Bukavu. Celou dobu bojoval. Repatriován mezi posledními v dubnu 1968. Stal se dobrovolníkem v nigerijské občanské válce, sloužil pod Steinerem. Převzal zbytky po Steinerově propuštění v listopadu 1968. Byl velitelem až do konce. Zřejmě pobývá v Paříži.

LUCIEN BRUN. Jinak též pod jménem Paul Leroy Francouz, mluvící plynně anglicky. Sloužil jako dobrovolník, důstojník francouzské armády v alžírské válce. Propuštěn do zálohy. Byl v Jižní Africe v roce 1964, stal se dobrovolníkem v Kongu. Přijel tam v roce 1964 s jihoafrickou jednotkou, připojil se k Hoareho 5. komandu. Bojoval dobře, zraněn koncem 1964. Vrátil se 1965. Odmítl sloužit pod Petersem, na začátku 1966 byl převelen k Denardovi a k 6. komandu. Opustil Kongo v květnu 1966, protože cítil nadcházející revoluci. Sloužil pod Faulquesem v nigerijské občanské válce. Byl raněn a repatriován. Vrátil se, a pokusil se velet vlastní jednotce. Neměl úspěch. Repatriován v roce 1968. Žije v Paříži. Vysoce inteligentní, rovněž velmi politicky založený.

Když skončil, Endean vzhlédl.

„A tito lidé by byli vhodní pro takovou práci?“ zeptal se. Spisovatel zavrtěl hlavou.

„O tom bych pochyboval,“ řekl. „Uvedl jsem všechny ty, kdo by byli takovou práci schopni udělat. Zda by chtěli, to je jiná otázka. To by záleželo na velikosti té práce, na počtu mužů, kterým by veleli. Pro ty starší je to otázka prestiže. Je to rovněž otázka, jak velice práci potřebují. Někteří z těch starších jsou víceméně v důchodu a žijí si v nadbytku.“

„Řekněte mi, o které jde,“ vyzval ho Endean.

Spisovatel se nahnul nad seznam a ukazoval prstem.

„Nejdříve starší generace. Lamoulina nikdy nezískáte. Byl opravdu prodlouženou rukou belgické vlády, je to statečný voják a jeho muži si ho více než váží. Nyní je na odpočinku. Ten druhý Belgičan, Black Jacques Schramme, je nyní v důchodu a má slepičí farmu v Portugalsku. Z Francouzů je Roger Faulques pravděpodobně asi nejvíce vyznamenaným bývalým důstojníkem francouzské armády. Je rovněž ctěn muži, kteří pod ním bojovali v a mimo cizineckou legii, stejně tak je považován ostatními za gentlemana. Je však také po mnoha zraněních invalidní a poslední smlouva, kterou dostal, byla neúspěšná, protože převedl velení na podřízeného, který akci zkazil. Kdyby tam byl plukovník sám, pravděpodobně by se to nestalo.

Denard byl dobrý v Kongu, ale byl velmi těžce raněn do hlavy u Stanleyville. Teď už je z toho venku. Francouzští žoldnéři s ním udržují kontakt, myslí si, že by z toho něco bylo, ale zatím mu nikdo nenabídl velení ani vypracování projektu nějaké akce. Po fiasku v Dilolo to není nic divného.

Z Anglosasů je Mike Hoare na odpočinku a bohatý. Možná, že by bylo pro něj pokušením, kdyby dostal nabídku projektu za milion liber, ale ani to není jisté. Naposled se pokusil o Nigérii, kde nabídl smlouvu každé straně, za půl milionu liber. Obě odmítly. John Peters je také v důchodu a má továrnu v Singapuru. Všech šest vydělalo velké peníze, nikdo z nich se však nepřizpůsobil menším, technickým misím, které by mohly přicházet v úvahu dnes, někteří proto, že nechtějí anebo protože nemohou!“

„Co těch zbývajících pět?“ zeptal se Endean.

„Steiner byl kdysi dobrý, ale to bylo. Je populární v tisku a to je pro žoldnéře vždy špatné. Začínají věřit, že jsou stejně obávaní, jak se to o nich píše v nedělních novinách. Roux je zatrpklý, když se mu nepodařilo dosáhnout velení ve Stanleyville po Denardově zranění, a nárokuje si velení všech francouzských žoldnéřů, od Bukavu však neměl práci. Poslední dva jsou lepší; oběma je kolem třiceti, jsou inteligentní, vzdělaní, mají dostatek vtipu v boji, aby byli schopni velet ostatním. Mimochodem, žoldnéři bojují jen pod velitelem, kterého si sami zvolí. Takže vybrat si špatného žoldnéře, aby získal další, je hloupost, protože nikdo nebude sloužit pod člověkem, který již jednou z boje zdrhnul. Proto je důležité vědět, jak se kdo kdy v boji choval.

Lucien Brun nebo Paul Leroy by to mohli být. Problém je jen v tom, že si nikdy nemůžete být jist, jestli náhodou všechno nevyzradí francouzské špionáži SDECE. Vadilo by vám to?“

„Ano, to by vadilo,“ prohlásil Endean krátce.

„Vynechal jste toho Schroedera, Jihoafričana. Co s ním? Říkal jste, že byl velitelem 5. komanda v Kongu?“

„Ano,“ řekl spisovatel. „Ale na konci, na samém konci. Také to komando pod jeho vedením zlikvidovali. Je to prvotřídní voják, ale jenom tam, kde na to stačí. Tak například by mohl být výtečným velitelem praporu žoldnéřů, za předpokladu, že by to bylo v rámci brigády, která by měla dobré velení. Je to dobrý bojovník, ale bez invence. Má málo představivosti, takže by nebyl asi schopen vybudovat svou vlastní operaci od samého počátku. Potřeboval by také štábní důstojníky, aby se postarali o všechno ostatní.“

„A Shannon? To je Brit?“

„Angličan - vlastně Ir. Je nový; první velení dostal před rokem, a byl dobrý. Dokáže myslet nekonvenčně a je odvážný. Dokáže také organizovat věci až do poslední podrobnosti.“

Endean vstal.

„Povězte mi,“ řekl u dveří. „Kdyby vy jste začínal s něčím… a hledal jste chlapa, který někam půjde a zhodnotí situaci, koho byste vybral?“

Spisovatel sebral poznámky na konferenčním stolku.

„Cat Shannona,“ řekl bez zaváhání. „Kdybych chtěl něco takového nebo připravoval akci, pak bych si vybral Kočku.“

„A kde je?“ zeptal se Endean.

Spisovatel uvedl hotel a bar v Paříži.

„Můžete zkusit kterýkoli z nich,“ řekl.

„A kdyby ten Shannon nebyl k dispozici nebo z nějakých důvodů nemohl být zaměstnán, kdo by byl druhý v pořadí?“

Spisovatel se chvíli zamyslel.

„Kdyby nebyl k dispozici Lucien Brun, pak jediný, který by téměř určitě byl k dispozici a má zkušenosti, by byl Roux,“ řekl.

„A máte jeho adresu?“ zeptal se Endean.

Spisovatel zalistoval v malém poznámkovém sešitku, který vytáhl ze zásuvky svého stolu.

„Roux má byt v Paříži,“ řekl a dal Endeanovi adresu.

O několik vteřin později již slyšel, jak Endean odchází po schodech. Zvedl telefon a vytočil číslo.

„Carne? Ahoj, to jsem já. Dneska večer si někam vyrazíme. Někam, kde je to drahé. Zrovna jsem dostal zaplaceno za článek na první straně.“

Cat Shannon šel pomalu a zamyšleně po Rue Blanche směrem k Place Clichy. Na obou stranách ulice se otevíraly malé bary a ze dveří se ho pasáci snažili přesvědčit, aby šel dovnitř a podíval se na nejkrásnější holky v Paříži. Tyhlety dámy, ať již byly jaké chtěly, určitě nebyly nejkrásnější v Paříži, pokukovaly krajkovými záclonami do stmívající se ulice. Bylo právě krátce po páté, byl březnový večer, se studeným větrem. Počasí odpovídalo Shannonově náladě.

Přešel náměstí, vstoupil do jiné postranní ulice a zamířil ke svému hotelu, který měl jen málo pohodlí, ale hezký výhled z horních poschodí, protože byl téměř na vrcholku Montmartru. Přemýšlel o tom, co mu řekl dr. Dunois, kterého navštívil před týdnem, aby se nechal celkově prohlédnout. Dunois, bývalý parašutista a vojenský lékař, se stal horolezcem a odešel s dvěma francouzskými výpravami do Himálají a And jako lékař skupiny.

Později pak byl dobrovolníkem, který pracoval pro francouzský Červený kříž v několika situacích, které si vyžadovaly zdravotní pomoc. V Africe se také setkal se žoldnéři a některé z nich po boji dával dohromady. Stal se známým jako lékař žoldnéřů v Paříži a sešíval řadu ran po kulkách, odstraňoval střepiny granátů. Když měli zdravotní problémy nebo potřebovali vyšetření, obvykle za ním přicházeli do Paříže. Pokud se jim vedlo dobře, pak zaplatili všechno v dolarech. Pokud ne, pak zapomínal zaslat účet, což je u francouzských lékařů neobvyklé.

Shannon vstoupil do svého hotelu a přešel k pultu recepce, aby si vzal klíč od pokoje. Službu měl starší muž.

„Monsieur, někdo vás volal z Londýna. Celý den. Nechal zprávu.“

Starý pán podal Shannonovi proužek papíru z přihrádky. Bylo to napsáno stařeckým písmem, zřejmě diktováno písmenko po písmenku. Bylo tam pouze „Opatrně Harris“, podepsáno novinářem na volné noze, kterého znal z afrických válek a který, jak věděl, žije v Londýně.

„A v saloně na vás čeká ještě jeden pán.“

Starý muž ukázal směrem k salonku. Shannon viděl, že ho odtud pozoruje muž asi jeho věku, oblečený ve střízlivě šedých šatech a vypadající jako londýnský obchodník. Ve způsobu, jakým se zvedl, když Shannon vstoupil do salonku, však bylo příliš málo londýnského obchodníka, ani jeho sportovní postava tomu nenasvědčovala. Takové lidi již Shannon viděl, obvykle zastupovali starší, bohatší pány.

„Pan Shannon?“

„Ano.“

„Jmenuji se Harris, Walter Harris.“

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Už tu pár hodin čekám jenom kvůli tomu. Můžeme mluvit tady nebo ve vašem pokoji?“

„Můžeme tady. Starý pán nerozumí anglicky.“

Oba muži se posadili proti sobě. Endean si hodil nohu přes nohu. Sáhl pro balíček cigaret a nabídl Shannonovi. Shannon zavrtěl hlavou a vzal si své vlastní cigarety, protože to považoval za lepší.

„Pokud jsem dobře pochopil, pak jste žoldnéř, pane Shannone?“

„Ano.“

„Vlastně jste mi byl doporučen. Zastupuji skupinu londýnských obchodníků. Potřebujeme udělat nějakou práci. Takové menší poslání. Chce to člověka, který se vyzná ve vojenských otázkách a který může cestovat do cizí země, aniž by vzbudil podezření. A navíc ještě člověka, který dokáže vypracovat důkladnou zprávu o tom, co tam viděl, analyzovat vojenskou situaci a přitom ještě mlčet.“

„Nezabíjím na smlouvu,“ řekl Shannon krátce.

„Nic takového od vás nechceme,“ řekl Endean.

„Dobře, jaké je tedy to poslání? A kolik za to bude?“ zeptal se Shannon.

Neviděl důvod proč plýtvat slovy. Muž před ním nevypadal na to, že by byl otřesen tím, že někdo nazývá věci jejich pravými jmény. Endean se krátce usmál.

„Za prvé, pro další pokyny byste musel přijet do Londýna. Zaplatili bychom vaši cestu a výdaje, a to i v případě, že byste nepřijal.“

„Proč do Londýna? Proč ne zde?“ zeptal se Shannon.

Endean vyfoukl kouř.

„Jsou tam mapy a další dokumenty, které jsem nechtěl nosit s sebou. Také musím věc konzultovat se svými partnery, ohlásit jim, zda jste přijal nebo ne, podle toho, jak to dopadne.“

Bylo ticho a Endean vytáhl balíček francouzských stofrankových bankovek.

„Patnáct set franků,“ řekl. „Zhruba 120 liber. To máte na letenku do Londýna, případně zpáteční, podle toho, jakou si koupíte. A na váš pobyt přes noc. Pokud odmítnete návrhy po jejich vyslechnutí, dostanete dalších 100 liber za to, že jste přijel. Pokud přijmete, pak projednáme další plat.“

Shannon přikývl.

„Dobře. Poslechnu si to tedy v Londýně. Kdy?“

„Zítra,“ řekl Endean a vstal. „Přijeďte kdykoli během dne a ubytujte se v Post House Hotel na Haverstock Hill. Nechám vám tam rezervovat pokoj jakmile se vrátím. V devět hodin pozítří vám zavolám do vašeho pokoje a dojednáme si schůzku. Jasné?“

Shannon přikývl a sebral franky.

„Rezervujte mi pokoj na jméno Brown, Keith Brown,“ řekl.

Pán, který si říkal Harris, odešel z hotelu a cestou se rozhlížel po taxíku.

Neviděl žádný důvod, aby Shannonovi řekl, že již strávil předtím tři hodiny jednáním s jiným žoldnéřem, který se jmenoval Charles Roux. Ani se nezmínil o tom, že se rozhodl, bez ohledu na Francouzův zřejmý zájem, že Roux není tím správným člověkem: opustil jeho byt s pouhým slibem, že s ním naváže opět kontakt, jakmile se rozhodne.

O čtyřiadvacet hodin později stál Shannon u okna svého pokoje v Post House Hotel a díval se do deště na to, jak předměstské vlaky jezdí z Camden Town směrem k Hampsteadu, a na provoz na ulici.

Přiletěl ráno prvním letadlem, přičemž použil svůj pas na jméno Keith Brown. Již dávno musel používat falešného pasu, běžné metody používané v žoldnéřských kruzích. Koncem roku 1967 byl společně s Blackem Jackem Schrammem v Bukavu, obklíčený a poražený konžskou armádou. Konečně, třebaže nebyli vlastně poražení, ale neměli již náboje, opustili žoldnéři konžskou stranu města, přešli přes most do sousední Rwandy a nechali se, se zárukami Červeného kříže, které Červený kříž samozřejmě nemohl splnit, odzbrojit.

Potom téměř šest měsíců nečinně seděli v internačním táboře v Kigali, zatímco se Červený kříž a vláda Rwandy snažili o jejich repatriaci do Evropy. Prezident Mobutu z Konga chtěl, aby je poslali zpátky, protože je chtěl popravit, ale žoldnéři hrozili, že pokud by takto někdo rozhodl, pak si vezmou své zbraně z rukou rwandské armády třeba holýma rukama a probojují si vlastní cestu domů. Vláda Rwandy tomu právem věřila, protože si dovedla představit, že by to dokázali.

Když bylo konečně přijato rozhodnutí o jejich letu zpátky do Evropy, navštívil tábor britský konzul a zcela věcně šesti britským žoldnéřům, kteří tam byli, řekl, že si bude muset vzít k sobě do úschovy jejich pasy. Klidně a věcně mu vysvětlili, že všechno nechali za jezerem v Bukavu. Při letu zpátky do Londýna se Shannon a ostatní dozvěděli od ministerstva zahraničních věcí, že každý dluží 350 liber za letenku a že již nikdy nedostanou nový pas.

Ještě před odchodem z tábora byli muži fotografováni, vzali jim otisky prstů a museli uvést svá jména. Museli také podepsat prohlášení, že se nikdy nevrátí do Afriky. Tyto dokumenty byly potom v kopiích rozeslány každému africkému státu.

Reakce žoldnéřů se dala očekávat. Každý z nich měl hustý plnovous a knír, vlasy si v táboře celou dobu nestříhali, protože tam nesměli mít ani nůžky, kterých by mohli případně použít jako zbraní. Na fotografiích proto nebyli k poznání. Navíc udělali zmatek při odebírání otisků prstů a vyměnili si jména. Výsledkem bylo, že každý identifikační dokument obsahoval jméno jednoho muže, otisky jiného a fotografii třetího. Konečně podepsali prohlášení o zákazu vstupu do Afriky jmény jako Sebastián Cůránek a Honzík Plaváček.

Shannonova reakce na žádost ministerstva zahraničních věcí byla podobná. Protože stále měl svůj „ztracený“ pas, mohl cestovat, kam chtěl, až do vypršení jeho platnosti. Potom se postaral o jiný, vydaný oddělením pasů a víz na základě křestního listu získaného z matriky v Somerset House za běžný poplatek pěti šilinků, který patřil děťátku zemřelému na zánět mozkových blan v Yarmouthu zhruba v době, kdy se Shannon narodil. (Mimochodem, tento postup volil i muž, který měl zabít generála de Gaulle, jak se to popisuje v knize Den šakala.)

Po příjezdu do Londýna se toho rána nejdříve zastavil u novináře, se kterým se poprvé setkal v Africe, a zjistil, že ho Walter Harris kontaktoval. Poděkoval mu za to, že ho doporučil, a zeptal se, zda by mu mohl poradit dobrou soukromou detektivní kancelář. Později to odpoledne tuto kancelář navštívil, zaplatil zálohu dvaceti liber a slíbil, že jim zatelefonuje příští ráno další pokyny.

Endean zavolal, jak slíbil, přesně v devět příští ráno a telefonistka v hotelu ho spojila s pokojem pana Browna.

Bez jakéhokoli úvodu řekl.

„Na Sloane Avenue je blok bytů, který se nazývá Chelsea Cloisters. Rezervoval jsem pro nás pokoj 317, abychom si mohli promluvit. Buďte tam, prosím, přesně v jedenáct. Počkejte v hale, dokud nepřijedu, protože mám klíč.“

Potom zavěsil. Shannon si poznamenal adresu a zavolal do detektivní kanceláře.

„Chtěl bych, aby váš člověk byl v hale Chelsea Cloisters v Sloane Avenue ve čtvrt na jedenáct,“ řekl. „Bude dobře, když bude mít vozidlo.“

„Bude mít skútr,“ řekl vedoucí kanceláře.

O hodinu později již stál Shannon proti muži z detektivní kanceláře. K jeho údivu šlo o mladíka s dlouhými vlasy. Shannon se na něj s podezřením zadíval.

„Znáte svou práci?“ zeptal se.

Chlapec přikývl. Zdál se být pln nadšení a Shannon jenom doufal, že to nadšení bude také vyváženo velkou dávkou dovednosti.

„Tak si odložte tu helmu na skútr,“ řekl. „Lidé, kteří sem přicházejí, nemají helmy. Sedněte si támhle a čtěte si noviny.“

Mladík noviny neměl, a tak mu Shannon dal své vlastní.

„Já si sednu na druhou stranu. Kolem jedenácté přijde někdo, kývne na mne a půjdeme společně do výtahu. Všimněte si toho muže tak, abyste ho opět poznal. Měl by vyjít opět asi za hodinu. To už musíte být přes ulici, hrát si se skútrem, mít helmu a dělat, že máte poruchu. Jasné?“

„Ano. Chápu.“

„Ten člověk si vezme buď svůj vlastní vůz, který bude mít někde blízko, potom si zapište číslo, anebo si zavolá taxíka. V každém případě jeďte za ním a zjistěte, kam jede. Sledujte ho, až se dostane tam, kde si budete myslet, že skutečně končí.“

Mladík zopakoval instrukce, potom se posadil do vzdálenějšího rohu za své noviny.

Vrátný se sice mračil, ale nechal ho být. Věděl, že jen málo setkání se odehrává před jeho očima u recepčního pultu.

O čtyřicet minut později přišel Simon Endean. Shannon si všiml, že přijel taxíkem a doufal, že si toho všiml i mladík. Vstal a pokynul příchozímu, ale Endean přešel kolem něho a stiskl přivolávací knoflík výtahu. Shannon se k němu připojil a viděl, jak se mladík dívá přes noviny.

„Proboha,“ pomyslel si Shannon a začal mluvit něco o počasí, aby se pán, který si říkal Harris, příliš nerozhlížel po hale.

Když se v pokoji 317 usadil do pohodlného křesla, Endean otevřel svou aktovku a vytáhl mapu. Rozprostřel ji na postel a řekl Shannonovi, aby se na ni podíval. Shannon potřeboval tři minuty na to, aby si zapamatoval všechny podrobnosti, které mapa obsahovala. Potom začal Endean se svým vysvětlením.

Byla to uvážlivá směs faktů a výmyslů. Stále tvrdil, že zastupuje konsorcium britských obchodníků, z nichž všichni byli určitým způsobem zapojeni do obchodu se Zangarem a jejichž podniky, včetně některých, které byly zničeny, utrpěly ztráty v důsledku činnosti prezidenta Kimby.

Potom hovořil o začátku republiky počínaje nezávislostí a to co řekl, bylo zcela pravdivé, většina z toho pocházela již ze zprávy, kterou podával Siru Jamesi Mansonovi. To hlavní přišlo na konci.

„Skupina důstojníků v armádě se dostala do kontaktu se skupinou místních obchodníků, kteří pomalu vymírají. Hovořili o tom, že uvažují o svrhnutí Kimby převratem. Jeden z místních obchodníků to sdělil jednomu členu mé skupiny a požádal nás o pomoc. Jde o to, že nemají vůbec vojenský výcvik, bez ohledu na to, že jsou v hodnostech důstojníků, a nevědí, jak toho chlapa svrhnout, protože celou tu dobu zůstává skryt za stěnami svého paláce, obklopen svými strážemi.

Otevřeně řečeno, vůbec bychom nelitovali toho, kdyby Kimba zmizel, a nelitoval by toho ani jeho národ. Nová vláda by prospěla ekonomice a celé zemi. Potřebujeme člověka, který by tam zajel, provedl kompletní odhad vojenské a bezpečnostní situace v paláci a v důležitých úřadech. Chtěli bychom kompletní zprávu o Kimbově vojenské síle.“

„A to to nemůžete uložit svým důstojníkům?“ zeptal se Shannon.

„Nejsou to naši důstojníci. Jsou to důstojníci Zangara. Jde o to, aby pokud chtějí udeřit, pořádně věděli, co dělají.“

Shannon věřil polovině toho, co se dozvěděl, nikoli druhé polovině. Jestliže důstojníci, kteří jsou přímo v místě, nedokáží odhadnout situaci, pak nejsou schopni také provést převrat. Byl však zticha.

„Musel bych tam jet jako turista,“ prohlásil. „Neexistuje jiné krytí, které by fungovalo.“

„Správně.“

„Potřeboval bych tam pár dalších turistů. Proč bych tam nemohl jít jako zástupce společnosti jednoho z vašich obchodních přátel?“

„To není možné,“ řekl Endean. „Jestli se něco pokazí, pak to bude stát příliš mnoho lidí hlavu.“

„Myslíš, pokud mě chytí,“ pomyslel si Shannon, ale byl opět zticha. Platili mu, takže byl od toho, aby přejímal riziko. To a jeho znalosti, bylo to, za co ho platili.

„Zůstává otázka platu,“ řekl krátce. „Takže tam pojedete?“

„Jestliže se dohodneme na penězích, tak ano.“

Endean kývl na souhlas.

„Zítra budete mít v hotelu zpáteční letenku z Londýna do hlavního města sousední republiky,“ řekl. „Musíte letět zpátky do Paříže a získat vízum do té republiky. Zangaro je tak chudé, že má pouze jedno velvyslanectví v Evropě a to je v Paříži. Avšak dostat zangarské vízum trvá měsíc. V sousední republice je však zangarský konzulát. Tam můžete dostat vízum za hotové a během hodiny, když podplatíte konzula. Doufám, že víte jak se to dělá.“

Shannon přikývl. Až příliš dobře to věděl.

„Takže získejte vízum v Paříži, potom leťte linkou Air Afrique. Získejte v místě zangarské vízum a v hotovosti si zaplaťte let do Clarence. S letenkami, které dostanete zítra v hotelu, dostanete také 300 liber ve francouzských francích na výdaje.“

„Budu potřebovat 500,“ řekl Shannon. „Bude to minimálně deset dní, možná i více, podle spojů a v závislosti na tom, jak dlouho mi bude trvat získání víza. Ze tří set už nezbude vůbec nic pro případné úplatky nebo pro zpoždění.“

„Dobře, tak pět set ve francouzských francích. Plus pět set pro vás samého,“ řekl Endean.

„Tisíc,“ řekl Shannon.

„Dolarů? Myslel jsem, že vy obchodujete v dolarech.“

„Liber,“ řekl Shannon. „To je dva tisíce pět set dolarů nebo dvouměsíční plat, kdybych pracoval na obvyklou smlouvu.“

„Ale vy tam budete jenom deset dní,“ protestoval Endean.

„Deset dní maximálního rizika,“ kontroval Shannon. „Je-li to místo jen polovinou toho co říkáte, kohokoli tam chytí při takovéhle práci, tak zemře. A bude to strašně pomalé umírání. Chcete, abych převzal riziko místo toho abyste tam jel sám, takže plaťte.“

„OK, tisíc liber. Pět set nyní a pět set až se vrátíte.“

„A jak víte, že se s vámi spojím, až se vrátím?“ řekl Shannon.

„A jak já vím, že tam vůbec pojedete?“ odbyl ho Endean.

Shannon to zvážil. Potom přikývl.

„Dobře, polovinu nyní, polovinu později.“

O deset minut později již Endean odešel, když předtím řekl Shannonovi, aby počkal pět minut a odešel až po něm.

Ve tři hodiny odpoledne se již ředitel detektivní kanceláře vrátil z oběda. Shannon zavolal ve tři patnáct.

„Ano, pane Browne,“ řekl hlas v telefonu. „Již jsem s tím mužem mluvil. Čekal, jak jste mu dal pokyn, a potom, když předmět sledování opustil budovu, poznal ho a následoval. Předmět si vzal taxíka na rohu a náš člověk ho následoval do City. Tam ten dotyčný vystoupil z taxíku, zaplatil a vstoupil do budovy.“

„Co to bylo za budovu?“

„ManCon House. Je to hlavní sídlo Manson Consolidated Mining.“

„Nevíte, jestli tam pracuje?“ zeptal se Shannon.

„Zdá se, že ano,“ řekl ředitel kanceláře. „Náš člověk ho nemohl následovat do budovy, všiml si však, že mu vrátný zasalutoval a podržel mu dveře. Nic takového neudělal pro proud sekretářek a méně významných úředníků, kteří byli na obědě.“

„Je chytřejší než vypadá,“ uzavřel Shannon.

Mladík odvedl dobrou práci. Shannon dal několik dalších pokynů a téhož odpoledne poslal doporučenou poštou padesát liber detektivní kanceláři. Otevřel také bankovní účet a složil na něj 10 liber. Příští ráno uložil dalších 500 liber a téhož večera odletěl do Paříže.

Dr. Gordon Chalmers nebyl piják. Jen zřídka se dotkl něčeho silnějšího než piva, a jakmile to udělal, začal povídat, jak zjistil jeho zaměstnavatel Sir James Manson při jejich obědě u Wiltona. Ten večer, kdy Kočka Shannon přesedal na Le Bourget do DC-8 společnosti Air Afrique do západní Afriky, večeřel Dr. Chalmers se starým spolužákem, nyní rovněž vědcem a pracujícím v průmyslovém výzkumu.

Jejich večeře nebyla nijak zvláštní. Před několika dny se náhodou setkal na ulici se spolužákem ze studií a jak to bývá, dohodli se, že spolu povečeří.

Před patnácti lety byli mladými absolventy univerzity, byli svobodní a pracovali tvrdě na svých doktorských disertacích, velmi vážně a soustředěně, jak si mnozí mladí vědci myslí, že tomu musí být. V polovině padesátých let se zajímali již o atomovou bombu a kolonialismus a stejně tak jako tisíce dalších pochodovali v kampani za jaderné odzbrojení a na podporu různých hnutí, která se snažila o likvidaci impéria a o nastolení svobody na celém světě. Oba byli rozhořčení, vážní, oddaní a oba vůbec nic nezměnili. Jejich rozhořčení nad stavem světa je však spojovalo s hnutím mladých komunistů. Chalmers z toho všeho vyrostl, oženil se, měl rodinu, hypotéku na domě a pomalu splýval se středně placenou třídou.

Kombinace obav, které před ním vyvstávaly během minulých čtrnácti dnů, vedla k tomu, že vypil více než obvyklou sklenici vína při večeři, podstatně více. Jeho přítel, laskavý muž s měkkýma hnědýma očima, si všiml jeho obav a zeptal se, jestli mu nemůže pomoci.

Bylo to při koňaku, kdy Dr. Chalmers cítil, že se musí svěřit někomu, kdo na rozdíl od jeho ženy je také vědec a dokáže pochopit problémy. Samozřejmě, je to vysoce důvěrné a jeho přítel byl rovněž znepokojen a navíc s ním cítil.

Když slyšel o invalidní dceři a o potřebě peněz na zaplacení jejího drahého zařízení, jeho oči se naplnily sympatií a sáhl přes stůl, aby poklepal Chalmersovi na ruku.

„Nedělej si s tím hlavu, Gordone. To je úplně pochopitelné. Kdokoli by udělal totéž,“ řekl.

Chalmers se cítil lépe, když vyšli z restaurace a každý z nich se vydal na svou cestu domů. Bylo mu lehčeji, konečně vysvětlil svůj problém někomu jinému.

Třebaže se zeptal svého starého přítele, jak se mu vedlo v předcházejících letech, od školy, jeho spolužák odpovídal poněkud vyhýbavě. Chalmers, zatížený svými vlastními obavami, měl poněkud vínem zamlženou schopnost pozorování a neptal se na podrobnosti. I kdyby to býval udělal, bylo nepravděpodobné, že by mu jeho přítel řekl, že nehledě na své splývání s buržoazií, zůstal plně oddaným členem strany.

KAPITOLA 6

Convair 440, který létal do Clarence, zahájil sestup na letiště přes zátoku. Shannon, úmyslně sedící na levé straně trupu, se mohl dívat dolů na město, zatímco ho letoun oblétával. Z výšky 300 metrů viděl hlavní město Zangara na konci poloostrova obklopené ze tří stran vodami zálivu a na čtvrté straně pak územím, kde se poloostrov, dlouhý pouhých osm mil, zapojoval do hlavního pobřeží.

Kousek půdy byl pět kilometrů široký, pokračoval do mangrovových bažin pobřeží a tam, kde stálo město, byl úzký jeden a půl kilometru. Město bylo na každé straně obklopeno mangrovovými keři a pouze na konci mangrovové houštiny ustupovaly oblázkovým plážím.

Město pokrývalo celý konec poloostrova z jedné strany na druhou a sahalo jeden a půl kilometru do hloubky. Z okraje města na tomto konci vybíhala jediná silnice, která mířila mezi obdělanými pozemky zbývajících sedm mil k hlavnímu pobřeží.

Bylo vidět, že všechny nejlepší budovy jsou na konci přivráceném k moři, ze kterého foukal mírný vítr, přičemž každá z budov byla na vlastním pozemku zhruba o rozloze jednoho akru. Ta část města, která mířila do vnitrozemí, byla zřejmě tou chudší částí, kde se mezi blátivými cestičkami nacházely tisíce plechových chatrčí. Soustředil svůj pohled na bohatší části Clarence, kde kdysi žilo koloniální panstvo, protože tam nepochybně budou nejdůležitější budovy, které takto mohl alespoň na několik sekund zahlédnout.

Na samém konci byl malý přístav vytvořený tam, kde do moře vybíhaly dva štěrkové výběžky jako kusadla roháče nebo klepeta škvora. Přístav se nacházel v tomto zálivu. Shannon viděl, že mimo přístav je voda zvlněná větrem, zatímco uvnitř byla úplně klidná. Nepochybně se tam nacházelo kotviště, které ke konci tohoto poloostrova jako hříčka přírody přitahovalo první námořníky. Středu přístavu, přímo proti cestě na volné moře, dominovalo jedno betonové molo bez kotvících lodí a skladišť. Vlevo na molu byla zřejmě rybářská oblast domorodců, oblázková pláž s dlouhými kanoemi a sušícími se sítěmi a vpravo na nábřeží byl starý přístav, řada rozpadávajících se dřevěných mol vybíhajících do vody.

Za skladištěm bylo asi dvě stě metrů trávy končící cestou podél břehu a za touto cestou začínaly budovy. Shannon zahlédl bílý kostel v koloniálním stylu a to, co mohlo být kdysi palácem guvernéra, obklopeným zdí. Za zdí, mimo hlavní budovy, bylo velké nádvoří obklopené nízkými kasárenskými baráky, zřejmě přistavenými v poslední době. V té chvíli se Convair narovnal, město zmizelo z pohledu a stroj nalétával na přistání.

Shannon již měl první zkušenost se Zangarem předchozího dne, kdy požádal o víza na turistickou návštěvu. Konzul v sousedním hlavním městě ho poněkud překvapeně přijal, nebyl zvyklý na takovéto žádosti. Musel vyplnit pětistránkový formulář, udat veškerá křestní jména svých rodičů (a protože vůbec neměl ani ponětí o tom, kdo byli rodiče Keitha Browna, vymyslel si je) a další všemožné informace.

V pasu, který podal konzulovi, byla slušná řádka bankovek nevinně ležící mezi první a druhou stránkou. Všechno zmizelo v konzulově kapse. Potom muž zkoumal pas ze všech možných úhlů, četl každou stránku, držel ji proti světlu, převracel stránky, kontroloval záznamy o vybírání deviz na zadní straně. Po pěti minutách této činnosti si začínal Shannon myslet, že něco není v pořádku. Udělalo snad britské ministerstvo zahraničních věcí chybu právě v tomto pase? Potom konzul vzhlédl a řekl:

„Vy jste Američan?“

S ulehčením tak Shannon poznal, že muž neumí číst.

Za pět minut měl vízum. Avšak na letišti v Clarence legrace přestala.

Neměl zavazadla, pouze příruční zavazadlo. Uvnitř hlavní (a také jediné) budovy pro cestující bylo vedro doslova hrozné a celé místo bylo naplněno bzukotem much. Poflakovalo se tady asi deset vojáků a deset policistů. Pocházeli zřejmě z různých kmenů.

Policisté byli stažení do sebe, nemluvili ani mezi sebou, opírali se o stěnu. Byli to vojáci, kteří přitahovali Shannonovu pozornost. Díval se na ně po očku, když vyplňoval další nesmírně dlouhý formulář (stejný jako vyplnil předcházející den na konzulátě) a procházel zdravotní a pasovou kontrolou, kde byli úředníci, kteří, jak předpokládal, byli z kmene Caja podobně jako policisté. Problémy začaly na celnici. Tady na něho čekal civilista, který ho uctivým gestem pozval do vedlejší místnosti. Když tam vešel a vzal s sebou své zavazadlo, vstoupili za ním čtyři vojáci. Potom si najednou uvědomil, že tento nepříjemný pocit již kdysi zažil.

Dlouho předtím, kdysi v Kongu, zažil totéž. Slepý pocit hrozby vzbuzovaný Afričanem na kulturní úrovni doby kamenné, ozbrojeným zbraní, Afričanem, který má moc a je zcela nevypočitatelný, jeho reakce na situaci jsou zcela nelogické, prostě něco jako pohybující se časovaná bomba. Právě před nejhorším masakrem mezi Katanžany, Simby a misionáři konžské armády si všiml téže hrozivé bezmyšlenkovitosti, pocitu moci, která se bezdůvodně, náhle a bez jakéhokoli vysvětlení změní v šílené násilí. To bylo to, co se skrývalo ve vojácích prezidenta Kimby z kmene Vindu.

Civilista mu ukázal, aby položil své zavazadlo na rozviklaný stolek, a začal ho prohledávat. Prohlídka byla důkladná, jako kdyby hledala skryté zbraně, až do doby, kdy našel elektrický holicí strojek, vyňal ho z pouzdra, prohlédl a vyzkoušel zapnutí. Protože šlo o Remington Lektronic a navíc plně nabitý, začal zuřivě bzučet. Bez hnutí brvou ho celník vložil do kapsy.

Když skočil se zavazadlem, ukázal Shannonovi, aby vyprázdnil své kapsy na stůl. Byly tu klíče, kapesník, mince, peněženka a pas. Celník si prohlédl peněženku, vytáhl cestovní šeky, podíval se na ně, zavrčel a dal je zpátky. Mince smetl do ruky a dal do kapes. Bankovky, byly to pětitisícové francouzsko-africké franky a několik stovek. Vojáci se přiblížili, stále bezhlučně, avšak z jejich dýchání v napnuté atmosféře, kdy drželi své pušky jako hole, bylo možno soudit, že jde o věci, které je zajímají. Civilista za stolem dal do kapsy dvě pětitisícové frankové bankovky a jeden z vojáků sebral ty menší.

Shannon se podíval na celníka. Muž mu vrátil pohled. Potom nadzvedl tričko bez rukávů a ukázal pažbu pistole Browning 9 mm shon, nebo možná 7,65, za páskem kalhot. Poklepal na ni.

„Policie,“ řekl a díval se dál.

Shannonovy prsty jenom cukaly touhou uhodit muže do tváře. Uvnitř hlavy mu však stále něco říkalo: „Klid, chlapče, absolutní klid.“

Pomalu, velmi pomalu ukázal na to, co zbylo z jeho svršků na stolku, a zvedl obočí. Civilista přikývl a Shannon začal věci brát a dávat je zpět. Za sebou cítil vojáky, kteří drželi stále své ručnice oběma rukama tak, aby byli připraveni podle nálady s nimi zatočit nebo prostě jenom praštit.

Zdálo se, že je to celá věčnost, než civilista pokynul ke dveřím a Shannon vyšel. Cítil, jak mu pot teče proudem po zádech až k pásku spodků.

Venku v hlavní hale se jediná bílá turistka z toho letu, americké děvče, setkala s katolickým knězem, který díky svému bohatému vysvětlení vojákům v pobřežní pidgin English měl méně problémů. Podíval se a zachytil Shannonův pohled. Shannon mírně zvedl obočí. Kněz pohlédl na dveře místnosti, ze kterých Shannon vyšel, a přikývl.

Venku, v horku malého náměstí před letištní budovou, nebyly žádné dopravní prostředky. Shannon čekal. O pět minut později slyšel za sebou měkký Irsko-americký hlas.

„Mohu vás odvézt do města, synu?“

Cestovali knězovým vozem, broukem Volkswagen, který byl předtím bezpečně schován ve stínu palem několik metrů za branou. Američanka byla uvřískaná a rozhořčená. Někdo otevřel její kabelku a prohledal ji. Shannon byl ticho, věděl, jak málo stačilo, aby je ztloukli. Kněz pracoval v nemocnici OSN, kombinoval úlohu kaplana, sociálního pracovníka a lékaře. S porozuměním se podíval na Shannona.

„Ti váš obrali, co?“

„Pořádně,“ řekl Shannon. Ztráta 15 liber nic neznamenala, avšak oba mužové si byli vědomi nálad vojáků.

„Tady musí být člověk velmi, velmi opatrný,“ řekl kněz jemně. „Máte hotel?“

Když mu Shannon řekl, že nemá, kněz ho zavezl do jediného hotelu v Clarence, Independence, kde směli Evropani pobývat.

„Ředitelem je Gomez, je to dobrý člověk,“ řekl kněz.

Obvykle, když do afrického města přijede nová tvář, vítají ji ostatní Evropané, zvou na návštěvu klubu, k sobě domů, něco vypít, přijít večer na party. Kněz, bez ohledu na veškerou pomoc, jakou mu poskytl, nic takového neudělal. To byla jiná věc, kterou Shannon rychle v Zangaru zjistil. Celková atmosféra dopadala i na bělochy. Ještě se měl mnohé naučit, hodně z toho přímo od Gomeze.

Tentýž večer se seznámil s Julesem Gomezem, dřívějším vlastníkem a později ředitelem hotelu Independence. Gomezovi bylo padesát a byl to pied noir, Francouz z Alžírska.

V posledních dnech francouzského Alžírska, téměř před deseti léty, prodal svůj kvetoucí podnik se zemědělskými stroji ještě před posledním zhroucením, když už potom nebylo možné se vzdát podniku. S tím, co dostal, se vrátil do Francie, ale již po roce zjistil, že by nemohl žít v atmosféře Evropy, a tak začal hledat jiné místo. Usadil se v Zangaru, pět let před nezávislostí a ještě předtím, než se o ní vůbec začalo mluvit. Vzal své úspory, koupil tu hotel a pomalu ho léty vylepšoval.

Po nabytí nezávislosti se věci změnily. Tři roky předtím než Shannon přijel, byl Gomez stručně informován, že jeho hotel bude zestátněn a že bude placen v místní měně. Nikdy nic nedostal a v každém případě místní měna nebyla ničím jiným než bezcenným papírem. Zůstal zde však jako ředitel, doufal, že by se to snad někdy mohlo zase zlepšit, že mu snad přece jen něco zůstane, co by mu zajistilo stáří. Jako ředitel řídil recepci i bar. Shannon ho nalezl v baru.

Bylo by bývalo snadné získat si Gomezovo přátelství, stačilo by se zmínit o přátelích a kontaktech, které Shannon měl mezi dřívějšími příslušníky OAS, legionáři i parašutisty, kteří se objevili v Kongu. To by však bylo úplně zničilo jeho krytí jako obyčejného anglického turisty, který chce nějak utlouci pět dní a který sem přiletěl ze severu jen ze zvědavosti, aby viděl tajemnou republiku Zangaro. Zůstal tedy u své úlohy turisty.

Avšak později, poté, co se bar zavřel, navrhl Gomezovi, aby se s ním šel do pokoje napít. Z nevysvětlitelného důvodu mu vojáci na letišti nechali láhev whisky, kterou měl v kufříku. Gomezovy oči se při pohledu na ni rozzářily. Whisky patřila mezi další dovážené zboží, které si země nemohla dovolit. Shannon se postaral o to, že Gomez vypil více než on sám. Když se zmínil, že přijel do Zangara čistě ze zvědavosti na tu tajemnou zem, Gomez se zašklebil.

„Ze zvědavosti, hm? No, tady je toho dost tajemného, zatraceně dost, na co by člověk mohl být zvědavý.“

Třebaže mluvili francouzsky a byli sami v místnosti, Gomez ztišil hlas a nahnul se kupředu. Znovu získal Shannon dojem mimořádného pocitu strachu, který převládal v každém, koho viděl, s výjimkou těch lumpů z armády a tajného policisty, který hrál celníka na letišti. V té době již Gomez vypil polovičku lahve, začal být trochu povídavý, a tak se Shannon pokusil z něho dostat nějaké informace. Gomez potvrdil hodně z toho, co se Shannon dozvěděl od pána vystupujícího pod jménem Walter Harris, a dodal další anekdotické podrobnosti, z nichž některé byly současně doslova otřesné.

Potvrdil, že prezident Kimba je ve městě, že je v současnosti téměř neopouští, s výjimkou příležitostné cesty do své domovské vesnice za řekou v oblasti kmene Vindu, a že žije v prezidentském paláci, v té velké, zdí obehnané budově, kterou Shannon viděl ze vzduchu.

V době, kdy mu Gomez popřál dobrou noc a odpotácel se ve dvě hodiny ráno do svého vlastního pokoje, znal Shannon již další cenné informace. Tři jednotky známé jako civilní policie, četnictvo a celníci, třebaže mají zbraně, nemají, jak Gomez přísahal, vůbec náboje. Protože jde o příslušníky kmene Caja, nikdo jim žádné nedá a Kimba, který je šílený strachem z povstání, je nechává bez jediného náboje. Ví, že by nikdy za něho nebojovali, chce je tedy zbavit příležitosti, aby bojovali proti němu. Zkrátka zbraně byly pouze na ukázku.

Gomez ho rovněž ujistil, že veškerá moc ve městě je výlučně v rukou Kimbových Vindu. Obávaná tajná policie je obvykle v civilu a má automatické pistole, vojáci armády mají opakovačky, jaké Shannon viděl na letišti a prezidentova vlastní osobní garda má samopaly. Garda žije výlučně na palácovém pozemku, jsou vůči Kimbovi ultraloajální a on se nikdy nepohne bez toho, že by měl kolem sebe minimálně alespoň rotu.

Příští ráno se šel Shannon projít. Za chvíli již zjistil, že ho následuje malý desetiletý nebo jedenáctiletý chlapec, kterého poslal Gomez. Až později se dozvěděl proč. Pochopil, že mu Gomez poslal chlapce jako průvodce; třebaže s ním nevyměnil ani slovo, bylo to velmi užitečné. Skutečný účel byl odlišný, byla to služba, kterou Gomez poskytoval všem svým hostům, ať již o ni žádali nebo ne. Pokud by turista byl z nějakého důvodu zatčen a odvlečen, chlapec by si pospíšil křovinami zpět a řekl by to Gomezovi. Ten by potom již našel cestu jak dostat informaci na švýcarské nebo západoněmecké velvyslanectví, takže někdo by mohl začít vyjednávat o propuštění turisty ještě předtím, než by ho napůl utloukli k smrti. Chlapec se jmenoval Bonifác.

Shannon strávil celé ráno chůzí, kilometr za kilometrem, a chlapec klusal vedle něho. Nikdo je nezastavil. Nebylo tu vidět žádné vozidlo a ulice ve vládní čtvrti byly opuštěné. Shannon získal od Gomeze malou mapu města, pozůstatek z koloniálních dnů, a s tou se procházel kolem hlavních budov Clarence. Jedna banka, jedna pošta, půl tuctu ministerstev, přístav a nemocnice OSN, všechno hlídané šesti nebo sedmi vojáky posedávajícími na schodech. V bance, kam zašel, aby si vyměnil cestovní šeky, si všiml svinutých pokrývek a v době oběda také viděl, jak voják přináší svým kolegům hrnce s jídlem. Shannon z toho usoudil, že strážní jednotky žijí v každé budově. Gomez mu to také večer potvrdil.

Všiml si také vojáků před každým ze šesti velvyslanectví, kolem kterých prošel; tři z nich spali v prachu. Kolem oběda odhadoval, že v hlavní oblasti města je rozptýleno asi sto vojáků ve dvanácti skupinách. Všiml si také, jak byli ozbrojeni; každý z nich měl starou opakovačku Mauser 7.92, ze kterých většina vypadala rezavá a špinavá. Vojáci měli šedozelené kalhoty a košile, plátěnky, konopný opasek a čepice s kšiltem, něco na způsob amerických baseballových čepiček. Bez výjimky byli špinaví, neupravení, neumytí a odporní. Odhadoval jejich úroveň výcviku, zacházení se zbraněmi, velení a schopnost boje jako nulovou. Byli to rabijátští, neukáznění lumpové, kteří dokázali zastrašovat bojácné Caja svými zbraněmi a svou brutálností, nikdy však na nikoho nevystřelili a už teprve na ně nevystřelil člověk, který ví jak na to. Jejich účel jako strážních jednotek byl zřejmě pouze preventivní v obavě před občanským povstáním, odhadoval však, že ve skutečném boji by utekli a zmizeli.

Nejzajímavější věcí na nich však byl stav jejich kapes na zásobníky. Ty byly úplně ploché, bez zásobníků, samozřejmě, každá opakovačka měla svůj zásobník, avšak do toho se nevešlo více než pět nábojů.

Odpoledne si Shannon všímal přístavu. Ze země to vypadalo jinak. Dva výběžky písku, vybíhající do vody a vytvářející přirozený přístav, byly na základně vysoké asi šest metrů a na konci pak dva metry nad vodou. Šel tak dlouho, dokud se nedostal na konec. Každý z těchto pruhů byl pokryt zhruba metrovou vegetací, uvadlou na konci dlouhého období sucha a neviditelnou ze vzduchu. Každý výběžek byl na konci zhruba dvanáct metrů široký, na základně pak čtyřicet metrů. Z konce každého výběžku byl pěkný pohled na nábřeží.

Betonová oblast byla úplně mrtvá, tyčily se tam sklady. Na severu bylo vidět stará dřevěná mola, některá již zničená, jejich podpěry vyčnívaly jako zlomené zuby nad vodou. Na jih od skladu bylo kamenité pobřeží, na kterém ležely rybářské čluny. Z konce pískového výběžku nebyl prezidentský palác vidět, byl skryt za skladištěm, avšak z druhého výběžku bylo vidět nejvyšší poschodí paláce. Shannon šel zpátky do přístavu a zkoumal rybářské pobřeží. Bylo to dobré místo pro přistání, mírně se svažovalo k vodě.

Za skladištěm beton skončil a směrem k paláci vedla cestičkami a jednou cestou pro nákladní automobily protkaná planina zarostlá metrovým plevelem. Shannon tam šel. Když vystoupil na vršek, uviděl ve vzdálenosti asi dvě stě metrů kompletní průčelí starého guvernérského domu. Šel dále ještě sto metrů a přišel na cestu běžící rovnoběžně s pobřežím. Křižovatku hlídala skupina vojáků, celkem čtyři, lépe oblečených než armáda, vyzbrojených samopaly Kalašnikov AK47. Tiše ho pozorovali, když zabočil cestou k hotelu. Pokývl jim, nedostal však odpověď. Palácová stráž.

V chůzi se podíval doleva a všímal si podrobností paláce. Přízemí, široké asi třicet metrů, mělo zazděná okna pomalovaná stejnou bílou barvou jako zbytek budovy, v přízemí byly dlouhé a široké, šrouby zesílené trámové dveře, zřejmě další vylepšení. Před zazděnými okny byla terasa, nyní neužitečná, protože na ni z budovy nebyl přístup.

V prvním poschodí bylo celkem sedm oken, tři vlevo, tři vpravo a jedno nad hlavním vchodem. Nejvyšší poschodí mělo deset oken, mnohem menších. Nad tím vším byl okap, ke kterému se skláněla střecha.

Všiml si také dalších stráží, povalujících se kolem předních dveří, a toho, že okna v prvním poschodí měla okenice, které mohly být ocelové (byl příliš daleko, než aby si tím mohl být jist) a které byly stažené. Bylo zřejmé, že bližší přístup k předku budovy než na křižovatku nebude dovolen, s výjimkou oficiálních akcí.

Odpoledne, těsně předtím, než slunce zapadlo, obešel palác z ještě větší dálky. Na každé straně viděl zeď asi dva metry vysokou, vybíhající od hlavní budovy směrem do vnitrozemí do vzdálenosti asi osmdesáti metrů, a čtvrtou zeď, která vše uzavírala. Bylo zajímavé, že do celého komplexu nevedly žádné jiné brány. Zeď byla všude dva metry vysoká, což mohl usuzovat podle výšky stráží, které viděl chodit podél zdi - a nahoře byla její koruna posázená rozbitými lahvemi. Viděl, že se mu nikdy nepodaří nahlédnout dovnitř, dokázal si však podržet v paměti obraz, který viděl ze vzduchu. Donutilo ho to k smíchu. Zašklebil se na Bonifáce.

„Viš, chlapče, ten zatracený hlupák si myslí, že ho zachrání vysoká zeď, posázená rozbitými láhvemi, s jedinou bránou. Přitom vlastně neudělal nic jiného, než že se zavřel do zazděné pasti, do velké, sklapovací pasti.“

Chlapec se široce zašklebil, nechápaje ani slovo, a naznačil, že by chtěl jít domů a najíst se. Shannon přikývl, a tak se vrátili do hotelu, s popálenými chodidly a bolavýma nohama.

Shannon si nedělal žádné poznámky ani nákresy, uchovával si pouze každou podrobnost v hlavě. Vrátil Gomezovi jeho mapu a po večeři se k Francouzovi u baru připojil. Seděli tu dva Číňané z velvyslanectví, klidně popíjející pivo u zadního stolku, takže konverzace mezi Evropany byla minimální. Kromě toho, okna byla otevřená. Později však Gomez, který toužil po společnosti, vzal pár lahví piva a pozval Shannona do svého pokoje, kde se mohli posadit na balkon a dívat se do noci na spící město, zcela temné, kvůli přerušené dodávce elektrické energie.

Shannon byl na pochybách, zda nemá zasvětit Gomeze do svých plánů, ale rozhodl se, že to není třeba. Zmínil se o tom, že nalezl banku a jakou to dalo práci vyměnit šek na padesát liber. Gomez se zašklebil.

„Ono to tak vždycky je,“ řekl. „Oni tady už dlouho neviděli cestovní šeky ani cizí měnu.“

„Ale v bance by to měli znát.“

„Tam to neviděli už dlouho. Celý poklad republiky má Kimba zavřený uvnitř paláce.“

Shannon okamžitě zpozorněl. Během dvou hodin se po malých částech dozvěděl, že Kimba má také státní zbrojnici ve starém vinném sklepě guvernérova paláce, ke které má jediný klíč on sám, že tam rovněž přesunul státní rozhlasovou stanici, takže může mluvit k národu a do světa přímo ze svých pokojů a nikdo to nemůže zvenčí kontrolovat. Státní rozhlasové stanice vždycky v povstání sehrávají klíčovou úlohu. Jak se Shannon dozvěděl, Kimba nemá obrněná vozidla ani dělostřelectvo, a že kromě stovky vojáků rozptýlených po městě je ještě dalších sto za městem, několik desítek jich je v domorodých sídlištích podél cesty na letiště a zbytek pak ve vesnicích Cajů za poloostrovem směrem k mostu přes řeku Zangaro. Těchto dvě stě tvoří polovinu armády. Druhá polovina je v armádních kasárnách, které vlastně nejsou kasárnami, ale jsou to staré koloniální policejní budovy čtyři sta metrů od paláce, řady nízkých plechových chatrčí za rákosovou ohradou. Těchto čtyři sta mužů tvoří celou armádu a dále tu je ještě čtyřicet až šedesát mužů osobní palácové gardy, žijících v ubytovnách uvnitř za zdí paláce.

Třetího dne v Zangaru se Shannon věnoval policejním kasárnám, kde žilo dvě stě vojáků, kteří nebyli ve stráži. Kasárna byla, jak Gomez řekl, obklopena plotem z rákosí, avšak návštěva blízkého kostela umožnila Shannonovi nenápadně se vyšplhat na zvonici a podívat se shora. Byly to dvě řady chatrčí vyzdobených prádlem, které tam viselo k uschnutí. Na jednom konci byla řada nízkých cihlových pecí, na kterých se vařila strava. Několik desítek mužů se povalovalo kolem v různém stavu nicnedělání, všichni byli neozbrojení. Je možné, že jejich zbraně byly v chýších, ale Shannon si myslel, že pravděpodobně budou ve zbrojnici, malém kamenném domku postaveném stranou od chatrčí. Ostatní zařízení tábora byla značně primitivní.

Toho večera si vyšel bez Bonifáce, a tehdy také potkal svého vojáka a nebylo to setkání milé. Celou hodinu již chodil tmavými ulicemi, které naštěstí pro něho nebyly osvětlené, a pokoušel se dostat blíže k paláci.

Podařilo se mu získat dobrý pohled na zadní stranu i na boční strany a ujistil se, že na nich nejsou žádné stráže. Když se pokusil dostat k předku paláce, zastavili ho dva vojáci z palácové stráže, kteří mu nekompromisně nařídili, aby šel domů. Zjistil, že tam byli celkem tři, kteří seděli na křižovatce na půl cesty mezi vrcholkem kopce u přístavu a přední bránou paláce. Mnohem důležitější bylo, že zjistil, že stráže nemohou z místa kde stojí, vidět na přístav. Z křižovatky nemohli vojáci vidět blíž než pět set metrů daleko na moře, a to ještě jen za plného měsíčního světla. Bylo samozřejmé, že pokud by bylo nějaké světlo na moři, pak by ho vidět mohli.

Ve tmě na křižovatce cesty nemohl Shannon vidět přední bránu paláce vzdálenou od něho sto metrů směrem do vnitrozemí, avšak předpokládal, že tam jako obvykle budou dvě další hlídky. Nabídl vojákům, kteří ho zastavili, balíček cigaret a odešel.

Na cestě zpátky do hotelu Independence minul několik barů osvětlených petrolejovými lampami a potom pokračoval po tmavé cestě. O sto metrů dál ho zastavil voják. Muž byl zřejmě opilý a čůral do příkopu u cesty. Otočil se k Shannonovi, chytl svou opakovačku oběma rukama za hlaveň a pažbu. Ve světle vycházejícího měsíce nyní mohl Shannon jasně vidět, jak se k němu pohybuje. Voják něco vrčel. Shannon nerozuměl, třebaže předpokládal, že chce peníze.

Slyšel, jak voják několikrát zamumlal pár nesrozumitelných slov. Potom, ještě předtím, než Shannon mohl sáhnout pro peníze nebo projít, muž zavrčel a bodl hlavní pušky směrem k Shannonovi. Zbytek se odehrál velmi rychle a tiše. Shannon chytil hlaveň jednou rukou, odstrčil ji od svého žaludku, prudce zatáhl a voják ztratil rovnováhu. Muž tím byl zřejmě překvapen, na něco takového nebyl zvyklý. Vzchopil se, zavyl vztekem, obrátil pušku, chytil ji za hlaveň a chtěl udeřit. Shannon přiskočil, zablokoval úder tím, že chytil vojáka za bicepsy a prudce uhodil kolenem.

Teď už se nedalo nic dělat. Když puška upadla, zvedl pravou ruku, zahnutou do devadesátistupňového úhlu, švihl a prudce udeřil hranou ruky pod vojákovu čelist. Ramenem i paží mu proběhla bolest, když zaslechl prasknutí obratle, a také později zjistil, že si tou námahou natrhl ramenní sval. Zangařan padl jako pytel.

Shannon se podíval na cestu, nikdo však nepřicházel. Odvalil tělo do příkopu a pohlédl si pušku. Postupně vytáhl náboje ze zásobníku. Byly tam jenom tři. Nic víc. Vyjmul závěr a hlavní pušky pohlédl na měsíc. Neviděl nic jiného než prach, špínu a zeminu. Vrátil závěr zpátky, dal tři náboje tam, kde měly být, hodil pušku na tělo a šel domů.

„Pořád lepší,“ zamumlal, když vklouzl do tmavého hotelu a dostal se do postele.

Neuvažoval ani o tom, že by došlo k nějakému policejnímu vyšetřování. Zlomený krk bude připsán na konto pádu vojáka do příkopu, a pokud se týká otisků prstů, tak jak slyšel, zde to bylo něčím neznámým.

Přesto však příští den prohlásil, že ho bolí hlava, zůstal v hotelu a bavil se s Gomezem. Příštího rána pak odjel na letiště a Convairem 440 odletěl zpět na sever. Když seděl v letadle a díval se, jak republika mizí pod křídly, najednou mu hlavou proletělo něco, co mu Gomez řekl mezi řečí.

V Zangaru se nic nedoluje a nikdy nedolovalo. Za čtyřicet hodin byl zpátky v Londýně.

Velvyslanec Leonid Dobrovolskij se vždy cítil poněkud nesvůj, když měl svůj týdenní rozhovor s prezidentem Kimbou. Tak jako ostatní, kteří se s diktátorem setkali, vůbec nepochyboval o jeho šílenství. Na rozdíl od většiny ostatních však Leonid Dobrovolskij měl příkazy od svých nadřízených v Moskvě vyvíjet maximální snahu, aby vybudoval pracovní vztahy s nepředvídatelným Afričanem. Stál nyní před širokým mahagonovým stolem v prezidentově kanceláři v prvním poschodí paláce a čekal, až Kimba projeví známku zájmu.

Když se na něj člověk podíval blíže, pak prezident Kimba nebyl ani tak velký, ani tak hezký jak vypadal na svých oficiálních portrétech. Za obrovským stolem vypadal téměř jako trpaslík, tím spíše, že seděl ve svém křesle naprosto nehybně. Dobrovolskij čekal, až tato nehybnost skončí. Věděl, že může skončit jedním nebo druhým způsobem. Buď muž, který vládl Zangaru, bude mluvit pečlivě a rozumně, v každém smyslu jako naprosto zdravý muž, nebo tato téměř katatonická ztuhlost ustoupí ječícímu vzteku, kdy ten člověk začne řádit jako posedlý nějakým duchem, ostatně on v každém případě věřil, že posedlý je.

Kimba pomalu přikývl.

„Prosím pokračujte,“ řekl.

Dobrovolskij si oddechl. Bylo zřejmé, že prezident je připraven naslouchat. Věděl však, že špatné zprávy teprve přijdou, a musel se do toho dát. To může věci změnit.

„Jak mě moje vláda informovala, pane prezidente, obdržela informace, že zpráva o geologickém průzkumu, kterou poslala do Zangara britská společnost, nemusí být přesná. Hovořím o průzkumu prováděném před několika týdny firmou Manson Consolidated z Londýna.“

Prezidentovy oči, mírně vyvalené, spočívaly nehnutě na ruském velvyslanci bez jakéhokoli projevu zájmu. Kimba nevyjádřil ani náznakem, že chápe, jaký důvod přivedl Dobrovolského do jeho paláce.

Velvyslanec pokračoval v popisu geologického průzkumu, který byl proveden firmou ManCon, a zprávy, která byla dodána jistým panem Bryantem do rukou ministra pro přírodní zdroje.

„Vaše Excelence, moje vláda mi dala pokyn, abych vás informoval, že se domnívá, že zpráva nebyla skutečným vyjádřením toho, co bylo opravdu zjištěno v oblasti, která byla tehdy zkoumána, zvláště pak pohoří Křišťálové hory.“

Čekal, byl si vědom, že by mohl říci více. Když Kimba konečně promluvil, bylo to tiše a souvisle a Dobrovolskij si znovu oddechl.

„V jakém ohledu byla ta zpráva o průzkumu nepřesná?“ zašeptal Kimba.

„Nejsme si jisti podrobnostmi, Vaše Excelence, ale dá se předpokládat, že protože britská společnost zřejmě nevyvinula žádnou snahu zajistit si těžební koncesi, zpráva, kterou předložila, musí naznačovat, že v té oblasti neexistují žádná ložiska nerostů, která by stála za využití. Pokud byla zpráva nepřesná, pak byla nepřesná pravděpodobně v tomto ohledu. Jinými slovy, ať již vzorky, které si příslušný technik odvezl, obsahovaly cokoli, zdá se, že tam bylo více, než vás byli Britové ochotni informovat.“

Následovalo další dlouhé ticho, během kterého velvyslanec čekal na výbuch hněvu. Ten nepřišel.

„Podvedli mne,“ zašeptal Kimba.

„Samozřejmě, Vaše Excelence,“ zareagoval Dobrovolskij spěšně, „jediný způsob jak získat stoprocentní jistotu je nechat jinou skupinu prozkoumat stejnou oblast a vzít další vzorky hornin a půdy. V tomto ohledu jsem dostal od své vlády pokyn co nejuctivěji požádat Vaši Excelenci, aby poskytla povolení průzkumné skupině z Báňského ústavu ve Sverdlovsku, aby přijela do Zangara a prozkoumala stejnou oblast, kterou prozkoumal britský technik.“

Kimbovi trvalo dlouho, než návrh strávil. Konečně přikývl.

„Máte povolení,“ prohlásil.

Dobrovolskij se uklonil. Po jeho boku stál Volkov, zřejmě druhý tajemník velvyslanectví, mnohem spíše však rezident skupiny KGB, který se na něj krátce podíval.

„Druhou otázkou je otázka vaší osobní bezpečnosti,“ prohlásil Dobrovolskij.

Konečně se mu podařilo zachytit alespoň nějakou diktátorovu reakci. To byla otázka, kterou Kimba bral mimořádně vážně. Jeho hlava sebou škubla a podezíravě se rozhlédl po celém pokoji. Za oběma Rusy stáli tři zangarští pobočníci.

„Mojí bezpečnosti?“ řekl svým obvyklým šepotem.

„Znovu bychom se co nejuctivěji pokusili vyjádřit názor sovětské vlády na to, jak obrovský význam má bezpečnost Vaší Excelence, která dokázala pokračovat v cestě míru a pokroku nastoupené Zangarem a kterou Vaše Excelence již tak vynikajícím způsobem vybudovala,“ řekl Rus.

Celé moře lichocení nevyvolalo nesouhlasnou poznámku, Kimba byl na to zvyklý a byl to obvyklý způsob, jak ho oslovovat.

„Abychom zaručili trvalou bezpečnost nedocenitelné osobnosti Vaší Excelence a s ohledem na nedávnou a vysoce nebezpečnou zradu jednoho z vašich armádních důstojníků, navrhovali bychom s veškerou úctou, aby bylo pracovníkovi mého velvyslanectví povoleno sídlit uvnitř paláce a poskytnout svou pomoc bezpečnostním jednotkám osobní stráže Vaší Excelence.“

Zmínka o „zradě“ plukovníka Bobiho vyrušila Kimbu z tranzu. Divoce se třásl a Rusové nedokázali odhadnout, zda to bylo strachem nebo vztekem. Potom začal mluvit, nejdříve pomalu, svým obvyklým šepotem, potom rychleji, jeho hlas sílil, když se díval na Zangařany v místnosti. Po několika málo větách přeskočil do dialektu Vindu, kterému rozuměli pouze Zangařané, Rusové však již dávno tušili, co asi říká. Neustálé nebezpečí zrady a podvodu, ve kterém Kimba, jak sám ví, stále žije, výstrahy, které obdržel od duchů, kteří ho varují před spiknutím osnovaným v každém koutu země, že je si dobře vědom, kde jsou všichni ti, kteří nejsou loajální a kteří nosí v hlavě zlé myšlenky, jeho záměr všechny likvidovat a to, co se s nimi stane, jakmile se k tomu rozhodne. Pokračoval asi půl hodiny tímto stylem, než se konečně uklidnil a vrátil se k evropskému jazyku, kterému Rusové mohli rozumět.

Když se znova objevili na slunečním světle a vstoupili do velvyslaneckého vozu, byli oba mužové zpocení, částečně horkem, protože klimatizace paláce byla opět porouchána, zčásti proto, že to bylo důsledkem vlivu, jaký na ně Kimba obvykle měl.

„Jsem rád, že je to za námi,“ zamumlal Volkov ke svému kolegovi, když jeli zpátky na velvyslanectví. „V každém případě jsme dostali povolení. Našeho muže tam pošlu zítra.“

„A já sem dostanu důlní inženýry co možná nejdříve,“ řekl Dobrovolskij. „Doufejme, že v té britské zprávě o průzkumu je skutečně něco shnilého. Pokud ne, pak nevím, jak bychom to prezidentovi vysvětlili.“

Volkov zavrčel.

„Radši ty, než já,“ prohlásil.

Shannon se objevil v hotelu Lowndes na Knightsbridge tak, jak se dohodl s Walterem Harrisem ještě před odjezdem z Londýna. Dohoda zněla, že bude pryč asi deset dní a potom každé ráno v devět zavolá Harris do hotelu a bude chtít pana Keithe Browna. Shannon přijel v poledne a zjistil, že první telefonický hovor pro něho přišel před třemi hodinami dopoledne. To znamenalo, že má pro sebe ještě celý den.

Jedním z jeho prvních telefonických hovorů po koupeli, převlečení a obědě byl hovor s detektivní kanceláří. Ředitel kanceláře si rychle vzpomněl na jméno Keith Brown a Shannon slyšel, že se probírá papíry na stole. Konečně našel ten správný.

„Ano, pane Browne, mám to tady. Chcete to poslat poštou?“

„Raději ne,“ řekl Shannon. „Je to dlouhé?“

„Ne, asi stránka. Mám vám to přečíst do telefonu?“

„Ano, prosím.“

Muž si odkašlal a začal.

„Ráno, které následovalo po žádosti našeho klienta, můj operační pracovník čekal u vchodu do podzemního parkoviště za ManCon House. Měl štěstí, protože sledovaný, kterého si všiml předcházejícího dne v taxíku, kterým přijel z rozhovoru na Sloane Avenue, přijel vozem. Operační pracovník ho jasně viděl, když zahnul na parkoviště. Bylo nepochybné, že jde o sledovaného. Řídil Chevrolet Corvette. Operační pracovník si zapsal číslo vozu. Později jsme se zeptali na dopravním inspektorátě na radnici. Vůz je registrován na jméno nějakého Simona Johna Endeana, bydlícího v South Kensingtonu.“ Muž se odmlčel. „Chcete tu adresu, pane Browne?“

„Není třeba,“ řekl Shannon. „Víte, co ten pan Endean v ManCon House dělá?“

„Ano,“ řekl detektiv. „Kontaktoval jsem přítele, který je novinářem v City. Jde o osobního sekretáře a pravou ruku Sira Jamese Mansona, předsedy a generálního ředitele Manson Consolidated.“

„Děkuji vám,“ řekl Shannon a položil telefon.

„Zajímavější a zajímavější,“ řekl tiše, když odcházel z hotelové haly a zamířil na Jermyn Street, aby si vyzvedl peníze a koupil nějaké košile.

Bylo prvního dubna, slunce svítilo a na trávě kolem Hyde Park Corner rostly narcisy.

Simon Endean v době, kdy byl Shannon pryč, také nezahálel. Výsledkem jeho práce bylo, co sdělil Siru Jamesu Mansonovi odpoledne v jeho kanceláři.

„Plukovník Bobi,“ řekl svému šéfovi, když vstoupil do kanceláře.

Šéf společnosti zvedl obočí.

„Kdo?“

„Plukovník Bobi. Dřívější velitel zangarské armády. Teď je v exilu, navždy vypovězen prezidentem Jeanem Kimbou. Ten ho mimochodem prezidentským dekretem odsoudil za velezradu k smrti. Chtěl jste vědět, kde je.“

Manson přikývl. Stále ještě nezapomněl na Křišťálovou Horu.

„Tak dobře, kde je?“ zeptal se.

„V exilu v Dahome,“ řekl Endean. „Dalo to zatraceně práce ho vystopovat tak, aby to nebylo nápadné. Usídlil se v hlavním městě Dahome. To město se nazývá Cotonou. Musí mít trochu peněz, ne však příliš mnoho, protože jinak by byl jako ostatní bohatí exulanti za zdí nějaké vily ve Švýcarsku. Má malou pronajatou vilu a žije velmi tiše, protože je to asi nejbezpečnější způsob, jak zajistit, aby ho dahomejská vláda nedonutila k odchodu. Je zřejmé, že Kimba požádal o jeho vydání, ale nikdo s tím nic nedělá. Kromě toho, je dostatečně daleko od Kimby, aby si Kimba myslel, že už ho nemůže nijak ohrozit.“

„A co ten Shannon, ten žoldnéř?“ zeptal se Manson.

„Měl by být zpátky někdy dnes nebo zítra,“ řekl Endean. „Rezervoval jsem mu ubytování v Lowndes od včerejška, abych si byl jist. Dnes ráno v devět tam ještě nebyl. Zkusím to zase zítra ve stejnou dobu.“

„Zkuste to teď,“ řekl Manson.

Recepce potvrdila Endeanovi, že pan Brown skutečně přijel, že je však mimo. Sir James Manson poslouchal na druhém aparátě.

„Nechte mu vzkaz,“ zavrčel na Endeana. „Zavolejte mu dnes večer v sedm.“

Endean nechal vzkaz a oba muži položili telefon.

„Chtěl bych jeho zprávu co možná nejdříve,“ řekl Manson. „Měl by to mít hotové zítra v poledne. Nejdřív se s ním sejdete a projdete s ním jeho zprávu. Zajistíte, že se bude týkat všech bodů, na které jsem chtěl odpověď. Potom mi to přineste. Pak dejte Shannona na dva dni k ledu, abych měl čas to strávit.“

Shannon dostal Endeanův vzkaz hned po páté hodině a zůstal ve svém pokoji, aby mu mohl v sedm hodin zavolat. Zbytek večera strávil mezi večeří a postelí, přípravou svých poznámek a všeho toho pozoruhodného, co přinesl zpátky ze Zangara, řady náčrtů, udělaných rukou na sešitku cigaretových papírků, které si koupil na letišti v Paříži, aby se nějak zabavil, dalších přesnějších nákresů, které provedl na základě měření mezi pevnými body v Clarence, jejichž vzdálenost odkrokoval, průvodce z roku 1959, který uváděl „zajímavá místa“, z nichž jediné zajímavé neslo název „Rezidence Jeho Excelence guvernéra kolonie“ a potom úředního, vysoce lichotivého portrétu Kimby, jednoho z mála předmětů, kterých nebyl v republice nedostatek.

Příští den vyrazil na Knightsbridge, hned jak otevřeli obchody, koupil si psací stroj a balík papírů a strávil ráno psaním své zprávy. Byla rozdělena na tři části: popis jeho návštěvy, podrobný popis hlavního města, budovy za budovou, s připojenými nákresy a stejně podrobný popis vojenské situace. Uvedl, že neviděl nic, co by svědčilo o přítomnosti letectva nebo námořnictva, a že Gomez potvrdil, že nic takového neexistuje. Nezmiňoval se o svých procházkách po poloostrově směrem k domorodým chatrčím, kde viděl boudy chudších Caja a za nimi pak přístřešky tisíců přistěhovalých dělníků a jejich rodin, mluvících mezi sebou rodným jazykem, který si s sebou přinesli zdaleka.

Svou zprávu dokončil shrnutím:

„Podstata problému svrhnutí Kimby byla zjednodušena jím samým. Ze všech hledisek nemá většina území republiky, území kmene Vindu za řekou, vůbec žádný politický nebo hospodářský význam. Pokud by Kimba někdy ztratil kontrolu nad pobřežní planinou, kde se produkuje většina těch několika málo zdrojů státu, pak by musel ztratit celou zemi. Dále, on a jeho muži by nemohli udržet planinu tváří v tvář nepřátelství a nenávisti celé populace Caja, která, třebaže je umlčena terorem, pod povrchem existuje a projevila by se hned, jakmile by ztratil poloostrov. Poloostrov je silami Vindu neudržitelný, jakmile by došlo ke ztrátě hlavního města Clarence. A konečně, nebude mít žádnou moc v samotném městě Clarence, pokud on a jeho síly ztratí palác. Krátce řečeno, jeho politika úplné centralizace snížila počet cílů nezbytných k likvidaci při převratu ve státě na jeden - jeho palácový komplex, kde je on sám, jeho stráže, zbrojnice, pokladna a rozhlasová stanice.

Pokud se týká možností jak ovládnout palác a okolí, redukují se na jednu, a sice na zeď obklopující celý palác. Tu bude třeba překonat.

Hlavní brána by se dala prorazit velmi těžkým nákladním vozem nebo buldozerem, který by jel přímo na ni a který by řídil muž, ochotný přitom zahynout. Neviděl jsem však ani stopy takového ducha mezi občanstvem ani armádou a ani náznak vhodného nákladního vozu. Alternativně by přicházelo v úvahu sebeobětování stovek mužů s žebříky, kteří by mohli překonat palácovou zeď a ovládnout celé místo. Ani takové odhodlání jsem nikde neviděl. Mnohem realističtěji usuzováno, lze palác a jeho území ovládnout s malými ztrátami po dělostřeleckém přepadu. Znovu zdůrazňuji, že tato zeď obklopující a uzavírající palác ze všech stran není vůbec ochranou, je to smrtelná past na všechny, kdo jsou uvnitř. Dveře by mohly být zčásti otevřeny pancéřovkou. Neviděl jsem náznak ani takových zbraní, ani známku toho, že by snad někdo byl schopný je používat. Z toho plyne nevyhnutelný závěr:

Každá frakce nebo skupina v republice, která by chtěla svrhnout Kimbu a převzít moc, musí zlikvidovat jeho a jeho osobní gardu uvnitř palácového komplexu. Za tím účelem by potřebovaly zkušenou pomoc na technické úrovni, které oni sami nedosahují, a takováto pomoc by sem musela přijít kompletně vyzbrojená nezbytným zařízením zvenčí. Pokud by byly tyto podmínky splněny, Kimba by mohl být zničen a svržen po přestřelce, která by netrvala déle než hodinu.“

„Myslí si Shannon, že uvnitř Zangara neexistuje žádná frakce, která by naznačovala, že má chuť svrhnout Kimbu?“ zeptal se Sir James Manson příštího rána, když si přečetl zprávu.

„Zjištění něčeho takového jsem mu neuložil,“ řekl Endean. „Dal jsem mu pokyny přesně tak, jak jste je dal vy mně. Řekl jsem mu pouze, že tam existuje frakce armády a že skupina, kterou reprezentuji, jsou obchodníci, kteří mají o zemi zájem a kteří jsou ochotni zaplatit za vojenský odhad jejich možností úspěchu. Není to ale žádný blbec. Musel sám vidět, že tam není nikdo schopný, kdo by to udělal.“

„Ten Shannon se mi líbí,“ řekl Manson, zavíraje zprávu. „Má zřejmě dobré nervy, minimálně podle toho, jak zlikvidoval toho vojáka. Píše zcela dobře, je stručný a věcný. Otázkou je, zda by dokázal převzít celou práci sám?“

„Zmínil se o něčem důležitém,“ skočil mu do řeči Endean. „Řekl, když jsem se ho vyptával, že úroveň zangarské armády je tak nízká, že každá pomocná síla zvenčí bude muset udělat celou práci sama a potom to předat těm novým, jakmile to bude hotové.“

„To řekl? Opravdu?“ divil se Manson. „Potom má podezření, že důvod k tomu, aby tam šel, nebyl ten, který jsme mu uvedli.“

Sám ještě zůstal ponořen v myšlenkách, když ho Endean vyrušil.

„Mohu se na něco zeptat, Sire Jamesi?“

„A na co?“ zeptal se Manson.

„Pouze na tohle: proč tam vlastně jel? Proč potřebujete vojenské hlášení o tom, jak lze svrhnout a zabít Kimbu?“

Sir James Manson se chvíli díval z okna. Konečně řekl.

„Zavolejte sem Martina Thorpeho.“

Zatímco ho volali, Manson přešel k oknu a jako obvykle, když chtěl přemýšlet, pohlížel dolů na ulici.

Věděl, že si osobně vybral Endeana a Thorpeho jako mladé muže a umožnil jim postup k platům a postavením, které v té době daleko přesahovaly jejich možnosti. Nebylo to jen proto, že byli inteligentní, třebaže byli hodně inteligentní. Bylo to proto, že poznal jejich bezohlednost, která se vyrovnala jeho vlastní bezohlednosti, ochotu ignorovat takzvané morální principy ve prospěch cíle - úspěchu. Tak jako Shannon, on sám i oni dva byli žoldnéři. Tyto čtyři muže rozděloval pouze stupeň úspěchu, jejich veřejné postavení. Musí z nich udělat skupinu, své válečníky placené sice společností, kteří budou však ve všech ohledech sloužit jemu osobně. Problémem bylo, zda jim může svěřit tento velký, obrovský úkol? Když Thorpe vstoupil do kanceláře, byl již Manson rozhodnut, že to bude muset udělat. Myslel, že ví, jak si zaručit jejich loajalitu.

Pokynul jim, aby si sedli, a i nadále stoje u okna jim řekl:

„Chtěl bych, abyste si oba velmi důkladně rozmysleli, než mi odpovíte. Jak daleko byste byli ochotni jít, kdyby vám to vyneslo osobní jmění ve švýcarské bance ve výši pět milionů liber - každému?“

Šumění uličního provozu o deset poschodí níže znělo jako bzučení mouchy, ještě zdůrazňující ticho v místnosti. Endean se podíval na svého šéfa a pomalu přikývl.

„Hodně, hodně daleko,“ řekl tiše.

Thorpe neodpověděl. Věděl, že právě to je ono, proč přišel do City, proč vstoupil do Mansonových služeb, proč získal své encyklopedické znalosti obchodů společnosti. Tady půjde o velký podnik, jaký se dělá jednou za desetiletí. Souhlasně přikývl.

„Jak?“ vydechl Endean.

Pro odpověď Manson přešel ke svému sejfu a vytáhl dvě zprávy. Třetí, Shannonova, ležela na jeho stole, za který se postavil. Manson hovořil celou hodinu. Začal od samého začátku a brzo se dostal k posledním šesti odstavcům zprávy Dr. Chalmerse, týkající se vzorků z Křišťálové Hory.

Thorpe si tiše hvízdl a pronesl jenom „Proboha!“

Endean potřeboval desetiminutovou přednášku o platině, aby pochopil, o co jde, a potom i on dlouze vydechl.

Manson pokračoval tím, jak poslal Mulrooneyho do severní Keni, jak si podřídil Chalmerse, druhou návštěvou Bryanta v Clarence, přijetím falešné zprávy Kimbovým ministrem. Zdůraznil ruský vliv na Kimbu a současné vyhnanství plukovníka Bobiho, který, za vhodných okolností, by se mohl vrátit jako vhodná alternativa v čele státu.

Pro Thorpeho přečetl hodně z Endeanova všeobecného hlášení o Zangaru a skončil závěrem Shannonovy zprávy

„Kdyby to všechno šlo dobře, šlo by o provedení dvou souběžných, vysoce tajných operací,“ řekl konečně Manson. „Ta jedna, Shannonova, důkladně řízená Simonem, zahájí projekt na ovládnutí a zničení paláce a celého jeho obsahu a s Bobim, doprovázeným Simonem, který by převzal moc ve státě hned příští ráno a stal se novým prezidentem. Druhá operace spočívá v tom, že Martin by musel koupit krycí společnost, aniž by přitom vyšlo najevo, kdo získal kontrolu nebo proč.“

Endean zvedl obočí.

„Význam první operace chápu, proč ale ta druhá?“

„Řekněte mu to, Martine,“ řekl Manson.

Thorpe se zašklebil, protože jeho bystrá mysl pochopila, kam Manson míří.

„Krycí společnost, Simone, je společnost, obvykle velmi stará a bez aktiv, která by stála za řeč, která již v podstatě přestala obchodovat, jejíž akcie jsou velmi laciné, řekněme po šilinku.“

„Proč ji ale tedy kupovat?“ zeptal se Endean, který to stále nechápal.

„Řekněme, že Sir James bude kontrolovat společnost, která bude tajně zakoupena nejmenovaným kupujícím, který se bude skrývat za švýcarskou bankou, všechno bude legální a ta společnost bude mít milion akcií, z nichž každá má hodnotu jeden šilink. Bez vědomí ostatních akcionářů nebo správní rady nebo burzy, Sir James, prostřednictvím švýcarské banky, bude vlastnit 600 000 z toho milionu akcií. Potom plukovník - prosím o prominutí - budoucí prezident Bobi prodá této společnosti výlučnou desetiletou licenci těžby v oblasti ve vnitrozemí Zangara. Vyrazí tam nový tým geologického průzkumu od vysoce úctyhodné společnosti, specializující se na těžbu nerostů a objeví Křišťálovou Horu. Co se stane s akciemi společnosti X, když se tahle zpráva dostane na burzu?“

Endean pochopil.

„Vyletí náhoru,“ řekl s úsměvem.

„Hodně vysoko,“ řekl Thorpe. „S malou pomocí vystoupí na dobře takových 100 liber za akcii. A teď počítej: 600 000 akcií po šilinku stojí 30 000 liber. Prodej 600 000 akcií po 100 librách, a to je minimum, kterého se dá dosáhnout, kolik za ně dostaneš? Dobrých šedesát milionů liber ve švýcarské bance. Je to správně, Sire Jamesi?“

„Zcela správně,“ přikývl Manson potěšeně. „Samozřejmě, když prodáte polovinu akcií v malých balících různým lidem, kontrola společnosti, která bude vlastnit koncesi, zůstane ve stejných rukou jako předtím. Avšak větší společnost by mohla podat nabídku na celý blok 600 000 akcií najednou.“

Thorpe zamyšleně přikývl.

„Ano, kontrola takové společnosti koupené za 60 milionů liber by byla výborným obchodem. Ale čí nabídku byste přijal?“

„Svou vlastní,“ řekl Manson.

Thorpe otevřel ústa.

„Vy sám?“

„Nabídka ManCon by byla jediná akceptovatelná. V důsledku toho by koncepce zůstala pevně v britských rukách a ManCon by získala prvotřídní kapitál.“

„Ale,“ divil se Endean. „Vy byste zaplatil sám šedesát milionů liber?“

„Ne,“ řekl Thorpe klidně, „akcionáři ManCon zaplatí Siru Jamesovi šedesát milionů liber, aniž by o tom věděli.“

„A jak se tomu ve finanční terminologii říká?“ zeptal se Endean.

„Na burze pro to existuje výraz,“ připustil Thorpe.

Sir James Manson podal každému z nich sklenici whisky. Vzal si také sám.

„Tak co, půjdete do toho, pánové?“ zeptal se tiše.

Oba mladí mužové se podívali na sebe a přikývli.

„Tak si připijme na Křišťálovou Horu.“

Připili si.

„Hlaste se tady u mne zítra ráno přesně v devět,“ řekl jim Manson a u dveří na zadní schodiště se Thorpe otočil.

„Víte, Sire Jamesi, bude to zatraceně nebezpečné. Kdyby se dostalo jenom slovo ven…“

Sir James Manson zase stál zády k oknu, dopadající slunce osvětlovalo koberec vedle něho. Stál pevně rozkročen, ruce v bok.

„Zlikvidovat banku nebo pancéřový vůz,“ řekl, „je jenom hrubost. Zlikvidovat celou republiku, to má, podle mého názoru, již úroveň.“

KAPITOLA 7

„Takže říkáte, že neexistuje nespokojená frakce v armádě, která by, pokud víte, vůbec někdy přemýšlela o svržení prezidenta Kimby?“

Kočka Shannon a Simon Endean seděli v Shannonově pokoji v hotelu a pili kávu. Endean si dohodl tuto schůzku se Shannonem v devět hodin a řekl mu, aby čekal na druhé zavolání. Byl na instruktáži u Sira Jamese a potom zavolal Shannona, aby se s ním dohodl na jedenáctou hodinu.

Endean přikývl.

„To je pravda. Informace se změnila v jedné podrobnosti. Nevidím v tom žádný rozdíl. Vy sám jste řekl, že úroveň armády je nízká, že technická pomoc bude muset v každém případě udělat všechno sama.“

„V tom je zatracený rozdíl,“ řekl Shannon. „Zaútočit na palác a obsadit ho je jedna věc. Udržet ho je druhá. Zničit palác a Kimbu, to prostě jenom vytvoří vakuum moci. Někdo bude muset přijít a tuto moc převzít. Žoldnéře nesmí nikdo na světle vidět. Kdo to tedy převezme?“

Endean znovu přikývl. Neočekával, že by žoldnéř vůbec dokázal politicky myslet.

„Máme někoho připraveného,“ řekl opatrně.

„Je v té republice nebo je v exilu?“

„V exilu.“

„Dobře, pak potom by měl být nastolen a vyhlásit rozhlasem, že provedl vnitřní palácový převrat a převzal vládu v zemi nejpozději v poledne dne následujícího po nočním útoku na palác.“

„To se dá zařídit.“

„Je tu ještě jedna věc.“

„Jaká?“ zeptal se Endean.

„Musíme mít jednotky, které budou loajální novému režimu, takové jednotky, které by na veřejnost provedly převrat minulé noci, které by bylo vidět a které by převzaly stráže během dne, který bude následovat po útoku. Pokud by je nebylo vidět, pak jsme v rejži - skupina bílých žoldnéřů zavřená v paláci, skupina, která se nemůže ukázat z politických důvodů a která má znemožněný ústup v případě, že by došlo k protiútoku. Co ten váš člověk v exilu? Má takovou záložní sílu, kterou by mohl přivést, když by došlo k převratu? Nebo by je dokázal shromáždit, jakmile by se objevil ve městě?“

„Myslím, že byste nám měl tyhlety starosti ponechat,“ řekl Endean škrobeně. „To, co od vás chceme, je naplánovat z vojenského hlediska zahájení útoku a provést ho.“

„To mohu,“ řekl Shannon bez zaváhání. „Co však příprava, organizace plánu, přijetí mužů, zbraně, náboje?“

„O to se musíte postarat také. Začít z ničeho a skončit obsazením paláce a smrtí Kimby.“

„Takže Kimbu je potřeba sejmout?“

„Samozřejmě,“ řekl Endean. „Naštěstí již dávno zlikvidoval každého, kdo by měl dost iniciativy nebo inteligence, aby byl jeho soupeřem. V důsledku toho je on také jediný muž, který může přeskupit své síly a zaútočit. Bude-li mrtev, jeho schopnost ovlivňovat lidi rovněž skončí.“

„Jo. Takže džudžu umře s tím pánem.“

„Cože?“

„To nic. To byste nepochopil.“

„Pokuste se mi to vysvětlit,“ řekl Endean chladně.

„Ten chlap má džudžu,“ řekl Shannon, „nebo lidé si aspoň myslí, že má. To je mocná ochrana, kterou mu dali duchové, chránící ho proti jeho nepřátelům, zaručující mu neporazitelnost, chránící ho před útokem, zajišťující ho proti smrti. V Kongu Simbové věřili, že jejich vůdce Pierre Mulele má takové džudžu. Řekl jim, že ho může přenést na své stoupence a že budou nesmrtelní. Věřili mu. Mysleli si, že kulky jimi projdou jako vodou. Přicházeli k nám v celých vlnách, jejich mozky byly ovlivněné whiskou a dagga, padali jako mouchy, a přesto stále přicházeli. To samé, platí pro případ Kimby. Tak dlouho, dokud si oni budou myslet, že je nesmrtelný, také bude. To proto, že nikdy proti němu nezdvihnou ani prst. Jakmile uvidí jeho tělo, muž, který ho zabije, se stane vůdcem. Má silnější džudžu.“

Endean překvapeně zíral.

„Je to skutečně tak zaostalé?“

„Není to vlastně ani zaostalé. My děláme přesně to samé, jenomže tomu říkáme štěstí, svaté ostatky, božská ochrana našich záležitostí. My tomu říkáme náboženství v nás, ale u divochů tomu říkáme pověra.“

„Nevadí,“ vyštěkl Endean. „Ať je to jak chce, je to jen další důvod k tomu, proč musí Kimba zemřít.“

„To znamená, že musí být v paláci, když se zaútočí. Kdyby byl někde v zemi, nebylo by to dobré. Nikdo by vašeho muže nepodporoval, pokud by byl Kimba stále naživu.“

„Jak mi řekli, tak je obvykle v paláci.“

„Ano,“ řekl Shannon, „ale musíme mít jistotu. Jen v jeden den tam bude určitě. Den nezávislosti. V předvečer Dne nezávislosti bude spát v paláci, to je naprosto jisté.“

„A kdy to je?“

„Za tři a půl měsíce.“

„Lze tu akci spustit v té době?“ zeptal se Endean.

„Ano, když budeme mít trochu štěstí. Potřeboval bych spíše o několik týdnů déle.“

„Jenže ten projekt ještě nebyl schválen,“ upozornil Endean.

„Ne. Avšak pokud chcete nastolit nového muže do paláce, jedinou cestou, jak to udělat, je útok zvenčí. Chcete, abych připravil celý projekt od začátku až do konce, s odhadem nákladů a časovým rozpisem?“

„Ano. Náklady jsou velmi důležité. Moji… hm… společníci budou chtít vědět, na kolik je to přijde.“

„V pořádku,“ řekl Shannon. „Projekt vás bude stát pět set liber.“

„Ale my jsme vám už zaplatili,“ řekl Endean chladně.

„Dostal jsem zaplaceno za cestu do Zangara a za zprávu o tamní vojenské situaci,“ odpověděl Shannon. „To, co chcete, je nová zpráva hned poté, co jste mi poskytl originální instrukce.

„Pět set je trochu moc za pár listů popsaného papíru.“

„Hloupost. Víte velmi dobře, že jestliže vaše firma konzultuje právníka, architekta, účetního nebo kteréhokoli technického experta, musíte mu zaplatit. Já jsem technickým odborníkem na válku. To, za co platíte, jsou znalosti a zkušenost, kde získat nejlepší chlapy, nejlepší zbraně, jak je přepravit atd. To si ode mne kupujete a stojí to pět set liber, a když budete chtít získat tyto znalosti sám, tak vás budou stát dvakrát tolik a navíc vám to bude trvat celý rok a kromě toho to stejně nedokážete, protože nemáte kontakty.“

Endean vstal.

„V pořádku. Dostanete je dnes odpoledne. Zítra je pátek. Moji společníci by si chtěli přečíst vaši zprávu o víkendu. Mějte ji prosím připravenou zítra ve tři hodiny. Vyzvednu si ji zde.“

Odešel, a když se dveře za ním zavřely, Shannon zvedl svůj šálek s kávou v posměšném přípitku.

„Tak čau, pane Waltere Harrisi, nebo jinak Simone Endeane,“ dodal tiše.

Již po několikáté děkoval svým hvězdám za přátelského a upovídaného ředitele hotelu Gomeze. Během jednoho z jejich dlouhých nočních rozhovorů se Gomez zmínil o případu plukovníka Bobiho, který je nyní v exilu. Rovněž řekl, že bez Kimby je Bobi ničím, protože ho nenávidí Caja za ukrutnosti armády, páchané na nich podle Kimbových příkazů, a že není ani schopen velet jednotkám Vindu. To znamenalo pro Shannona problém, jak získat záložní sílu s černými tvářemi, která by převzala moc druhý den.

Endeanova hnědá obálka s obsahem padesáti desetilibrových bankovek přijela taxíkem krátce po třetí hodině a byla dodána na recepční pult hotelu Lowndes. Shannon odpočítal bankovky, zastrčil je do vnitřní kapsy saka a začal pracovat. Trvalo mu to zbytek odpoledne a většinu noci.

Pracoval u psacího stolu ve svém pokoji, nahlížel do svých vlastních nákresů a map Clarence, přístavu, přístavní oblasti a obytné části, která zahrnovala prezidentský palác a armádní kasárna.

Klasickým vojenským přístupem by bylo vylodit jednotku na straně poloostrova poblíž základny u hlavního pobřeží, přejít krátkou vzdálenost a obsadit cestu z Clarence do vnitrozemí, přičemž by bylo třeba palbou krýt křižovatku ve tvaru T. To by uzavřelo poloostrov a hlavní město posilám. Současně by se však také přišlo o prvek překvapení.

Shannonův talent spočíval v tom, že rozuměl Africe a africkým vojákům, že jeho myšlení bylo nekonvenční, že to bylo stejné myšlení, jakým se řídil Hoare, který díky tomu získal přezdívku Bláznivý Mike, třebaže taktika konžských žoldnéřů přesně vyhovovala africkému terénu a protivníkům, což byly faktory, které byly úplně opačné než situace v Evropě.

Kdyby se na Shannonovy plány vůbec někdy podíval evropský vojenský odborník a promyslel je v konvenčních termínech, tak by je ohodnotil jako riskantní a bez naděje na úspěch. Doufal jenom, že Sir James Manson nesloužil v britské armádě - nic takového nebylo uváděno ve Who’s Who - a že plán přijme. Shannon věděl, že plán je funkční, ba že je to jediný, který funkční je.

Svůj plán založil na třech faktech afrických válek, které představovaly tvrdě získané poučení. Jedním z toho bylo, že evropský voják bojuje dobře a přesně ve tmě za předpokladu, byl dobře instruován o tom, jaký terén může očekávat, zatímco africký voják, třeba i na své vlastní půdě, je někdy odsouzen k úplné bezmocnosti svým strachem ze skrytého nepřítele v okolní temnotě. Druhou věcí bylo, že rychlost reakce afrického vojáka, jakmile byl jednou kompletně dezorientován, schopnost se vzchopit, přeskupit a zvednout se do protiútoku, je pomalejší než rychlost reakce evropského vojáka, což vede k tomu, že běžné události se stávají překvapivými. A konečně třetím faktorem bylo, že intenzita střelby a v důsledku toho i hluku jsou věci, které dokáží africké vojáky vystrašit tak, že podléhají panice a začnou utíkat, aniž by vzali v úvahu malý počet nepřátel.

Shannon tedy založil svůj plán na překvapivém nočním útoku s co možná největším hlukem s koncentrovanou palbou. Pracoval pomalu a metodicky, a protože neuměl psát na stroji, vyťukával slova oběma ukazováky. Ve dvě hodiny v noci to obyvatel vedlejšího pokoje již nemohl vydržet a začal tlouct na zeď, aby tak požádal alespoň o chvíli ticha, aby mohl usnout. Shannon skončil o pět minut později a připravil se ke spaní. Kromě klepání psacího stroje však jeho souseda ze spánku rušil ještě jeden zvuk. Když pracoval a později, když ležel v posteli, pískal si Cat jednoduchou melodii. Kdyby pán, který nemohl usnout ve vedlejším pokoji, věděl něco více o hudbě, pak by asi poznal písničku „Španělský Harlem“.

Martin Thorpe také nemohl tu noc usnout. Věděl, že má před sebou dlouhý víkend, dva a půl dne monotónní a časově náročné práce probírání se kartotékou, ve které každá kartička měla uvedeny základní podrobnosti jedné ze 4500 akciových společností registrovaných v Londýně.

V Londýně existují dvě agentury, které poskytují svým předplatitelům tyto informační služby o britských společnostech. Jde o firmu Moodies a Exchange Telegraph, známou jako Extel. Ve své kanceláři v ManCon House měl Thorpe soubor kartotéčních lístků poskytnutých Extelem, agenturou, jejíž služby bral Manson jako nezbytnou součást svých obchodních aktivit. Avšak pro vyhledání krycí společnosti se Thorpe rozhodl, že koupí služby kartotéky firmy Moodies, že si je nechá zaslat domů, jednak proto, že si myslel, že Moodies má lepší informace o malých společnostech zapsaných ve Spojeném království - a částečně také kvůli bezpečnosti.

Ten čtvrtek, kdy slyšel pokyny Sira Jamese Mansona, odjel rovnou k právnické firmě. Místo něho, přičemž jméno zůstávalo známo pouze jim, si advokátní kancelář vyžádala kompletní soubor karet Moodies. Zaplatil za ně 260 liber plus 50 liber za tři kartotéční schránky, ve kterých je dostane, plus honorář advokátní kanceláře. Rovněž najal malou stěhovací firmu, která dostala pokyn, aby okamžitě poslala dodávku k Moodies, hned po tom, co jim bude řečeno, že soubor karet je připraven k odebrání v pátek odpoledne.

Když ležel v posteli ve svém elegantním domku v Hampstead Garden Suburb, rovněž plánoval svou kampaň, nikoli tak podrobně jako Shannon, protože měl příliš málo informací, ale všeobecně, přičemž používal nominální akcionáře a balíky hlasů tak, jako Shannon používal samopaly a děla.

Shannon předal svůj dokončený projekt Endeanovi v pátek ve tři hodiny odpoledne. Obsahoval čtrnáct stran, čtyři strany diagramů a dvě strany seznamu výbavy. Dokončil svou práci po snídani, doufaje, že jeho soused již odešel, a zalepil do hnědé obálky. Byl v pokušení tam napsat „Pouze k rukám Sira Jamese Mansona. Přísně tajné.“, tomuto pokušení však odolal. Nebylo potřeba celou akci zkazit a cítil, že by mohl na začátku dostat dobrou smlouvu, pokud by mu ten těžař nabídl práci.

Takže i nadále říkal Endeanovi pane Harrisi a odvolával se na „vaše společníky“ místo „vašeho šéfa“. Po převzetí složky mu Endean řekl, aby přes víkend zůstal ve městě a aby byl k dispozici od půlnoci v neděli.

Shannon po zbytek odpoledne dělal nákupy, avšak jeho mysl se zabývala tím, co četl v Who’s Who o muži, který ho nyní zaměstnával, Siru Jamesu Mansonovi, selfmademanovi a finančním magnátovi.

Pociťoval potřebu, částečně ze zvědavosti, částečně z pocitu, že jednoho dne by mohl potřebovat informace, aby se dozvěděl trochu více o Siru Jamesi Mansonovi, o něm samém a o tom, proč si vlastně najímá žoldnéře, aby vedli v Zangaru válku za jeho peníze.

Zmínka v Who’s Who, která mu utkvěla v hlavě, byla zmínka o dceři, kterou Manson měl, děvčeti, kterému bylo nyní právě tak kolem dvacítky. Odpoledne vstoupil do telefonní budky na Jermyn Street a zavolal soukromou detektivní agenturu, která stopovala Endeana od jejich prvního setkání v Chelsea a zjistila, že kde o Mansonova tajemníka.

Ředitel kanceláře byl velmi srdečný, jakmile uslyšel v telefonu hlas svého dřívějšího zákazníka. Pan Brown, jak věděl, platí okamžitě a hotově. Takoví zákazníci jsou cenní. Jestliže chce dále telefonovat, je to jeho záležitost.

„Máte přístup do dobře vybaveného výstřižkového archivu novin?“ zeptal se Shannon.

„Mohu mít,“ připustil ředitel kanceláře.

„Potřeboval bych stručný popis mladé dámy, o které se pravděpodobně něco uvádělo ve společenských rubrikách londýnského tisku. Potřebuji velmi málo. Prostě jenom co dělá a kde žije. Ale potřebuju to rychle.“

Na druhém konci byla chvilku přestávka.

„Pokud existují takové zmínky, tak bych je pravděpodobně mohl dostat telefonem,“ řekl detektiv. „Jaké je to jméno?“

„Slečna Julia Mansonová, dcera Sira Jamese Mansona.“

Detektiv chvilku přemýšlel. Vzpomněl si, že úkol tohoto klienta se původně týkal muže, který, jak se ukázalo, byl tajemníkem Sira Jamese Mansona. Také věděl, že to, co pan Brown chce, může zjistit během hodiny.

Oba muži se dohodli na velmi mírném poplatku a Shannon slíbil, že ho pošle doporučeným dopisem v hotovosti během hodiny. Detektiv nabídku přijal a požádal zákazníka, aby ho zavolal před pátou hodinou.

Shannon dokončil své nákupy a zavolal ho těsně před pátou. Během několika sekund Shannon měl, co chtěl. Byl velmi zamyšlen, když se vracel do hotelu, a potom zatelefonoval novináři, který ho původně doporučil „panu Harrisovi“.

„Ahoj,“ řekl stručně do telefonu, „to jsem já, Kočka Shannon.“

„Ale ahoj, Kočko,“ přišla překvapená odpověď. „Kde seš?“

„Ale tady někde,“ řekl Shannon. „Chtěl jsem ti poděkovat za to, žes mě doporučil tomu chlapovi Harrisovi.“

„Není za co. Nabídl ti práci?“

Shannon byl opatrný.

„Ano, na pár dní. Už je po tom. Ale mám prachy. Co kdybychom šli na večeři?“

„A proč ne?“ řekl novinář.

„Řekni,“ řekl Shannon, „scházíš se ještě s tou holkou, co jsi se s ní scházel, když jsme se sešli posledně?“

„Ano. Stále stejná. Proč?“

„Je to modelka, že ano?“

„Ano.“

„Podívej,“ řekl Shannon, „může ti to připadat bláznivý, ale já bych se strašně rád chtěl setkat s holkou, která je také modelkou, ale nevím jak se k ní dostat. Jmenuje se Julie Mansonová. Mohl by ses té své žáby zeptat, jestli se s ní vůbec někdy setkala?“

Novinář chvíli přemýšlel.

„Určitě. Žavolám Carrie a zeptám se jí. Kde seš teď?“

„V telefonní budce. Zavolám ti zase za půl hodiny.“

Shannon měl štěstí. Jeho přítel mu řekl, že se obě děvčata znají, že se seznámila v kurzu pro modelky. Pracovala také pro stejnou agenturu. Za další hodinu potom už Shannon mluvil s děvčetem novináře a dozvěděl se, že Julie Mansonová souhlasila s pozváním na večeři, za předpokladu, že to bude ve čtyřech s Carrií a jejím přítelem. Dohodli se, že se setkají u Carrie krátce po osmé hodině, a že tam už bude Julie Mansonová.

Shannon a novinář se objevili několik minut po sobě v bytě Carne na Mida Vale a všichni čtyři odešli na večeři. Novinář rezervoval stůl v malé sklepní restauraci Baker a Oven v Marylebone a jídlo bylo takové, jaké měl Shannon rád, obrovské porce anglické pečeně a zeleniny, zapíjené dvěma lahvemi Piat de Beaujolais. Jídlo bylo dobré a Julie se mu líbila.

Byla dost malá, ale vypadala větší, protože měla vysoké podpatky, a měla pěknou postavu. Říkala, že jí bylo devatenáct, a měla kulatou tvář, která uměla být nevinně andělská, když chtěla, nebo mimořádně sexy, když si myslela, že se nikdo další nekouká.

Byla zřejmě zkažená a příliš zvyklá na to, že se všechno dělá tak, jak chce, což, jak se Shannon domníval, bylo výsledkem přiliš shovívavé výchovy. Byla však vtipná a hezká a od děvčete Shannon nikdy víc nechtěl. Měla tmavohnědé vlasy, které jí padaly na záda, a pod šaty bylo vidět, že má velmi zaoblenou postavu. Zdálo se také, že ji toto nenadálé setkání zajímá.

Třebaže Shannon žádal svého přítele novináře, aby neříkal, čím se živí, Carrie si přesto neodpustila uvést, že je žoldnéř. U večeře se mu však během hovoru podařilo vyhnout přímé otázce. Jako obvykle Shannon mluvil méně než ostatní, což nebylo tak obtížné, protože Julie a dlouhá Carrie s kaštanovými vlasy toho stačily napovídat za všechny čtyři.

Když odcházeli z restaurace a vyšli do chladného vzduchu ulice, novinář řekl, že se vrátí se svým děvčetem do svého bytu vozem. Zastavil taxík pro Shannona a požádal ho, aby ještě než se vrátí do hotelu, zavezl Julii domů. Když žoldnéř vlezl do taxíku, novinář na něho mrknul.

„Tak si myslím, že po tobě jede,“ zašeptal.

Shannon zavrčel.

Před jejím bytem na Mayfair Julie navrhla, že by si mohli vypít kávu, takže zaplatil taxíka a doprovodil ji do nepochybně drahého bytu. Jen co byli usazeni na pohovce u kávy, kterou Julie připravila, vrátila se okamžitě k tomu, jak si vydělává na živobytí.

Opíral se v rohu pohovky, ona sama se usadila proti němu na kraj.

„Zabíjel jste lidi?“ zeptala se.

„Ano.“

„V boji?“

„Někdy. Většinou.“

„Kolik jich bylo?“

„Nevím. Nikdy jsem je nepočítal.“

Přijala informaci a několikrát polkla.

„Nikdy jsem nepoznala muže, který zabíjel lidi.“

„To nikdy nevíte,“ odpověděl Shannon. „Každý, kdo byl ve válce, pravděpodobně zabíjel lidi.“

„Máte nějaké jizvy po zranění?“

To byla jiná z obvyklých otázek. Shannon opravdu měl řadu jizev na zádech i na prsou, dědictví po kulkách, střepinách dělostřeleckých granátů a min.

Přikývl.

„Pár.“

„Ukažte mi je,“ řekla.

„Ne.“

„Ale tak, ukažte mi je. Dokažte to.“

Stoupla si. Zašklebil se na ni.

„Ukážu vám svoje, když mi ukážete vaše,“ řekl napodobuje chování dětí v mateřské školce.

„Já žádné nemám,“ řekla Julie důstojně.

„Dokažte to,“ řekl Shannon rychle a otočil se, aby vypil svůj šálek kávy na stolku za pohovkou.

Slyšel zašustění látky. Když se otočil zpět, téměř se zadusil posledním douškem kávy. Netrvalo jí ani okamžik, aby si rozepjala šaty na zádech, a to všechno spadlo nyní na podlahu kolem jejích kotníků. Pod tím měla jen pár punčoch na podvazcích a tenký stříbrný řetízek v pase.

„Vidíš,“ řekla tiše. „Nikde ani znamínko.“

Měla pravdu. Její malé, milováníchtivé mladistvé tělo bylo mléčně bílé od chodidel až po tmavé vlasy, které jí visely na ramena a téměř se dotýkaly řetízku v pase.

Shannon polkl.

„Tak si myslím, že ty jsi byla vždycky tatínkova sladká holčička,“ řekl.

Zachechtala se.

„To si myslí všichni, zvlášť tatínek,“ řekla. „Teď je řada na tobě.“

Sir James Manson seděl v tutéž hodinu v knihovně svého venkovského domu nedaleko vesnice Notgrove v hrabství Gloucestershire, se Shannonovým svazkem na kolenou a koňakem a sodou v ruce. Byla už pomalu půlnoc a paní Mansonová již dávno odešla spát. Nechal si Shannonův projekt až na konec, aby si ho mohl přečíst sám v knihovně, odolal pokušení otevřít ho ve voze cestou sem nebo sem zajít hned po večeři. Když se chtěl řádně soustředit, pak dával přednost nočním hodinám, a na tento dokument se chtěl opravdu soustředit.

Otevřel počáteční stránku a soubor mapek a nákresů. Potom začal číst popis. Bylo tam:

ÚVOD. Následující plán byl připraven na základě zprávy z republiky Zangaro sepsané panem Walterem Harrisem, mé vlastní návštěvy v zemi a mé vlastní zprávy o této návštěvě a pokynů daných panem Harrisem, které se týkaly toho, čeho je třeba dosáhnout. Nemohu brát v úvahu prvky, známé panu Harrisovi, které mi však nesdělil. Především musí být mezi nimi následky útoku, a nastolení nové vlády. Tyto následky ovšem mohou vyžadovat přípravy, které by bylo třeba provést již při plánování útoku, a tyto jsem z tohoto důvodu nemohl udělat.

CÍL AKCE. Připravit, zahájit a provést útok na prezidentský palác v Clarence, hlavním městě Zangara, zaútočit a dobýt palác a likvidovat prezidenta a jeho osobní strážce, kteří žijí uvnitř. Rovněž se zmocnit zbraní uložených ve zbrojnici republiky, státního pokladu a rozhlasové stanice, které se rovněž nacházejí v paláci. A konečně, vytvořit takové podmínky, aby byli všichni přežívající ozbrojenci stráží nebo armády rozehnáni mimo město a nebyli schopni zahájit organizovaný protiútok.

METODA ÚTOKU. Po prostudování vojenské situace v Clarence není pochybnosti o tom, že útok musí přijít z moře a musí být zahájen v chodu z moře přímo proti paláci. Studoval jsem myšlenku výsadkové operace na letišti. Není únosná. Za prvé, úřady na letišti, odkud by se startovalo, by nedovolily, aby na palubě najatého letadla bylo nezbytné množství zbraní a mužů, aniž by pojaly podezření o tom, co je účelem letu. Tyto úřady, i když by se daly nalézt takové, které by to dovolily, by představovaly značné riziko uvěznění anebo porušení bezpečnosti.

Za druhé, pozemní útok nenabízí žádné výhody, ale mnoho nevýhod. Aby se ozbrojené jednotky dostaly přes severní hranici, znamenalo by to, že muži a zbraně by se museli propašovat do sousední republiky, která má výkonný policejní a bezpečnostní systém. Riziko předčasného odhalení a uvěznění by bylo mimořádně vysoké a nepřijatelné. Vylodit se někde jinde na pobřeží Zangara a pochodovat do Clarence by bylo zhruba stejně nerealistické. Minimálně z toho důvodu, že většina pobřeží je tvořena mangrovovými bažinami, kterými čluny neprojedou, a malé cestičky, které zde jsou, by nebylo možno ve tmě najít. Jiným důvodem je, že bez dopravy vozidly by útočná jednotka musela dlouho pochodovat do města a obránci by byli varováni. Třetím důvodem je to, že malý počet útočníků by byl za světla viditelný, a to by dodalo odvahy obhájcům k organizaci odporu.

A konečně, byla prozkoumána myšlenka tajného propašování zbraní a mužů do republiky a jejich ukrytí až do noci útoku. Ani toto není příliš realistické, zčásti v důsledku počtu zbraní, které bude potřeba dopravit, a zčásti v důsledku toho, že takový počet neobvyklých návštěvníků by nepochybně vzbudil pozornost a prozradil akci, a dále proto, že takový plán by vyžadoval pomocnou organizaci uvnitř Zangaru, která neexistuje.

V důsledku toho je zřejmé, že jediným realistickým plánem je plán útoku lehkými útočnými čluny, které by vysadila větší loď zakotvená na moři přímo do přístavu Clarence, a útok na palác následující okamžitě po přistání.

POŽADAVKY PRO ÚTOK. Útočná jednotka by neměla být menší než dvanáct mužů vyzbrojených minomety, pancéřovkami a granáty, všichni ozbrojeni automatickými zbraněmi pro použití v pouličním boji. Muži by měli přijet z moře mezi druhou a třetí hodinou ranní, což by znamenalo, že v té době celé Clarence bude spát, avšak ještě natolik za tmy, aby zde nezůstaly viditelné stopy po bílých žoldnéřích, které by bylo jinak možné poznat, jakmile by vyšlo slunce.

Zpráva pokračovala na dalších šesti stranách, kde byl přesně popsán Shannonův návrh plánu akce, jak najmout nezbytný personál, získat zbraně a náboje, které by potřeboval, další vybavení jako jsou rádiová pojítka, útočné čluny, závěsné motory, světlice, uniformy, výstroj, potraviny a zásoby; kolik by každá položka stála a jakým způsobem by zničil palác a rozehnal armádu.

Pokud se týkalo otázky lodi, která by měla přivézt útočnou jednotku, psal:

„Vedle zbraní bude nejobtížnější získat loď. Ze zásady bych byl proti najmutí lodi, protože to znamená zapojení posádky, která nemusí být spolehlivá, kapitána, který může změnit kdykoli svůj názor, a také bezpečnostní riziko, jaké lodi tohoto druhu představují pro úřady zemí sousedících se Středomořím. Byl bych pro vynaložení větší částky peněz na zakoupení malé dopravní lodi, obsadit ji muži, kteří by byli placeni a kteří by byli loajální vůči těm, kdo akci objednávají, přičemž by mělo jít o to, aby společnost propůjčující loď měla dobrou pověst v námořních kruzích. Takováto loď by byla v každém případě vratným aktivem a mohla by z dlouhodobého hlediska být levnější.“

Shannon také zdůraznil nezbytnost bezpečnosti. Uváděl: „Protože nevím, kdo jsou objednavatelé akce s výjimkou pana Harrise, doporučuji, aby v případě, že projekt bude akceptován, zůstal pan Harris jediným spojením mezi objednavateli a mnou. Platby nezbytných peněžních částek budou prováděny panem Harrisem přímo mně a moje vyúčtování výdajů půjde stejnou cestou. Podobně, třebaže budu potřebovat čtyři podřízené operativní pracovníky, nikdo z nich by neměl nic vědět o podstatě akce a už vůbec ne o konečném určení, až do doby, kdy bude všechno v pořádku na moři. Také mapy pobřeží by měly být předány kapitánovi až po vyplutí. Výše uvedený plán z bezpečnostního hlediska proto vychází z toho, že kdekoli to bude možné, všechny nákupy by měly být prováděny legálně na volném trhu a pouze zbraně budou zakoupeny ilegálně. V každém stadiu tak dojde k přerušení, když každý vyšetřovatel narazí na prázdnou stěnu, a rovněž také v každém stadiu bude vybavení kupováno separátně v různých zemích různými lidmi. Pouze já sám, pan Harris a objednavatelé akce by znali celý plán a v nejhorším případě bych potom ani já sám nemohl identifikovat ani objednavatele a pravděpodobně ani pana Harrise.“

Sir James Manson několikrát během čtení souhlasně přikyvoval a mlčel. V jednu hodinu v noci si nalil další koňak a přešel k nákladům a časovému rozpisu, které byly na zvláštních listech:

Průzkumná cesta do Zangara.

Dvě hlášení Dokončeno - 2 500 liber

Navrhovaný plat velitele - 10 000 liber

Najmutí ostatního personálu a jejich plat - 10 000 liber

Celkové správní výdaje, cestovné, hotely atd.

pro velícího důstojníka a všechny podřízené - 10 000 liber

Nákup zbraní - 25 000 liber

Nákup lodi - 10 000 liber

Nákup pomocného zařízení - 5 000 liber

Rezerva - 7 500 liber

Celkem - 100 000 liber

Na druhém listě byl uveden předpokládaný časový rozpis.

Přípravné stadium:

Najmutí a shromáždění personálu. Založení bankovního účtu. Nákup cizí společnosti. 20 dní

Stadium nákupu:

Období na krytí nákupu všech položek podle jednotlivých sekcí. 40 dní

Shromažďovací stadium:

Shromáždění zařízení a personálu na lodi, kulminující ve dni vyplutí. 20 dní

Stadium plavby:

Přeprava celého projektu po moři od přístavu nalodění do místa na pobřeží Clarence. 20 dní

Útok bude proveden v Den nezávislosti Zangara, který bude podle výše uvedeného kalendáře, jestliže akce bude uvedena do pohybu nejpozději příští středu, dnem D 100.

Sir James Manson přečetl zprávu dvakrát a potom ještě celou hodinu vytrvale kouřil jeden ze svých Upman Coronas, zatímco se díval na bohatě vyřezávané obložení a v kůži vázané knihy, které obklopovaly knihovnu. Konečně uzavřel svazek s plánem akce do svého trezoru ve zdi a vyšel po schodech do ložnice.

Kočka Shannon ležel na zádech v tmavé ložnici a hladil tělo dívky, která na něm napůl ležela. Bylo to malé, ale vysoce erotické tělo, jak objevil během předcházejících hodin, a ať již se Julie věnovala jakémukoli studiu během těch dvou let, co vyšla ze školy, rozhodně to nemělo nic společného s těsnopisem. Její sexuální žádostivost a vkus se vyrovnávaly její energii a téměř neustálému proudu povídání mezi jídlem.

Když ji pohladil, pohnula se a začala si s ním hrát.

„Je to psina,“ řekl najednou, „musí to být něco zvláštního. Šoustáme tady spolu už polovičku noci, a přesto o tobě vůbec nic nevím.“

Chvilku zaváhala a řekla

„Jako co?“ a ztichla.

„Kde jsi doma,“ řekl. „Kromě tady toho bytu.“

„Gloucestershire,“ zamumlala.

„A copak dělá tatínek?“ zeptal se tiše.

Žádná odpověď.

Chytil ji za vlasy a přitáhl k sobě.

„Au, to bolí. Je v City. Proč?“

„Dělá na burze?“

„Ne, řídí nějakou společnost, která má něco společného s dolováním. To je jeho specialita. A tohle je moje. Teď dávej pozor.“

Za půl hodiny se z něho sesunula a zeptala se: „Líbilo se ti to, miláčku?“

Shannon se zasmál, a ona viděla, jak se mu ve tmě zatřpytily zuby, když se zašklebil.

„Samozřejmě,“ řekl tiše, „bylo to báječný. Pověz mi o tatínkovi.“

„Tatínek? Je to nudný starý obchodník. Celé dny tráví ve své kanceláři v City.“

„Někteří obchodníci mě zajímají. Teď mi řekni, jak vypadá…“

Sir James Manson to sobotní ráno popíjel svou kávu v pokoji na jižní straně svého venkovského domu, když ho zavolal Adrian Goole. Úředník ministerstva zahraničních věcí volal ze svého vlastního domu v Kentu.

„Doufám, že vám nevadí, že vás volám o víkendu,“ řekl.

„Ale vůbec ne, drahý příteli,“ řekl Manson zcela nepravdivě. „Vy můžete zavolat kdykoli.“

„Byl bych zavolal minulou noc z kanceláře, ale měl jsem nutné jednání. Vzpomínáte si na naši konverzaci před nějakou dobou o výsledcích vašeho geologického průzkumu v té Africe. Pamatujete?“

Manson si pomyslel, že Goole musí dostát bezpečnostním předpisům hovoru na veřejné lince.

„Ano, opravdu,“ řekl. „Využil jsem návrhu, který jste udělal na večeři. Ta čísla, kterých se to týkalo, se mírně změnila, takže množství, která tam byla uváděna, byla z obchodního hlediska zcela neúnosná. Zpráva odešla, byla přijata a už jsem o tom více neslyšel.“

Příští Gooleho slova vykolejila Sira Jamese Mansona z jeho víkendového klidu.

„Jenže my jsme slyšeli,“ řekl hlas na lince, „nic skutečně znepokojivého, ale současně podivného. Náš velvyslanec v té oblasti, třebaže je v té zemi akreditován stejně jako ve třech dalších malých republikách, tam nežije, jak asi ostatně víte. Posílá však své pravidelné zprávy, získávané z různých zdrojů, včetně normálního spojení s ostatními přátelskými diplomaty. Včera jsem dostal v kanceláři na stůl kopii části jeho posledního hlášení, zabývajícího se ekonomickou stránkou problémů těch zemí. Zdá se, že jsou nějaké pověsti o tom, že sovětská vláda si zajistila povolení vyslat tam svůj vlastní geologický průzkum. Samozřejmě, možná že se to netýká stejné oblasti, kterou prošli vaši chlapci…“

Sir James Manson se díval na telefon, ze kterého zazníval Gooleho hlas. V jeho hlavě začalo bít kladivo hned těsně u levého spánku.

„Já si jenom myslím, Sire Jamesi, že pokud ti Rusové projdou stejnou oblast, kterou prošel i váš muž, jejich zjištění mohou být poněkud odlišná. Naštěstí, jde pouze o otázku malých množství cínu. Přesto si však myslím, že byste to měl vědět. Haló? Haló? Jste tam…?“

Manson se vytrhl ze svého ustrnutí. Obrovským úsilím se přinutil mluvit normálně.

„Ano, samozřejmě. Promiňte, jen jsem přemýšlel. Jsem velmi rád, že jste mně zavolal, Goole. Nepředpokládám, že půjdou do stejné oblasti jako můj muž. Je to však zatraceně užitečné vědět.“

Před zavěšením ještě prošel běžnými zdvořilostními frázemi a potom pomalu vyšel na sluncem zalitou terasu. Jeho mozek usilovně pracoval. Shoda okolností? Možná ano, možná pouze shoda okolností. Jestliže sovětský průzkumný tým bude pracovat v oblasti, která je na míle vzdálená od Křišťálových hor, bude to pouhá shoda okolností. Na druhé straně, jestli půjdou přímo ke Křišťálové Hoře, aniž by provedli letecký průzkum, kdy by si mohli všimnout rozdílné vegetace té oblasti, pak už o shodu okolností nepůjde. Bude to zatracená sabotáž. A nebyla žádná možnost, jak by to mohl zjistit, žádný způsob, jak by si mohl být absolutně jist, aniž by prozradil svůj vlastní pokračující zájem. A to by mohlo být osudné.

Přemýšlel o Chalmersovi, muži, kterého přesvědčil penězi o tom, že musí mlčet. Jeho zuby zaskřípaly. Mluvil? Úmyslně? Neúmyslně? Napůl se rozhodl, že nechá Endeana nebo někoho z Endeanových přátel, aby se o Dr. Chalmerse postaral, aby opravdu mlčel. Jenže to by nic nezměnilo. Neměl také žádný důkaz o tom, že Chalmers mluvil.

Mohl také své plány strčit do zásuvky a už o nich více nepřemýšlet. Zvážil to, potom zvážil znovu hrnec čistého zlata, který se nachází na konci této zvláštní duhy. James Manson nebyl žádná měkota: nebyl by tam, kde byl, kdyby neměl ve zvyku brát v úvahu zvýšený prvek rizika, většinou neprokázaného.

Sedl si ke své chladnoucí kávě a intenzivně přemýšlel. Měl v úmyslu pokračovat tak, jak plánoval, a musel brát v úvahu, že ruský průzkumný tým by mohl dojít do oblasti, kterou Mulrooney navštívil, a musel také předpokládat, že si všimnou změněné vegetace. Nyní se tedy vynořil nový prvek, prvek času. Rychle počítal a došel k číslu tři měsíce. Jestliže Rusové zjistili obsah Křišťálové Hory, pak sem přijede skupina „technické pomoci“ velká jako hrom. A polovina z jejích členů budou tvrdí chlapci z KGB.

Shannonův nejkratší rozpis činil sto dní. Ovšem původně řekl Endeanovi, že dalších čtrnáct dní by přispělo k tomu, že časový plán celého projektu by byl únosnější. Teď nebude mít těch čtrnáct dní. Pokud budou Rusové postupovat rychleji než obvykle, možná nebudou mít k dispozici ani sto dní.

Vrátil se k telefonu a zavolal Simona Endeana. Jeho vlastní víkend byl narušen; nebyl žádný důvod, proč by neměl okamžitě začít pracovat také Endean.

Endean zavolal Shannona do hotelu v pondělí ráno a domluvil si s ním schůzku na dvě hodiny odpoledne v malém bytě v St. John’s Wood. To ráno najal byt podle pokynů Sira Jamese Mansona poté, co se mu v neděli odpoledne dostalo ve venkovském domě dlouhých instrukcí. Najal si byt na celý měsíc na jméno Harris, zaplatil hotově a dodal fiktivní reference, které nikdo nekontroloval. Důvodem pronajmutí bylo pouze to, že byt měl přímou telefonní linku, která neprocházela domovní centrálou.

Shannon tam byl včas a zjistil, že pán, kterému stále říkal Harris, se již zabydlel. Telefon byla sekretářská souprava, která umožňovala telefonní konferenci mezi jedním či více lidmi v místnosti a osobou na druhém konci linky.

„Hlava konsorcia si přečetla vaši zprávu,“ řekl Shannonovi, „a chce si s vámi promluvit.“

Ve dvě třicet zazvonil telefon. Endean stiskl tlačítko a hlas Sira Jamese Mansona naplnil místnost. Shannon ostatně věděl, kdo to je, nedával to však najevo.

„Jste tam, pane Shannone?“ zeptal se hlas.

„Ano, pane.“

„Podívejte, přečetl jsem si vaše hlášení a schvaluji vaše úvahy i závěry. Bude-li vám nabídnuta tato smlouva, byl byste ochoten ji provést?“

„Ano, pane, to bych byl,“ řekl Shannon.

„Je zde ještě pár bodů, které bych chtěl projednat. Všiml jsem si v rozpočtu, že jste si přidělil částku 10 000 liber.“

„Ano, pane. Otevřeně řečeno, nemyslím si, že by to někdo udělal za méně, a většina z nich by chtěla víc. A to i tehdy, kdyby byl rozpočet připraven jinou osobou, která by uvedla nižší částku, i pak si myslím, že ta osoba by stále chtěla minimálně deset procent pro sebe, prostě tak, že by si strhla tu částku z cen nákupů, které by nebylo možno kontrolovat.“

Chvíli bylo ticho, potom hlas řekl:

„V pořádku. Přijímám. Co si za ten plat koupím?“

„Koupíte si za to moje znalosti, moje kontakty, moje známosti ve světě obchodníků se zbraněmi, pašeráků, pašeráků zbraní a žoldnéřů. Rovněž si za to koupíte moje mlčení v případě, že něco dopadne špatně. Mně to zaplatí tři měsíce zatraceně tvrdé práce a neustálé riziko zatčení a uvěznění. A konečně, koupíte také riziko toho, že budu za útoku zabit.“

Bylo slyšet zavrčení.

„To je slušné. Nyní pokud se týká financování. Částka 100 000 liber bude převedena na švýcarský účet, který pan Harris otevře tento týden. Bude vám vyplácet potřebné peníze postupně a tehdy, když je budete během nadcházejících dvou měsíců potřebovat. Za tím účelem si s ním budete muset vytvořit svůj vlastní komunikační systém. Jakmile budou peníze vydávány, bude muset být buď přítomen a nebo dostat potvrzenku.“

„To nebude vždy možné, pane. V obchodu se zbraněmi se nedávají potvrzenky, vůbec ne už při obchodech na černém trhu, a většina mužů, se kterými budu jednat, by nechtěla, aby byl pan Harris přítomen. Není to v jejich světě zvykem. Pak bych navrhoval používání cestovních šeků a transferů mezi bankami. Současně, pokud by měl být pan Harris přítomen, aby kontroloval každý bankovní poukaz nebo šek na tisíc liber, buď by musel jezdit všude se mnou, což nemohu přijmout z důvodů své vlastní bezpečnosti, anebo se nikdy nevejdeme do oněch 100 dní.“

Další dlouhá přestávka.

„Co to znamená, vaše vlastní bezpečnost?“ zeptal se hlas.

„Znamená to, pane, že neznám pana Harrise. Nemohu akceptovat, že bude v postavení, kdy by věděl příliš mnoho, aby mě mohl nechat zavřít v kterémkoli evropském městě. Vy jste se postarali o vaše bezpečnostní opatření. Já se musím postarat o svá. A ta jsou, že cestuji a pracuji sám a bez dohledu.“

„Jste opatrný muž, pane Shannone.“

„Musím být. Stále ještě žiji.“

Bylo slyšet nejasné zachechtání.

„A jak mám vědět, že se vám dají svěřit velké částky peněz, se kterými budete sám zacházet?“

„To nemůžete vědět, pane. Zvláště ne, pokud pan Harris může tyto částky v každém stadiu snižovat. Ovšem platby za zbraně se musejí provádět v hotovosti a musí je provádět ten, kdo kupuje. Jedinou alternativou je požádat pana Harrise, aby řídil operaci osobně, nebo si najal jiného profesionála. A ani tehdy nebudete vědět, zda mu můžete věřit.“

„To vypadá slušně, pane Shannone. Pane Harrisi…“

„Pane?“ ozval se okamžitě Endean.

„Po odchodu se okamžitě vraťte ke mně. Pane Shannone, dostal jste práci. Máte sto dní, pane Shannone, abyste ukradl republiku. Sto dní.“

ČÁST 2.

Sto dní

KAPITOLA 8

Několik minut po tom, co Sir James Manson položil sluchátko, Simon Endean a Kočka Shannon seděli a dívali se na sebe. Byl to Shannon, kdo začal hovořit první.

„Protože budeme pracovat společně,“ řekl Endeanovi, „musíme si něco vysvětlit. Jestliže někdo, prostě kdokoli, uslyší o tom projektu, pak se to případně dostane k té či jiné tajné službě jedné z hlavních velmocí. Pravděpodobně CIA nebo minimálně britské SIS nebo možná francouzské SDECE. A ty dovedou zasáhnout. Pořádně. Nebude existovat nic, co byste vy nebo já mohli udělat, abychom zabránili tomu, že všechno zlikvidují. Proto musíte být absolutně ticho.“

„Mluvte za sebe,“ vyštěkl Endean. „Já jsem do toho zamotán mnohem víc než vy.“

„OK. První věcí budou peníze. Zítra poletím do Bruselu a někde v Belgii otevřu nový bankovní účet. Vrátím se zítra v noci. Kontaktujte mě potom a já vám řeknu kde a ve které bance a na jaké jméno. Potom bude potřeba převést minimálně 10 000 liber. Zítra v noci budu mít kompletní seznam toho, kde se to vynaloží. Hlavně to budou platy mých pomocníků, vklady atd.“

„Kde vás mohu kontaktovat?“ zeptal se Endean.

„To je druhá záležitost,“ řekl Shannon. „budu potřebovat stálou základnu, která bude bezpečná z hlediska telefonu i dopisů. Co tenhle byt? Dá se vystopovat až k vám?“

Na to Endean nemyslel. Zvážil problém.

„Je najmut na moje jméno. Zaplacen hotově na celý měsíc,“ řekl.

„Znamená to něco, je-li jméno Harris na nájemní smlouvě?“ zeptal se Shannon.

„Ne.“

„Pak ho tedy převezmu. To mi dává měsíční nájemné - zdá se, že by bylo škoda ho nevyužít - a placení převezmu na konci té doby. Máte klíč?“

„Samozřejmě. Vždyť jsem sem přišel.“

„Kolik klíčů tu je?“

V odpověď sáhl Endean do své kapsy a vyndal kroužek se čtyřmi klíči. Dva byly zřejmě od předních dveří domu a dva od bytu. Shannon mu je vzal z ruky.

„A teď, pokud se týká spojení,“ řekl. „Můžete mi sem volat kdykoli. Možná tu budu, možná ne. Možná že budu v zahraničí. Protože předpokládám, že mi nebudete chtít dát vaše telefonní číslo, dejte mi adresu pošty, kam bych mohl posílat poste restante na vaše jméno do Londýna, někam, kde to bude pro vás pohodlné, ať už při cestě poblíž vašeho domova nebo kanceláře, a dvakrát denně se zeptejte na telegram. Pokud vás budu potřebovat naléhavě, pošlu vám telegramem telefonní číslo, kde jsem, a čas, kdy budete telefonovat. Pochopil jste?“

„Ano. Dnes v noci budu mít všechno připraveno. Ještě něco?“

„Pouze to, že budu během celé operace používat jméno Keith Brown. Všechno, co bude označeno, že přichází od Keithe, jde ode mne. Až mi budete volat do hotelu, žádejte Keithe Browna. Pokud někdy odpovím „U telefonu pan Brown“, okamžitě zavěste. To znamená, že máte špatné číslo nebo že jde o jiného Browna. To je pro dnešek všechno. Bude lepší, když se vrátíte do kanceláře. Zavolejte mi sem v osm hodin večer a já vám řeknu, co všechno se stalo.“

O pár minut později již byl Endean na chodníku před St. John’s Wood a vyhlížel taxi.

Shannon naštěstí neuložil do banky 500 liber, které dostal od Endeana před koncem týdne za projekt útoku, a měl z nich stále 450 liber. Bylo potřeba zaplatit účet za hotel v Knightsbridge, ale to může počkat.

Zavolal do BEA a rezervoval si zpáteční letenku ranním letadlem do Bruselu, s návratem v 16.00, takže se do svého bytu bude moci dostat zpátky v šest hodin večer. Potom poslal telefonem čtyři telegramy do zahraničí, jeden do Paarlu, Kapská Provincie, Jižní Afrika, další do Ostende, jeden do Marseilles a jeden do Mnichova. V každém z nich bylo prostě napsáno „NUTNĚ VOLEJ LONDÝN 507-0041 KDYKOLI V NOCI V PŘÍŠTÍCH TŘECH DNECH STOP SHANNON“. Konečně si zavolal taxi a nechal se odvézt do hotelu Lowndes. Zaplatil, sebral si věci, a odešel tak, jak přišel, zcela anonymní.

V osm hodin, jak se domluvili, mu volal Endean, kterému mohl říci, co zatím zařídil. Dohodli se, že Endean bude volat znovu v deset hodin večer.

Shannon strávil několik hodin tím, že si prohlížel blok domů, ve kterém nyní žil, i okolí. Všiml si několika malých restaurací včetně těch, které nebyly příliš daleko od St. John’s Wood High Street, a v jedné z nich si dal bohatou večeři. Zpátky byl zase v jedenáct hodin.

Spočítal peníze - měl ještě 400 liber - dal stranou 300 liber na letenku a výdaje na příští den a zkontroloval své svršky. Na šatech nebyly značky, většina z toho byla méně než tři měsíce stará, koupená v posledních deseti dnech v Londýně. Neměl zbraň, aby se o ni musel starat, a z opatrnosti zničil i pásku ve stroji, kterou použil pro napsání své zprávy, a nahradil ji novou.

Třebaže ten večer bylo v Londýně brzo tma, v Kapské Provincii bylo ještě světlo a teplý letní večer, když Janni Dupree projel svým vozem kolem Seapointu směrem ke Kapskému Městu. Také on měl Chevrolet, starší než Endeanův, ale větší a rychlejší, který koupil v autobazaru za pár dolarů, se kterými se vrátil před čtyřmi týdny z Paříže. Poté, co strávil celý den plaváním a chytáním ryb z přítelova člunu v Simonstownu, jel zpátky do svého domova v Paarlu. Vždy se rád vracel do Paarlu po smlouvě, avšak zcela nevyhnutelně docházelo k tomu, že se tu začínal nudit, stejně tak jako když odtud před deseti lety odešel.

Jako chlapec byl vychován v Paarl Valley a v předškolních letech se potuloval po vinicích, které vlastnili lidé jako jeho rodiče. Naučil se plížit se za ptáky a střílet v údolí společně s Pieterem, svým kámošem, barevným chlapcem, se kterým si bílí hoši mohou hrát až do doby, kdy vyrostou a zjistí, že záleží na barvě kůže.

Pieter, s velkýma hnědýma očima, černou kučeravou hlavou a mahagonovou kůží, byl o dva roky starší než on a měl se o něho starat. Ve skutečnosti byli oba stejně velcí, protože Janni byl fyzicky vyspělý, a rychle převzal v partě vedení. Za letních dnů jako byl tento, před dvaceti lety, oba dva bosí hoši jezdívali autobusem podél pobřeží na mys Agulhas, kde se spojuje Atlantický a Indický oceán, a chytali ryby.

Když vyrostl z dětských let, začal být Janni problémovým člověkem, byl příliš velký, příliš agresivní, příliš bezohledný, dostával se do rvaček, ve kterých používal svých mohutných pěstí, a dvakrát skončil před místním soudem. Byl by mohl převzít farmu svých rodičů, pěstovat se svým otcem víno. Šla však na něho hrůza, když si představoval, že zestárne a bude se muset živit z výtěžku malé farmy, kde pro něho budou pracovat čtyři barevní. V osmnácti letech dobrovolně vstoupil do armády, prošel základním výcvikem v Potchefstroom a byl převeden k parašutistům v Bloemfontein. Právě tady našel to, co chtěl dělat většinu svého života, zde a ve výcviku při potlačování vzbouření v buši kolem Pietersburgu. Armáda byla s ním spokojená s výjimkou jednoho bodu, a sice že často vyhlašoval své soukromé války, které nevedly tím správným směrem. V jednom pěstním zápase, který byl jen jedním z mnoha, desátník Dupree zmlátil do bezvědomí seržanta a velící důstojník ho degradoval.

Zahořkl, zběhl, byl zatčen v baru ve východním Londýně, popral se s dvěma vojenskými policisty a odseděl šest měsíců. Když byl propuštěn, uviděl inzerát ve večerníku, ohlásil se v malé kanceláři v Durbanu a o dva dny později již letěl z Jižní Afriky do Kaminy v Katarze. Stal se žoldnéřem, když mu bylo dvacet dva let - a to bylo před šesti lety.

Zatímco jel klikatou cestou směrem z Franshoeku do Paarl Valley, uvažoval, jestli ho náhodou nebude čekat dopis od Shannona nebo některého z chlapců s novou smlouvou. Když se však dostal domů, na poště na něho nic nečekalo. Z moře táhly mraky a ve vzduchu bylo cítit bouři.

Večer bude pršet, bude to příjemný chladivý deštík, myslel si, když se díval směrem k Paarl Rocku, přírodnímu jevu, po kterém bylo pojmenováno údolí i město dávno předtím, než sem přišli jeho předkové. Jako chlapec často s obdivem pohlížel na skálu, temně šedou, když byla suchá, ale po dešti zářící jako obrovská perla v měsíčním světle. Pak se z ní stávalo cosi velkého, zářivého, svítícího, dominujícího malému městečku pod ní. Třebaže město jeho dětství mu nikdy nemohlo nabídnout ten druh života, jaký chtěl, byl tady stále doma; a když viděl perlovou skálu zářící ve světle, věděl, že je zase doma. Ten večer si ale přál, aby už byl někde jinde, aby šel zase do války.

To, co nevěděl, bylo, že příští ráno na něj bude čekat Shannonův telegram, volající ho právě do takové války.

Drobeček Marc Vlaminck se opíral o bar a popíjel další pěnivou sklenici vlámského piva. Před výkladem baru vedeného jeho přítelkyní byly ulice pochybné čtvrti v Ostende téměř prázdné. Z moře foukal chladný vítr a letní turisté ještě nepřijeli. Byl unuděný.

První měsíc po návratu z tropů bylo fajn být zpátky, bylo prima se vykoupat v horké vodě, pokecat si s kamarády, kteří se zastavili. Zajímal se o něho i místní tisk, všechny ale vyhodil. Poslední věc, kterou potřeboval, byly problémy s úřady. Věděl, že ho nechají na pokoji, jestliže neudělá nebo neřekne nic, co by je uvedlo do rozpaků před africkými velvyslanectvími v Bruselu.

Po týdnech však začala tato nečinnost tížit. Před několika dny došlo k malému oživení, když zmlátil námořníka, který se pokoušel muchlat Annina prsa, oblast, kterou považoval výhradně za svou rezervaci. Pomalu začal vzpomínat na staré časy. Nahoře slyšel Annino přecházení při úklidu bytu, který spolu sdíleli nad barem. Zvedl se z barové stoličky, vyprázdnil sklenici a zavolal: „Když někdo přijde, obsluž je sama.“

Pak se otočil k zadním schodům. V tom okamžiku se otevřely dveře a přišel pošťák s telegramem.

Byl příjemný jarní večer, trochu chladný, a vody starého marseilleského přístavu byly jako zrcadlo. V jeho středu se vytrácelo pár vlnek, které tu zanechal rybářský kutr vracející se pozdě domů, který tak rozhýbal světla barů a kaváren odrážející se ve vodě. I tyto vlnky však pomalu zanikly mezi trupy rybářských lodí ukotvených u nábřeží. Podél Canebiére stála zamknutá auta, z tisíců oken se linula vůně smažených ryb, staříci popíjeli svou anisette a prodavači heroinu vyráželi na své lukrativní noční cesty. Byl to normální večer.

V mnohonárodním, mnohojazykovém kotli lidstva, který se jmenoval Le Panier, v místě, kde by policista byl považován za něco, co jediné je nevhodné a nemorální, Jean-Baptiste Langarotti seděl u rohového stolu v malém baru a upíjel Ricard.

Nebyl tak unuděný jako Janni Dupree nebo Marc Vlaminck. Léta ve vězení ho naučila schopnosti zajímat se i o ty nejmenší věci, a tak dokázal přežívat dlouhá období nečinnosti lépe než většina ostatních. Navíc, dokázal si sehnat práci a vydělávat, takže jeho úspory byly stále netknuté. Tyto úspory se hromadily v bance ve Švýcarsku, o které nikdo nevěděl. Jednoho dne si za to koupí malý bar v Calvi.

Před měsícem byl jeho dobrý kamarád z alžírských dnů zatčen pro takovou maličkost, jako je kufr obsahující dvanáct francouzských armádních koltů ráže 45 a z Les Baumettes poslal Jeanu Baptistovi pozdrav, ve kterém ho prosil, aby „dával pozor“ na děvče, z jehož výdělku jeho uvězněný přítel obvykle žil. Věděl, že Korsičanovi může důvěřovat, že ho nepodvede. Byla to dobrá holka, veselá uličnice, která se sice jmenovala Marie-Claire, používala však „umělecké“ jméno Lola a svou noční šichtu si odpracovávala v baru ve čtvrti Tubano. Hodně se starala o Langarottiho, jednak asi kvůli jeho velikosti, a její jedinou stížností bylo, že ji nemlátil tak, jak to dělal její přítel, který byl nyní ve vězení. Když je někdo malý, může být přesto ještě opatrovníkem, protože zbytek podsvětí, který by měl chuť na Lolu, nepotřeboval vysvětlovat nic o tom, kdo je Langarotti.

Lola tedy byla šťastná, že má nejlepšího opatrovníka ve městě, a Jean-Baptiste spokojený s tím, že může nějak utlouci čas až do doby, kdy se objeví nová smlouva. Byl v kontaktu s několika lidmi ze žoldnéřského obchodu, avšak spoléhal více na Shannona, že se dozví určitě něco jako první. Zákazníci, pokud nějací přijdou, půjdou nepochybně nejdříve za ním.

Krátce po návratu do Francie kontaktoval Langarottiho Charles Roux z Paříže, který navrhoval, aby se s ním Korsičan výhradně spojil výměnou za to, že bude první, kdyby se objevila nějaká práce. Roux hovořil zeširoka o několika projektech, které připravoval v té době, a Korsičan se nevyjádřil. Později to kontroloval a zjistil, že Roux většinou kecal, protože neměl žádnou práci od doby, kdy se vrátil z Bukavu na podzim 1967 s dírou v ruce.

S povzdechem se Langarotti podíval na hodinky, dopil a vstal. Bylo načase, aby vyzvedl Lolu v jejím bytě a doprovodil ji do baru, kde pracovala. Potom se půjde podívat na hlavní poštu, jestli tam není telegram od Shannona, který by nabízel další válku.

V Mnichově bylo ještě chladněji než v Ostende, kde žil Marc Vlaminck, a Kurt Semmler, se svou krví zředěnou roky na Dálném Východě, v Alžírsku a Africe, se chvěl ve svém černém koženém kabátě, když mířil na poštovní úřad. Pravidelně sem chodil každé ráno a večer a pokaždé doufal, že tu bude mít dopis nebo telegram, který přinese zprávy nebo výzvu setkat se s někým, kdo by mohl nabídnout další žoldnéřské zaměstnání.

Období po jeho návratu z Afriky se vyznačovalo nečinností a nudou. Tak jako většina armádních veteránů nenáviděl civilní život, nedokázal nosit civilní šaty, s nechutí se díval na politiky a vyhlížel něco, co by bylo nějakou běžnou vojenskou činností navazující na akci. Návrat do rodného města nebyl potěšitelný. Všude viděl máničky, flákající se a neukázněné, mávající svými prapory a vykřikující hesla. Nebylo v tom nic z toho, co představovalo oddanost ideálu velikosti Vaterlandu a jejího vůdce, který tak dokonale absorboval jeho vlastní dětství i mládí, ani smysl pro pořádek, který charakterizoval život v armádě.

I pašerácký život ve Středomoří, třebaže byl svobodný a snadný, mohl nabídnout aspoň pocit aktivity, vůni nebezpečí, pocit plánovaného, provedeného a dokončeného úkolu. Když se rychle plížil k italskému pobřeží se dvěma tunami amerických cigaret na palubě, byl minimálně schopen představit si sám sebe na Mekongu, jak nastupuje s legionáři do akce proti říčním pirátům Xoa Binh.

Mnichov mu nic neposkytoval. Příliš pil, příliš kouřil, měl příliš mnoho holek a to všechno ho rozčilovalo.

Toho večera pro něj na poště nic nebylo. Příští ráno to však bude již jiné, protože Shannonův telegram byl na své cestě setmělou Evropou.

O půlnoci volal Marc Vlaminck z Ostende. Belgické pošty jsou vynikající a telegramy přinášejí až do deseti hodin v noci. Shannon řekl Vlaminckovi, aby na něho příští ráno čekal před bruselským letištěm s autem, a oznámil mu také, kterou linkou přiletí.

Belgie má, z hlediska těch, kteří si chtějí založit diskrétní, ale přesto legální bankovní účet, mnohé výhody, které převažují nad výhodami nabízenými mnohem populárnějším švýcarským bankovním systémem. Belgie není tak bohatá nebo tak mocná jako Německo, ani neutrální jako Švýcarsko, přesto však nabízí zařízení, která umožňují ukládání i vyzvedávání neomezených množství peněz bez vládní kontroly nebo zásahu. Banky jsou tady stejně tak diskrétní jako banky švýcarské, což bylo důvodem, proč tyto, stejně jako banky v Lucembursku a Lichtenštejnsku, neustále zvyšují svůj objem podnikání na účet Švýcarů.

Byla to Kredietbank v Bruggách, sedmdesát minut jízdy z bruselského letiště, kam se příští ráno Shannon nechal odvézt Marcem Vlaminckem.

Velký Belgičan byl nepochybně velmi zvědavý, ale nechával si to pro sebe. Když byli na cestě do Brugg, Shannon se stručně zmínil o tom, že dostal smlouvu a že tam bude místo pro čtyři pomocníky. Měl by Vlaminck zájem?

Drobeček Marc byl potěšen. Vyjádřil svůj živý zájem. Shannon mu řekl, že mu nemůže říci o jakou operaci jde, kromě toho, že půjde o práci, kde se bude muset nejen bojovat, ale všechno připravit od samého začátku. Byl ochoten mu nabídnout běžný plat 1250 dolarů měsíčně plus výdaje za další tři měsíce a práci, která, i když nebude vyžadovat jeho odjezd z domova během tří měsíců, nepochybně bude vyžadovat několik riskantních hodin v Evropě. Nepůjde přesně o žoldnéřskou práci, musí se to však udělat. Marc zavrčel.

„Nehodlám vylupovat banky,“ řekl. „Rozhodně ne za tyhle peníze.“

„Nic takového. Potřebuju dopravit pár zbraní na palubu lodi. Musíme to udělat sami. Potom vyplujeme, vyrazíme do Afriky a tam nás čeká trocha nočního střílení.“

Marc se zašklebil.

„Bude to dlouhá kampaň nebo rychlá práce?“

„Útok,“ řekl Shannon. „Pomysli na to, že když to vyjde, mohlo by jít o dlouhou smlouvu. Nemohu to slíbit, ale vypadá to tak. A pořádné prémie.“

„OK, počítej se mnou,“ řekl Marc a zajeli na hlavní náměstí v Bruggách.

Hlavní sídlo Kredietbank se nachází v čísle 25 na Vlamingstraat, úzké ulici, kde z obou stran jsou domy ve stylu osmnáctého století, všechny perfektně udržované. Většina přízemí se změnila v obchody, avšak od prvního poschodí nahoru fasády připomínaly cosi z maleb jednoho ze starých mistrů.

V bance se Shannon představil vedoucímu sekce zahraničních účtů panu Goossensovi a prokázal svou totožnost jako Keith Brown předložením pasu. Během čtyřiceti minut otevřel běžný účet s vkladem 100 liber štěrlinků v hotovosti, informoval pana Goossense, že v nejbližších dnech bude na tento účet převedena ze Švýcarska částka 10 000 liber, a dal pokyn, aby z této částky bylo 5000 liber okamžitě převedeno na jeho účet v Londýně. Nechal několik vzorků podpisu Keithe Browna, ale dohodl metodu potvrzení své totožnosti telefonem tím, že uvede dvanáct čísel svého účtu v obráceném pořadí a včerejší datum. Na tomto základě bylo možno dávat ústní instrukce pro převody a výběry, aniž by bylo potřeba přijíždět znova do Brugg. Podepsal formulář, chránící banku před všemi riziky používání této metody spojení, a dohodl se, že na každou písemnou instrukci bance napíše vždy pod svůj podpis červeným inkoustem číslo svého účtu, aby tak prokázal svou totožnost.

V půl jedné byl hotov a připojil se k Vlaminckovi venku. Dali si pořádný oběd (s přílohou nevyhnutelných hranolků) v Café des Arts na hlavním náměstí před radnicí a potom ho Vlaminck opět odvezl na letiště v Bruselu. Než se rozloučili, Shannon dal Vlaminckovi 50 liber v hotovosti a řekl mu, aby příští den přijel lodí z Ostende do Doveru a byl v Londýně v jeho bytě v šest hodin večer. Pak si počkal asi hodinu na letadlo a o páté hodině byl zpátky v Londýně.

Také Simon Endean měl den naplněný prací. Chytil první letadlo toho dne do Curychu a přistál na letišti Kloten po desáté hodině. Během hodiny stál už u přepážky v hlavní kanceláři Handelsbank na Talstrasse 58 a otevřel běžný účet na své jméno. Také on ponechal několik vzorků podpisu a dohodl s bankovním úředníkem, se kterým jednal, metodu podpisu všech písemných příkazů bance jednoduše tak, že napíše číslo účtu na spodek dopisu a pod to datum dne, kdy byl dopis napsán. Den bude napsán zeleným inkoustem, zatímco číslo účtu bude muset být vždy černé. Uložil 500 liber v hotovosti, které přinesl, a informoval banku, že během týdne dojde k poukázání 100 000 liber. Konečně dal pokyn, aby Union Bank, jakmile částku obdrží, poukázala 10 000 liber na účet v Belgii, jehož číslo jim později sdělí dopisem. Podepsal dlouhou smlouvu, která zbavovala banku veškeré odpovědnosti za cokoli včetně zaviněné nedbalosti a zbavovala ho jakékoli ochrany před zákonem. Kromě toho, nemělo vůbec smyslu žalovat švýcarskou banku u švýcarského soudu, to dobře věděl.

Vzal si taxi z Talstrasse, zapečetěnou obálku hodil do poštovní schránky Zwingli Bank a odjel na letiště.

Dopis, který měl v rukách za třicet minut Dr. Martin Steinhofer, byl dopisem od Sira Jamese Mansona. Byl podepsán dohodnutým způsobem, kterým Manson podepisoval veškerou svou korespondenci s bankou v Curychu. Žádal doktora Steinhofera, aby převedl 100 000 liber na účet pana Simona Endeana u Union Bank, a informoval ho, že Sir James ho navštíví v jeho kanceláři následující den, ve středu.

Endean přistál na londýnském letišti krátce před šestou hodinou.

Toho úterního odpoledne byl Martin Thorpe, když přišel do své kanceláře, zcela vyčerpán. Strávil dva dny víkendu a pondělí metodickým vyhodnocováním 4500 kartotéčních lístků v indexu společností zapsaných na londýnské burze cenných papírů, které mu dodala firma Moodies.

Soustřeďoval se na to, aby nalezl vhodnou krycí společnost, a vyhledával malé společnosti, především ty, které byly založeny před mnoha lety, většinou s malým základním kapitálem, společnosti, které v posledních třech letech obchodovaly se ztrátou nebo případně dosahovaly zisku ve výši 10 000 Liber nebo méně. Potřeboval také společnosti, jejichž tržní hodnota byla nižší než 200 000 liber.

Martin Thorpe našel dvacet čtyři společností, které vyhovovaly požadavkům, a ty ukázal Siru Jamesi Mansonovi. Seřadil je prozatímně podle toho, jak je považoval za vhodné.

Stále ještě měl co dělat a odpoledne byl v Companies House na City Road, EC2.

Archiváři poslal seznam svých prvních osmi společností a zaplatil stanovený poplatek za každý název na seznamu, což mu dávalo, jako všem ostatním, právo prozkoumat kompletní dokumenty společnosti. Když čekal na osm velkých pořadačů, aby s nimi odešel do čítárny, prohlédl si úřední seznam burzy a s uspokojením zjistil, že žádná z osmi společností nebyla kótována výše než tři šilinky za akcii.

Když konečně dostal dokumentaci, začal s první společností svého seznamu a probíral se materiály. Hledal tři věci, které nebyly uváděny v Moodies kartách, které jsou pouhým shrnutím. Chtěl prostudovat rozdělení vlastnictví akcií, aby se ujistil, že společnost, kterou hledá, není kontrolována kombinovanou správní radou, a aby si byl jist, že nedošlo ke zvýšení podílu u jiné osoby nebo přidružené skupiny, což by znamenalo, že jiný dravec City si tuto společnost již vyhlédl za oběť.

V době, kdy se Companies House večer zavíral, prošel již sedmi z osmi pořadačů. Zbytek byl schopen prostudovat následující den. Již ho však začala značně zajímat třetí společnost na jeho seznamu, která byla velmi slibná. Na papíře vypadala velká, z jeho hlediska až příliš dobrá, a to byl právě ten rub případu. Vypadala tak dobrá, že byl překvapen, že nikdo po ní nesáhl již před léty. Nekde musí být nějaká vada, avšak Martin Thorpe věděl, že by šla pravděpodobně obejít. Pokud takový způsob existoval,… pak by to bylo dokonalé.

Simon Endean telefonoval Shannonovi do jeho bytu v deset hodin večer. Shannon mu sdělil, co udělal, a Endean ho informoval o tom, co zařídil on. Řekl Shannonovi, že potřebných 100 000 liber by mělo být převedeno na jeho nové švýcarské konto před uzávěrkou toho dne odpoledne, a Shannon řekl Endeanovi, aby nechal prvních 10 000 liber zaslat na jméno Keith Brown do Kredietbank v Bruggách, v Belgii.

Za několik minut poté, co položil telefon, Endean napsal svůj dopis pro Handelsbank, zdůrazňuje, že převedená částka by měla být poslána okamžitě, avšak že v žádném případě nesmí být belgické bance oznámeno jméno držitele švýcarského účtu. Při transferu se uvede pouze číslo účtu a transfer se provede telexem. Podal dopis jako expres z pošty na Trafalgarském náměstí právě před půlnocí.

V jedenáct čtyřicet pět znovu zazvonil telefon v Shannonově bytě. Byl to Semmler a volal z Mnichova. Shannon mu řekl, že má práci pro všechny, pokud chtějí, že však nemůže přijet do Mnichova. Semmler si měl příští den koupit letenku do Londýna a být tam v šest hodin večer. Udal svou adresu a slíbil, že zaplatí Němci v každém případě jeho výdaje a také zpáteční letenku do Mnichova, jestliže práci odmítne. Semmler souhlasil, že přijede, a Shannon zavěsil.

Další volal Langarotti z Marseille. Zkontroloval svou schránku poste restante a nalezl tam Shannonův telegram. Bude v Londýně v šest hodin a přijde do bytu.

Janni Dupree volal jako poslední, zhruba v půl jedné. Také on souhlasil, že se sbalí a poletí 8000 mil do Londýna, třebaže tam nemůže být dřív než za jeden a půl dne. Bude v Shannonově bytě v pátek večer.

Po vyřízení posledního telefonu Shannon ještě hodinu četl a pak zhasl světlo. Tak skončil den D 1.

Sir James Manson samozřejmě neletěl ekonomickou třídou, ale první, a tu středu ráno si dal v letadle důkladnou snídani. Krátce před polednem byl již s veškerou úctou pozván do dřevem vykládané curyšské kanceláře Dr. Martina Steinhofera.

Oba dva se znali již deset let a během té doby Zwingli Bank několikrát provedla obchody Mansonovým jménem v situacích, kdy potřeboval někoho, kdo by nakoupil akcie, u kterých v případě, že by se vědělo, že za tímto nákupem stojí Manson, by byla jejich cena ohrožena. Dr. Steinhofer si svého zákazníka cenil, srdečně mu potřásl rukou a nabídl anglickému baronovi pohodlné křeslo.

Švýcar nabídl také doutníky a kávu, s malou skleničkou Kirschwasser. Teprve když sekretářka odešla, začal Sir James o svém podniku.

„Během nadcházejících týdnů budou potřebovat získat majoritní podíl na malé britské společnosti. V tento okamžik nemohu ještě uvést její jméno, protože vhodný prostředek pro mou konkrétní operaci se ještě nenašel. Doufám, že ho budu znát velmi brzo.“

Dr. Steinhofer tiše přikývl a napil se kávy.

„Na začátku půjde o zcela malou operaci, která se bude týkat malé částky peněz. Později… mám důvod k tomu, abych věřil, že jakmile se určité zprávy dostanou na burzu, budou mít velmi zajímavý dopad na hodnotu akcií této společnosti,“ pokračoval.

Bylo zbytečné, aby vysvětloval švýcarskému bankéři pravidla, která platí pro obchod s akciemi na londýnské burze, protože ten je znal stejně dobře jako Manson, nehledě na to, že to byla obecná pravidla, která platí na všech hlavních burzách a trzích na celém světě.

Podle britského práva každá osoba, která získá deset procent nebo více akcií akciové společnosti, se musí ředitelům identifikovat během čtrnácti dnů. Cílem zákona je umožnit veřejnosti, aby věděla, kdo společnost vlastní a kolik vlastní z každé akciové společnosti.

Z tohoto důvodu také ctihodná londýnská makléřská firma, provádějící nákup jménem svého klienta, rovněž uposlechne zákona a bude informovat ředitele o jménu svého klienta, pokud není nákup menší než deset procent akcií společnosti, kdy kupující může zůstat anonymní.

Jedním působem jak obejít toto pravidlo je, že bankéř se snaží získat tajnou kontrolu společnosti za použití nastrčených kupců. Avšak opět, ctihodná firma na burze velmi brzo zjistí, je-li skutečný kupující velkého podílu akcií vlastně jedním mužem, který pracuje prostřednictvím pověřenců, a uposlechne zákona.

Ovšem švýcarská banka není vázána britskými zákony, poslouchá své vlastní zákony o obchodním tajemství, jednoduše odmítne odpovědět na otázky typu jako kdo stojí za jmény, která předkládá jako jména zákazníků, ani nesdělí nic jiného, a to i tehdy, jestliže se soukromě domnívá, že nastrčení kupující vůbec neexistují.

Oba dva pánové sedící toho dne v kanceláři Dr. Steinhofera velmi dobře znali všechny nuance tohoto podnikání.

„Aby bylo možno provést nezbytnou akvizici akcií,“ pokračoval Sir James, „vstoupil jsem do asociace se šesti společníky. Ti nakoupí akcie mým jménem. Všichni souhlasili, že budou chtít otevřít malé účty u Zwingli Bank a žádají vás o laskavost - abyste provedl nákup jejich jménem.“

Dr. Steinhofer odložil svůj šálek s kávou a přikývl. Jako dobrý Švýcar souhlasil s tím, že není důvodu porušovat předpisy, když se dají legálně obejít, s obvyklou výhradou, že nejde o švýcarské předpisy - a také chápal, že je zbytečné zvyšovat cenu akcií a to i u malých operací. Začne se šetřením feniků, a když to člověk dodržuje celý život, pak je na konci bohatý.

„To není žádný problém,“ řekl spokojeně. „Přijdou ti pánové sem, aby si otevřeli své účty?“

Sir James vydechl proud aromatického kouře.

„Může se stát, že budou příliš zaměstnáni, než aby sem přišli osobně. Já sám jsem pověřil svého finančního asistenta, aby mne zastoupil. Abych ušetřil čas a problémy, jak jistě chápete. Může se stát, že i ostatních šest společníků bude chtít použít stejný postup. Měl byste proti tomu námitky?“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl tiše Dr. Steinhofer. „Kdo je prosím vaším finančním asistentem?“

„Pan Martin Thorpe.“

Sir James Manson vytáhl tenkou obálku a podal ji bankéři.

„To je má plná moc, řádně ověřená a podepsaná. Samozřejmě máte tu pro srovnání můj podpis. Tam máte plné jméno pana Thorpeho a číslo jeho pasu, kterým se bude legitimovat. Přijede do Curychu příští týden nebo asi tak za deset dní, aby všechno dokončil. Od této chvíle bude jednat ve všech záležitostech mým jménem a jeho podpis bude stejně platný jako můj. Je to přijatelné?“

Dr. Steinhofer přehlédl list uložený v obálce a přikývl.

„Jistě, Sire Jamesi. Nevidím v tom problém.“

Manson vstal a uhasil svůj doutník.

„Potom sbohem, pane doktore, a ponechávám další jednání v rukách pana Thorpeho, který samozřejmě bude se mnou konzultovat všechny kroky, které bude třeba provést.“

Potřásli si rukama a Sir James Manson vyšel na ulici. Když za ním zaklaply masivní dubové dveře, ohrnul si límec svého kabátu na ochranu před studeným vzduchem tohoto švýcarského města, nastoupil do najatého vozu a požádal, aby ho šofér zavezl na oběd do Baur au Lac. Tam se dobře jí, avšak jinak byl podle něj Curych hrozné místo. Vždyť tu nemají ani dobrý nevěstinec.

Zastupující státní podtajemník Sergej Golon neměl to ráno dobrou náladu. Ráno se podíval do pošty a zjistil, že přišlo oznámení, že jeho syn neudělal zkoušky na vysokou školu ministerstva zahraničních věcí, a jako obvykle došlo k domácí hádce. Jeho otcovské problémy zvýšily hladinu kyseliny v žaludku, a to znamenalo den nepříjemností, protože navíc byla jeho sekretářka nemocná.

Za okny jeho malé kanceláře oddělení Západní Afriky na ministerstvu zahraničních věcí projížděly sněhem zavátými ulicemi Moskvy sněhové pluhy; bylo šedavé ranní světlo, všechno unaveně čekalo na jarní tání.

„Všechno stojí za houby,“ poznamenal strážný na parkovišti, za budovou ministerstva, kam uložil svého moskviče.

Golon vrčel souhlasně ještě ve výtahu cestou do osmého poschodí, kde hned začal pracovat. Zbaven sekretářky musel vzít řadu dokumentů, předaných z různých částí budovy, a začínal se jimi pomalu prokousávat, přičemž cucal v ústech pomalu se rozpouštějící tabulku antacidu.

Již třetí složka byla označena k jeho rukám kanceláři náměstka ministra a stejná úřednická ruka také napsala na košilku „Vyhodnotit a navrhnout nezbytné akce!“. Golon se na to melancholicky díval. Všiml si, že složka byla založena na základě vnitřního memoranda výzvědné služby a že jeho ministerstvo zase poskytlo velvyslanci Dobrovolskému určité pokyny, které byly podle posledního telegramu od Dobrovolského provedeny. Žádost byla povolena, hlásil velvyslanec a naléhal na rychlou akci.

Golon si odfrknul. Byl toho názoru, že pánové v diplomatických službách v zahraničí jsou příliš náchylní věřit, že jejich vlastní úřad je důležitější než všechno ostatní.

„Jako kdybychom neměli nic jiného na práci,“ zavrčel.

Vtom si všiml svazku pod tím, který četl. Věděl, že se týká republiky Guinea, kde neustálý proud telegramů od sovětského velvyslance hlásil růst čínského vlivu v Konakry. To je něco zajímavého. Ve srovnání s tím neviděl důležitost v tom, zda je nebo není cín v komerčně využitelném množství ve vnitrozemí republiky Zangaro. Ostatně, Sovětský svaz má cínu dost.

Přesto však, akce byla schválena shora a jako dobrý státní zaměstnanec ji začal provádět. Sekretářce, vypůjčené z písárny, nadiktoval dopis řediteli Báňského institutu ve Sverdlovsku, kterým ho žádal, aby vybral malý tým pro geologický průzkum společně s techniky, který by provedl průzkum předpokládaných ložisek nerostů v Západní Africe, a aby ho informoval příslušným postupem, jakmile skupina a její zařízení budou připravené k odjezdu.

Soukromě si myslel, že by mohl zařídit otázku jejich dopravy do Západní Afriky prostřednictvím příslušné hlavní správy, avšak tuto myšlenku opět zapudil z hlavy. Bolestné pálení v krku pomalu ustupovalo, a tak si všiml, že píšící stenografka má hezká kolena.

Kočka Shannon měl klidný den. Vstal a šel do West Endu do své banky, kde vybral většinu z tisíce liber na svém účtě. Věřil, že peníze budou nahrazeny a že jich bude více, jakmile dojde k převodu z Belgie.

Po obědě zavolal svému příteli novináři, který se zdál překvapen, že ho slyší.

„Myslel jsem si, že jsi odjel,“ řekl novinář.

„A proč bych měl?“ zeptal se Shannon.

„Protože malá Julie tě hledala. Musel jsi asi udělat dojem. Carne říká, že o tobě nepřestává mluvit. Jenže volala do Lowndes a tam jí řekli, že jsi odjel a nenechal adresu.“

Shannon slíbil, že jí zavolá. Dal své vlastní telefonní číslo, ne však adresu. Po chvilce povídání si vyžádal informaci, kterou chtěl.

„Myslím, že bych to mohl udělat,“ řekl přítel poněkud s pochybami. „Jenže mu musím nejdřív zavolat a zjistit, jestli je to v pořádku.“

„Tak to udělej,“ řekl Shannon. „Řekni mu, že jsem to já, kdo s ním potřebuje mluvit a že jsem připraven přijít na pár hodin jednání. Řekni mu, že bych ho neobtěžoval, kdyby to podle mne nebylo důležité.“

Spisovatel slíbil, že zavolá a potom řekne Shannonovi telefonní číslo a adresu člověka, se kterým chtěl Shannon mluvit, pokud s tím bude ten pán souhlasit.

Odpoledne napsal Shannon dopis panu Goossensovi z Kredietbank, ve kterém mu sdělil, že dá v budoucnu svým dvěma nebo třem obchodním partnerům adresu Kredietbank jako kontaktní adresu a že zůstane v telefonickém kontaktu s bankou, aby zjistil, zda je tam nějaká pošta. Rovněž by posílal některé dopisy svým obchodním společníkům prostřednictvím Kredietbank, v tom případě by zaslal panu Goossensovi obálku. Žádal od pana Goossense, aby potom vzal obálku, která bude uvnitř, s adresou, avšak bez známek, a aby ji zaslal z Brugg na místo určení. A nakonec pana Goossense požádal, aby srazil všechny poštovní a bankovní výlohy z jeho účtu.

V pět hodin odpoledne zavolal Endean a Shannon mu podal zprávu o tom, co zařídil, vynechal pouze zmínku o svém kontaktu se svém přítelem novinářem, o kterém se nikdy Endeanovi nezmínil. Řekl mu však, že večer očekává v Londýně tři ze čtyř svých vybraných společníků, aby je mohl instruovat, a že čtvrtý přijede v pátek večer - nejpozději.

Martin Thorpe měl za sebou pátý únavný den, ale jeho hledání konečně skončilo. Prošel v čítárně na City Road dokumenty dalších sedmnácti společností a sestavil druhý krátký seznam, tentokrát pěti společností. Na prvním místě seznamu byla společnost, které si všiml předcházející den. Čtení dokončil odpoledne, a protože Sir James Manson se ještě nevrátil z Curychu, Thorpe usoudil, že si zbytek dne odpočine. Svému šéfovi může podat zprávu ráno a později začít své soukromé vyšetřování složení vybrané společnosti a řady dalších skutečností, které je třeba k vysvětlení toho, proč je za takovou cenu stále k dispozici. Pozdě odpoledne byl zpátky v Hampsteadu a stříhal trávník.

KAPITOLA 9

První ze žoldnéřů, který přijel do Londýna na letiště Heathrow, byl Kurt Semmler, který přiletěl s Lufthansou z Mnichova. Pokusil se zastihnout Shannona telefonem hned poté, co prošel letištěm, nikdo však neodpovídal. Bylo příliš brzo na domluvený telefon, takže se rozhodl, že počká na letišti. Sedl si v restauraci u okna a díval se přes plochu na terminál 2. Nervózně kouřil nad kávou a pozoroval letouny odlétající do Evropy.

Marc Vlaminck telefonoval Shannonovi hned po páté hodině. Kočka se podíval na seznam tří hotelů v sousedství svého bytu a přečetl jedno z jmen. Belgičan si ho poznamenal v budce na Victoria Station, písmenko za písmenkem. O pár minut později zastavil před nádražím taxi a ukázal papír řidiči.

Semmler volal deset minut po Vlaminckovi. Také on dostal od Shannona jméno hotelu, zapsal si ho a sedl do autobusu před letištní budovou.

Langarotti byl poslední, kdo volal: těsně před šestou hodinou z terminálu na Cromwell Road. Také on si vzal taxi, aby ho odvezlo do hotelu.

V sedm hodin jim všem Shannon zavolal, jednomu po druhém, a poprosil je, aby se během třiceti minut dostavili k němu do bytu.

Když se vzájemně pozdravili, bylo to poprvé, kdy všichni poznali, že jsou pozváni společně. Široké úsměvy, se kterými konstatovali přítomnost těch ostatních, pocházely jednak z radosti ze setkání s přáteli, částečně z vědomí toho, že Shannonova investice na to, aby je dostal všechny do Londýna se zaručenou zaplacenou letenkou, může znamenat jenom jedno, a sice že má peníze. Třebaže přemýšleli o tom, kdo je asi šéfem, raději se neptali.

Jejich první dojem byl posílen, když jim Shannon řekl, že dal pokyn Dupreemu, aby přiletěl z Jižní Afriky za stejných podmínek. Letenka za 500 liber již znamenala, že to, co Shannon podniká, není žádná dětská hra. Posadili se a poslouchali.

„Práce, kterou jsem dostal,“ řekl jim, „je projekt, který je třeba provést od úplného počátku. Nic není připraveno a jediným způsobem jak to zařídit je, že všechno uděláme sami. Cílem je zahájit útok, krátký, tvrdý útok, ve stylu komandos, na město na pobřeží Afriky. Musíme rozstřílet jednu budovu, vniknout do ní, obsadit, zabít každého uvnitř a zase se stáhnout.“

Reakce byla taková, jakou očekával. Muži si vyměnili souhlasné pohledy. Vlaminck se příjemně zašklebil a podrbal na čele; Semmler zamumlal „Klasse“ a zapálil si novou cigaretu o zbytek staré. Nabídl jednu Shannonovi, který s politováním zavrtěl hlavou. Langarotti zůstal zticha, oči upřené na Shannona, ostří nože pomalu přecházející přes černý kožený pás kolem jeho levého zápěstí.

Shannon rozprostřel na podlahu mapu a všichni se na ni zvědavě podívali. Byla to ručně kreslená mapa, zobrazující část pobřeží a řadu budov za ním. Nebyla ani přesná, protože tam nebyly dva zahnuté štěrkové výběžky, které byly identifikační značkou přístavu Clarence. Stačila však, aby naznačila, jaký druh operace to bude vyžadovat. Velitel žoldnéřů hovořil dvacet minut, naznačil druh útoku, který již navrhl svému šéfovi jako jedinou únosnou cestu jak dosáhnout cíle, a tři muži souhlasili. Nikdo z nich se nezeptal na místo, kde to má být. Věděli, že by jim to neřekl a že to nepotřebují vědět. Nešlo o otázku nedostatku důvěry, bylo to prostě jenom bezpečnostní opatření. Pokud by se v jejich bezpečnosti objevila trhlina, pak by rozhodně oni sami nechtěli být mezi možnými podezřelými.

Shannon mluvil francouzky, se silným přízvukem, který získal v 6. komandu v Kongu. Věděl, že Vlaminck má dobré znalosti angličtiny, jaké barman v Ostende musí mít, že Semmler zná asi dvě stě slov. Ovšem Langarotti toho znal opravdu málo, takže francouzština byla jejich společným jazykem s výjimkou toho, kdy byl mezi nimi Dupree a kdy se všechno muselo překládat.

„Takže takhle to vypadá,“ řekl Shannon, když skončil. „Podmínky jsou takové, že všichni dostanete plat 1250 dolarů od zítřka rána, plus výdaje za pobyt a cestování v Evropě. Rozpočet je pro tu práci dostatečný. Z úkolů, které je třeba provést v stadiu přípravy, jsou jenom dva nezákonné, protože jsem naplánoval maximum přísně legálních příprav. Mezi tyto úkoly patří přechod hranice z Belgie do Francie, další je problém naložení několika beden někde v jižní Evropě. Všichni se zapojíme do obou prací.

Dostanete tříměsíční zaručený plat plus 5000 dolarů každý jako prémii v případě úspěchu. Takže co říkáte?“

Tři muži se na sebe podívali. Vlaminck přikývl.

„Já v tom jedu,“ řekl. „Tak jak jsem řekl včera. Vypadá to dobře.“

Langarotti pokračoval v obtahování nože.

„Není to proti francouzškým zájmům?“ zeptal se. „Nechtěl bych být exulantem.“

„Máš moje slovo, že to není proti Francouzům v Africe.“

„D’accord,“ řekl Korsičan prostě.

„Kurt?“ zeptal se Shannon.

„A co pojištění?“ zeptal se Němec. „Pro mne to není problém, nemám příbuzné, ale co s Marcem?“

Belgičan přikývl.

„Ano, nechtěl bych nechat Annu beze všeho,“ řekl. Žoldnéři jsou během smlouvy obvykle pojišťováni objednavatelem na 20 000 dolarů na život a 6000 dolarů za ztrátu končetiny.

„Musíte si uzavřít své vlastní, může být však tak vysoké, jak vysoko chcete jít. Jestliže se někomu něco stane, zbytek bude tvrdit, že spadl přes palubu na moři náhodou. Jestliže bude někdo těžce zraněn a přežije, všichni potvrdíme, že zranění bylo způsobeno zařízením na palubě. Uděláte si pojištění na námořní cestu z Evropy do Jižní Afriky jako cestující na malé nákladní lodi. OK?“

Tři muži přikývli.

„Tak já jedu taky,“ řekl Semmler.

Potřásli si rukama a to stačilo. Potom Shannon začal probírat práce, které chtěl, aby každý z nich udělal.

„Kurte, ty dostaneš první šek na mzdu a 1000 liber na výdaje v pátek. Chci, abys jel na Středozemní moře a začal se poohlížet po lodi. Potřebuji malou nákladní loď s čistým rejstříkem. Rozumíš, musí být čistý. Papíry v pořádku, loď na prodej. Sto nebo dvě stě tun, loď pro pobřežní dopravu nebo přestavěný vlečný člun, případně, kdyby to bylo potřeba, i bývalá loď vojenského námořnictva, ale nic, co by vypadalo jako rychlý torpédový člun. Nechci rychlost, ale spolehlivost. Něco takového, co může převzít náklad ve Středomoří bez toho, aby to vzbuzovalo pozornost, i když půjde o zbraně. Něco, co je registrováno pro všeobecnou dopravu, v majetku malé společnosti nebo vlastního kapitána. Cena ne více než 25 000 liber včetně nákladů všech prací, které bude potřeba provést. Poslední datum odplutí, plně naložená palivem a zásobená na cestu do Kapského Města, nejpozději šedesát dní ode dneška. Máš to?“

Semmler přikývl a začal okamžitě přemýšlet o svých kontaktech ve světě námořní dopravy.

„Jean-Baptiste. Které město znáš ve Středomoří nejlépe?“

„Marseille,“ řekl Langarotti bez zaváhání.

„OK. Dostaneš v pátek plat a 500 liber. Půjdeš do Marseille, usadíš se v malém hotelu a začneš se poohlížet. Najdi mi tři velké nafukovací polotuhé čluny stejného druhu, jako jsou Zodiac. Něco, co se hodí pro vodní sporty a přitom současně může být útočným člunem námořní pěchoty. Kup je v různých obchodech, potom je ulož do skladu důvěryhodného přepravce pro vývoz do Maroka. Účel - lyžování na vodních lyžích a podmořské potápění v nějakém rekreačním středisku. Musejí být černé. Také tři silné závěsné motory se startérem na baterii. Čluny musejí unést jednu tunu nákladu. Motory by měly pohánět takový člun a s takovou hmotností minimálně rychlostí deseti uzlů, s dostatečně velkou rezervou. Budeš na to potřebovat asi takových 60 HP výkonu. A co je důležité - zajisti, aby byly vybaveny výfukem pod vodu, pro tichý záběr. Jestli je nebudeš moci získat v takovém stavu, pak najdi mechanika, který vyrobí tři výfukové roury s nezbytnými ventily, aby vyhovovaly motorům. Ulož je ve skladu u stejného přepravce, pro stejný účel jako čluny. Vodní sport v Maroku. Na to ti nebude stačit 500 liber. Tak si otevřeš bankovní účet a pošleš mi jméno a číslo poštou na tuhle adresu. Nechám tam převést peníze. Ale všechno musí být odděleně a poštou mi sem také pošleš ceník. OK?“

Langarotti přikývl a pokračoval v obtahování svého nože.

„Marc. Pamatuješ, že jsi jednou říkal, že znáš chlapa v Belgii, který v roce 1945 vyloupil německý sklad s tisícem zcela nových samopalů Schmeisser a stále má polovičku na skladě? Chtěl bych, aby ses v pátek s platem a 500 librami vrátil do Ostende a toho chlapa našel. Podívej se, jestli by prodal. Chtěl bych jich stovku, v prvotřídním pořádku. Zaplatíš sto dolarů za každý, to je více než obvyklé. Kontaktuj mě pouze dopisem, sem do tohoto bytu, jakmile najdeš toho muže a dokážeš smluvit schůzku mezi ním a mnou. Jasné?“

V půl desáté večer bylo všechno projednáno, instrukce zapamatovány, poznamenány a pochopeny.

„Fajn, co kdybysme si dali večeři?“ zeptal se Shannon svých kolegů.

Návrh byl přijat s hlasitým souhlasem, protože za celý den nejedli nic než to, co jim dali v letadle a co si koupili někde v bistru, a všichni byli hladoví. Shannon je vzal na jídlo za roh do restaurace Paprika. Všichni mluvili francouzsky, nikdo si jich však příliš nevšímal s výjimkou náhodných pohledů, když se skupina hlasitěji zasmála. Bylo zřejmé, že je něco vzrušuje, třebaže nikdo z přítomných netušil, že to, co rozveselilo skupinu v rohu, byla vyhlídka na to, že znovu půjdou do války pod velením Kočky Shannona.

Za kanálem přemýšlel o Carlo Alfredu Tomasu Shannonovi jiný muž a jeho myšlenky nebyly laskavé. Přecházel obývákem svého bytu v jenom z obytných bloků poblíž Place de la Bastille a zvažoval informace, které shromažďoval předcházející týden, a ty, které dostal z Marseille před několika hodinami.

Kdyby byl novinář, který původně doporučil Charlese Rouxe Simonu Endeanovi jako druhého možného žoldnéře pro Endeanův projekt, věděl o Francouzovi něco více, jeho popis by nebyl tak příznivý. Znal však pouze základní skutečnosti jeho života a málo o jeho charakteru. Stejně tak nevěděl, a proto nebyl schopen říci Endeanovi, jak zuřivě Roux nenávidí druhého muže, kterého doporučil - C. A. T. Shannona.

Poté co Endean opustil Rouxe, Francouz čekal čtrnáct dní na druhý kontakt. Když k němu nedošlo, byl nucen dojít k závěru, že se buď projekt, který měl na mysli návštěvník, který si říkal Walter Harris, nekoná, nebo že práci dostal někdo jiný.

To druhé bylo pravděpodobnější - a tak se rozhlížel mezi možnostmi, které by mohl anglický obchodník mít. V té době, kdy toto zjišťoval nebo nechal zjišťovat, se dozvěděl, že Kočka Shannon byl v Paříži pod svým vlastním jménem na Montmartru. To jím otřáslo, protože po rozchodu na letišti Le Bourget ztratil Shannonovu stopu a myslel si, že odletěl z Paříže.

O týden později instruoval jednoho z mužů, o kterých věděl, že je vůči němu loajální, aby se intenzivně zajímal o Shannona. Muž se jmenoval Henri Alain, byl to bývalý žoldnéř.

Alain se ohlásil za dvacet čtyři hodin s tím, že Shannon opustil svůj hotel na Montmartru a už se neobjevil. Byl však schopen říci Rouxovi dvě další věci: že Shannon zmizel druhý den poté, co Roux přijal ve svém bytě anglického obchodníka; a za druhé, že Shannon měl rovněž to odpoledne návštěvu. Hotelový recepční, který se dal přesvědčit penězi, byl schopen popsat Shannonova návštěvníka a Roux nepochyboval, že návštěvník na Montmartru byl tentýž muž, který přišel za ním.

Takže pan Harris z Londýna navštívil v Paříži dva žoldnéře, přestože potřeboval jenom jednoho. V důsledku toho Shannon zmizel, zatímco on, Roux, zůstal na suchu. Takže to vypadalo, že smlouvu mohl ze všech ostatních dostat jenom Shannon - a to zvyšovalo ještě víc jeho vztek, protože neexistoval nikdo jiný, kterého by muž v bytě v 11. okrese nenáviděl víc.

Nechal Henriho Alaina sledovat hotel čtyři dny, avšak Shannon se nevrátil. Tak se pokusil o něco jiného. Vzpomněl si, že některé novinové zprávy spojovaly Shannona s Korsičanem Langarottim, který s ním měl bojovat v poslední akci. Jestliže byl Shannon opět v běhu, pak bude kontaktovat Langarottiho. Poslal tedy Henriho Alaina do Marseille, aby našel Korsičana a zjistil, kde by Shannon mohl být. Alain se právě vrátil a přinesl zprávu, že Langarotti odletěl z Marseille do Londýna.

Roux se obrátil ke svému informátorovi.

„Bon, Henri. To je všechno. Budu tě kontaktovat, až tě budu potřebovat. Mimochodem, ten recepční na Montmartru ti dá vědět, kdyby se Shannon vrátil?“

„Jistě, řekl Alain, když vstával.

„Tak mi hned zavolej, jakmile se něco dozvíš.“

Když Alain odešel, Roux si všechno rozmyslel. Pro něho znamenal odlet Langarottiho právě do Londýna jenom jedno: že Korsičan se tam sejde se Shannonem. To zase znamenalo, že Shannon získává muže, a to mohlo znamenat pouze jediné, že dostal smlouvu. Roux nepochyboval o tom, že to byla smlouva s Walterem Harrisem, o které se osobně domníval, že ji měl dostat on. Byla to drzost, navíc spáchaná na francouzském území, které Roux považoval za svou výlučnou doménu.

Existoval ještě jiný důvod, proč chtěl Harrisovu smlouvu. Od událostí v Bukavu nedostal práci a jeho schopnost udržovat komunitu francouzských žoldnéřů v poslušnosti pravděpodobně zanikne, jestliže nebude schopen jim nějakou práci obstarat. Pokud by Shannon nebyl schopen pokračovat, kdyby například musel zmizet natrvalo, pak pan Harris pravděpodobně přijde zpátky k Rouxovi a najme si ho tak, jako by to byl udělal, když přišel poprvé.

Bez dalšího odkladu zavolal na určité číslo v Paříži.

V Londýně se večeře blížila ke konci. Muži vypili hodně vína, takového, jakému dávají žoldnéři přednost, čím silnější tím lepší. Drobeček Marc pozvedl sklenici a připil přípitkem, který byl často slyšet v Kongu.

„Vive la Mort, vive la guerre, Vive la sacré mercenaire.“

Zatímco ostatní začali být opilí, Shannon jen seděl, pozoroval je a přemýšlel o tom, kolik hrůzy se rozpoutá, když pustí tuto smečku válečných psů do Kimbova paláce. Tiše pozvedl svou sklenici a připil na žoldáky.

Charlesu Rouxovi bylo čtyřicet osm let a byl do určité míry šílenec, třebaže tyto dvě skutečnosti spolu navzájem nesouvisely. Nikdy nebyl prohlášen za blázna, většina psychiatrů by ho však považovala minimálně za mentálně nestabilního. Základem takové diagnózy by byla existence značného stupně megalomanie, avšak ta se vyskytuje u mnoha lidí, kteří žijí mimo blázinec, a obvykle je laskavě vykládána, zvláště pokud se vyskytuje u bohatých a populárních lidí, jako mírně přehnaný egocentrismus.

Stejní psychiatři by pravděpodobně u něho odhalili záchvěvy paranoie a přísnější vyšetření by možná mohlo zjistit, že francouzský žoldnéř je stižen psychopatií. Jenže Roux nikdy nebyl vyšetřován odborným psychiatrem a jeho mentální labilita byla obvykle dobře kamuflována pod povrchem určitého stupně inteligence a prohnanosti, takže tato otázka se nikdy nedostala na pořad jednáni.

Jediné vnější znaky, které to naznačovaly, spočívaly v jeho schopnostech dostat se do stavu, kdy se považoval za nesmírně důležitého, což bylo zcela iluzorní při jeho schopnosti litovat sebe sama. Tehdy také trval na tom, že se nikdy nezmýlil, zatímco všichni ostatní, kteří s ním nesouhlasili, neměli vůbec pravdu. Dokázal zuřivě nenávidět ty, kteří (jak se domníval) mu uškodili.

Často byli obětmi této nenávisti lidé, kteří mu neudělali vůbec nic a nebo jen málo z toho, co by ho mohlo zamrzet, avšak v Shannonově případě existoval minimálně jeden důvod této nechuti.

Roux byl vyšším poddůstojníkem ve francouzské armádě až do třiceti let, kdy byl propuštěn po případu s určitými chybějícími fondy.

V roce 1961, protože neměl co dělat, si zaplatil vlastní letenku do Katangy a doporučil sám sebe jako vysoce kvalifikovaného poradce pro secesionistické hnutí katanžského vůdce Moise Tshombeho. Toho roku vrcholil boj o odtržení na nerosty bohaté provincie Katanga ze svazku s nově nezávislým Kongem, zmítajícím se v anarchii. Někteří z mužů, kteří se později stali veliteli žoldnéřů, začali svou kariéru právě v Katarze. Hoare, Denard a Schramme byli mezi nimi. Bez ohledu na to, co tvrdil, tedy že je schopen velkých věcí, Roux dostal pouze malou úlohu v katanžských událostech, a když konečně mocná Organizace spojených národů zvítězila nad malými bandami pistolníků, což se muselo udělat politicky, protože to nemohlo být uděláno vojensky, Roux byl mezi těmi, kdo vypadli ze hry.

To bylo v roce 1962. Oba dva roky později, když Kongo padalo jako kuželky pod tlakem komunisty podporovaných Simbů, byl Tshombe povolán zpět z vyhnanství, aby převzal nikoli Katangu, ale celé Kongo. Tshombe zase poslal zpátky pro Hoareho a Roux byl mezi těmi, kteří přiletěli zpět, aby vstoupili do služby pod jeho velením. Byl Francouz a jeho přirozenou jednotkou by bylo bývalo frankofonní 6. komando, ale protože byl v té době v Jižní Africe, dostal se k 5. komandu. Zde dostal velení roty a jedním z jeho velitelů čet byl mladý Anglo-Ir, Shannon.

K Rouxově roztržce s Hoarem došlo o tři měsíce později. Když začínal být přesvědčen o tom, že je vynikajícím vojenským velitelem, dostal za úkol zlikvidovat blokádu cesty prováděnou Simby. Vymyslel svůj vlastní plán útoku, který úplně zkrachoval. Čtyři bílí žoldnéři byli zabiti a řada Katanžanů rovněž. Jedním z důvodů byl špatný plán útoku, druhým pak skutečnost, že Roux byl úplně opilý. Za touto opilostí se skrývalo to, že bez ohledu na své bombastické vystupování Roux nemiloval boj.

Plukovník Hoare si vyžádal Rouxovo hlášení a dostal ho. Část z něho neodpovídala známým skutečnostem. Hoare poslal pro jediného velitele čety, který přežil, pro Carlo Shannona, a podrobně ho vyslechl. Na základě toho, co zjistil, poslal pro Rouxe a na místě ho propustil.

Roux odešel na sever a připojil se k 6. komandu pod Denardem v Paulisu, kde vysvětlil svůj odchod z 5. komanda jako důsledek rasové nechuti vůči vynikajícímu francouzskému veliteli, projevované mnohem méně kvalitními Brity, což byl důvod, kterému Denard celkem snadno uvěřil. Jmenoval Rouxe zástupcem velitele malého komanda, minimálně závislého na 6. komandu, ve skutečnosti prý téměř nezávislého. To bylo 14. komado ve Watsa, kterému velel Tavernier.

V roce 1966 Hoare odstoupil a odjel domů a Tavernier odešel. 14. komando dostalo nového velitele Wautiera, který byl stejně jako Tavernier Belgičan. Roux byl stále zástupcem velitele a Wautiera nenáviděl. Ne že by mu snad Belgičan něco udělal; důvod této nenávisti spočíval v tom, že Roux se domníval, že se stane velitelem po Tavernierově odchodu. Nestal se jím. Proto nenáviděl Wautiera.

14. komando, značně doplněné Katanžany, bylo na hrotu vzpoury v roce 1966 proti konžské vládě. Tato vzpoura byla dobře naplánována Wautierem a pravděpodobně by byla měla úspěch. Black Jack Schramme držel své vlastní, převážně katanžské 10. komando pod kontrolou a čekal, jak se věci vyvinou. Kdyby byl Wautier vedl revoltu, možná že by byl měl úspěch; kdyby všechno bylo probíhalo úspěšně, Black Jack by pravděpodobně uvedl do akce své 10. komando a konžská vláda by pravděpodobně padla. Pro zahájení revoluce Wautier přivedl své 14. komando do Stanleyville, kde na pravém břehu Konga stál obrovský arzenál, obsahující dostatek munice, který umožňoval komukoli, aby ovládal střední a východní Kongo po celá léta.

Dvě hodiny před útokem byl velitel Wautier zastřelen. Jeho smrt nebyla nikdy plně vyšetřena, skutečností však bylo, že to byl Roux, kdo ho zabil výstřelem zezadu do hlavy. Moudřejší člověk by asi odvolal útok. Roux trval na tom, že převezme velení, a vzpoura skončila hrozným neúspěchem. Jeho síly se nikdy nedostaly přes Kongo na druhý břeh, konžská armáda si udržela v rukou zbrojnici a Rouxova jednotka byla zlikvidována do posledního muže. Schramme děkoval své šťastné hvězdě, že udržel své muže mimo. Na útěku hledal vystrašený Roux útulek u Johna Peterse, nového velitele anglofonního 5. komanda, který se rovněž vzpoury nezúčastnil. Peters propašoval zoufalého Rouxe ze země, zabaleného v obvazech a hrajícího Angličana.

Jediné letadlo letělo do Jižní Afriky a tam také Roux odešel. O deset měsíců později přiletěl Roux zpátky do Konga, tentokrát doprovázen pěti Jihoafričany. Zaslechl pověsti o nadcházející revoltě v červenci 1967 a přišel, aby se připojil ke Schrammovi v hlavním stavu 10. komanda u Kindu. Byl znovu ve Stanleyville, když vzpoura vypukla, tentokrát s tím rozdílem, že se jí zúčastnili i Schramme a Denard. Během několika hodin byl Denard vyřízen, zraněn na hlavě odraženou kulkou, vystřelenou v hrůze jedním z jeho vlastních mužů. V klíčovém okamžiku byl velitel spojených sil 6. a 10. komanda vyřazen z boje. Roux, který tvrdil, že jako Francouz by měl mít přednost před Belgičanem Schrammem, že je nejlepším velitelem, který je zde, a jediným, který by mohl velet žoldnéřům, se sám nabídl jako vrchní velitel. Volba však padla na Schrammeho, ne snad proto, že by byl nejlepším člověkem, který by mohl velet bílým, ale proto, že byl jediným mužem, který mohl velet Katanžanům a bez těchto vojáků by se malá skupina Evropanů ocitla velmi brzo proti absolutní přesile.

Rouxovy nároky byly neúspěšné na dvou frontách. Katanžané ho nenáviděli a nedůvěřovali mu, pamatovali si, že v minulém roce zavinil zmasakrování jednotky jejich lidí. A na zasedání rady žoldnéřů té noci, kdy byl Denard dopraven na nosítkách letadlem do Rhodesie, byl jedním z těch, kteří mluvili proti Rouxově jmenování, jeden z Denardových velitelů čet, Shannon, který opustil před osmnácti měsíci 5. komando a vstoupil do 6., aby nemusel sloužit pod Petersem.

Také podruhé se žoldnéřům nepodařilo obsadit arzenál a Schramme zvolil dlouhý pochod ze Stanleyville na Bukavu, výletní město na jezeře Bukavu, sousedící s republikou Rwanda a poskytující určitou možnost ústupu, kdyby všechno dopadlo špatně.

Roux šel v té době tvrdě po Shannonovi, a aby je Schramme oddělil, dal Shannonově rotě nebezpečnou práci předvoje před plukem žoldnéřů, Katanžanů a tisíců jejich příbuzných, kteří si probojovali cestu konžskou oblastí k jezeru. Roux dostal práci na konci konvoje, takže oba dva se nikdy nesetkali.

Setkali se konečně až v Bukavu poté, co se zde žoldnéři usadili a konžská armáda je oblíčila na všech stranách s výjimkou jezera za městem. To byla v září 1967 a Roux byl opilý. Při kartách prohrával, protože se nedokázal koncentrovat, a obvinil Shannona z podvodu. Shannon odpověděl, že Roux dělá stejné zmatky při pokeru jako tehdy, když zaútočil na blokádu Simbů na silnici, a to ze stejného důvodu: že nedokáže udržet na uzdě své nervy. Ve skupině kolem stolu nastalo mrtvé ticho a ostatní žoldnéři odstoupili ke stěně. Jenže Roux nedělal nic. Díval se na Shannona a nechal mladšího muže, aby vstal a šel ke dveřím. Teprve tehdy, když se Ir k němu obrátil zády, sáhl Roux pro pistoli Colt 45, kterou všichni nosili, a zamířil.

Shannon reagoval první. Otočil se, vytáhl pistoli a vypálil přes celou délku haly. Byl to šťastný výstřel, když uvážíme, že ránu vypálil od boku a v otočce. Zasáhl Rouxe vysoko na pravé ruce a udělal mu díru do bicepsu. Ruka mu bezvládně visela po boku a z prstů odkapávala krev na na podlaze ležící a teď už zbytečný Colt.

„A pamatuju si ještě jednu věc,“ zavolal Shannon přes místnost. „Pamatuju si, co se stalo Wautierovi.“

Po přestřelce byl Roux vyřízen. Přešel přes most do Rwandy, sám odejel do Kigali, hlavního města, a vrátil se zpátky do Francie. V důsledku toho přišel o pád Bukavu, kde v listopadu konečně došly náboje, a o pět měsíců v intervenčním táboře v Kigali. Přišel také o možnost vyřídit si účty se Shannonem.

Hned jakmile se ocitl zpátky v Paříži, Roux rozdával interview, ve kterých hovořil o sobě jako o vynikajícím veliteli, o svém zranění z boje a o své touze vrátit se zpátky a vést své muže. Fiasko u Dilolo, kdy se uzdravený Denard pokusil o špatně plánovanou invazi do Konga z Angoly na jihu, která měla ulehčit jeho mužům v Bukavu, a odchod bývalého velitele 6. komanda, to všechno dávalo Rouxovi zdánlivě důvod k tomu, že má veškeré právo si dělat nároky na velitelství všech francouzských žoldnéřů. Při loupežích v Kongu nadělal hodně peněz a nyní je rozhazoval.

Díky penězům mohl vzbudit rozruch mezi pravidelnými návštěvníky barů a povaleči na rozích, kteří se rádi vydávali za žoldnéře a kteří mu zachovávali stále určitý stupeň loajality, která však byla kupována pitím a penězi.

Henri Alain byl jedním z nich a stejně tak jím byl i příští Rouxův návštěvník, který přišel na jeho telefonní zavolání. Byl to žoldnéř, ale zcela jiného typu.

Raymond Thomard byl zabiják svou povahou a povoláním.

Také byl kdysi v Kongu, když utíkal před policií, a Roux ho používal jako řezníka. Za pár babek, a protože se mylně domníval, že Roux je Někdo, byl Thomard loajální tak, jak může placený zabiják vůbec být.

„Mám pro tebe práci,“ řekl mu Roux. „Kontrakt na pět tisíc dolarů. Máš zájem?“

Thomard se zašklebil.

„Jistě, šéfe. Kdo je ten rošťák, co ho mám odbouchnout?“

„Kočka Shannon.“

Thomardův úšklebek zmizel. Roux pokračoval ještě dřív, než mohl odpovědět.

„Já vím, že je dobrý. Jenže ty jsi lepší. Kromě toho, on nic neví. Dostaneš jeho adresu, jakmile se příště objeví v Paříži. To, co musíš udělat, je počkat, až odejde, a potom ho sejmout podle vlastní libostí. Zná tě od vidění?“

Thomard zavrtěl hlavou. „Nikdy jsme se nepotkali,“ řekl.

Roux mu poklepal na zádech.

„Pak se nemáš vůbec čeho bát. Zůstaň v kontaktu. Dám ti vědět, kdy a kde ho najdeš.“

KAPITOLA 10

Dopis Simona Endeana, odeslaný v úterý v noci, byl ve čtvrtek ráno v Handelsbank v Curychu. Podle pokynů v něm poukázali telegraficky 10 000 liber na účet pana Keithe Browna u Kredietbank v Bruggách.

V poledne dostal pan Goossens telex a poukázal telegraficky 5000 liber na účet pana Browna ve West Endu v Londýně.

Krátce před čtvrtou hodinou toho odpoledne Shannon zavolal bance a dozvěděl se, že tam má peníze. Požádal osobně vedoucího, aby mu umožnil příští ráno výběr v hotovosti až do výše 3500 liber. Dozvěděl se, že peníze budou k dispozici v 11.30 hodin.

Krátce po deváté téhož rána se Martin Thorpe objevil v kanceláři Sira Jamese Mansona se svazkem obsahujícím to, co zjistil od minulé soboty.

Oba dva prošli krátký seznam společně a prostudovali si kopie dokumentů získaných v úterý a ve středu v Companies House. Když skončili, Manson se opřel ve svém křesle a díval se na strop.

„Není pochybnosti o tom, že pokud se týká Bormacu, máte pravdu, Martine,“ řekl, „proč však u všech čertů nebyl majoritní akcionář odkoupen již dávno?“

To byla otázka, kterou si Martin Thorpe kladl celý předcházející den a noc.

Bormac Trading Company Limited byla založena v roce 1904, aby obchodovala s výtěžkem řady obrovských kaučukových plantáží, které byly zakládány v posledním roce minulého století vyčerpávající prací čínských kuliů.

Zakladatelem byl podnikavý a bezohledný Skot Ian Macallister, později Sir Ian Macallister (baronský titul dostal v roce 1921) a plantáže se nacházely na Borneu, odkud pocházelo také jméno společnosti.

Více budovatel než obchodník, Macallister souhlasil v roce 1903, že uzavře partnerství se skupinou londýnských obchodníků: příští rok pak byla založena společnost Bormac a vydala jeden a půl milionu kmenových akcií. Macallister, který se rok předtím oženil se sedmnáctiletým děvčetem, dostal 150 000 akcií, místo ve správní radě a doživotní vedení kaučukových plantáží.

Deset let po založení společnosti uzavřel londýnský obchodník řadu lukrativních kontraktů se společnostmi kryjícími britské válečné dodávky kaučuku a cena akcie vystoupila z emisní ceny 4 šilinky na více než dvě libry. Vzestup válečných zbohatlíků trval až do roku 1918. Po válce došlo ke krátkodobému poklesu aktivity činnosti, dokud pobláznění 20. let po automobilech nevyvolalo potřebu pneumatik. Cena akcií opět stoupla. V té době došlo k nové emisi, která zvýšila celkové množství akcií na trhu na jeden milion a podíl Sira Iana na 300 000. Od té doby již k žádným emisím nedošlo.

Pokles aktivity v době deprese znovu snížil cenu akcií a k oživení došlo až v roce 1937. Toho roku popadl jednoho z čínských kuliů konečně amok a způsobil spícímu Siru Ianovi nepříjemnost za použití ostrého čepovacího nože. Bylo ironií, že Sir Ian zemřel na otravu krve. Podnik převzal jeho zástupce, který však neměl vlastnosti mrtvého šéfa, a těžba, tak jak ceny rostly, klesala. Druhá světová válka mohla být záchranou společnosti, avšak japonská invaze v roce 1941 dodávky přervala.

Smrtelný úder společnosti nakonec dalo indonéské nacionalistické hnutí, které v roce 1948 převzalo kontrolu holandských Východních Indií a Bornea. Když byla konečně vytyčena hranice mezi indonéským Borneem a britským Borneem, plantáže byly na indonéské straně a okamžitě byly bez náhrady zestátněny.

Po dalších dvacet let společnost nějak přežívala, její základní prostředky nebylo možno získat zpět, marné soudy s režimem prezidenta Sukarna ubíraly na zásobách hotovosti a ceny klesaly. V době, kdy Martin Thorpe procházel účetními doklady společnosti, činila cena akcií asi jeden šilink a nejvyšší cena za předcházející rok byla jeden šilink a tři pence.

Správní rada se skládala z pěti ředitelů a stanovy společnosti určovaly, že pro přijetí rozhodnutí stačí účast dvou z nich. Adresa kanceláře společnosti byla sice uvedena, šlo však o budovu staré firmy advokátů v City, kde jeden ze společníků fungoval jako tajemník společnosti a byl také členem správní rady. Původní kanceláře byly již dávno opuštěny v důsledku zvýšení nájemného. Schůzky správní rady byly vzácné a obvykle se jich účastnil předseda, starší pán žijící v Sussexu, který byl mladším bratrem dřívějšího zástupce Sira Iana. Toho zabili Japonci během války a jeho podíly přešly na mladšího bratra. S předsedou zasedal obvykle tajemník společnosti, advokát v City, příležitostně také přijížděl jeden ze zbývajících tří, kteří všichni žili daleko od Londýna. Jen zřídka se projednával nějaký obchod a příjem společnosti se skládal hlavně z příležitostných kompenzačních plateb, nyní poskytovaných indonéskou vládou generála Suharta.

Pět ředitelů kontrolovalo společně osmnáct procent z milionu akcií a padesát dvě procenta byla rozptýlena mezi šest a půl tisíce akcionářů po celé Anglii. Mezi nimi byla zřejmě velká část provdaných žen a vdov. Nebylo pochybnosti o tom, že dávno zapomenuté akcie byly uloženy v sejfech, v bankách a v kancelářích právních zástupců a že tomu tak bylo již celá léta.

To však nebylo to, co zajímalo Thorpeho a Mansona. Pokud by se chtěli pokusit získat kontrolní podíl vykoupením na trhu, za prvé by to trvalo celá léta a za druhé by další štiky v City okamžitě pochopily, že někdo začíná něco dělat s firmou Bormac. Jejich zájem vyvolal jeden blok 300 000 akcií, které náležely ovdovělé Lady Macallisterové.

Záhadou bylo, proč již dávno někdo nekoupil celý blok a nevytvořil si z kdysi kvetoucí kaučukové společnosti prvotřídní krytí. V každém jiném ohledu to bylo ideální pro daný účel, protože zakládající listina byla sepsána velmi široce a umožňovala společnosti provádět činnost v kterémkoli oboru využití přírodních zdrojů kterékoli země mimo Spojené království.

„Dnes jí musí být osmdesát pět, jestli ještě žije,“ řekl Thorpe nakonec. „Bydlí asi někde v těch starých bytech v Kensingtonu, chráněná tradiční společnicí nebo jak se jim říká.“

„Je potřeba se na ni podívat,“ řekl Sir James, „abychom věděli, proč na těch akciích tak lpí.“

„Možná že vůbec nechce prodávat,“ řekl Thorpe, „nebo nemá ráda lidi, kteří k ní přicházejí a chtějí koupit. Staří lidé jsou někdy legrační.“

„Nejsou to pouze staří lidé, kteří se chovají nelogicky při koupi a prodávání akcií. Většina makléřů již dávno zjistila, že klient někdy odmítne udělat obchod, když se mu předloží značně výhodná nabídka, prostě jenom proto, že řada akcionářů vůbec nemiluje burzovní makléře.“

Sir James Manson se naklonil ve svém křesle a opřel lokty o stůl.

„Martine, zjistěte něco o té staré paní. Zjistěte, kdo to je, co si myslí, co má ráda, co nemá ráda, jaký má vkus a především, kde je její slabé místo. Nějaké musí mít, nějakou malou věc, která by pro ni představovala příliš velké pokušení a za kterou by byla ochotná prodat to, co má. Nemusí to být peníze, pravděpodobně to také nejsou, protože peníze jí určitě dávno nabízeli. Něco tam ale musí být. Zjistěte to.“

Thorpe se zvedal k odchodu. Manson mu však pokynul, aby si ještě sedl. Ze svého stolu vytáhl šest tištěných formulářů, všechny byly stejné, ve všech případech šlo o formuláře žádosti o číslovaný účet u Zwingli Bank v Curychu.

Stručně a věcně vysvětlil, co chce, aby se udělalo, a Thorpe přikývl.

„Rezervujte si místo v ranním letadle a můžete být zítra v noci zpátky,“ řekl Manson, když jeho pomocník odcházel.

Simon Endean zavolal Shannonovi do jeho bytu hned po druhé hodině a dostal aktualizované hlášení o tom, co bylo připraveno. Mansonův asistent byl potěšen přesností Shannonova hlášení a poznamenával si podrobnosti do bloku tak, aby byl později schopen vypracovat vlastní hlášení pro Sira Jamese.

Když skončil, Shannon ho seznámil se svými dalšími požadavky. ,

„Chci telegraficky poukázat 5000 liber přímo z vaší švýcarské banky na můj účet na jméno Keith Brown v hlavní kanceláři Banque de Luxembourg v Lucembursku, tak aby to tam bylo příští pondělí v poledne,“ řekl Endeanovi, „dalších 5000 liber telegraficky přímo na můj účet u hlavního ústavu Landesbank v Hamburku tak, aby to tam bylo ve středu ráno.“

Vysvětlil stručně použití 5000 liber, které přivezl do Londýna, a to, že dalších 5000 bylo potřeba jako rezerva v Bruggách. Obě identické částky, požadované do Lucemburska a do Hamburku, byly hlavně potřebné proto, že mohl svým kontaktům ukázat krytý šek ještě před tím, než s nimi začne jednat. Později bude většina peněz převedena do Brugg a zbytek peněz vyúčtován.

„V každém případě vám mohu vypsat kompletní vyúčtování peněz vynaložených do dneška nebo určených k vynaložení,“ řekl Endeanovi, „to bych ale musel mít vaši poštovní adresu.“

Endean mu udal jméno profesionální ubytovací společnosti, kde si ráno otevřel schránku na jméno Walter Harris, a slíbil, že se postará o to, aby instrukce do Curychu odešly během hodiny tak, aby obě částky 5000 liber čekaly na pana Keithe Browna v Lucembursku a Hamburku.

Velký Janni Dupree zavolal z londýnského letiště v pět hodin. Měl nejdelší cestu; z Kapského Města do Johannesburgu, přes noc v Holliday Inn a potom dlouhý let SAA přes Luan do Portugalské Angoly a Isla do Sol, což umožnilo vyhnout se přelétávání území kterékoli černé africké země. Shannon mu řekl, aby si vzal taxík a jel přímo k němu.

Zatímco byl na cestě, Shannon zavolal všechny tři ostatní žoldnéře do jejich hotelů, aby přišli k němu.

V šest hodin se konalo druhé setkání, kde se všichni pozdravili s Jihoafričanem a tiše naslouchali, když Shannon dával Dupreemu stejné informace, jaké oni dostali již noc předtím. Když slyšel podmínky, Janniho tvář se stáhla do úsměvu.

„Tak budem zase bojovat, Kočko? Počítej se mnou.“

„Fajn. A teď co chci od tebe. Zůstaň tady v Londýně, najdi si malý byt. Pomůžu ti s tím zítra ráno. Prohlédneme si Evening Standard a večer už budeš ubytován.

Chci, abys koupil všechny naše oděvy. Potřebujeme padesát triček, padesát spodků, padesát párů nylonových ponožek. Když dáme jeden navíc na každého muže, bude to stovka. Seznam ti dám později. Potom padesát maskáčů a to tak, aby se hodily do džungle a navíc ladily s kabáty. Dále padesát bojových blůz, na zip a se stejným maskovacím vzorem.

Něco takového dostaneš úplně běžně v obchodech, kde se prodávají věci na táboření, v obchodech se sportovními potřebami a obchodech prodávajících armádní přebytky. Hippíci zrovna začínají nosit ve městě maskáče a stejně tak i lidé, kteří chodí na lov na venkov.

Košile, ponožky a spodky můžeš koupit najednou. Ale kalhoty a blůzy někde jinde. Potom padesát zelených baretů, padesát párů bot. Kalhoty ať jsou velké, později je můžeme zkrátit; blůzy pak polovic velkých, polovic střední velikosti. Boty kup v obchodě se sportovním vybavením. Nechci těžké britské armádní půllitry. Chci zelené plátěné vojenské boty, které mají vpředu šněrování a jsou nepromokavé.

A teď k ostatnímu. Potřebuji padesát pásků, schránky na náboje, batohy, turistické batohy, takové, které mají lehkou kostru, která je vyztuží. Kam, když se to trochu upraví, se vejdou rakety do pancéřovek. A konečně padesát lehkých nylonových spacích pytlů. V pořádku? Později dostaneš celý seznam.“

Dupree přikývl.

„OK. Kolik to bude stát?“

„Asi tisíc liber. A teď jak to koupíš. Vezmi si telefonní seznam Žluté stránky a pod hlavičkou Prodej přebytků najdeš dobře deset obchodů a prodejen. Kup ty saka, blůzy, pásy, barety, výstroj, chlebníky, batohy a boty v různých obchodech, všude tam dej objednávku. Plať hotově a hned si to vezmi s sebou. Neudávej pravé jméno - ne že by se někdo na to ptal a nenechávej taky pravou adresu.

Když všechno koupíš, ulož to do běžného skladu, nech to dát do beden pro export a kontaktuj čtyři přepravce, kteří jsou zvyklí provádět exportní dodávky. Zaplať jim, aby to všechno poslali ve čtyřech zvláštních dodávkách k námořnímu přepravci do Marseille, kde si to převezme pan Jean-Baptiste Langarotti.“

„K jakému přepravci v Marseille?“ zeptal se Dupree.

„To ještě nevíme,“ řekl Shannon. Obrátil se na Korsičana. „Jeane, až budeš mít jméno toho přepravce, kterého chceme použít pro vývoz člunů a motorů, zašli jeho kompletní jméno a adresu poštou do Londýna, jednu kopii mně sem do bytu a jednu kopii pro Janniho Dupreeho, poste restante, pošta na Trafalgar Square, Londýn. Jasné?“

Langarotti si poznamenal adresu, zatímco Shannon překládal pokyny Dupreemu.

„Janni, zařiď si poste restante. Potom každý týden nebo zhruba tak se podívej, až přijde dopis od Jeana. Pak dej pokyny přepravcům, aby zaslali bedny marseilleskému přepravci jako dodávku na export po moři z Marseille dále, vlastník pan Langarotti. Teď pokud se týká peněz. Jak jsem se dozvěděl, tak jsme právě dostali peníze z Bruselu.“

Tři Evropané vytáhli proužky papíru ze svých kapes, zatímco Shannon si vzal zbytek Dupreeho letenky. Ze svého stolu vybral čtyři dopisy, v každém psal panu Goossensovi do Kredietbank. Všechny dopisy byly zhruba stejné. Požadovaly Kredietbank, aby převedla částku peněz v US dolarech z účtu pana Keithe Browna na jiný účet ve prospěch pana X.

Do mezer Shannon vyplnil částku odpovídající zpáteční jízdence nebo letence do a z Londýna, počínaje v Ostende, Marseille, Mnichově a Kapském Městě. Dopisy rovněž žádaly pana Goossense, aby převedl 1250 dolarů každému z uvedených pánů v uvedených bankách v den přijetí dopisu a znovu pátého května a pátého června. Každý ze žoldnéřů nadiktoval Shannonovi jméno své banky, obvykle ve Švýcarsku, a Shannon vyplnil na stroji mezery.

Když to udělal, každý muž si přečetl svůj vlastní dopis a Shannon je na stole podepsal, zapečetil je do oddělených obálek a dal každému z mužů jeho vlastní obálku, aby ji dal na poštu.

Konečně dal každému 50 liber v hotovosti na krytí jejich dvoudenního pobytu v Londýně a řekl jim, aby zítra ráno v jedenáct hodin se s ním sešli před dveřmi jeho londýnské banky.

Když všichni odešli, sedl si a napsal dlouhý dopis muži v Africe. Zavolal novináři, který mezitím telefonicky zjistil, že je všechno v pořádku, a dostal od něho Afričanovu poštovní adresu. Toho večera dal Shannon na poštu svůj dopis, expres, a šel sám na večeři.

Martin Thorpe byl přijat dr. Steinhoferem v Zwingli Bank krátce před polednem. Protože byl ohlášen Sirem Jamesem Mansonem, dostalo se mu stejného uctivého uvítání.

Bankéři předložil šest žádostí o otevření účtu. Každá z nich byla vyplněna požadovaným způsobem a podepsána. Zvláštní kartičky nesly požadované dva vzorky podpisů pánů, kteří žádali o otevření účtů. Účty byly na jméno pánů Adamse, Balla, Cartera, Daviese, Edwardse a Frosta.

Ke každému formuláři byly přiloženy dva další dopisy. Jedním byla podepsaná plná moc, ve které pánové Adams, Ball, Carter, Davies, Edwards a Frost odděleně udělovali plnou moc panu Martinu Thorpemu, aby manipuloval s účty na jejich jména. Druhý dopis byl dopis podepsaný Sirem Jamesem Mansonem, žádající dr. Steinhofera, aby převedl na účet každého z jeho společníků částku 50 000 liber z účtu Sira Jamese.

Dr. Steinhofer nebyl ani tak naivní, ani takový nováček v bankovnictví, aby hned neviděl, že jména šesti „obchodních společníků“ začínají prvními šesti písmeny abecedy, což byla pozoruhodná shoda. Byl však schopen uvěřit, že možná neexistence šesti pověřenců není jeho záležitostí. Jestliže velký britský podnikatel si zvolí cestu, jak obejít obtížné předpisy svých zákonů, je to jeho záležitost. Kromě toho, dr. Steinhofer věděl určité věci o velkém počtu podnikatelů z City, že by to postačilo odboru obchodního vyšetřování na to, aby se tento londýnský úřad měl čím zabývat až do konce století.

Existoval ještě další důvod, proč natáhl ruku a převzal formuláře žádostí od Thorpeho. Jestliže akcie společnosti, kterou se Sir James chtěl pokusit tajně koupit, vyletí ze své současné úrovně nahoru do astronomických výšin - a dr. Steinhofer si nedokázal představit žádný jiný důvod celé operace - nic přece nemohlo bránit švýcarskému bankéři, aby pár těchto akcií koupil sám.

„Společnost, která nás zajímá, se jmenuje Bormac Trading Company,“ řekl mu tiše Thorpe.

Nastínil postavení společnosti a skutečnost, že stará Lady Macallisterová má 300 000 akcií, nebo jinými slovy řečeno třicet procent společnosti.

„Máme důvod věřit, že již několikrát byly činěny pokusy přesvědčit starou paní, aby prodala to, co má,“ pokračoval. „Jak se zdá, nikdo neměl úspěch. Pokusím se znovu. I tehdy, pokud bychom neměli úspěch, budeme pokračovat a zvolíme jinou krycí společnost.“

Dr. Steinhofer poslouchal tiše nad svým doutníkem.

„Jak jistě víte, pane doktore, nebylo by možné, aby jeden kupující nakoupil tyto akcie bez toho, že by prozradil svou identitu. Proto čtyřmi kupujícími budou pánové Adams, Ball, Carter a Davies, z nichž každý získá sedm a půl procenta společnosti. Chtěli bychom, abyste jednal jménem všech čtyř.“

Dr. Steinhofer přikývl. To byla běžná praxe.

„Samozřejmě, pane Thorpe.“

„Pokusím se přesvědčit tu starou paní, aby podepsala osvědčení o převodu akcií na jména kupujících. To prostě jenom proto, že někteří lidé v Anglii, zvláště staré dámy, se domnívají, že švýcarské banky, jak bych to řekl, jsou jakési tajné organizace.“

„Jsem si jist, že chcete říci tajemné,“ řekl dr. Steinhofer klidně. „Plně chápu. Nechme je, ať si to myslí. Až budete mít za sebou rozhovor s tou paní, uvidíme, jak se to dá nejlépe zařídit. Řekněte však Siru Jamesovi, aby neměl obavy. Nákup bude proveden čtyřmi kupujícími a předpisy zákona o společnostech nebudou dotčeny.“

Jak předvídal Sir James Manson, Thorpe byl zpátky v Londýně večer na začátku víkendu.

Čtyři žoldnéři čekali na chodníku, když Shannon vyšel krátce před dvanáctou hodinou z banky. V ruce měl čtyři hnědé obálky.

„Marcu, tady máš svou. Je tam 500 liber. Protože budeš jíst doma, tvoje výdaje budou nejmenší. Takže v rámci těch 500 liber musíš koupit náklaďák a najmout zavřenou garáž. Jsou ještě další věci, které je potřeba koupit. Uvnitř v obálce je seznam. Najdi toho chlapa, co má ty samopaly na prodej, a dojednej mi s ním schůzku. Zatelefonuji ti do tvého baru asi za 10 dní.“

Obří Belgičan přikývl a zamával na taxi na rohu, které ho odvezlo na Victoria Station k vlaku zpátky do Ostende.

„Kurte, tady máš svou obálku. Uvnitř je 1000 liber, protože ty budeš muset cestovat víc. Najdi tu loď během čtyřiceti dnů. Styk mezi námi telefonem a telegramem, buď však velmi opatrný a stručný při jejich použití. V dopisech do mého bytu můžeš psát otevřeně. Pokud je moje pošta kontrolována, tak jsme stejně tak jako tak skončili.

„Jean-Baptiste, tady máš 500 liber. To by ti mělo vystačit na čtyřicet dní. Vyhýbej se potížím a svým oblíbeným místům. Najdi čluny a motory a dej mi vědět dopisem. Otevři bankovní účet a řekni mi, kde to je. Jakmile schválím typ a cenu, pošlu ti peníze. A nezapomeň na přepravce. Všechno musí být naprosto v pořádku a legální - po celou dobu.“

Francouz a Němec si vzali peníze a pokyny a vyhlédli si druhé taxi, aby je odvezlo na londýnské letiště, Semmler odletěl do Neapole a Langarotti do Marseille.

Shannon s Dupreem odešli na Piccadilly. Shannon předal Dupreemu jeho obálku.

„Máš tam 1500 liber. 1000 liber by mělo pokrýt nákupy a skladování, naložení do beden a přepravu do Marseille, něco by mělo zbýt. Těch 500 liber by ti mělo vydržet na příští měsíc až šest týdnů. Chci, abys začal kupovat ty věci hned v pondělí ráno. Udělej si seznam obchodů a skladů podle Žlutých stránek a zjisti si, kde jsou, připrav si to přes neděli. Budeš muset dokončit kupování za třicet dní, aby to všechno bylo v Marseille za čtyřicet pět dní.“

Zastavil se, koupil večerník a otevřel ho na stránce „Pronájem“. Ukázal Dupreemu sloupce inzerátů bytů a místností k pronajmutí, s nábytkem i bez nábytku.

„Najdi si dnes do večera nějaký malý byt a dej mi zítra vědět adresu.“

Rozloučili se těsně před Hyde Park Corner.

Shannon strávil večer sepisováním kompletního výkazu účtů pro Endeana. Poukázal na to, že celková částka vyčerpala 5000 liber převedených z Brugg a že ponechává několik stovek z této částky na londýnském účtu jako rezervu.

A konečně poukázal na to, že dosud nevybral ani část ze svého vlastního platu 10 000 liber a navrhl, aby ho Endean buď převedl přímo ze svého švýcarského účtu na Shannonův švýcarský účet, nebo poukázal do belgické banky ve prospěch Keithe Browna.

Tento dopis dal na poštu v pátek večer.

Víkend měl volný, a tak zavolal Julii Mansonovou a navrhl jí, že by mohli jít na večeři. Chystala se právě odjet na konec týdne do vily svých rodičů na venkově, avšak zatelefonovala jim a řekla, že nepřijede. Protože už bylo pozdě, přijela pro Shannona a za volantem červeného MGB vypadala neobyčejně rozpustile a uličnicky.

„Rezervovala někde něco?“ zeptala se.

„Ano. Proč?“

„Víš co, půjdeme někam, kam chodím já,“ navrhla. „Potom tě budu moci představit některým svým přátelům.“

Shannon zavrtěl hlavou.

„Zapomeň na to,“ řekl. „To už znám. Nehodlám strávit celý večer tím, že by na mě lidi čuměli jako na zvíře ze zoologické zahrady a kladli mi pitomé otázky o tom, jak se zabíjejí lidé. To mě unavuje.“

Našpulila pusu.

„Ale prosím tě, Kočičko, miláčku.“

„Rozhodně ne.“

„Podívej se, přece nebudu říkat, kdo jsi a co děláš. Bude to tajemství. No tak. Nikdo tě přece nepozná.“

Shannon váhal.

„Za jedné podmínky,“ řekl. „Jmenuji se Keith Brown. Jasné? Keith Brown. To je všechno. Nic víc nebudeš říkat o tom, kdo jsem nebo odkud pocházím. Ani o tom, co dělám. Jasné?“

Zasmála se.

„Báječný,“ řekla. „Báječný nápad. Tajemný jak hrad v Karpatech. Tak pojďte, pane Keithi Browne.“

Odvezla ho do restaurace Tramps, kde byla zřejmě velmi dobře známa. Jakmile vstoupili, zvedl se od svého stolu u dveří Johny Gold a nadšeně ji uvítal políbením na obě tváře. Potřásl si rukou se Shannonem, když ho představila.

„Těší mě, že vás poznávám, Keithi. Bavte se dobře.“

Večeřeli u stolu v dlouhé řadě souběžné s barem a začali objednávkou humřího kokteilu, podávaného ve vydlabaném ananasu. Shannon, který seděl tváří do místnosti, se podíval po dalších stolovnících; většina z nich, soudě podle dlouhých vlasů a nedbalého oblečení, by se dala zařadit do šoubyznisu nebo jeho odvětví. Ostatní byli zřejmě mladá generace podnikatelů, snažících se jít s módou nebo udělat dojem na modelky či začínající herečky. Mezi nimi zpozoroval někoho, koho znala, kdo seděl skryt před Juliiným pohledem.

Po humrovém koktailu Shannon objednal „zabijáky s kaší“ a s omluvou odešel. Pomalu přicházel ke dveřím do středu předsálí, jako kdyby šel na toaletu.

Během několika sekund mu dopadla na rameno ruka, a když se obrátil, stál před ním Simon Endean.

„Vy jste se zbláznil?“ vyštěkl tvrdý chlapec z City.

Shannon se na něj podíval užasle, doširoka otevřenýma, nevinnýma očima.

„Ne. Nemyslím. A proč?“ zeptal se.

Endean už mu to chtěl říci, ale včas se zarazil. Jeho tvář byla bílá vztekem. Znal dostatečně dobře svého šéfa, aby věděl, jak Manson lpí na své údajně nevinné malé holčičce, a věděl také zhruba, jak bude reagovat, pokud se někdy něco dozví o tom, že ji Shanon někam pozval, nemluvě již o tom, že se s ní vyspal.

Jenže tohle byl kompletní šach-mat. Předpokládal, že Shannon stále ještě nezná jeho skutečné jméno a neví také o Mansonově existenci. Odradit ho od toho, aby chodil na večeři s děvčetem, které nosí jméno Julie Mansonová, to by znamenalo nechat vybouchnout sebe samého i Mansonovo jméno, včetně toho, že oba jsou Shannonovými zaměstnavateli. Stejně tak nemohl Shannonovi říct, aby ji nechal na pokoji, protože Shannon by se zeptal Julie a ta by mu řekla, kdo Endean je. Proto ovládl svůj vztek.

„Co tu vlastně děláte?“ zeptal se krotce.

„Večeřím,“ řekl Shannon, přičemž vypadal, jako kdyby byl strašně udivený. „Podívejte se, Harrisi. Jestliže chci někam večer vypadnout a navečeřet se, to je moje věc. Přes víkend stejně nemůžu nic dělat. Musím čekat až do pondělka a potom letět do Lucemburska“.

Endean byl ještě vzteklejší. Nemohl vysvětlit, že ho vůbec nezajímá to, jestli Shannon odflákává práci.

„Kdo je to děvče?“ zeptal se.

Shannon pokrčil rameny.

„Jmenuje se Julie. Sbalil jsem ji před dvěma dny v kavárně.“

„Sbalil jste ji?“ zeptal se s hrůzou Endean.

„Ano, tak se to dá říct. Proč?“

„Ale nic. Buďte opatrný na děvčata, vůbec na děvčata. Bylo by lepší, kdybyste je na chvíli vynechal, to je všechno.“

„Harrisi, nebojte se o mou bezpečnost. Nepůjde ani o žádnou indiskreci v posteli ani mimo. Ostatně, řekl jsem jí, že se jmenuji Keith Brown; jsem na dovolené v Londýně a dělám do ropy.“

Místo odpovědi se Endean otočil, vyštěkl na číšníka, aby řekl skupině, se kterou zde byl, že byl odvolán, a vyrazil na schody na ulici dříve, než ho Julie Mansonová mohla poznat. Shannon se díval, jak odchází.

„A máš to,“ řekl klidně, „stejně tak jako Sir Krvavý James Manson se svým největším pokladem.“

Na chodníku venku Endean tiše klel. Mohl se jenom modlit, aby bylo pravdou, co mu Shannon říkal. A aby Julii Mansonovou nenapadlo vyprávět tatínkovi o svém novém příteli.

Shannon s Julií tančili až téměř do tří hodin ráno a nejdříve jeli zpátky do Shannonova bytu. Řekl jí, že by bylo lepší, kdyby neříkala tatínkovi, že chodí se žoldnéřem, nebo vůbec neuváděla jeho jméno.

„Podle toho, co jsi mi zatím o něm řekla, se zdá, že na tobě lpí. Možná že by tě poslal někam pryč nebo by ti nechal přidělit soudního poručníka.“

Začala si ho dobírat, tvářila se vážně, řekla, že vždycky si to s tatínkem vyřídí tak, jako to vždycky dokázala, a že v každém případě kdyby dostala soudního poručníka, že by to byla legrace, a že by se aspoň její jméno ocitlo ve všech novinách. Kromě toho tvrdila, že Shannon by pro ni mohl vždycky přijít, vzít si ji, prostřílet si cestu ven a zmizet i s ní.

Shannon si nebyl zcela jist, jak vážně to myslela, a říkal si, že on sám už zašel příliš daleko, když večer provokoval Edeana, třebaže vůbec neplánoval, že se s ním někde potká. Stále se ještě hádali, když přišli domů.

„V každém případě, nikdo mi nebude říkat, co mám a co nemám dělat,“ řeklo děvče, když hodilo kabát přes křeslo.

„Tak se mnou to tak bude,“ zavrčel Shannon. „Budeš zatraceně ticho o mně, když budeš u otce. Aby bylo jasno.“

Místo odpovědi na něj vyplázla jazyk.

„Budu si dělat, co budu chtít,“ trvala na svém, a aby zdůraznila svá slova, dupla.

Shannon dostal vztek. Skočil po ní, otočil ji, šel s ní ke křeslu, sedl si a ohnul si ji přes koleno. Celých pět minut bylo slyšet jen dva zvuky. Dívčino protestující ječení a plácání Shannonovy ruky. Když ji nechal, odešla s brekem do ložnice a práskla dveřmi.

Shannon pokrčil rameny. Ať už to dopadne tak či jinak, zřejmě nemohl dělat vůbec nic. Šel do kuchyně, udělal si kávu a pil ji pomalu u okna, dívaje se na zadní fasády domů přes zahrady, ve kterých bylo všude tma, protože vážení obyvatelé St. John’s Wood spali.

Když vstoupil do ložnice, byla tam tma. V rohu dvojité postele byla malá hromádka, která se neozývala, jako by zadržovala dech. Na půl cesty šlápla jeho noha do svlečených šatů a o dva kroky dále nakopl jeden z jejích střevíčků. Posadil se na kraj postele, a když si jeho oči zvykly na tmu, viděl, že se na něj dívá.

„Seš sprosťák,“ zašeptala.

Nahnul se kupředu a pohladil jí krk nad klíční kostí. Cítil jak její tepny bijí.

„Nikdo mě ještě nikdy neuhodil.“

„To je důvod, proč seš taková, jaká seš,“ zamumlal.

„A jaká sem?“

„Zkažená malá holčička.“

„Nejsem,“ a po chvíli: „Ano, jsem.“

Pokračoval v něžnostech. „Kočičko.“

„Ano.“

„Opravdu si myslíš, že by mě táta před tebou schoval, kdybych mu to řekla?“

„Ano, stále si to myslím.“

„A ty si myslíš, že bych mu to opravdu řekla?“

„Myslím, že bys to dokázala.“

„A to je důvod, proč ses vztekal?“

„Ano.“

„Tak jsi mi naplácal jen proto, že mě miluješ?“

„Myslím, že ano.“

Otočila hlavu a cítil, jak mu jazykem rychle přejíždí po dlani.

„Pojď do postele, Kočičko, drahoušku. Já jsem tak rozrajcovaná, že už nemůžu čekat dál.“

Ještě se jen napůl svlékl, když odhodila pokrývky a začala ho hladit a mumlat „dělej, dělej“ mezi polibky.

„Seš ty ale lhář, Shannone,“ myslel si, když ležel na zádech a cítil, co s ním ta chtivá a poblázněná holka dělá.

Nad Camden Town se objevilo šedé svítání, když za dvě hodiny leželi klidně vedle sebe a on by si strašně rád zakouřil. Julie byla skrčená pod jeho paží, její žádostivost v tomto okamžiku uspokojená.

„Pověz mi něco,“ řekla.

„A co?“

„Proč žiješ tímhle způsobem? Proč máš být žoldnéřem a šířit válku mezi lidmi?“

„Já války nešířím. Války šíří svět, ve kterém žijeme, který vedou a řídí lidé, kteří předstírají, že jsou příkladem morálky a bezúhonnosti, zatímco většina z nich jsou sobecký parchanti. Ti šíří války, aby měli větší zisky nebo větší moc. Já v těch válkách jenom bojuju, protože je to způsob mého života.“

„Ale proč za peníze? Žoldnéři bojují za peníze, nebo ne?“

„Nejen za peníze. To dělají příživníci. Jenže když přijde k boji, pak příživníci, kteří se za žoldnéře vydávají, obvykle nebojují. Vezmou roha. Většina těch nejlepších bojuje ze stejného důvodu jako já; baví je ten život, těžký život, i boj.“

„Ale proč jsou tam vlastně války? Copak nemohou všichni žít v míru?“

Nespokojeně se pohnul a zamračil se ve tmě na strop.

„To proto, že v tomhle světě jsou jen dva druhy lidí: dravci a jejich oběti. A dravci se vždycky dostávají nahoru, protože jsou připraveni bojovat, aby se tam dostali, a požírat lidi a věci, které jim stojí v cestě. Ti ostatní nemají ty nervy nebo odvahu ani ctižádost nebo bezohlednost. Takže svět je řízen dravci, kteří se stávají hlavami států. A tyto hlavy států nejsou nikdy spokojené. Musí stále pokračovat a hledat stále více peněz, kterým se klaní.

V komunistickém světě - a vůbec si nemysli, že komunističtí vůdcové jsou mírumilovní - také znamenají peníze moc. Moc, moc a ještě více moci, bez ohledu na to, kolik lidí zahyne, aby ji mohli získat. V kapitalistickém světě jde stejně jen o peníze. O stále více peněz. Ropa, zlato, zásoby, akcie, více a víc, to jsou jejich cíle, i kdyby měli lhát, krást, loupit a podvádět, aby je dostali. To, co dělají, dělá peníze a penězi se kupuje moc. Takže jsme zase zpátky u žádostivosti moci. Jestliže si myslí, že někde je dostatek moci, která se dá převzít, že si to ale vyžaduje válku, aby ji někdo mohl uchopit, pak bude válka. Zbytek, takzvaný idealismus, to je spousta blbostí.“

„Někteří lidé ale bojují z idealismu. Například Vietnamci. Četla jsem o tom v novinách.“

„Ano, někteří lidé bojují z idealismu a devadesát devět ze sta jich je podváděno. To jsou ti, kdo mají rádi válku. Říkají, my máme vždy pravdu a oni ji nemají. Ve Washingtonu, Pekingu, Londýně a Moskvě. A víš co? Jsou podváděni. Myslíš si, že ti američtí vojáci ve Vietnamu tam umírali za život, svobodu a štěstí? Ti tam umírali za Dow-Jonesův index ve Wall Streetu, a vždycky to tak bylo. Britští vojáci, kteří umírali v Keni, na Kypru, v Adenu, to bylo stejné. Opravdu si myslíš, že se řítili do bitvy s voláním za Boha, krále a vlast? V těch zemích byli jen proto, že jim to jejich plukovník přikázal, on sám dostal příkaz od ministerstva války a to dostalo zase příkáz od vlády, která si chtěla udržet kontrolu nad ekonomikou. Takže o co jde? A tak to všechno sahá zpátky až k lidem, kteří mají nejvíc peněz. Kdo se potom stará o mrtvoly, které britská armáda nechala za sebou? Je to velký podvod, Julie Mansonová. Velký podvod. U mě je to jiné, protože mně nikdo neřekne, abych šel a bojoval, nebo kde mám bojovat a na které straně mám bojovat. To je také důvod, proč politici, stát, nenávidějí žoldnéře. Není to proto, že jsme nebezpečnější než oni; ve skutečnosti tomu tak není. Je to proto, že nás nemohou kontrolovat; že se neřídíme jejich příkazy. Nestřílíme na ty, o kterých by nám řekli, že na ně máme střílet, a také nezačínáme tehdy, když řeknou začni a nepřestaneme, když řeknou dost. To je důvod, proč jsme psanci; bojujeme na smlouvu a vybíráme si své vlastní smlouvy.“

Julie seděla a hladila rukou tvrdé, zjizvené svaly jeho prsou a ramen. Byla konvenčně vychovaným děvčetem a nemohla, tak jako mnozí z její generace, chápat ani část toho světa, který viděla kolem sebe.

„A co války, když lidé bojují za to, co vědí, že je správné?“ zeptala se. „Myslím třeba boj proti Hitlerovi? To bylo správné, ne?“

Shannon si povzdechl a přikývl.

„Ano, bylo to správné. Byl to parchant. S výjimkou toho, že magnáti v západním světě mu prodávali ocel až do vypuknutí války a že nadělali ještě větší bohatství na tom, že vyráběli ocel, která by zničila ocel Hitlerovu. A komunisté nebyli o nic lepší. Stalin s ním podepsal pakt a čekal, až se kapitalismus a nacismus vzájemně zničí, aby mohl ovládnout trosky. Teprve tehdy, když Hitler zaútočil na Rusko, teprve tehdy se ten tolik idealistický komunista rozhodl, že nacismus je potřeba považovat za něco nestoudného. Mimochodem, stálo to třicet milionů životů, aby byl Hitler zabit. Žoldnéř by to mohl udělat jednou kulkou, která by stála méně než šilink.“

„Ale my jsme přece vyhráli, ne? Byla to správná věc a my jsme vyhráli.“

„Vyhráli jsme, miláčku, protože Rusové, Britové a Američani měli více děl, tanků, letadel a lidí než Adolf. To je jediný důvod, proč jsme vyhráli. Kdyby byl měl více on, vyhrál by - a víš co by se stalo? V dějinách by se psalo, že měl pravdu a že my jsme byli v neprávu. Vítězové jsou vždycky v právu. Jednou jsem slyšel takové hezké úsloví: Bůh je na straně větších pluků. To je modlitba bohatých a mocných, těch cynických a těch naivních. Politikové v to věří a takzvané dobré noviny to šíří. Pravdou však je, že vládní klika je na straně velkých pluků, protože je vybudovala a vyzbrojila je. Jak se zdá, miliony čtenářů toho svinstva nikdy nenapadne, že pokud je Bůh a pokud má co dělat s pravdou, spravedlností a slitováním, pak že pravda a spravedlnost by možná měly být na straně těch menších vojenských jednotek. Na tom všem nezáleží. Velké pluky vyhrávají, a seriózní tisk vždy schvaluje to, že vyhrávají, a ti chudáci kolem tomu věří.“

„Ty jsi rebel, Kočičko,“ zamumlala.

„Jistě, vždycky jsem byl. Ne, vždy to nebylo. Až tehdy, když jsem pohřbil šest kamarádů na Kypru. Tehdy jsem se začal dívat na moudrost a bezúhonnost všech našich vůdců jinak.“

„Jenže vedle toho zabíjení lidí můžeš také sám zemřít. Můžeš být také zabit v jedné z těch jalových válek.“

„Ano, a mohl bych také dál žít jako jedna z toho hejna slepic v jednom z těch jalových měst. Vyplňovat jalové formuláře, platit jalové daně, které by umožnily jalovým politikům a vedoucím činitelům státu je zneužívat jako bílé slony ve volbách. Mohl bych si vydělat jalový plat v jalové kanceláři a jezdit jalově vlakem, ráno i večer, až do jalového důchodu. Dávám přednost tomu žít svým způsobem a také svým způsobem zemřít.“

„Myslíš někdy na smrt?“

„Samozřejmě. Často. Ty ne?“

„Ano. Ale já nechci umřít: A nechci, abys umřel ty.“

„Smrt není tak zlá. Na tu myšlenku si zvykneš, když přijde hodně blízko a projde mnohokrát kolem. Něco ti řeknu. Když jsem sem přišel, tak jsem vyčistil zásuvky v tomto bytě. Na dně jedné byly rok staré noviny. Viděl jsem kousek zpráv a začal jsem to číst. Bylo to z předminulé zimy. Byl tady nějaký stařík. Žil sám v přízemí. Jednoho dne ho nalezli mrtvého. Při vyšetřování se zjistilo, že za ním nikdo nechodil a že také ven se příliš nedostal. Při pitvě se zjistilo, že byl minimálně již rok podvyživený. A víš, co mu našli v krku? Kusy lepenky. Žužlal kousky lepenky z balíku s potravinami, aby dostal do žaludku alespoň nějakou potravu. Tak to nebude můj případ, miláčku. Když zemřu, tak odejdu svou cestou. Dávám přednost tomu, abych odešel s kulkou v hrudi, s krví v ústech a se zbraní v ruce; s výzvou v srdci a s výkřikem Táhněte všichni do prdele, než abych pomaloučku zhasínal ve vlhkém bytě v přízemí s hubou plnou lepenky.

A teď už budeme spát, lásko, je už dávno ráno.“

KAPITOLA 11

Shannon přiletěl do Lucemburska následujícího pondělí krátce po jedné hodině odpoledne a z letiště si vzal taxík do Banque de Credit. Legitimoval se jako Keith Brown a požádal o 5000 liber, které by tu na něho měly čekat.

Po malé chvíli, kdy byly zkontrolovány došlé dálnopisy, byla částka objevena. Byla právě telegraficky poukázána z Curychu. Místo toho, aby si vyzvedl celou částku v hotovosti, si Shannon vzal odpovídající částku v lucemburských francích ve výši 1000 liber a podepsal formulář o uložení zůstatku 4000 liber v bance. Výměnou za to dostal ověřený bankovní šek rovnající se 4000 librám.

Měl právě tak čas na rychlý oběd ještě před tím, než se vydal do Hougstraat, kde měl schůzku s účetní firmou Land and Stein. Lucembursko, tak jako Belgie a Lichtenštejnsko, si udržuje systém, který nabízí investorovi vysoce diskrétní a velmi utajené služby v oblasti bankovnictví a provozu společností, do jejichž záležitostí může cizí policie nahlédnout jen s maximálními obtížemi. Zkrátka a dobře, dokud se společnosti zapsané v Lucembursku nedá dokázat, že porušila zákony arcivévodství, nebo dokud se jí nedá prokázat nade vši pochybnost, že byla zapojena do mezinárodních ilegálních aktivit vysoce nežádoucí povahy, budou se žádosti zahraniční policie týkající se třeba toho, kdo kontroluje takovou společnost, setkávat se stoickým odmítnutím spolupráce. To byl přesně ten druh prostředí, který Shannon potřeboval.

Jeho rozhovor, který byl domluven telefonicky před třemi dny, probíhal s panem Emilem Steinem, jedním ze společníků vysoce vážené firmy. Pro tuto příležitost si Shannon oblékl nově koupený tmavošedý oblek, bílou košili a vázanku. Měl aktovku a pod paží noviny The Times. Z určitého důvodu, má-li někdo u sebe tyto noviny, dělá na Evropany dojem, že jde o úctyhodného Angličana.

„Během několika příštích měsíců,“ oznámil šedovlasému Lucemburčanovi, „se chce skupina britských společníků, jejímž jsem členem, zapojit do obchodní činnosti ve středomořské oblasti, pravděpodobně ve Španělsku, Francii a Itálii. Za tímto účelem bychom chtěli v Lucembursku vytvočit holdingovou společnost. Jak si jistě dokážete představit, jako britští občané a tam usedlí obyvatelé je pro nás obchodování v různých evropských zemích s různými finančními zákony značně komplikované. Také z daňového hlediska se zdá být holdingová společnost v Lucembursku možnou a vhodnou cestou.“

Pan Stein přikývl, protože žádost ho nijak nepřekvapila. V jeho malé zemi bylo již registrováno mnoho takových holdingových společností a jeho firma dostávala takové požadavky každý den.

„To by neměl být problém, pane Browne,“ řekl svému návštěvníkovi. „Samozřejmě si uvědomujete, že je třeba splnit všechny postupy vyžadované arcivévodstvím lucemburským. Jakmile to bude hotové, pak holdingová společnost může vlastnit většinu akcií v řadě jiných společností registrovaných kdekoli jinde a potom také záležitosti společnosti zůstanou výhradně soukromou záležitostí a nemohou být důvodem k zahraničnímu daňovému vyšetřování.“

„To je od vás velmi laskavé. Mohl byste mi případně nastínit hlavní body zahájení takové činnosti v Lucembursku?“ řekl Shannon.

Pan Stein, během několika málo sekund dokázal zrekapitulovat všechno potřebné.

„Na rozdíl od Británie, veškeré společnosti s ručením omezeným musejí mít v Lucembursku minimálně sedm akcionářů a minímálně tři ředitele. Samozřejmě, velmi často dochází k tomu, že účetní, který pomáhá ustavit společnost, bývá předsedou správní rady a jeho mladší partneři pak zastávají další dvě ředitelská místa a jeho personál se stává akcionářem, a to tak, že každý má pouze nominální počet akcií. Tímto způsobem se pak stává osoba, která chce založit společnost, pouze sedmým akcionářem, třebaže, v důsledku velkého počtu akcií, kontroluje společnost.

Akcie budou normálně zapsány stejně jako jména akcionářů, existuje však ustanovení o vydávání akcií na držitele, kdy není třeba zapisovat totožnost držitele většiny. To znamená, že akcie na držitele jsou přesně tím, co říká jejich název, a držitel většiny akcií potom kontroluje společnost. Pokud by je někdo ztratil nebo pokud by mu byly ukradeny, pak by se nový majitel automaticky stal kontrolujícím akcionářem, aniž by potřeboval dokázat, jak je získal. Sledujete mne, pane Browne, ano?“

Shannon přikývl. Bylo to přesně takové, jak si to přál, aby mohl Semmler koupit loď pod krytím nekontrolovatelné společnosti.

„Holdingová společnost,“ řekl pan Stein, „jak již její jméno říká, nemůže žádnou formou obchodovat. Může pouze vlastnit akcie jiných společností. Má vaše skupina společníků akcie jiných společností, které by chtěla převzít a uložit tady v Lucembursku?“

„Ne, zatím ne,“ řekl Shannon. „Doufáme, že získáme stávající společnosti v oblasti zvolených operací nebo nalezneme jiné společnosti s ručením omezeným a převedeme většinu našich akcií do Lucemburska, kde budou bezpečně uloženy.“

Po jedné hodině bylo dosaženo dohody. Shannon ukázal panu Steinovi svůj krytý šek na 4000 liber, aby prokázal svou solventnost, a 500 liber složil v hotovosti.

Pan Stein souhlasil s tím, že okamžitě zahájí proces založení a zapsání holdingové společnosti s názvem Tyrone Holdings S. A. poté, co prohledá obsažný seznam již zapsaných společností, aby se pojistil, že v rejstříku se žádné takové jméno nevyskytuje. Celkový akciový kapitál bude 40 000 liber, z čehož pouze 1000 liber je třeba složit okamžitě, a to umožní vydání 1000 akcií na držitele, každá z nich po 1 libře. Pan Stein by akceptoval jednu akcii a předsednictví správní rady. Po jedné akcii dostane také jeho partner pan Lang a mladší společník firmy. Tito tři pánové vytvoří správní radu. Další tři členové personálu firmy - později se ukázalo, že jde o sekretářky, dostanou vždy po jedné akcii na držitele a zbývajících 994 akcií si podrží pan Brown, který takto bude kontrolovat společnost a jehož přání bude muset správní rada plnit.

Valná hromada společnosti se podle dosažené dohody bude konat za dvanáct dní nebo kdykoli, kdy pan Brown dá vědět písemně, že by mohl být v Lucembursku, aby se jí zúčastnil. S tím také Shannon odešel.

Ještě před koncem pracovní doby byl zpátky v bance, vrátil šek a nechal převést 4000 liber na účet v Bruggách. Ubytoval se v hotelu Excelsior a v noci zůstal v Lucembursku. Měl totiž již rezervovanou letenku ráno do Hamburku a požádal recepci hotelu, aby potvrdila rezervaci. Příštího rána tedy letěl do Hamburku. Tentokrát potřeboval zbraně.

Obchod se zbraněmi je nejlukrativnějším světovým obchodem hned po drogách a není překvapivé, že vlády celého světa jsou do něho značně zapojeny. Od roku 1945 se stalo téměř otázkou národní cti mít vlastní domácí zbrojní průmysl, takže výroba zbraní na celém světě rozkvétala a neustále rostla až do okamžiku, kdy se na počátku 70. let odhadovalo, že na celé planetě existuje na každého muže, ženu a dítě jedna vojenská zbraň. Výroba zbraní se nedá potlačit na spotřebu války s výjimkou případu válečného konfliktu a logickou odpovědí bylo, že bylo potřeba buď přebytek vyvézt nebo vyvolat nějakou válku - případně obojí. Protože jen málo vlád bylo ochotno se ve válce angažovat, ale přitom také nechtělo zlikvidovat svůj zbrojní průmysl, hlavní důraz byl v těch letech kladen na vývoz zbraní. Proto všechny velmoci zaměstnávaly vysoce placené týmy prodavačů, kteří cestovali po celém světě a přesvědčovali každou hlavu státu, se kterou jim byl umožněn rozhovor, že její stát nemá dostatek zbraní a nebo že ty, které má, nejsou dost moderní a je třeba je nahradit.

Prodejce nikterak nezajímá, že devadesát pět procent veškerých zbraní na povrchu země, například v Africe, se nepoužívá na ochranu země, která je má, před vnější agresí, ale k potlačování obyvatelstva tak, aby bylo po vůli diktátorům. V obchodu se zbraněmi panovala obrovská konkurence, především mezi západními státy majícími velký zájem na zisku, a vstup Ruska a Číny do výroby a vývozu zbraní jen logicky dále rozšířil konkurenci velmocí v oblasti jejich výroby a vývozu.

Integrace žádoucího zisku i politiky vytvořila jemné tkanivo kalkulací, které dodnes probíhají v hlavních městech světových velmocí. Jedna z velmocí prodá zbraně republice A, nikoli však B. V důsledku toho si konkurenční velmoc pospíší, aby prodala zbraně do B, ale nikoli do A. Říká se tomu vytváření rovnováhy velmocí a tedy i udržování míru. Snaha po dosažení zisku při prodeji zbraní je trvalá; ostatně tento obchod je vždy ziskový. Jediné překážky jsou kladeny v politické oblasti z hlediska toho, jak dalece je žádoucí, aby ta či ona země měla ve svém držení určité zbraně. Díky tomu dochází k neustálému vyměňování zkušeností jak dosahovat zisků a udržet příslušné politické poměry mezi ministerstvy zahraničních věcí a ministerstvy obrany na celém světě.

Vybudovat domácí zbrojní průmysl není nijak obtížné, za předpokladu, že půjde o základní zbraně. Je relativně jednoduché vyrábět pušky a samopaly, potřebnou munici, současně s ručními granáty a pancéřovkami. Úroveň technologie, průmyslového rozvoje i surovin není příliš odlišná, avšak menší země obvykle kupují svou výzbroj od větších, protože jejich vnitřní požadavky jsou příliš malé, aby mohly zdůvodnit budování potřebného průmyslu. A také vědí, že jejich technická úroveň by jim nezajistila úspěch na zbrojním trhu.

Přesto si však za uplynulých dvacet let vybudoval značně velký a rostoucí počet středně velkých zemí svůj vlastní domácí, třebaže jen základní zbrojní průmysl. Jak rostla složitost zbraní, které bylo třeba vyrábět, rostly obtíže takového průmyslu, a proto klesal i počet států, které se tohoto obchodu účastnily. Je snadné vyrábět malé zbraně, obtížnější je již vyrábět děla, pancéřovaná vozidla a tanky, velmi obtížné je vytvořit průmysl na stavbu moderních válečných lodí a ze všeho nejobtížnější je vybudovat moderní výrobu tryskových stíhaček a bombardérů. Úroveň rozvoje místního zbrojního průmyslu lze posuzovat podle okamžiku, kdy místní zbrojení dosahuje svých technických mezí a kdy je potřeba dovážet zbraně ve všech případech, překračujících tyto meze.

Hlavními výrobci zbraní a jejich vývozci jsou Spojené státy, Kanada, Británie, Francie, Itálie, západní Německo (jemuž je určitá výroba zbraní zakázána podle Pařížské smlouvy z roku 1954), Švédsko, Švýcarsko, Španělsko, Belgie, Izrael a Jižní Afrika, to mluvíme-li pouze o západním světě. Švédsko a Švýcarsko jsou neutrální, ale stejně vyrábějí velmi dobré zbraně, zatímco Izrael a Jižní Afrika budují svůj zbrojní průmysl v důsledku zvláštní situace, protože nechtějí být v případě krize na někom závislé. Obě země exportují jen velmi málo zbraní. Všechno ostatní jsou země NATO a ty jsou spojeny společnou obrannou politikou. Obchod se zbraněmi je v nich silně ovlivňován kooperací v oblasti zahraniční politiky a každá žádost o nákup zbraní, která je jim předložena, obvykle prochází velmi důkladným zkoumáním, ještě než je povolena a zbraně jsou prodány. Stejně tak malá kupující země musí vždy podepsat písemný závazek, že neprodá nakoupené zbraně jiné straně bez výslovného písemného svolení dodavatele. Jinými slovy, ještě před tím, než je obchod povolen, je třeba zodpovědět značnou řadu otázek položených spíše ministerstvem zahraničních věcí než vlastní organizací provádějící prodej a v důsledku toho bývá také prodej zbraní obchodem, který se uzavírá mezi jednotlivými vládami.

Komunistické zbraně jsou značně normalizovány a pocházejí hlavně z Ruska a Československa. Nováček na trhu, Čína, rovněž nyní vyrábí výzbroj s postačující vysokou úrovní, aby bylo možno pokrýt požadavky Maovy teorie partyzánské války. Prodejní politika komunistů je odlišná. Řídícím faktorem je zde politický vliv, nikoli peníze, a mnohé sovětské dodávky zbraní jsou poskytovány darem, aby získaly přízeň, nejde tedy vlastně o obchodní jednání. Na základě uplatňování hesla, že moc vyrůstá z hlavně pušky, a díky své posedlosti mocí, komunistické státy nejenže prodávají zbraně jiným cizím vládám, ale také „osvobozeneckým“ organizacím, které se těší jejich politické přízni. Ve většině případů nejde o prodej, ale o dary. V důsledku toho komunisté, marxisté, extrémní levicová křídla revolučního hnutí téměř všude na světě si mohou být jisti, že nikdy nebudou mít nedostatek zbraní potřebných pro partyzánskou válku.

Mezi oběma krajnostmi stojí neutrální Švýcarsko a Švédsko, které mají svá vlastní omezení, komu budou prodávat, a vývoz zbraní se tedy v jejich případě řídí jejich výběrem, vycházejícím z morálních hledisek. Kromě nich to nikdo jiný nedělá.

Jakmile se ve světě vytvořila situace, kdy Rusové prodávají nebo spíše darují své zbraně z vládních zdrojů nevládním příjemcům a západním státům se to nehodí, vstupují na scénu soukromí obchodníci se zbraněmi. Rusové nemají soukromé obchodníky se zbraněmi, takže tito pánové vyplňují onu mezeru, která odděluje Rusy od Západu. Obvykle jde o obchodníka, který se dá použít jako zdroj výzbroje, kterou se někdo snaží koupit, ale aby mohl dále podnikat v tomto oboru, musí být těsně navázáno na ministerstvo obrany své vlastní země, protože jinak by se ministerstvo postaralo o to, aby z podnikání vypadl. Je tedy v jeho zájmu, aby poslouchal v každém případě přání své domácí země; tato země může být potom zdrojem jeho vlastních nákupů, které budou samozřejmě zastaveny, jestliže nebude poslouchat, nehledě na to, že se musí obávat toho, že by mohl být vyřazen z podnikání jinými, naprosto nešetrnými prostředky.

V důsledku toho obchodníci se zbraněmi s licencí jsou obvykle státními příslušníky a mají silné postavení v té které zemi, a zbraně prodávají kupujícím až po konzultaci se svou vládou, jak dalece je pro ni prodej přijatelný. Obvykle jde o velké společnosti, které mají i potřebné zásoby.

V tomto případě jde o nejvyšší úroveň soukromého obchodu se zbraněmi. O něco níže je oblast, kde se prohánějí mnohem pochybnější rybičky. Za těmito společnostmi je na nižším stupínku licencovaný obchodník, který nemá zásobu zbraní ve skladě, má však licenci opravňující ho k provozování obchodu s velkými, často státními nebo státem kontrolovanými zbrojními závody. Projedná obchod jménem zákazníka a vezme si svůj podíl. Jeho povolení závisí na tom, jak dalece bude držet linii vlády, jejíž koncesi k provozování obchodu má. To nebrání některým obchodníkům se zbraněmi, aby se příležitostně nepokusili tato nařízení obejít, ovšem došlo již i k tomu, že dva dobře zavedení obchodníci se zbraněmi byli vyřazeni z podnikání svými vládami, jakmile bylo zjištěno, že k něčemu takovému došlo.

Zcela dole až na bahnitém dně jsou obchodníci se zbraněmi na černém trhu. Také ti mají svá pravidla, třebaže nemají žádnou licenci. Nemohou proto mít legálně vůbec žádné zásoby zbraní. Zůstávají v obchodě jen proto, že jsou cenní pro ty, kdo potřebují koupit zbraně tajně, ať již jde o jednoho člověka nebo organizaci, kteří se nemohou přiživit na mezivládním obchodě; někoho, kdo by nebyl tiše schválen západní vládou jako žádoucí příjemce zbraní; kdo by nemohl přesvědčit komunistickou vládu, aby podporovala jeho zápas z důvodu politické ideologie; ale kdo potřebuje zbraně.

Klíčovým dokumentem v obchodu se zbraněmi je prohlášení finálního uživatele. V něm se prohlašuje, že nákup zbraní je proveden pro uživatele, který téměř bez výjimky v západním světě musí být suverénní vládou. Pouze v případě, že jde o dar organizace tajné služby nepravidelné armádě nebo o čistý obchod černého trhu, nepřichází otázka prohlášení finálního uživatele v úvahu. Příkladem z minulosti bylo vyzbrojení, které zdarma provedla CIA, anti-castrovských sil před Zálivem sviní a vyzbrojení konžských žoldnéřů rovněž CIA. Druhým příkladem je vysílání různých zásilek z evropských i amerických soukromých zdrojů do Irska pro IRA.

Prohlášení finálního uživatele, které je mezinárodním dokumentem, nemá specifickou formu, tvar nebo velikost či slovní znění. Jde o písemné potvrzení od autorizovaného zástupce vlády státu, že buď nositel nebo pan X, který je obchodníkem, jsou oprávněni požádat dodavatelskou vládu o povolení nakoupit a vyvézt určité množství zbraní.

Klíčovým bodem tohoto certifikátu je, že některé státy provádějí velmi přísné kontroly, aby se zajistila autentičnost tohoto dokumentu, zatímco jiné spadají do kategorie nekladoucí otázky dodavatelům. Je zbytečné říkat, že prohlášení finálního uživatele, tak jak cokoliv jiného, se dá padělat. Byl to právě tento svět, do kterého Shannon opatrně vstupoval, když letěl do Hamburku.

Byl si vědom toho, že nepochybně nemůže přímo požádat o povolení nakoupit zbraně od žádné evropské vlády, protože by neměl vůbec šanci na úspěch. Stejně tak by komunistické vlády nebyly tak laskavé, aby mu zbraně darovaly; naopak, jejich reakce by byla úplně opačná, než by bylo svržení Kimby. Navíc, přímá žádost by okamžitě vedla k tomu, že by celá operace vybuchla hned v zárodku, a tedy byla zrušena.

Nebyl také ze stejných důvodů v takovém postavení, aby se přiblížil k jednomu z předních státních obchodníků se zbraněmi jako třeba je Fabrique Nationale v Belgii, protože každá žádost adresovaná státnímu zbrojírenskému kombinátu, který se zbraněmi také obchoduje, by byla předána vládě; podobně nemohl kontaktovat velké soukromé obchodníky se zbraněmi jako Cogswell a Harrison v Londýně nebo Parker Hale v Birminghamu. Stejně tak vypadly z téže kategorie švédský Bofors, švýcarský Oerlikon, španělská CETME, Werner a ostatní v Německu, Omnipol v Československu a Fiat v Itálii.

Musel také zvážit své vlastní konkrétní okolnosti nákupu. Částka, kterou mohl utratit, byla příliš malá, aby vyvolala pozornost velkých legitimních licencovaných obchodníků, kteří obvykle uzavírají obchody za celé miliony. To by rozhodně nezajímalo ani dřívějšího krále obchodníků se zbraněmi Sama Cummingse z Interarmco, který v prvních dvaceti letech po válce vedl soukromé zbrojní impérium ze své zasklené kanceláře v Monaku a který odešel do důchodu, aby si užíval svého bohatství; ani Dr. Strakatého z Vídně, licencovaného držitele franšízy pro Omnipol ve Washingtonově ulici 11 v Praze; ani se nemohl obrátit na Dr. Langensteina v Mnichově, stejně tak jako na dr. Prettiho v Římě či na M. Cammermundta v Bruselu.

Musel sestupovat dolů po žebříčku až k lidem, kteří obchodovali s menšími částkami a menším množstvím. Znal jména Guntera Leinhausera, Němce, dřívějšího společníka Cummingse; v Paříži pak Pierra Loreze, Maurice Herscu a Paula Faviera. Po zralé úvaze se rozhodl, že půjde navštívit dva pány v Hamburku.

Problém se zásilkou zbraní, kterou potřeboval, byl v tom, že vypadala přesně jako to, čím byla: jedna zásilka zbraní pro jednu práci - a nikdo nepotřeboval být příliš velkým vojenským odborníkem, aby nepoznal, že půjde o obsazení jedné budovy během krátké doby. Nebyl zde žádný prostor, pokud se týkalo množství, který by dokázal oklamat všechny profesionální vojáky tak, aby si mysleli, že za touto objednávkou, třebaže malou, stojí nějaké ministerstvo obrany.

Shannon se proto rozhodl rozdělit balík na ještě menší části tak, aby se položky požadované od každého obchodníka shodovaly. Smíšená dodávka by znamenala prozrazení.

Od jednoho z mužů, za kterým šel, chtěl 400 000 nábojů standardní munice 9 mm, toho druhu, který se hodí jak do automatických pistolí, tak do samopalů. Taková dodávka byla příliš velká a příliš těžká, aby se dala koupit na černém trhu a dodat bez velkého množství komplikovaného pašování na palubu. Mohlo však jít o takový druh zásilky, který by potřebovala policie kterékoli malé země, a nebylo vůbec podezřelé, že u toho nebyly žádné zbraně. Proto bylo možné, aby prošla zkoumáním jako objednávka prostě určená k doplnění zásob.

Aby to mohl udělat, potřeboval obchodníka se zbraněmi, který by dokázal protlačit takovou malou objednávku úředním postupem současně s většími objednávkami. Třebaže obchodník má licenci na obchod se zbraněmi, i přesto musí být připraven na podvod s falšovaným certifikátem finálního uživatele. V tomto okamžiku přicházela v úvahu podrobná znalost zemí, které nekladou otázky.

Před deseti léty existovala obrovská množství přebytečných zbraní, které ležely po celé Evropě v soukromých rukách, „černých,“ to znamená ilegálně držených zbraní, pozůstatků koloniálních válek, jako byly války Francie v Alžírsku a Anglie v Kongu.

Ovšem řada malých, nepravidelných operací a válek v 60. letech spotřebovala tyto zbraně, především v Jemenu a Nigérii. Musel by proto najít muže, který by dokázal použít falešného certifikátu finálního uživatele a předložit ho dodavatelské vládě, která se neptá anebo klade jen málo otázek. Ještě před čtyřmi léty nejznámější z nich byla česká vláda, třebaže komunistická, která pokračovala ve staré české tradici prodeje zbraní každému, kdo přišel. Před čtyřmi roky by mohl přijít do Prahy s kufříkem plným dolarů, jít do Omnipolu, vybrat si zbraně a o několik hodin později by odletěl již najatým letadlem se zbožím na palubě. Tak to bylo jednoduché. Ovšem od doby zásahu Sovětů v roce 1968, KGB začal zkoumat všechny takovéto žádosti a kladl příliš mnoho otázek.

Existovaly dvě další země, které měly pověst zemí nekladoucích příliš mnoho otázek o tom, odkud předkládaný certifikát o finálním uživateli skutečně pochází. Jednou z těch zemí bylo Španělsko, tradičně se zajímající spíše o získání deviz, jehož továrny CETME produkovaly širokou paletu zbraní, které tehdy prodávalo španělské ministerstvo armády téměř do celého světa. Další zemí byl nováček v tomto oboru, Jugoslávie.

Jugoslávie začala vyrábět své vlastní zbraně teprve před několika lety a nevyhnutelně se dostala do stavu, kdy její ozbrojené síly byly vyzbrojeny domácími zbraněmi. Další krok znamenal nadvýrobu (protože továrny nelze zastavit hned pár let poté, co byly za drahé peníze postaveny) a z toho plynul i zájem o export. Jako nováček na zbrojním trhu, se zbraněmi neznámé kvality a velkou touhou po devizách, přijali Jugoslávci metodu „neklást otázky“ a „všechno dostanete, pokud nebudete lhát“, kterou uplatňovali vůči žadatelům o své zbraně. Vyráběli dobré minomety a užitečné pancéřovky, přičemž právě pancéřovky vycházely z české verze RPG-7.

Protože jugoslávské zboží bylo nové, Shannon se domníval, že obchodník by mohl přesvědčit Bělehrad, aby prodal malé množství těchto zbraní, skládající se ze dvou 60mm minometů a 100 granátů plus dvě pancéřovky a čtyřicet granátů. Výmluvou by mohlo být, že zákazník je nový, chce provést určité zkoušky s novými zbraněmi a potom se vrátí s daleko větší objednávkou.

U první ze svých objednávek měl Shannon v úmyslu zajít za obchodníkem, který měl licenci na obchod s CETME v Madridu, a byl rovněž znám, a navíc se o něm vědělo, že není nijak povznesen nad použití falešného certifikátu konečného uživatele. V druhém případě Shannon zaslechl jméno jiného muže z Hamburku, který velmi dovedně pomáhal Jugoslávcům v počátcích jejich prodeje zbraní a vytvořil si s nimi dobré vztahy, třebaže neměl licenci.

Obvykle nemá smyslu chodit za obchodníkem se zbraněmi, který nemá licenci. Pokud nemůže splnit objednávku z ilegálních vlastních zásob, což znamená, že nepotřebuje vývozní licenci, jeho jediná užitečnost spočívá v tom, že může zajistit podvodný, avšak hodnověrný certifikát konečného uživatele pro ty, kteří si nedokáží najít svůj vlastní, a potom přesvědčit licencovaného obchodníka, aby tento kus papíru přijal. Licencovaný obchodník ho potom může splnit, se souhlasem vlády, ze svých vlastních legálních skladů a zajistit vývozní licenci nebo předložit vládě podvodný certifikát se svým jménem a zárukou. Příležitostně se dá však použít i k něčemu jinému; jeho podrobná znalost stavu trhu, ví kam jít v daném okamžiku s daným požadavkem tak, aby existovala největší možnost úspěchu. Byly to právě tyto vlastnosti, pro které Shannon navštívil druhého muže na svém hamburském seznamu.

Když přijel Shannon do starého hansovního města, stavil se v Landesbank, aby si potvrdil, že 5000 liber tam již je. Vybral si je formou bankovního šeku vystaveného na něho samého a odešel do hotelu Atlantic, kde měl rezervovaný pokoj. Rozhodl se, že nepůjde na Reeperbahn, a protože byl unaven, brzy se navečeřel a šel spát.

Johann Schlinker, s kterým se příštího rána Shannon setkal v jeho malé a skromné kanceláři, byl malý, kulaťoučký a žoviální. Jeho oči zářily radostí, tak upřímně, že Shannonovi trvalo deset sekund, než poznal, že tomu člověku se dá věřit asi tak jako bleše v kožiše. Oba dva mluvili anglicky, jejich řeč se však pohybovala v dolarech, společné měně v obchodu se zbraněmi.

Shannon poděkoval obchodníkovi se zbraněmi za to, že souhlasil, že se s ním sejde, a nabídl mu svůj pas na jméno Keith Brown jako legitimaci. Němec ho prolistoval a podal mu ho zpátky.

„A co vás sem přivádí?“ zeptal se.

„Byl jste mi doporučen, pane Schlinkere, jako obchodník s pověstí vysoké spolehlivosti v obchodu se zbraněmi pro armádu a policii.“

Schlinker se usmál a přikývl, lichocení však na něho nemělo žádný vliv.

„Mohu se zeptat kým?“

Shannon uvedl jméno muže v Paříži, těsně spojeného s africkými záležitostmi jménem určité francouzské vládní, avšak tajné služby. Oba dva se setkali během jedné z válek v Africe, kterých se Shannon zúčastnil, a o měsíc později ho Shannon vyhledal v Paříži, aby si připomenuli staré doby. Před týdnem ho Shannon zavolal znovu a on mu skutečně pro ten druh obchodu, jaký potřeboval, doporučil Schlinkera. Shannon řekl, že bude používat jméno Brown.

Schlinker zvedl obočí.

„Omluvíte mě na chvilku?“ zeptal se a odešel.

Ve vedlejším pokoji slyšel Shannon pracovat dálnopis. Za půl hodiny se Schlinker vrátil. Usmíval se.

„Musel jsem volat svého přítele v Paříži v obchodní záležitosti,“ řekl spokojeně. „Prosím, pokračujte.“

Shannon věděl velmi dobře, že poslal dálnopis jinému obchodníku se zbraněmi v Paříži a požádal ho, aby kontaktoval francouzského zástupce a nechal si potvrdit, zda Keith Brown je v pořádku. Bylo zřejmé, že potvrzení právě přišlo.

„Rád bych koupil určité množství nábojů 9 mm,“ řekl rovnou. „Vím, že je to malá zakázka, ale byl jsem kontaktován skupinou lidí v Africe, kteří potřebují ty náboje pro své vlastní záležitosti, a věřím, že pokud tyto záležitosti poběží dobře, dojde v budoucnosti k mnoha větším zásilkám.“

„Jak velká by ta objednávka měla být?“ zeptal se Němec.

„Čtyři sta tisíc nábojů.“

Schlinker vyšpulil pusu.

„To není příliš mnoho,“ řekl prostě.

„Nepochybně. V daném okamžiku nemají velký rozpočet. Doufá se, že malé investice v současnosti by mohly později vést k větším obchodům.“

Němec přikývl. V minulosti se to tak stávalo. První zakázka byla obvykle malá.

„Proč přišli za vámi? Vy přece neobchodujete se zbraněmi nebo náboji.“

„Přijali mne jako technického poradce ve vojenských záležitostech všeho druhu. Když došlo na hledání nového dodavatele pro jejich potřebu, požádali mne, abych odjel do Evropy jejich jménem,“ řekl Shannon.

„A nemáte certifikát finálního uživatele?“ zeptal se Němec.

„Ne, bojím se, že nemám. Myslel jsem, že se tyto věci dají zařídit.“

„Samozřejmě že ano, dá se to zařídit,“ řekl Schlinker. „To problém není. Trvá to déle a více to stojí. Ale dá se to zařídit. Dá se to dodat ze zásob, ty však jsou v mé vídeňské kanceláři. Proto nebude třeba certifikátu finálního uživatele. A nebo se dá získat takový dokument a požádat běžně legálními kanály.“

„Dával bych přednost tomu druhému,“ řekl Shannon. „Dodávka půjde lodí a dodat takový druh v takovém množství přes Rakousko do Itálie a potom na palubu lodi by bylo nebezpečné. To je oblast, kde si nejsem jist. Navíc, objevení dodávky by mohlo znamenat odsouzení na dlouhé roky pro ty, kdo by byli při tom chyceni. Kromě toho, náklad by mohl být identifikován jako pocházející z vašich zásob.“

Schlinker se usmál. Věděl velmi dobře, že takové nebezpečí nehrozí, ale Shannon měl pravdu, když mluvil o kontrole na hranicích. Nově se objevivší hrozba teroristů Černého září vedla k tomu, že Rakousko, Německo a Itálie byly vysoce nervózní, jakmile se jednalo o podivné náklady přecházející přes jejich hranice.

Shannon sám zase nevěřil Schlinkerovi, zda by jim nemohl jeden den prodat náboje a druhý den je zradit. S falešným prohlášením finálního uživatele se bude muset Němec držet na jejich straně; byl by to totiž on, kdo by úřadům předložil nepravý doklad.

„Myslím si, že asi máte pravdu,“ řekl Schlinker konečně. „Tak dobře. Mohu vám nabídnout 9mm náboje standard, za šedesát pět dolarů za tisíc. Bude k tomu přirážka deset procent za osvědčení a dalších deset procent po naložení na palubu.“

Shannon rychle počítal. Dodávka, jak ji navrhoval Schlinker, znamenala kompletní náklad s vývozní licencí, celně odbaveno a naloženo na loď, přičemž loď sama vyřídí opuštění přístavu. Cena bude 26 000 dolarů za munici plus 5200 dolarů příplatku.

„Jak se provede placení?“ zeptal se.

„Potřeboval bych 5200 dolarů před zahájením práce,“ řekl Schlinker. „Jednak na krytí osvědčení, které se musí zaplatit, plus všechny osobní cestovní a správní výdaje. Plná nákupní cena by se měla zaplatit zde v této kanceláři, jakmile budu schopen vám ukázat osvědčení; avšak před nákupem. Jako licencovaný obchodník budu kupovat jménem svého klienta, přičemž jméno vlády bude uvedeno na osvědčení. Jakmile bude zboží nakoupené, prodávající vláda by ho s maximální pravděpodobností nikdy nevzala zpět a zaplatila peníze. Proto bych potřeboval zaplatit celé předem. Také bych potřeboval jméno vyvážející lodi, aby bylo možno ho doplnit do povolení pro vývoz. Tato loď by měla být buď linkovou nebo dopravní lodí nebo lodí pro všeobecnou dopravu ve vlastnictví registrované dopravní společnosti.“

Shannon přikývl. Podmínky byly příkré, avšak žebráci si nemohou vybírat. Kdyby skutečně reprezentoval zahraniční vládu, nešel by sem jako k prvnímu.

„Jak dlouhá doba uplyne od chvíle, kdy vám dám peníze, až do nalodění?“ zeptal se.

„Madrid je v těchto záležitostech velmi pomalý. Asi čtyřicet dní tam venku,“ řekl Němec.

Shannon vstal. Ukázal Schlinkerovi šek banky na prokázání své solventnosti a slíbil, že za hodinu bude zpátky s 5200 dolary v hotovosti nebo obdobnou částkou v německých markách. Schlinker se rozhodl pro německé marky, a když se Shannon vrátil, dal mu standardní stvrzenku na peníze.

Zatímco Schlinker psal stvrzenku, Shannon si prohlížel řadu brožur na konferenčním stolku. Týkaly se položek prodávaných jinou společností, která se zřejmě specializovala na nevojenské pyrotechnické výrobky toho druhu, který není uváděn ve třídě „zbraně“, a dále na četné další položky používané bezpečnostními společnostmi, včetně obušků, nosítek, pout, nádrží se slzným plynem a vypouštěcím zařízením pro světlice, rakety a podobně.

Když mu Schlinker podal svou stvrzenku, Shannon se zeptal:

„Máte něco společného s touto společností, pane Schlinkere?“

Schlinker se široce usmál.

„To je moje společnost,“ řekl. „Firma, pod kterou mě zná široká veřejnost.“

A zatraceně dobré krytí pro sklad, který je plný beden s nálepkou „Nebezpečí výbuchu“, pomyslel si Shannon. Ale měl zájem. Rychle napsal seznam položek a ukázal ho Schlinkerovi.

„Můžete splnit tuto objednávku na export ze svých zásob?“ zeptal se.

Schlinker se podíval na seznam. Byly tam dvě vypouštěcí trubice pro rakety používané pobřežní stráží k vypalování raket, deset raket obsahující magnéziové světlice s maximální intenzitou a trváním letu na padáku, dvě silné sirény do mlhy poháněné stlačeným plynem, tři soupravy krystalem řízených bezdrátových vysílaček s dosahem minimálně pět mil a pět náramkových kompasů.

„Určitě,“ řekl. „Mám na skladě všechny tyto věci.“

„Chtěl bych vám dát objednávku na tento seznam. Protože to nespadá do klasifikace zbraní, předpokládám, že nebudou problémy s jejich exportem?“

„Vůbec ne. Mohu je zaslat kamkoliv chci, zvláště pak když to bude na loď.“

„Dobře,“ řekl Shannon. „Kolik by to stálo s dopravou k přepravci v Marseille?“

Schlinker prošel katalogem a vypočítal ceny do seznamu, přičemž přidal deset procent za dopravu.

„Čtyři tisíce osm set dolarů.“

„Budu vás kontaktovat za dvanáct dní,“ řekl Shannon. „Nechte prosím připravit všechno v bednách pro dopravu. Dám vám jméno přepravce v Marseille a pošlu vám bankovní šek ve váš prospěch na 4800 dolarů. Za třicet dní očekávám, že vám budu moci dát zbývajících 26 000 dolarů za obchod s municí a jméno lodi.“

Se svým druhým kontaktem se setkal té noci na večeři v hotelu Atlantic. Alan Baker byl vystěhovalec, Kanaďan, který se usadil v Německu po válce a oženil se s Němkou. Během války sloužil u královských ženistů, zamotal se během prvních poválečných let do řady pašeráckých operací do a ze sovětské zóny, prodával nylonky, hodinky a přepravoval uprchlíky. Odtud se přesunul do obchodu se zbraněmi, zásoboval malé nacionalistické nebo antikomunistické partyzánské skupiny, které si uchovaly svou organizaci po válce a stále podněcovaly hnutí odporu ve střední a východní Evropě - s tím jediným rozdílem, že během války bojovaly proti Němcům, zatímco po ní proti komunistům.

Většina z nich byla placena Američany, avšak Baker byl spokojen s tím, že mohl používat své znalosti němčiny i taktiku komandos jak jim dodávat zbraně a také inkasovat od Američanů tučné šeky za to, že to dělá. Jakmile tyto skupiny konečně zanikly, byl již na počátku 50. let v Tangeru, kde používal své pašerácké nadání, kterému se naučil ve válce a po ní, aby převážel náklady voňavek a cigaret do Itálie a Španělska z mezinárodních a svobodných přístavů na severním pobřeží Maroka. Podnikání musel nechat, protože jeho loď byla vyhozena do povětří a potopena v boji gangů; vrátil se do Německa a věnoval se obchodům s každou komoditou, na kterou byl kupující a dodavatel. V poslední době se soustřeďoval na vyjednávání obchodů s jugoslávskými zbraněmi pro Basky v severním Španělsku.

On a Shannon se setkali, když Baker dodával zbraně do Etiopie a Shannon právě byl bez práce po svém návratu z Bukavu v dubnu 1968. Znal Shannona pod jeho pravým jménem.

Tiše naslouchal, zatímco Shannon vysvětloval, co chce; byl to malý pružný muž s těkajícíma očima.

„Ano, to se dá udělat,“ řekl, když Shannon skončil. „Jugoslávci klidně přijmou myšlenku, že nový zákazník chce vzorkovou soupravu dvou minometů a dvou pancéřovek pro vyzkoušení ještě předtím, než v případě, že bude spokojen, dá větší objednávku. To je rozumné. Z mé strany tady není žádný problém, jak od nich zboží dostat. Moje vztahy s lidmi v Bělehradě jsou vynikající. Pracují rychle. V této chvíli však musím připustit, že přesto tady je jiný problém.“

„A co to je?“

„Certifikát finálního uživatele,“ řekl Baker. „Mívával jsem jednoho chlapíka v Bonnu, který pracoval jako diplomat pro určitou východoafrickou zemi, který podepsal cokoli za slušnou cenu, a když se mu přihrála pěkná německá holka, ten druh, který se mu líbil. Jenže ho před dvěma týdny odvolali zpátky. V tomto okamžiku mám problémy s jeho náhradou.“

„Jsou Jugoslávci zvědaví na finálního uživatele?“

Baker zavrtěl hlavou.

„Ale ne. Pokud je dokumentace v pořádku, nic nekontrolují. Ale musí tu být osvědčení a musí mít správné vládní razítko. Koneckonců si nemohou dovolit být příliš velkými lajdáky.“

Shannon chvíli přemýšlel. V Paříži znal chlapíka, který se jednou vychloubal, že má kontakt na velvyslanectví v Paříži, a který by mohl zařídit certifikát finálního uživatele.

„Kdybych mohl dostat osvědčení, dobré osvědčení, z africké země. Stačilo by to?“ zeptal se.

Baker zatáhl ze svého doutníku.

„Pak by to nebyl problém,“ řekl. „Pokud se týká ceny, pak šedesátimilimetrový minomet by stál 1100 dolarů. Řekněme tedy 2200 za pár. Miny do minometů jsou po 24 dolarech za kus. Jediný problém s vaší zakázkou je, že částky jsou skutečně příliš malé. Nemohl byste zvýšit počet min ze 100 na 300? To by bylo mnohem jednodušší. Nikdo přeci neodpálí jenom stovku min, natož pak pro zkoušky.“

„Tak dobře,“ řekl Shannon. „Vezmu 300, ale víc ne. Jinak bych překročil rozpočet a to by šlo z mojí kapsy.“

Ono by to nešlo z jeho kapsy, protože si nechal rezervu na překročení výdajů a jeho vlastní plat byl zajištěn. Věděl však, že to je argument, který Baker uzná.

„Dobře,“ řekl Baker. „Takže to bychom měli 7200 dolarů za miny. Pancéřovky stojí po 1000 dolarech, takže 2000 za pár. Granáty jsou po čtyřiceti dvou dolarech a padesáti centech jeden. Těch čtyřicet, které byste potřeboval, by bylo… počkejte…“

„1700 dolarů,“ řekl Shannon. „Celá objednávka by tak přišla na 13 100 dolarů.“

„Plus deset procent za dodání zboží až na palubu vaší lodi, Cate. Bez osvědčení o finálním uživateli. Pokud bych musel nějaké pro vás obstarat, pak by to stálo dvacet procent navíc. Podívejte se, je to malá objednávka, ale moje cestovní a další výdaje jsou stejné. Budu vám muset započítat patnáct procent i za tak malou objednávku. Takže tedy 14 400 dolarů. Řekněme 14 500?“

„Tak dobře, 14 400,“ řekl Shannon. „Opatřím to osvědčení a pošlu vám ho poštou současně s padesátiprocentní zálohou. Dalších dvacet pět procent zaplatím, až uvidím zboží z Jugoslávie v bednách a připravené k odvozu - a dvacet pět procent, jakmile loď opustí nábřeží. Cestovní šeky v dolarech, OK?“

Baker by nepochybně býval chtěl všechno předem, ale nebyl licencovaným obchodníkem, neměl kancelář, sklad ani obchodní adresu jako Schlinker, musel jednat jako prostředník, použít jiného obchodníka, kterého znal, aby provedl vlastní nákup jeho jménem. Protože navíc pracoval na černém trhu, musel přijmout tyto podmínky, snížit svůj podíl na zisku a dostat menší zálohu.

Jedním z nejstarších triků, často popisovaných, je slíbit splnění zbrojní zakázky, získat maximum důvěry, ujistit zákazníka o absolutní bezúhonnosti zprostředkovatele, vyinkasovat maximální zálohu a zmizet. Mnoha černým i hnědým nákupčím zbraní v Evropě se to stalo. Jenže Baker věděl, že na to by Shannon nikdy neskočil; ostatně padesát procent ze 14 400 dolarů byla příliš malá částka, aby kvůli ní stálo za to někam zmizet.

„OK. V okamžiku, kdy od vás dostanu osvědčení finálního uživatele, na tom začnu dělat.“

Vstali.

„Jak dlouho to bude trvat od chvíle kdy na tom začnete pracovat až do odplutí?“ zeptal se Shannon.

„Takových třicet až třicet pět dní,“ řekl Baker. „Mimochodem, máte už loď?“

„Ještě ne. Předpokládám, že budete chtít vědět jméno. Dám vám ho současně s certifikátem.

„Pokud byste neměl, pak bych o jedné velmi dobré věděl. Dva tisíce německých marek na den a všechno v pořádku. Posádka, zásoby a ostatní. Odveze vás i s nákladem kamkoli a zcela diskrétně.“

Shannon si to rozmyslel. Dvacet dní ve Středomoří, a dvacet dní až k cíli a dvacet dní zpět. Sto dvacet tisíc marek nebo 15 000 liber. Lacinější, než si kupovat vlastní loď. Bylo to lákavé. Avšak nechtěl se smířit s myšlenkou, že by někdo mimo operaci kontroloval část obchodu se zbraněmi, loď a znal cíl. To by znamenalo udělat Bakera nebo muže, se kterým by musel projednat najmutí, vlastně partnerem.

„Ano,“ řekl opatrně. „Jak se jmenuje?“

„San Andrea,“ řekl Baker.

Shannon ztuhl. Slyšel, že toto jméno použil Semmler.

„Registrovaná na Kypru?“ zeptal se Shannon.

„Ano, právě tak.“

„Tak na to zapomeňte,“ řekl krátce.

Když opouštěli jídelnu, Shannon zahlédl Johanna Schlinkera, který večeřel ve výklenku. Chvilku si myslel, že ho německý obchodník sledoval, avšak večeřel s ním druhý muž, který byl nepochybně váženým zákazníkem. Shannon odvrátil hlavu a přešel.

Na schodech hotelu si potřásl rukou s Bakerem.

„Brzo o mně uslyšíte,“ řekl. „A nepodtrhněte mě.“

„Nebojte se, Cate, mně můžete věřit,“ řekl Baker.

Otočil se a pospíchal na ulici.

„To víš, že ti budu věřit,“ brblal si Shannon a vrátil se zpátky do hotelu.

Na cestě do svého pokoje stále vzpomínal na tvář muže, kterého viděl večeřet s německým obchodníkem se zbraněmi. Tu tvář už někde viděl, nemohl si však vzpomenout kde. Teprve když usínal, ho to napadlo. Byl to náčelník štábu IRA.

Příští ráno ve středu odletěl zpátky do Londýna.

Tak začal den D 9.

KAPITOLA 12

V době, kdy Kočka Shannon odlétal z Hamburku, vstoupil Martin Thorpe do kanceláře Sira Jamese Mansona.

„Lady Macallisterová,“ řekl na úvod a Sir James mu pokynul, aby si sedl.

„Prošel jsem všechno jako pod mikroskopem,“ pokračoval Thorpe. „Jak jsem si myslel, již dvakrát za ní byli a chtěli koupit jejích třicet procent akcií Bormac Trading. Jak se zdá, pokaždé použili špatný přístup. Je jí osmdesát šest, je napůl senilní a značně nevrlá. Alespoň taková je její pověst. Pochází ostatně ze Skotska a všechny její záležitosti zařizuje právní zástupce tam nahoře v Dundee. Tady je moje kompletní zpráva o ní.“

Podal Siru Jamesovi žlutohnědý svazek a šéf Manson Consolidated si ho přečetl během několika minut. Několikrát zavrčel a zamumlal „hrome“. Když skončil, vzhlédl.

„Stále chci těch 300 000 akcií Bormacu,“ řekl. „Říkal jste, že ostatní šli špatnou cestou. Proč?“

„Jak se zdá, je něčím posedlá, a nejsou to peníze. Pokud jí se týká, je bohatá. Když se vdala, byla dcerou skotského zemana, který měl více půdy než hotovosti. Je nepochybné, že sňatek byl dohodnut mezi oběma rodinami. Poté co jí otec zemřel, zdědila značnou část, spoustu mil opuštěných bažin. Avšak za posledních dvacet let jí rybářská a lovecká práva přinesla malé jmění z poplatků placených místními lovci, a kousky země, prodané pro potřeby průmyslu, přinesly ještě více. To bylo investováno jejím makléřem nebo jak se mu tam nahoře říká. Takže má velmi pěkný příjem, ze kterého žije. Myslím si, že ostatní nabízeli hodně peněz, ale nic jiného. To ji nezajímá.“

„Tak co by k čertu chtěla?“ zeptal se Sir James.

„Podívejte se na druhý odstavec na druhé stránce, Sire Jamesi. Vidíte co mám na mysli. Tu poznámku v Timesech každé výročí, žádost o postavení sochy, kterou odmítla londýnská hrabská rada. Památník, který nechala postavit v jeho rodném městě. Myslím, že to je její vášeň - pomník starého otrokáře, kterého si vzala.“

„Ano, ano, asi máte pravdu. Co navrhujete?“

Thorpe nastínil svou myšlenku a Manson zamyšleně poslouchal.

Konečně řekl:

„To by mohlo jít. Už se staly divnější věci. Problém je, že když to zkusíte, a ona stejně odmítne, budete se tam jen těžko moci vrátit s jinou nabídkou, jinak zabalenou. Jenomže potom si myslím, že pouhá nabídka peněz by v žádném případě nevyvolala jinou reakci než ty dvě předcházející. Dobře, tak to udělejte, jak chcete. Jenom ji donuťte, ať prodá ty akcie.“

S tím Thorpe odešel.

Shannon byl zpátky ve svém londýnském bytě krátce po dvanácté hodině. Na rohožce ležel telegram od Langarottiho z Marseille. Byl jednoduše podepsán „Jean“ a adresován Keithi Brownovi. Uvnitř byla jenom adresa a jméno hotelu v ulici trochu stranou od středu města, kde se Korsičan ubytoval pod jménem Lavallon. Shannon takovou opatrnost schválil. Ubytování ve francouzském hotelu vyžaduje vyplnění formuláře, který si později policie vyzvedne. Mohli by se divit, proč jejich starý přítel Langarotti bydlí najednou tak daleko od svého oblíbeného zapadáku.

Shannon strávil deset minut zjišťováním čísla hotelu z Continetal Directory Enquiries a pak zavolal. Když se v hotelu zeptal na pana Lavallona, bylo mu řečeno, že pán je venku. Nechal vzkaz, aby pan Lavallon zavolal pana Browna do Londýna, hned jak se vrátí. Již předtím dal každému ze čtyř přátel své vlastní telefonní číslo a donutil je se ho naučit nazpaměť.

Telefonem také poslal telegram na poste restante adresu Endeana, pod jménem Waltera Harrise, ve kterém sděloval vedoucímu projektu, že je zpátky v Londýně a že by s ním rád něco projednal. Další telegram odešel k Jannimu Dupreemu do jeho garsonky s pokynem, aby se ihned hlásil u Shannona.

Zavolal také do své švýcarské banky a zjistil, že polovina jeho platu 10 000 liber je tam již uložena, přičemž částka přišla z bezejmenného účtu u Handelsbank. Věděl, že to je Endean. Pokrčil rameny. Bylo běžné, že v tomto počátečním stadiu se vyplácí jenom polovina platu. Byl si jist, již jenom kvůli tomu, jaký význam má likvidace Kimby pro ManCon, že dalších 5000 liber bude jeho, jen co operace pokročí.

„Až do odpoledne psal kompletní zprávu o své cestě do Lucemburska a Hamburku, s vynecháním názvů firem, účetní firmy v Lucembursku a obou obchodníků se zbraněmi. K těmto listům také připojil úplný výkaz výdajů.

Bylo něco po čtvrté, když skončil a uvědomil si, že dosud od ranního občerstvení, které dostal od Lufthansy během letu z Hamburku, nic nejedl. V ledničce našel šest vajec; ze kterých se pokusil vytvořit nějakou omeletu, výsledek byl ale tak strašný, že to vyhodil a šel si lehnout.

Vzbudil ho příchod Janniho Dupreeho a o pět minut později zvonil telefon. Byl to Endean, který si vyzvedl telegram na poště. Endean si brzo všiml, že Shannon nemůže volně mluvit.

„Máte tam někoho?“ zeptal se Endean.

„Ano.“

„A je to ve spojení s obchodem?“

„Ano.“

„Chcete se se mnou sejít?“

„Myslím, že bychom měli,“ řekl Shannon. „Co takhle zítra ráno?“

„OK. Bude vám vyhovovat jedenáct hodin?“

„Jistě,“ řekl Shannon.

„Ve vašem bytě?“

„To mi vyhovuje.“

„Budu tam v jedenáct,“ řekl Endean a zavěsil.

Shannon se obrátil k Jihoafričanovi.

„Tak jak to jde, Janni?“ zeptal se.

Dupree za ty tři dni pokročil jen málo. Stovka párů ponožek, spodků a triček byla objednána a bude připravena k odběru v pátek. Našel dodavatele pro padesát bojových blůz, a objednal je. Tatáž firma by mohla dodat i stejné kalhoty, avšak podle svých pokynů Dupree hledal jinou firmu, která by dodala kalhoty, aby ani jeden z dodavatelů nepoznal, že vlastně dodává kompletní uniformy. Dupree se zmínil o tom, že nikdo to zřejmě netuší, ale Shannon se přesto rozhodl zůstat u původního nápadu.

Janni dále řekl, že navštívil několik obchodů s obuví, nenašel však plátěnky, které hledal. Bude se o to snažit ještě po zbytek týdne a příští týden začne hledat barety, další výstrojní součástky a spací pytle. Shannon mu doporučil, aby se nejdříve spojil s přepravcem a dostal co možná nejrychleji první zásilku spodního prádla a blůz do Marseille. Slíbil Dupreemu, že během příštích dvou dnů od Langarottiho zjistí jméno a adresu přepravce v Marseille.

Ještě než Jihoafričan odešel, Shannon napsal dopis Langarottimu a poslal ho na jeho pravé jméno na hlavní poštu v Marseille. V dopise připomínal Korsičanovi rozhovor, který s ním měl před šesti měsíci pod palmami, kde se hovořilo o nákupu zbraní. Korsičan tehdy říkal, že zná někoho v Paříži, kdo by mohl získat certifikát finálního uživatele od diplomata z jednoho z pařížských velvyslanectví jedné africké republiky. Shannon potřeboval znát jméno toho muže a kde se s ním lze spojit.

Když skončil, dal Dupreemu dopis a příkaz, aby ho poslal expres ještě večer z Trafalgar Square. Vysvětlil, že by to udělal sám, ale musí čekat, až mu Langarotti zavolá z Marseille.

V osm už byl velmi hladový. Když Langarotti konečně zavolal, jeho hlas si těžce razil cestu telefonní linkou, kterou snad postavil ve Francii osobně ještě vynálezce telefonu.

Shannon se ho zeptal velmi opatrně, jak pokračuje. Před odjezdem všech žoldnéřů je varoval, že v žádném případě nesmí být telefonní linka používána k otevřenému hovoru o tom, co dělají.

„Ubytoval jsem se v hotelu a poslal jsem ti telegram s mou adresou,“ řekl Langarotti.

„Vím. Dostal jsem ho,“ zakřičel Shannon.

„Půjčil jsem si skútr a objíždím všechny krámy, které mají věci, co hledáš,“ přicházel hlas z dálky. „Pro každou kategorii jsou minimálně tři výrobci. Dostal jsem adresy a jména tří výrobců člunů, napsal jsem každému z nich o katalog. Během týdne je budu mít. Potom mohu objednat nejlepší z nich prostřednictvím místních obchodníků, když jim řeknu jméno výrobce a značku,“ řekl Langarotti.

„To je dobrý nápad,“ řekl Shannon. „A co to ostatní?“

„To záleží na druhu, který vybereme z katalogů. Jedno závisí na druhém. Ale neměj strach. U té druhé věci existují tisícovky druhů ve všech krámech na pobřeží. Přichází jaro, každá prodejna se v každém případě zásobuje posledními modely.“

„OK. Fajn,“ zahulákal opět Shannon. „A teď poslouchej. Potřebuji jméno dobrého exportního přepravce pro námořní dopravu. Potřebuji ho dřív než jsem myslel. V příštích dnech přijde pár beden, které odešlu tady odtud a další z Hamburku.“

„To můžu zjistit snadno,“ řekl Langarotti na druhém konci. „Myslím si ale, že lepší by to bylo v Toulonu. Asi víš proč.“

Shannon si to dokázal představit. Langarotti mohl být pod jiným jménem ve svém hotelu, ale pro vyvážení zboží z přístavu na malé dopravní lodi by se musel legitimovat svým průkazem. Kromě toho, v posledních letech marseilleská policie značně zesílila kontrolu přístavu a přišel také nový šéf celníků, který byl hrozný pes. Cílem obou operací bylo uzavřít obchod s heroinem, který z Marseille dělal začátek francouzské spojky do New Yorku, jenže při prohledání lodi, zda na ní nejsou drogy, by mohli také objevit zbraně. Byla by to strašná ironie nechat se chytit jenom proto, že někdo hledá něco jiného.

„To je v pořádku, víš, co je nejlepší,“ řekl Shannon. „Telegrafuj mi jméno a adresu, hned jak to budeš mít. A ještě jedno. Poslal jsem dnes v noci dopis, expres, tobě osobně na hlavní poštu v Marseille. Až si ho přečteš, uvidíš, co chci. Telegrafuj mi jméno toho muže, jakmile dopis dostaneš, což by mělo být v pátek ráno.“

„OK,“ řekl Langarotti. „Je to všechno?“

„Ano, pro, tuhle chvíli. Pošli mi katalogy, jakmile je dostaneš. S vlastním komentářem a cenami. Rozpočet musíme dodržet.“

„Tak jo. Bye-bye,“ zavolal Langarotti a Shannon zavěsil.

Večeřel sám u Bois de St. Jean a šel brzo spát.

Endean se objevil příští ráno v jedenáct hodin a celou hodinu četl zprávy a účty a obojí projednával se Shannonem. Konečně řekl:

„Tak to je v pořádku. A jak to všechno jde?“

„Dobře,“ řekl Shannon. „Je ještě brzo. Zatím na tom pracuju deset dní a už je spousta věcí zajištěná. Chci objednat všechno ostatní do dne D 20, což nám dává čtyřicet dní na to, aby se to provedlo. Potom musíme mít rezervu dvacet dní, abychom vybrali všechny součástky a dostali je bezpečně a diskrétně na loď. Dnem vyplutí bude den D 80, pokud pojedeme přesně podle rozpisu. Mimochodem, brzo budu potřebovat víc peněz.“

„Máte tři a půl tisíce v Londýně a sedm tisíc v Belgii,“ namítal Endean.

„Ano, to vím. Jenže brzo budeme platit velké částky.“

Vysvětlil, že musí zaplatit „Johannovi,“ hamburskému obchodníkovi se zbraněmi, zbývajících 26 000 dolarů během dvanácti dnů, aby mu to poskytlo čtyřicet dní na protažení dodávky přes formality v Madridu a přípravu k nalodění; potom je tu dalších 4800 dolarů, rovněž pro Johanna, za ostatní věci, které potřebuje pro útok. Až bude mít certifikát finálního uživatele v Paříži, bude potřeba ho poslat „Alanovi“ současně s převodem 7200 dolarů, což je padesát procent ceny jugoslávských zbraní.

„Roste to,“ řekl. „Největší platby samozřejmě představují zbraně a loď. To je více než polovina celkového rozpočtu.“

„V pořádku,“ řekl Endean. „Prokonzultuji to a připravím převod dalších 20 000 liber na váš belgický účet. Potom se dá transfer zajistit telefonickým hovorem do Švýcarska. Tímto způsobem to bude trvat jen několik hodin, když to budete potřebovat.“

Vstal. „Ještě něco?“

„Ne,“ řekl Shannon. „Musím na konci týdne odjet na další cestu. Možná budu celý příští týden pryč. Musím zkontrolovat hledání lodi, výběr člunů v Marseille a samopalů v Belgii.“

„Pošlete mi telegram na obvyklou adresu - až budete odjíždět a až se vrátíte zpátky,“ řekl Endean.

Přijímací pokoj v rozlehlém bytě nad Cottesmore Gardens, kousek od Kensington High Street, byl značně tmavý a těžké záclony přes okna bránily vstupu jarního světla. Mezera mezi nimi, široká jen pár centimetrů, umožňovala, že sem dopadalo alespoň několik světelných paprsků. Mezi čtyřmi čalouněnými křesly, z nichž každé bylo starý viktoriánský kousek, stála spousta malých stolečků s vybranými všemožnými suvenýry. Byly zde knoflíky od uniforem, medaile za dávné boje s dávno likvidovanými kmeny. Byly zde míšeňské porcelánové panenky, kameje s obrazy kdysi známých skotských krásek a vějíře, které ochlazovaly tváře na plesech, na kterých již dávno žádná hudba nehraje.

Kolem stěn na vybledlých brokátech visely portréty předků, Montrossů a Monteaglů, Farquharsů a Frazerů, Murrayů a Mintoeů. To přece všechno nemohou být předkové té staré paní? Jenže se Skoty si člověk nikdy nemůže být jist.

Největší z nich, v obrovském rámu nad krbem, ve kterém se zřejmě nikdy netopilo, byl muž ve skotské sukni, kresba byla mnohem pozdější než ostatní začernalé rodinné relikvie, avšak přesto byla nepochybně stará. Vousatá tvář shlížela do místnosti, jako by si její majitel právě všiml kuliho, který se vyčerpáním zhroutil kdesi na druhém konci plantáže. Sir Ian Macallister, KBE, rytíř komandérského řádu britského impéria (stálo pod portrétem).

Martin Thorpe se podíval zpátky na Lady Macallisterovou schoulenou v křesle a hrající si, tak jak to dělala neustále, se svým naslouchátkem, které jí viselo na krku. Pokoušel se porozumět z toho mumlání a fantazírování, náhlého odbočování k jiným námětům a nesrozumitelného přízvuku, co vlastně říká.

„Pane Martine, už tu byli jiní,“ neustále mu říkala pane Martine, třebaže se dvakrát představil. „Jenomže nevidím důvod, proč bych to měla prodávat. Byla to společnost mého manžela, copak to nechápete? Založil všechny ty plantáže, které nesly peníze. To byla celá jeho práce. A teď někdo přijde a řekne, že chce společnost zrušit, že ji chce koupit a že s tím chce dělat něco jiného… budovat domy a zabývat se jinými věcmi. Já tomu vůbec nerozumím, a prodat nechci…“

„Ale Lady Macallisterová…“

Pokračovala, jako kdyby ho neslyšela, což ostatně bylo pravda, protože její naslouchátko, díky jejímu neustálému pohrávání si s ním, nefungovalo. Thorpe začínal chápat, proč jiní zájemci raději odešli někam jinam, aby si našli jinou krycí společnost.

„Víte, můj drahý manžel, Bůh žehnej jeho ubohé duši, mi toho mnoho nezanechal, pane Martine. Když ho ti strašní Číňani zabili, byla jsem na dovolené ve Skotsku a nikdy jsem se nevrátila. Bylo mi řečeno, abych tam raději nejezdila. Ovšem řekli mi také, že plantáže náležejí společnosti a že mi odkázal velkou část. Byl to jeho odkaz, cožpak to nechápete? Nemohu přece prodat, co mi odkázal…“

Thorpe již chtěl říci, že společnost neměla žádnou cenu, jenže si uvědomil, že by to asi nebylo to nejchytřejší, co by mohl říci.

„Lady Macallisterová.…“ znovu začal.

„Musíte mluvit přímo do sluchadla, ona je hluchá jako pařez,“ řekla společnice Lady Macallisterové.

Thorpe jí poděkoval a poprvé si jí pořádně všiml. Bylo jí téměř šedesát, měla ustrašený pohled těch, kdo sice kdysi byli nezávislí, avšak kteří podivnými cestami osudu přišli do horšího postavení a aby mohli přežít, museli se podřídit jiným, často hašteřivým, obtížným, vyčerpávajícím zaměstnavatelům, kterým peníze umožňují najímat si jiné, aby jim sloužili.

Thorpe vstal a přistoupil k senilní staré ženě v křesle. Mluvil blíže do jejího sluchadla.

„Lady Macallisterová, lidé, které zastupuji, nechtějí společnost měnit. Naopak, chtějí do ní vložit spoustu peněz tak, aby byla zase bohatá a známá. Chceme obnovit Macallisterovy plantáže, tak jako je kdysi vedl váš manžel…“

Poprvé od jejich rozhovoru, který začal již před hodinou, se objevilo v očích staré paní něco jako zájem.

„Tak jako je vedl můj manžel…?“ zeptala se.

„Ano, Lady Macallisterová,“ zahučel Thorpe. Ukázal na postavu tyrana na zdi. „Chceme obnovit celé jeho životní dílo takovým způsobem, jakým by to chtěl on sám, a udělat z Macallisterových plantáží památníky na něj a na jeho práci.“

Jenže už ho nesledovala.

„Nikdy mu nepostaví pomník,“ vrčela. „Víte, já jsem se o to pokoušela. Psala jsem úřadům. Řekla jsem, že bych zaplatila sochu, ale oni tvrdili, že na ni nemají místo. Prý nemají místo. Určitě. Postavili spoustu soch, a žádnou mému Ianovi.“

„Postaví mu pomník, když plantáže a společnost budou zase bohaté,“ zakřičel Thorpe do sluchadla. „Budou muset. Kdyby byla společnost bohatá, mohla by vyžadovat postavení pomníku. Mohla by založit nadaci, dávat stipendium, vybudovat Trust Sira Iana Macallistera, aby si na něho lidé pamatovali…“

Už sice jednou s tímto trikem vyrukoval, jenže určitě ho neslyšela nebo nepochopila, co říká. Tentokrát však ho slyšela.

„To by stálo spoustu peněz,“ zakňourala. „A já nejsem bohatá…“

Ve skutečnosti byla mimořádně bohatá, možná však o tom ani nevěděla.

„Nic byste nemusela platit, Lady Macallisterová,“ řekl. „Zaplatila by to společnost. Ovšem společnost se musí rozšířit. A to znamená peníze. Ty peníze by do společnosti vložili moji přátelé.“

„Já nevím, já nevím,“ kvílela a začala pofňukávat, sáhla pro krajkový kapesníček v rukávu. „Já těm věcem nerozumím. Kdyby tu byl můj drahoušek Ian. Nebo pan Dalgleish. Vždy se ho ptám, co by bylo nejlepší, vždycky podepisuje moje papíry. Paní Bartonová, chtěla bych jít do svého pokoje.“

„Je také načase,“ řekla opatrovnice rázně. „Tak pojďte, půjdete si lehnout, a vezmete si léky.“

Pomohla staré paní na nohy a odvedla ji ze salonu chodbou do ložnice. Otevřenými dveřmi Thorpe mohl slyšet věcný hlas přikazující její svěřenkyni, aby si lehla do postele, i to, jak stará paní protestuje, že si má brát léky.

Po chvilce paní Bartonová přišla zpátky do salonu.

„Je v posteli a bude chvilku odpočívat,“ řekla.

Thorpe vykouzlil na své tváři ten nejmilejší úsměv.

„Vypadá to, jako kdybych něco pokazil,“ řekl smutně. „A přitom ty akcie, které má, jsou naprosto bezcenné, dokud nebude společnost obnovená s novým vedením a penězi, a to bude chtít hodně peněz, přičemž moji společníci jsou připraveni je tam vložit.“

Dělal, že odchází.

„Je mi líto, že vám působím nepříjemnost,“ řekl.

„Já jsem zvyklá na nepříjemnosti,“ řekla paní Bartonová, avšak její tvář změkla. Již dávno se jí nikdo neomluvil za to, že jí dělá potíže. „Nechtěl byste šálek čaje? Obvykle si v tuto chvli dělám čaj.“

Nějaký instinkt v Thorpově podvědomí ho donutil, aby přijal. Když seděli nad šálkem čaje v kuchyňce, která byla doménou opatrovnice, Martin Thorpe se cítil téměř doma. Kuchyně jeho matky v Battersea nebyla jiná. Paní Bartonová mu vyprávěla o Lady Macallisterové, jak ječí, vzteká se, o její tvrdohlavosti a neustálém napětí z boje s její hluchotou, která je pro ni až příliš výhodná.

„Ona nedokáže pochopit vaše argumenty, pane Thorpe, ani tehdy, když jste jí nabídl, že postavíte pomník té staré stvůře v salonu.“

Thorpe byl překvapen. Bylo zřejmé, že paní Bartonová má své vlastní názory, jakmile její zaměstnavatelka neposlouchá.

„Ale ona udělá co jí řeknete, že?“ řekl.

„Dáte si ještě čaj?“ zeptala se. Když ho nalévala, řekla klidně: „Ano, udělá co jí řeknu. Závisí na mně a ví to. Kdybych odešla, nikdy by jinou společnici nedostala. Ta se dneska nesežene. Lidé dnes nejsou ochotni se s takovými věcmi vyrovnávat.“

„Pro vás to ale musí být zatracený život, paní Bartonová?“

„Je to tak,“ řekla krátce. „Mám však střechu nad hlavou, jídlo a oblečení. S tím vyjdu. To je cena, kterou člověk musí zaplatit.“

„Za to, že je vdova?“ zeptal se Thorpe jemně.

„Ano.“

Vedle hodin visel obrázek mladého muže v letecké uniformě RAF. Měl beránčí vestu, šálu a široký úsměv. Když se člověk díval trochu z povzdálí, vypadal podobně jako Martin Thorpe.

„Váš syn?“ řekl finančník a ukázal hlavou.

Paní Bartonová přikývla a podívala se na obrázek.

„Ano. Sestřelen nad Francií v roce 1943.“

„To je mi líto.“

„To je již dávno. Člověk si zvykne.“

„Takže on by se o vás nemohl postarat, kdyby ona… odešla.“

„Ne.“

„A kdo tedy?“

„Já se protluču. Něco mi nepochybně odkáže. Starám se o ni již šestnáct let.“

„Samozřejmě že ano. Postará se o vás - o tom nepochybuji.“

V kuchyni strávil ještě další hodinu a když odcházel, byl mnohem šťastnější. Už se pomalu zavíraly obchody a kanceláře, ale z telefonní budky se mu podařilo dovolat se ještě do centrály ManCon a během deseti minut Endean udělal, co jeho kolega chtěl.

Někde ve West Endu pojišťovací zprostředkovatel souhlasil, že ještě zůstane ve své kanceláři a přijme pana Thorpeho zítra ráno v deset hodin.

Ten čtvrtek večer Johann Schlinker odletěl z Hamburku už do Londýna. Domluvil si svou večerní schůzku telefonicky z Hamburku ráno, když zavolal svému partnerovi raději domů než do jeho kanceláře.

S diplomatem z iráckého velvyslanectví se setkal v devět hodin u večeře. Byla to drahá večeře, o to dražší, že německý obchodník se zbraněmi mu předal obálku obsahující v německých markách částku odpovídající tisíci librám. Od Araba za to dostal jinou obálku a zkontroloval její obsah. Byl tam dopis na papíru velvyslanectví. Dopis byl adresován obvyklým způsobem a prohlašoval, že podepsaný, který je diplomatem na velvyslanectví Irácké republiky v Londýně, byl požádán ministerstvem vnitra a policie své země, aby oprávnil pana Johanna Schlinkera projednat nákup 400 000 nábojů ráže 9 mm k dopravě do Iráku, pro doplnění zásob policie v té zemi. Všechno bylo diplomatem podepsáno a mělo razítko a pečeť Irácké republiky, obvykle uloženou ve velvyslancově stole.

Dopis dále uváděl, že nákup bude plně a výlučně použit Iráckou republikou a že za žádných okolností nebude postoupen, ani celý, ani jeho část, jiné straně. To byl certifikát finálního uživatele.

Když se rozloučili, bylo pro Němce už příliš pozdě, aby se vracel domů, takže zůstal v Londýně a odejel příští ráno.

V pátek v jedenáct hodin ráno Cat Shannon zatelefonoval Marcu Vlaminckovi do jeho bytu nad barem v Ostende.

„Našel jsi toho člověka?“ zeptal se hned jak se ohlásil.

Také Belgičana dávno varoval, že do telefonu je třeba mluvit velmi opatrně.

„Ano, našel jsem ho,“ odpověděl Drobeček Marc.

Seděl v posteli, zatímco Anna vedle něho tiše pochrupovala. Bar se obvykle zavíral mezi třetí a čtvrtou hodinou ráno, takže poledne pro ně vlastně oba bylo ráno.

„Je ochotný k jednání?“ zeptal se Shannon.

„Já si to myslím,“ řekl Vlaminck. „Ještě jsem to s ním neprojednával, ale jeho partner tady říkal, že obvykle uzavře obchod, když je mu někdo vhodným způsobem představen přes společného známého.“

„Má pořád to zboží, o kterém jsme posledně mluvili?“

„Ano,“ řekl hlas z Belgie. „Pořád je má.“

„Prima,“ řekl Shannon. „Nejdříve se s ním sejdi sám a řekni mu, že máš zákazníka, který tě kontaktoval a který by chtěl projednat obchod. Požádej ho, aby byl k dispozici pro setkání s tímto zákazníkem koncem příštího týdne. Řekni mu, že zákazník je dobrý a spolehlivý, že je to Angličan Brown. Však už víš co máš říkat. Vzbuď jenom jeho zájem na obchodě. Řekni mu, že při setkání by si zákazník chtěl prohlédnout jeden vzorek zboží, zda je v pořádku, a projednat podmínky a dodání. Zavolám ti zase koncem týdne a dám ti vědět, kde jsem a kdy přijdu, abych se setkal s tebou a s ním. Jasné?“

„Jistě,“ řekl Marc, „za pár dní k němu zajdu a domluvím setkání na nějakou dobu, kterou potvrdíme později, ale v každém případě během příštího víkendu.“

Po obvyklých zdvořilůstkách zavěsili.

V půl druhé přišel do bytu telegram z Marseille. Bylo tam francouzské jméno a adresa. Langarotti řekl, že tomu člověku zavolá a představí Shannona s osobním doporučením. Telegramem také Langarotti sděloval, že pracuje na přepravci a že si myslí, že bude moci zaslat Shannonovi jméno a adresu během pěti dnů.

Shannon zvedl telefon a zavolal do kanceláří UTA, letecké společnosti v Piccadilly, a rezervoval si místo na let příští neděli v poledne do Afriky z Le Bourget, v Paříži. U BEA si rezervoval místo do Paříže v prvním letadle ráno příští sobotu. Pozdě odpoledne obě letenky zaplatil hotově.

Vložil 2000 liber z peněz, které přinesl zpátky z Německa, do obálky a zasunul pod podšívku na dně zavazadla, protože londýnští zástupci ministerstva financí nedovolují britským občanům odjet ze země s více než povolenými 25 librami v hotovosti a 300 librami v cestovních šecích.

Sir James Manson si zavolal Simona Endeana do své kanceláře hned po obědě. Přečetl si Shannonovo hlášení a byl příjemně překvapen rychlostí, s jakou žoldnéř realizoval plán o dvanáct dní dříve. Zkontroloval účty a schválil výdaje. To, co ho ještě více potěšilo, byl dlouhý telefonní hovor, který měl s Martinem Thorpem, jenž strávil polovinu noci a většinu rána se zástupcem pojišťovny.

„Tak říkáte, že Shannon bude v zahraničí většinu týdne,“ řekl Endeanovi, když jeho pravá ruka vstoupila do kanceláře.

„Ano, Sire Jamesi.“

„Dobře. Je tu práce, která se dříve nebo později musí udělat, a tak se to může udělat třeba hned. Vezměte si jednu naši běžnou pracovní smlouvu, ten druh, který používáme pro přijímání afrických zástupců. Přelepte tam jméno ManCon páskem bílého papíru a místo toho tam napište Bormac. Vypište to jako jednoroční pracovní smlouvu západoafrického zástupce Antoina Bobiho s platem 500 liber měsíčně. Až to budete mít, tak mi to ukažte.“

„Bobi?“ zeptal se Endean. „Myslíte plukovníka Bobiho?“

„Ano, je to on. Nechci, aby příští prezident Zangara někde pobíhal. Příští týden, počínaje pondělím, poletíte do Cotonou, pohovoříte si s plukovníkem a přesvědčíte ho, že Bormac Trading Company, kterou zastupujete, byla tak uchvácena jeho intelektem i obchodním bystrozrakem, že by velmi ráda použila jeho služeb jako západoafrického konzultanta. Nebojte se, ten nebude nikdy kontrolovat, kdo nebo co je Bormac, nebo jestli jste jejím zástupcem. Pokud něco víte o těch chlapech, pak jediné, co je zajímá, je pořádný plat. Pokud má nedostatek peněz, tak to pro něj bude dar z nebes. Řeknete mu, že jeho povinnosti mu budou sděleny později, že jedinou podmínkou zaměstnání v daném okamžiku je, že zůstane tam kde je - ve svém domě v Dahome - ještě tři měsíce nebo do doby, kdy ho opět navštívíte. Přesvědčte ho, že dostane prémii k platu, jestliže počká kde je. Řekněte mu, že peníze dostane na svůj místní účet v dahomejských francích. V žádném případě nedostane tvrdé devizy. Mohl by nám zmizet. A ještě něco. Jakmile bude smlouva připravená, nechte ji ofotografovat, aby nebyly vidět stopy po změně jména společnosti, a vezměte si s sebou pouze fotokopie. Pokud se týče data, postarejte se o to, aby poslední číslice roku byla nečitelná. Trochu to sám rozmažte.“

Endean si vštípil do hlavy pokyny a odešel, aby zajistil pod falešnou záminkou zaměstnání plukovníka Antoina Bobiho.

Ten pátek ráno, hned po čtvrté hodině, se vynořil Thorpe z tmavého kensingtonského bytu se čtyřmi převodními listinami, které potřeboval, řádně podepsanými Lady Macallisterovou a jako svědkem paní Bartonovou. Měl také plnou moc podepsanou starou paní, která dává pokyn panu Dalgleishovi, svému právnímu zástupci v Dundee, aby předal při předložení dopisu a po legitimování panu Thorpemu depozitní certifikát na akcie a převzal příslušný šek.

Jméno příjemce akcií bylo na převodních listinách vynecháno, ovšem Lady Macallisterová si toho nevšimla. Byla příliš znepokojena myšlenkou, že paní Bartonová balí své věci a odchází. Do večera bude na prázdných místech v převodních listinách uvedeno jméno pověřenecké společnosti Zwingli Bank, jednající jménem pánů Adamse, Balla, Cartera a Daviese. Po návštěvě v Curychu příští pondělí doplní formulář ještě razítko banky a podpis Dr. Steinhofera a ze Švýcarska bude možno přivézt zpátky čtyři kryté šeky, každý vystavený na účet každého ze čtyř pověřenců, kupujících sedm a půl procenta firmy Bormac.

Sira Jamese Mansona to stálo dva šilinky za každou ze 300 000 akcií, které na burze byly kótovány za šilink a jednu penci, neboli celkem 30 000 liber. Také ho to stálo dalších 30 000 liber, uložených toho rána prostřednictvím tří bankovních účtů, najednou vybraných v hotovosti a znovu zaplacených na nový účet o hodinu později pro nákup životní pojistky, která by stárnoucí společnici zajistila pohodlný život bez obav až do konce života.

Thorpe si uvědomoval, že to bylo levné. Navíc nebylo možno celou akci sledovat zpátky. Thorpeho jméno se nikde na žádném dokumentu neobjevilo, životní pojistka byla zaplacena právním zástupcem a právní zástupci dostávají zaplaceno za to, aby mlčeli; navíc Thorpe věřil, že paní Bartonová bude mít dostatek zdravého rozumu, aby mlčela také. A navíc, jako vrchol všeho, všechno bylo přísně legální.

KAPITOLA 13

Benoit Lambert, známý svým přátelům a policii jako Benny, byl malou rybou v podsvětí a svým způsobem žoldnéř. Bylo ovšem pravdou, že mezi žoldnéři se objevil tehdy, když ho policie v Paříži hledala a kdy raději sedl na letadlo do Afriky a podepsal smlouvu se 6. komandem v Kongu pod vedením Denarda.

Z nějakých divných důvodů si velitel žoldnéřů oblíbil bojácného malého mužika a dal mu práci v hlavním štábu, což mu zajistilo, že se do boje nedostane. Ve své práci byl užitečný, protože mu to umožňovalo rozvinout talent, který skutečně měl. Byl úplným kouzelníkem v oboru, jak sehnat věci. Zdálo se, že je schopen vykouzlit vejce tam, kde nejsou žádné slepice, a whisky tam, kde není žádná palírna. V hlavním štábu každé vojenské jednotky je takový člověk vždycky užitečný a většina jednotek nějakého má. Zůstal u 6. komanda téměř rok, až do května 1967, kdy vycítil potíže hrozící z nastávající revoluce Schrammova 10. komanda proti konžské vládě. Vycítil, jak se ukázalo správně, že Denard a 6. komando by se mohli do těch sporů dostat, a že by se tak mohlo stát, že i štáb by se dostal do skutečného boje. Pro Bennyho Lamberta to byl okamžik, kdy prudce vystartoval opačným směrem.

K jeho překvapení také dostal povolení to udělat.

Zpátky ve Francii pěstoval kolem sebe zdání, že je žoldnéř, a později si říkal obchodník se zbraněmi. Tím prvním nepochybně nebyl, ale pokud se týkalo zbraní, pak se svými nejrůznějšími kontakty byl obvykle schopen tu a tam zajistit nějakou zbraň, obvykle ruční zbraň pro podsvětí, příležitostně bednu pušek. Rovněž se seznámil s africkým diplomatem, který byl připraven za dobrou cenu poskytnout slušně vybavený certifikát finálního uživatele ve formě dopisu z osobního stolu velvyslance, doplněného razítkem velvyslanectví. Před osmnácti měsíci se o tom zmínil v baru Korsičanovi, který se jmenoval Langarotti.

Přesto však byl v pátek večer překvapen, když ho Korsičan meziměstsky zavolal, aby mu řekl, že ho příští den nebo v neděli navštíví Kočka Shannon. Slyšel o Shannonovi, ale ještě více věděl o zuřivé nenávisti, kterou Charles Roux choval k irskému žoldnéři, a také již dávno slyšel o pověsti, která obíhala mezi žoldnéři v Paříži, že Roux je ochoten zaplatit každému, kdo by mu sdělil, kde Shannon je, pokud by se Ir vůbec v Paříži objevil. Po zvážení situace souhlasil Lambert s tím, že bude doma a že se se Shannonem sejde.

„Ano, myslím, že bych dokázal dostat to osvědčení,“ řekl, když Shannon skončil vysvětlování, co potřebuje. „Můj kontakt je stále v Paříži. Víte, vídám se s ním často.“

Byla to lež, protože jeho schůzky s ním byly velmi nepravidelné, ale byl si jist, že dokáže obchod projednat.

„Kolik?“ zeptal se Shannon krátce.

„Patnáct tisíc franků,“ řekl Benny Lambert.

„Ale hovno,“ řekl Shannon a řekl to francouzsky.

Byla to jedna z těch četných frází, které sebral v Kongu, třebaže nebývala vždy uváděna v nejlepších slovnících francouzštiny.

„Zaplatím vám tisíc liber, a to je ještě nad cenu.“

Lambert počítal. Částka při současném kurzu přesahovala o něco málo jedenáct tisíc franků.

„OK,“ řekl.

„A jestli o tom vykecáš jenom jedno slovo, pak ti podříznu chřtán jako kuřeti,“ řekl Shannon. „Anebo ještě líp, nechám Korsičana, aby to udělal sám.“

„Ani slovo, čestně,“ protestoval Benny. „Tisíc liber a já ten dopis budu mít za čtyři dny. A samozřejmě že nikomu ani slovo.“

Shannon položil na stůl pět set liber.

„Musíš si to vzít v librách,“ řekl. „Polovic teď, polovic až si to vyzvednu.“

Lambert chtěl protestovat, ale uvědomil si, že by to stejně k ničemu nebylo. Ir mu nevěřil.

„Zastavím se tady ve středu,“ řekl Shannon. „Měj ten dopis připravený a já ti předám zbývajících pět set liber.“

Když odešel, Benny Lambert přemýšlel o tom, co by měl dělat. Konečně se rozhodl, že nejdřív opatří dopis, vybere si část svého poplatku a Rouxovi to řekne až později.

Následujícího večera letěl Shannon do Afriky půlnočním letem, který přistával za svítání v pondělí ráno.

Byla to dlouhá cesta. V taxíku bylo horko a strašně rachotil. Bylo právě období sucha a nebe nad plantážemi olejových palem bylo modré a bez mráčku. Shannonovi to však nevadilo. Bylo prima být zpátky v Africe alespoň na den a půl, po šestihodinovém letu beze spánku.

Všechno mu tu bylo blízké, více než města západní Evropy. Známé mu byly zvuky i vůně, vesničané kráčející po kraji cesty na trh, ženy kráčející husím pochodem s nádobamia ranci na hlavách, které držely s neomylnou jistotou.

V každé vesnici, kterou projížděli, se pod stříškami z palmových listů konal obvyklý ranní trh, vesničané smlouvali a pokřikovali, kupovali a prodávali, ženy uklízely chatrče, zatímco muži seděli ve stínu a hovořili o záležitostech, jejichž důležitost chápali pouze oni sami, a nahé hnědé děti se pletly v prachu pod nohama svých rodičů a v chatrčích.

Shannon měl otevřená obě okna. Seděl pohodlně opřen a čichal vlhkost i palmy, kouř ze dřeva i zápach hnědých řek, které přejížděli. Z letiště již telefonoval na číslo, které mu dal jeho přítel novinář v Londýně. Věděl, že je očekáván. Přijel k vile stojící stranou od cesty v soukromém, třebaže malém parku právě před polednem.

Stráže u brány ho důkladně zkontrolovaly od kotníků až do podpaží, než ho nechaly zaplatit taxi a vstoupit do brány. Uvnitř poznal tvář jednoho z osobních sloužících muže, za kterým přijel. Sluha se doširoka zašklebil a pokývl hlavou. Zavedl Shannona do jednoho ze tří domů v parku a uvedl ho do prázdného přijímacího pokoje. Tam čekal půl hodiny.

Shannon se díval z oken, cítil, jak klimatizace suší jeho šaty, když zaslechl skřípot dveří a měkké zvuky sandálů na dlaždicích za ním. Otočil se.

Generál vypadal přesně tak, jako když se naposled setkali na tmavém letišti, měl stejně bohatý vous a stejně hluboký basový hlas.

„Majore Shannone, co tak brzo. To jste nemohl vydržet?“

Žertoval jako vždycky. Shannon se usmál, když si potřásli rukama.

„Přišel jsem sem, protože něco potřebuji, pane. A protože je něco, o čem bychom si měli promluvit. Mám takový bláznivý nápad.“

„Není toho mnoho, co vám bezmocný vyhnanec může nabídnout,“ řekl generál, „ale vždy si rád poslechnu vaše nápady. Pokud se dobře pamatuji, obvykle jste mívával velmi dobré nápady.“

Shannon řekl:

„Jste sice v exilu, ale přece jen vám zůstala jedna věc, kterou bych mohl použít. Stále jsou k vám lidé loajální. A to, co já potřebuji, jsou muži.“

Oba dva muži spolu hovořili celý oběd a celé odpoledne. Stále ještě diskutovali, když začala být tma, Shannon nakreslil nové nákresy a rozložil je na stole. Potřeboval k tomu jen čistý bílý papír a řadu barevných tužek, které přivezl s sebou. Pro všechny případy, že by u něho celníci prováděli osobní prohlídku.

Do západu slunce se dohodli na všech hlavních bodech a během noci vypracovali podrobný plán. Až ve tři hodiny ráno byl zavolán vůz, aby odvezl Shannona zpátky na pobřeží a na letiště.

Když se loučili na terase, pod kterou čekal připravený vůz se spícím šoférem, znovu si potřásli rukama.

„Zůstanu v kontaktu, pane,“ řekl Shannon.

„A já hned vyšlu své emisary,“ řekl generál. „Za šest dní tu lidé budou.“

Shannon byl k smrti unaven. Začínala se projevovat únava z neustálého cestování a z nocí beze spánku, neustálého střídání letišť a hotelů, jednání a setkání. Usnul v autě během cesty na jih, na letiště, a byl to první spánek během dvou dní. Pospával v letadle celou cestu do Paříže. Letadlo příliš často přistávalo, než aby mu to zajistilo řádný spánek, hodinu stáli v Ouagadougou, další hodinu na jakémsi bohem zapomenutém letišti v Mauretánii a znovu v Marseille. Na Le Bourget přiletěl asi v šest hodin odpoledne.

Tak skončil den D 15.

Zatímco Shannon přistával v Paříži, Martin Thorpe nasedal do nočního vlaku do Glasgowa, Stirlingu a Perthu. Odtud může už stihnout vlak do Dundee, ke sídlila stará advokátní kancelář Dalgleish a Dalgleish. Ve svém kufříku měl dokument podepsaný koncem týdne Lady Macallisterovou a jako svědkem paní Bartonovou, současně se šeky vystavenými Zwingli Bank v Curychu, celkem čtyřmi; každý z nich zněl na částku 7500 liber, což stačilo k nákupu 75 000 akcií Lady Macallisterové ve firmě Bormac.

„Dvacet čtyři hodin,“ myslel si, když stahoval záclony ve svém lůžkovém oddělení první třídy, zatímco nástupiště nádraží King’s Cross mizelo vzadu. Za 24 hodin bude všechno hotovo, akcie budou v suchu a o tři týdny později tu již bude nový ředitel na zasedání správní rady, pověřenec, který bude přesně vykonávat příkazy Thorpeho a Sira Jamese Mansona. Když Martin Thorpe pohodlně ulehl, s aktovkou pod polštářem, cítil potěšení z toho, co všechno vykonal, a klidně jen pohlížel na strop svého kupé.

O něco později, v úterý večer, se Shannon ubytoval v hotelu blízko Madeleine, v srdci 8. pařížského obvodu. Musel zapomenout na svou obvyklou skrýš na Montmartru, kde ho znali jako Carlo Shannona, protože nyní používal jméno Keith Brown. Avšak hotel Plaza-Surene byl dobrou náhradou. Vykoupal se, oholil a chtěl jít na večeři. Zatelefonoval a rezervoval si stůl ve své oblíbené restauraci v této čtvrti, v restauraci Mazagran, a madam Michelle mu slíbila filet mignon tak, jak to má rád, obložené salátem a Pot de Chirouble, aby to mohl zapít.

Oba dva objednané telefonické hovory přišly téměř současně. Jako první byl na drátě nějaký Monsieur Lavallon z Marseille, kterého znal lépe jako Jeana-Baptista Langarottiho.

„Máš už toho přepravce?“ zeptal se Shannon, když se pozdravili.

„Ano,“ řekl Korsičan. „Je to v Toulonu. Jsou prima, velmi úctyhodný a efektivní. Mají v přístavu svůj vlastní sklad.“

„Nahláskuj mi to,“ řekl Shannon. Měl již v ruce tužku a papír.

„Agence Maritime Duphot,“ hláskoval Langarotti a diktoval adresu. „Pošli zásilky na tuhle adresu, jasně označené jako majetek Monsieura Langarottiho.“

Shannon zavěsil a okamžitě přišel druhý telefon, když telefonistka v centrále ohlásila, že volá pan Dupree z Londýna.

„Zrovna jsem dostal tvůj telegram,“ vybafnul na něj Dupree.

Shannon nadiktoval jméno a adresu toulonské společnosti, písmeno za písmenem - a Dupree to zapsal.

„Fajn,“ řekl konečně. „Čtyři první bedny mám hotové a uložené. Řeknu londýnskému přepravci, aby to poslal co možná nejdříve. Mimochodem, sehnal jsem boty.“

„Dobře,“ řekl Shannon, „to se hodí.“

Objednal ještě jeden telefon, tentokrát do baru v Ostende. Trvalo to patnáct minut, než uslyšel Marcův hlas.

„Jsem v Paříži,“ řekl Shannon. „Co ten chlapík s tím vzorkem zboží, které jsem chtěl vyzkoušet…“

„Ano,“ řekl Marc. „Mluvil jsem s ním. Je ochoten se s tebou sejít a projednat ceny a podmínky.“

„Dobře. Budu v Belgii ve čtvrtek v noci nebo v pátek ráno. Řekni mu, že bych navrhoval v pátek ráno po snídani v mém pokoji v hotelu Holiday Inn, u letiště.“

„Tam to znám,“ řekl Marc. „Tak jo. Navrhnu mu to a zavolám zpátky.“

„Zavolej mi ráno mezi desátou a jedenáctou,“ řekl Shannon a zavěsil.

Teprve tehdy si vzal sako a zamířil na dlouho odkládanou večeři, aby se potom oddal tolik potřebnému nočnímu spánku.

Zatímco Shannon spal, Simon Endean rovněž zamířil na jih Afriky v nočním letadle. Přiletěl do Paříže prvním ranním letadlem v pondělí a okamžitě si vzal taxíka na velvyslanectví republiky Dahome na Avenue Victor Hugo. Tady vyplnil dlouhý růžový formulář žádosti o šestidenní turistické vízum. Vízum bylo připraveno těsně před zavřením konzulární kanceláře odpoledne v úterý. Chytil ještě půlnoční letadlo do Cotonou přes Niamey. Shannon by nebyl nijak zvlášť překvapen, kdyby viděl, že Endean jede do Afriky, protože tušil, že vyhnaný plukovník Bobi má sehrát určitou úlohu v plánu Sira Jamese Mansona a že bývalý velitel zangarské armády si nyní chladí nohy někde podél mangrovového pobřeží. Jenže kdyby Endean věděl, že Shannon se právě vrátil z tajné návštěvy generála v téže oblasti Afriky, nepochybně by to úplně zlikvidovalo jeho odpočinek na palubě DC-8 společnosti UTA, bez ohledu na prášek, který si vzal, aby si zajistil nepřerušený spánek.

Marc Vlaminck zatelefonoval Shannonovi do jeho hotelu v deset patnáct přištího dne.

„Souhlasí se setkáním a přinese vzorek,“ řekl Belgičan. „Chceš, abych byl u toho?“

„Jistě,“ řekl Shannon. „Když přijdeš do hotelu, zeptej se, kde bydlí pan Brown. A ještě jednu věc. Koupil jsi ten náklaďák, co jsem chtěl?“

„Ano, proč?“

„Viděl ho už ten pán?“

Po chvilce přemýšlení Vlaminck řekl.

„Ne.“

„Pak ho nevoz do Bruselu. Pronajmi si auto a jeď sám. Vyzvedni ho cestou. Jasné?“

„Ano,“ řekl Vlaminck, stále překvapený. „Přesně jak říkáš.“

Shannon, který byl ještě v posteli, ale cítil se již o něco lépe, zazvonil pro snídani a strávil obvyklých pět minut pod sprchou, z toho čtyři v horké a šedesát sekund pod proudem ledově studené. Káva a rohlíky byly již na nočním stolku, když se objevil. Objednal dva hovory, jeden pro Bennyho Lamberta v Paříži a druhý pro pana Steina z firmy Lang and Stein v Lucembursku.

„Máš pro mne ten dopis?“ zeptal se Lamberta. Hlas malého podvodníčka zněl stísněně.

„Ano. Včera jsem ho dostal. Bylo štěstí, že můj kontakt měl službu v pondělí, a tak jsem se s ním tuto noc setkal. Ten doporučující dopis přinesl včera večer. Kdy ho chceš?“

„Dnes odpoledne,“ řekl Shannon.

„V pořádku. Máš pro mě peníze?“

„Neboj se. Mám je u sebe.“

„Tak přiď ke mně kolem třetí hodiny,“ řekl Lambert.

Shannon chvíli přemýšlel.

„Ne, setkáme se tady,“ řekl a udal Lambertovi název svého hotelu.

Dával přednost tomu, aby se s mužikem setkal na veřejnosti. K jeho překvapení Lambert souhlasil, že přijde do hotelu, a jak se z jeho hlasu zdálo, dělalo mu to určité potěšení. Něco tady nebylo v pořádku, ale Shannon stále nemohl přijít na to, o co jde. To, co nevěděl, bylo, že právě dal pařížskému podvodníkovi informaci, kterou tento později prodá Rouxovi.

Pan Stein hovořil na druhém telefonu, když ho zavolal, takže než aby čekal, Shannon řekl, že zavolá znovu. Učinil to o hodinu později.

„Jedná se o schůzku kvůli spuštění mé holdingové společnosti Tyrone Holdings,“ začal.

„Ano, samozřejmě, pane Browne,“ řekl Steinův hlas na drátě. „Všechno je v pořádku. Kdy byste chtěl přijet?“

„Zítra odpoledne,“ odpověděl Shannon.

Bylo dohodnuto, že se setkají ve Steinově kanceláři ve tři hodiny. Shannon si nechal rezervovat místo v expresu z Paříže do Lucemburska krátce po deváté hodině příštího rána.

„Musím říci, že mi to všechno připadá velmi podivné, velmi podivné, opravdu velmi podivné.“

Pan Duncan Dalgleish Senior svým vzezřením i způsoby přesně odpovídal své kanceláři a jeho kancelář vypadala, jako kdyby to byla scéna pro čtení poslední vůle Sira Waltera Scotta.

Zkoumal všechny čtyři převodní listiny, podepsané Lady Macallisterovou a jako svědkem paní Bartonovou, pečlivě a zdlouhavě. Tu a tam lítostivě zamumlal „Jéje“ a pohledy, které vysílal k mladému muži z Londýna, byly znechucené. Byl zřejmě zcela nezvyklý na zacházení s bankovními poukázkami od curyšské banky, a tak je držel mezi ukazováčkem a palcem, zatímco je pečlivě četl. Znovu začal zkoumat všechny čtyři listiny, než promluvil.

„Jistě pochopíte, že Lady Macallisterová již dříve dostala nabídky týkající se prodeje těchto akcií. V minulosti vždy konzultovala firmu Dalgleish a vždy jsem jí mohl poradit, aby akcie neprodávala,“ pokračoval.

Thorpe neměl osobně vůbec žádné pochybnosti, že existuje řada dalších klientů pana Duncana Dalgleishe, kteří sedí na štosech bezcenných akcií podle jeho rady, ale tvářil se přesto uctivě.

„Pane Dalgleishi, musíte přece uznat, že pánové, které zastupuji, zaplatili Lady Macallisterové téměř dvakrát tolik, než je normální hodnota akcie. Ona zase ze své strany zcela svobodně podepsala listiny a zmocnila mě, abych vybral akcie při předložení šeku nebo šeků na celkem 30 000 liber. A ty máte nyní v ruce.“

Starý pán si znovu povzdechl.

„Ale je divné, že se mne nejdříve nezeptala, to se stalo poprvé,“ řekl smutně. „Obvykle jí radím ve všech jejích finančních záležitostech. K tomu mám také plnou moc.“

„Jenže její vlastní podpis je dokonale platný,“ upozorňoval Thorpe.

„Ano, ano, moje plná moc žádným způsobem nezpochybňuje její vlastní oprávnění podpisovat se svým jménem.“

„Tak bych vám tedy byl vděčen, kdybyste mi odevzdal certifikáty na akcie, abych se mohl vrátit do Londýna,“ řekl Thorpe.

Starý pán pomalu vstal.

„Prominete mi, pane Thorpe,“ řekl důstojně a vzdálil se do své pracovny.

Thorpe věděl, že šel telefonovat do Londýna, a modlil se, aby sluchadlo Lady Macallisterové fungovalo právě tak, aby bylo nezbytné, aby paní Bartonová byla tlumočníkem jejich telefonického rozhovoru. Trvalo to půl hodiny, než se starý advokát vrátil. Držel velkou složku starých a vybledlých akcií v ruce.

„Lady Macallisterová potvrdila, co jste řekl, pane Thorpe. Ne snad, že bych pochyboval o vašich slovech, to pochopíte, cítil jsem povinnost pohovořit se svým klientem ještě před tím, než provede tak významnou transakci.“

„Samozřejmě,“ řekl Thorpe, vstal a natáhl ruku.

Dalgleish se loučil s akciemi, jako kdyby byly jeho vlastní.

O hodinu později byl již Thorpe ve vlaku jedoucím jarní krajinou hrabství Angus na cestě zpátky do Londýna.

Šest tisíc mil od vřesem pokrytých skotských vrchů seděl Simon Endean proti obří postavě plukovníka Bobiho v malé pronajaté vile v obytné čtvrti Cotonou. Přiletěl ranním letadlem a ubytoval se v Hotelu du Port, jehož židovský ředitel mu pomohl najít dům, kde zangarský armádní důstojník žil v exilu se všemi jeho nepříjemnými dopady.

Bobi byl obrovský chlap, zvířecky vypadající, s obrovskýma rukama. Tato kombinace Endeana potěšila. Pro něj vůbec nemělo význam, s jakým ničivým účinkem bude Bobi vládnout na Zangaro po stejně ničivém působení Kimby. Měl jediný zájem a sice nalézt muže, který by podepsal pro firmu Bormac Trading Company těžební licenci v oblasti Křišťálové Hory, a to za trochu peněz pro stát a za velký úplatek na jeho osobní účet. Nalezl, koho hledal.

Výměnou za plat 500 liber měsíčně, byl plukovník ochoten přijmout funkci západoafrického konzultanta firmy Bormac. Dělal, že studuje smlouvu, kterou Endean s sebou přinesl, avšak Angličan si přitom s potěšením všiml, že když se dostal na druhou stránku, kterou Endean úmyslně vložil vzhůru nohama mezi první a třetí stranu, Bobiho výraz se nezměnil. Byl negramotný, nebo se negramotnosti velmi blížil.

Endean pomalu vysvětlil podmínky kontraktu ve směsi jazyků, kterou používali, směsi základní francouzštiny a pobřežní pidgin english. Bobi střízlivě přikyvoval a jeho krví podlitá očka pečlivě studovala smlouvu. Endean zdůrazňoval, že Bobi musí zůstat ve své vile nebo někde poblíž minimálně příští dva až tři měsíce a že Endean se potom znovu vrátí k němu na návštěvu.

Angličan zjistil, že Bobi má stále platný zangarský diplomatický pas, zbytek po návštěvě, kterou kdysi vykonal za hranicemi Zangara v doprovodu ministra obrany, Kimbova bratrance.

Krátce před západem slunce načmáral na konec dokumentu něco, což mělo být podpisem. Nešlo vůbec o nějaký podpis. Až později se Bobi dozví, že Bormac ho dostal zpátky k moci výměnou za těžební práva. Endean předpokládal, že pokud bude cena v pořádku, Bobi se nebude vzpírat.

Příští den pak prvním ranním letadlem zamířil Endean zpátky do Paříže a do Londýna.

Schůzka s Benny Lambertem se konala, tak jak to bylo dohodnuto, v hotelu. Byla stručná a věcná. Lambert předal obálku, kterou Shannon otevřel. Z ní vybral dva kousky papíru, oba stejné a oba měly heraldickou hlavičku pařížského velvyslanectví republiky Togo.

Jeden z listů byl čistý, s výjimkou podpisu na konci a razítka velvyslanectví. Druhý list byl dopis, ve kterém autor prohlašoval, že byl svou vládou oprávněn k tomu, aby použil služby… k tomu, aby tento požádal vládu… o nákup vojenských zbraní uvedených na přiloženém seznamu. Dopis končil obvyklým ujištěním, že zbraně jsou určeny výlučně pro ozbrojené síly republiky Togo a že nebudou dány ani prodány žádné třetí straně. Také tento list byl podepsán a ozdoben pečetí republiky.

Shannon přikývl. Věřil, že Alan Baker bude schopen dopsat své vlastní jméno jako oprávněného agenta a Svazovou federativní republiku Jugoslávie jako prodávající vládu takovým způsobem, že to nevzbudí podezření, že obojí bylo vepsáno až dodatečně. Předal Lambertovi 500 liber, které mu dlužil, a odešel z kavárny.

Jako většina slabochů byl Lambert nerozhodný. Již tři dny se chystal k tomu, že zavolá Charlese Rouxe a řekne mu, že Shannon je ve městě a hledá certifikát finálního uživatele. Věděl, že francouzského žoldnéře tato novinka bude velmi zajímat, nevěděl však proč. Předpokládal, že to je proto, že Roux považoval Paříž a zde usedlé žoldnéře za svou soukromou državu. Neposuzoval by jistě příznivě, když sem přijde cizinec a začne tu rozjíždět operaci, ve které se jedná buď o zbraně, nebo muže, aniž by se rozdělil s Rouxem jako rovný s rovným, nebo spíše jako s „patronem“ nebo šéfem projektu. Roux nikdy nepochopil, že nikdo ho nebude chtít financovat, aby pro něj připravil nějakou operaci, protože jich již velké množství zkazil, vzal přiliš mnoho úplatků, které nebyly k ničemu, a ošidil příliš mnoho mužů o jejich plat.

Jenže Lambert se Rouxe bál a myslel si, že by mu měl všechno říci. Chtěl to udělat ještě odpoledne a byl by to udělal, kdyby mu Shannon nedlužil ještě 500 liber. Jenže kdyby varoval Rouxe za těchto okolností, mohlo by to znamenat, že malý podvodník by přišel o svých 500 liber, a byl si jist, že Roux by mu nikdy za pouhý tip takovou velkou sumu nedal. To, co Lambert nevěděl, bylo, že Roux již uzavřel smlouvu na Irovo zabití. Proto si ve své nevědomosti vymyslel něco jiného.

Benny Lambert nebyl příliš chytrý, ale myslil si, že našel perfektní řešení. Mohl si vybrat svých tisíc liber od Shannona a říci Rouxovi, že Ir za ním přišel se žádostí o certifikát finálního uživatele, kterou odmítl. Mělo to jeden háček. Slyšel toho dost o Shannonovi, aby se ho bál také, a měl strach, že kdyby se Roux dostal do kontaktu s Irem příliš brzo po jejich setkání v hotelu, Shannon by mohl uhádnout, odkud tip pocházel. Rozhodl se tedy čekat až do příštího rána.

Když konečně dal Rouxovi tip, bylo už příliš pozdě. Roux okamžitě telefonoval do hotelu pod jiným jménem a zeptal se, zda je tam pan Shannon. Recepční zcela popravdě odpověděl, že v hotelu nikdo toho jména nebyl.

Podroben křížovému výslechu a úplně vystrašený Lambert potvrdil, že v hotelu nebyl, že ho prostě Shannon zavolal a řekl mu jméno hotelu, ve kterém bydlí.

Krátce po deváté hodině Rouxův muž Henri Alain stál u recepce hotelu Plazza-Surene a zjistil, že jediný Angličan nebo Ir, který byl v hotelu předchozí noci, přesně odpovídá popisu Kočky Shannona; že jeho jméno a pas však zněly na Keithe Browna a že si také rezervoval přes recepci lístek na devátou hodinu na expres do Lucemburska. Henri Alain se dozvěděl ještě něco; o setkání, které měl pan Brown v hale včera dopoledne, a popis Francouze, se kterým hovořil. To všechno také Rouxovi sdělil v poledne. V bytě vůdce francouzských žoldnéřů se konala válečná konference Rouxe, Henriho Alaina a Raymonda Thomarda. Roux nakonec rozhodl.

„Henri, tentokrát jsme ho minuli, důležité však je, že o tom neví. Může se tedy klidně vrátit do toho hotelu příště, jakmile bude muset přenocovat v Paříži. Chci, aby ses spřátelil, myslím opravdu spřátelil, s někým z tamějšího personálu. Jakmile se tam příště objeví, chci to vědět, ale okamžitě. Jasné?“

Alain přikývl.

„Jistě, šéfe. Nechám ho sledovat, a i kdyby třeba jen zavolal a rezervoval si ubytování, tak to budeme vědět.“

Roux se obrátil k Thomardovi.

„Když přijde znovu, Raymonde, pak se o toho parchanta postaráš. Mezitím je tu ještě malá prácička. Ten sráč Lambert všechno zpackal. Mohl dát tip už v noci a měli bychom to z krku. Takže pravděpodobně vzal peníze od Shannona a pak se pokusil dostat něco ze mě za starou informaci. Postarej se o to, aby se Benny Lambert příštích šest měsíců nepostavil na nohy.“

Zahájení činnosti společnosti pod jménem Tyrone Holdings bylo rychlejší, než si Shannon vůbec myslel. Bylo tak bleskové, že bylo vlastně po něm dřív, než začalo. Byl pozván do soukromé kanceláře pana Steina, kde již seděl pan Lang a mladší společník. U stěny byly tři sekretářky, jak se zjistilo, sekretářky tří účetních, kteří zde byli. S požadovanými sedmi akcionáři k dispozici pan Stein založil během pěti minut společnost. Shannon předal zbytek 500 liber a bylo vypsáno tisíc akcií. Každá přítomná osoba dostala jednu a podepsala ji, potom je předala panu Steinovi, který souhlasil s tím, že je uloží do sejfu společnosti. Shannon dostal 994 akcií v bloku tvořeném listem papíru s podpisy. Své vlastní akcie si dal do kapsy. Stanovy a zakládací listina společnosti byly podepsány předsedou a jejich kopie budou později uloženy v Rejstříku společností arcivévody lucemburského. Tři sekretářky byly poslány zpět za svými povinnostmi, správní rada tří ředitelů se sešla a schválila cíle společnosti, na kus papíru byl zaznamenán protokol, přečten tajemníkem a podepsán předsedou. A bylo to. Tyrone Holding SA právně existovala.

Zbývající dva ředitelé si potřásli se Shannonem rukou (říkali mu pane Browne) a odešli. Pan Stein ho doprovodil ke dveřím.

„Když vy a vaši společníci budete chtít zakoupit společnost ve vybraném oboru činnosti, kterou by vlastnila Tyrone Holdings,“ řekl Shannonovi, „budete sem muset přijít, dát nám šek na příslušnou částku a koupit novou emisi za 1 libru za akcii. Formality nám můžete přenechat.“

Shannon chápal. Všechny dotazy skončí u pana Steina jako předsedy společnosti. O dvě hodiny později již chytil večerní letadlo do Bruselu a před osmou hodinou se ubytoval v hotelu Holiday Inn.

Muž, který doprovázel Drobečka Marca Vlamincka, když příštího rána po desáté zaklepali na Shannonovy dveře, byl představen jako Monsieur Boucher. Byla to skutečně komická dvojice zarámována do otvoru dveří. Marc velký, tyčící se nad svým společníkem a svalnatý, druhý muž tučný, mimořádně tučný, byl to druh tloušťky spojovaný s operetními tlouštíky. Vypadal téměř kulovitě, kolébal se jako jedna z těch dětských hraček, které nelze převrátit. Pouze při bližším zkoumání bylo vidět dvě drobné nožičky v zářivě vyleštěných botách a to, že kulovité tělo se rozdělovalo do dvou nožiček. Zdálky však všechno vypadalo jako jedna koule.

Hlava paná Bouchera byla jediné, co narušovalo obrysy této jinak zcela symetrické koule. Byla maličká, přetékala k límci a skrývala ho před pohledem, přičemž maso tváří vděčně spočívalo na ramenou. Po několika sekundách Shannon zjistil, že má také ručičky, jednu na každé straně, a že jedna z těch ručiček drží kufřík zhruba dvanáct centimetrů silný.

„Prosím, vstupte,“ řekl Shannon a ustoupil zpátky.

Boucher vstoupil první, natáčeje se trochu bokem, aby prošel dveřmi, jako velká šedivá koule na kolečkách. Marc šel za ním, přičemž na Shannona mrknul. Přišlo představování a všichni si potřásli rukama. Shannon ukázal na křeslo, ale Boucher si vybral kraj postele. Byl totiž moudrý a zkušený. Z křesla by už nevstal.

Shannon všem nalil kávu a přešel rovnou k obchodu. Drobeček Marc seděl a byl ticho.

„Pane Bouchere, můj společník a přítel vám asi řekl, že se jmenuji Brown. Jsem Angličan a zastupuji zde skupinu přátel, kteří by měli zájem získat určité množství automatických karabin nebo samopalů. Pan Vlaminck mi laskavě řekl, že by mě mohl představit někomu, kdo by toto množství samopalů měl na prodej. Řekl mi také, že jde o samopaly Schmeisser ráže 9 mm, válečné výroby, avšak nepoužité. Také jsem pochopil a akceptoval, že vůbec nepůjde o získání vývozní licence na ně, to také akceptovali moji společníci a jsou připraveni převzít veškerou odpovědnost v tomto ohledu. Je to tak správně?“

Boucher pomalu přikývl. Nemohl totiž kývat rychle.

„Mohu dát k dispozici určité množství těchto věcí,“ řekl opatrně. „Máte zcela pravdu, pokud se týká nemožnosti získat vývozní licence. Již z tohoto důvodu, že je třeba chránit totožnost mých lidí. Jediné obchodní ujednání, které bychom mohli uzavřít, by mohlo být za hotové a se zajištěním bezpečnosti mých vlastních lidí.“

„Lže,“ pomyslel si Shannon. „Za ním nikdo nestojí. Je vlastníkem těch věcí a pracuje sám.“

Ve skutečnosti pan Boucher byl ve svých mladších a svižnějších dnech belgickým esesmanem a pracoval jako kuchař v kasárnách SS v Namuru. Jeho mimořádný zájem, nemluvě již o vášni, o jídlo ho přivedl do kuchyně, a před válkou ztratil několik zaměstnání, protože ochutnával více, než vůbec podával kuchyňským okénkem. V hladových podmínkách válečné Belgie se rozhodl pro kuchyň jednotky belgických SS, jedné z několika místních SS skupin, které nacisté získali v okupovaných zemích. Mladý Boucher správně předpokládal, že v SS se určitě nají. V roce 1944, když Němci vytáhli z Namuru na frontu, vyjel na východ automobilový náklad zbrusu nových samopalů ze zbrojnice, ale auto se pokazilo. Nebyl čas na opravu nákladního vozu, takže byl náklad přeložen do blízkého bunkru a vchod byl vyhozen do povětří. Boucher viděl všechno, co se stalo. O léta později se vrátil, prokopal si cestu a odnesl tisíc zbraní.

Od té doby byly uloženy pod padacími dveřmi v garáži jeho venkovského domku, který zdědil po svých rodičích v polovině 50. let. Prodal již několikrát část samopalů a dosud měl na skladě zhruba polovinu svých zásob.

„Pokud jsou ty zbraně v pořádku, měl bych zájem o sto kusů,“ řekl Shannon. „Je samozřejmé, že zaplatím v hotovosti, v jakékoli měně. Všechny podmínky, které si budete klást, budou při manipulaci s nákladem zachovány. Také my očekáváme naprostou diskrétnost.“

„Pokud se týče jejich stavu, monsieur, jsou všechny zcela nové. Jsou stále ještě ve vazelíně z továrny, zabalené do originálního balení a pečetě nejsou porušeny. Jsou přesně v tom stavu, jak vyšly z továrny před třiceti léty a bez ohledu na jejich stáří jsou to zřejmě nejlepší samopaly, jaké kdy byly vyrobeny.“

Shannon nepotřeboval přednášku o tom, co je to Schmeisser 9 mm. Osobně se domníval, že izraelská Uzi je lepší, ale příliš těžká. Schmeisser byly vždy lepší než Sten, a určitě stejně dobré jako mnohem modernější britské Sterlingy. Nevážil si příliš amerických pušek ani sovětských a čínských automatů. Jenže Uzi a Sterlingy se téměř nedají získat, a pokud ano, pak jsou opotřebované.

„Mohu se podívat?“ zeptal se.

Boucher se supěním otevřel po odjištění dvou kombinačních zámků černý kufřík, který držel na kolenou. Zvedl víko a pozvedl kufřík dopředu, aniž se pokusil vstát.

Shannon vstal, přešel pokoj a vzal od něho kufřík. Položil ho na noční stolek a vyndal samopal.

Byl to skutečně nádherný kousek. Shannon pohladil hladký kov, uchopil pistolovou rukověť a potěžkal. Natáhl a zavřel zásobník, několikrát to zopakoval a prohlédl si stav hlavně. Vnitřek byl netknutý, bez koroze.

„To je přirozeně vzorkový model,“ zasupěl Boucher. „Samozřejmě bylo třeba odstranit vazelínu a je jen slabě naolejován. Ovšem ostatní jsou identické. Nepoužité.“

Shannori ho uložil.

„Používají se náboje 9 mm, standardního typu, které se snadno dostanou,“ řekl snaživě Boucher.

„Děkuji vám, to vím,“ řekl Shannon. „A co zásobníky? Ty se nedají jen tak někde sehnat, to jistě víte.“

„Pro každou zbraň jich mohu dodat pět,“ řekl Boucher.

„Pět?“ Shannon se mírně podivil. „Potřebuji víc než pět. Minimálně deset.“

Smlouvání začalo. Shannon si stěžoval, že obchodník se zbraněmi není schopen poskytnout dostatek zásobníků; Belgičan zase protestoval, že to je maximum, které může poskytnout pro každou zbraň, aniž by se ožebračil. Shannon navrhl 75 dolarů za každý samopal při dodávce 100 kusů; Boucher tvrdil, že takovou cenu by mohl přijmout pouze při dodávce minimálně 250 zbraní a že u dodávky 100 kusů by měl požadovat 125 dolarů za každou. O dvě hodiny později se shodli na stu samopalech za 100 dolarů za kus. Dohodli se na době a místu - příští středu večer po setmění - a dohodli také metodu předání. Když bylo všechno skončeno, Shannon nabídl Boucherovi, že ho nechá zpátky odvézt ve Vlaminckově voze, avšak tučňák se rozhodl, že si zavolá taxi a pojede domů sám. Třeba si myslel, že Ir, o kterém si byl téměř jist, že pochází z IRA, by ho mohl vzít někam na nějaké klidné místo a tam ho zpracovávat tak dlouho, dokud se nedozví, kde je jeho poklad. To, co Boucher dělal, bylo rozumné. Důvěra je hloupost a nadbytečná slabost - na černém trhu se zbraněmi.

Vlaminck doprovodil tučňáka s jeho smrtícím kufříčkem až do haly a díval se, jak odjíždí v taxíku. Když se vrátil, Shannon balil.

„Víš, co jsem měl na mysli s tím náklaďákem, co jsi koupil?“ zeptal se Drobečka.

„Ne,“ řekl ten druhý.

„Ten náklaďák budeme potřebovat pro vyzvednutí zbraní ve středu,“ řekl Shannon. „Nevidím důvod, proč by měl Boucher vidět skutečné číslo vozu. Připrav si náhradní, tak aby bylo možno je použít ve středu v noci. Postačí to na hodinu, ale pokud by nás Boucher chtěl někomu prásknout, pak bude mít ten špatný náklaďák.“

„OK, Kočko, budu připraven. Mám už uzavřenou garáž, tu jsem najal před dvěma dny. A ostatní věci jsou také v pořádku. Mám tě někam odvézt? Mám tady auto na celý zbytek dne.“

Shannon řekl Vlaminckovi, aby ho odvezl na západ do Brugg a počkal v kavárně, zatímco Shannon půjde do banky. Pan Goosens byl na obědě, a tak se oba najedli sami v malé restauraci na hlavním náměstí a Shannon se potom vrátil do banky v půl třetí.

Na účtu pana Keithe Browna leželo stále 7000 liber, ale převod 2000 liber za platy čtyř žoldnéřů měl přijít během devíti dnů. Vyzvedl si bankovní poukázku ve prospěch Johanna Schlinkera a dal ji do obálky obsahující dopis Schlinkerovi, který napsal minulou noc v hotelu. Informoval Schlinkera, že přiložený šek na 4800 dolarů je celou částkou za vybrané námořní a záchranné potřeby, které objednal před týdnem, a uvedl Němci název a adresu přepravce v Toulonu, kterému se má zaslat celá zásilka v úpravě pro export s tím, že ji vyzvedne pan Jean-Baptiste Langarotti. A konečně informoval Schlinkera, že mu zavolá příští týden, aby zjistil, zda prohlášení konečného uživatele pro nabídnuté 9 mm náboje bylo v pořádku.

Druhý dopis byl pro Alana Bakera, adresovaný do jeho domova v Hamburku. Obsahoval šek ve prospěch Bakera na 7200 dolarů a v Shannonově dopisu se uvádělo, že tato částka vyrovnává požadovaných padesát procent zálohy na nákup zboží, který projednali při večeři v hotelu Atlantic před týdnem. Obsahoval také prohlášení konečného uživatele od vlády republiky Togo a volný list z téhož zdroje. A konečně dával Bakerovi pokyn, aby dále pokračoval s nákupem, a slíbil, že mu bude pravidelně telefonovat, aby kontroloval, jak všechno pokračuje.

Oba dopisy byly dány na poštu v Bruggách, expres a doporučeně.

Když byly dopisy na poště, Shannon se nechal odvézt do Ostende, dal si s Belgičanem pár piv v místním baru poblíž přístavu a koupil si jeden lístek na noční vlak do Londýna přes Dover.

Z vlaku vystoupil na nádraží Victoria o půlnoci a v jednu hodinu ráno už byl v posteli a spal. Poslední věcí, kterou udělal ještě předtím než usnul, bylo, že odeslal telegram na Endeanovu adresu poste restante, ve kterém sděloval, že je zpátky a že by se měli setkat.

Ranní středeční pošta přinesla dopis podaný expres v Malaze na jihu Španělska. Byl adresován panu Keithi Brownovi, ale začínal oslovením „Milý Cate“. Přišel od Kurta Semmlera a stručně oznamoval, že našel loď, přestavěnou rybářskou motorovou loď postavenou před dvaceti lety v britských loděnicích, kterou vlastní britský občan a je zapsána v Londýně. Má britskou vlajku, je třicet metrů dlouhá, osmdesát tun výtlaku s velkým nákladním prostorem uprostřed a menším na zádi. Byla klasifikována jako soukromá jachta, ale lze ji znovu zapsat jako příbřežní nákladní loď.

Semmler pokračoval, že loď je na prodej za 20 000 liber a že dva z členů posádky by stálo za to najmout. Byl si jist, že sežene dobrou náhradu za další dva členy posádky.

Skončil tím, že oznámil, že zůstává v hotelu Malaga Palacio, a požádal Shannona, aby mu sdělil, kdy si přijede loď prohlédnout.

Loď se jmenovala M. Y. Albatrosa.

Shannon se podíval do letového řádu BEA a rezervoval si let do Malagy v pondělí ráno s open návratem, s tím, že si letenku vyzvedne a zaplatí na letišti. Potom poslal telegram Semmlerovi do jeho hotelu, kde mu sděloval dobu příletu a číslo linky.

Endean zavolal Shannona odpoledne poté, co si prošel svou poštu a dostal telegram. Setkali se večer v bytě a Shannon předložil Endeanovi své dlouhé hlášení a výkaz účtů a výdajů.

„Budete muset provést další převod peněz, pokud se v příštích týdnech máme dostat kupředu,“ řekl mu Shannon. „Vstupujeme nyní do doby větších výdajů - zbraně a loď.“

„Kolik budete najednou potřebovat‘?“ zeptal se Endean.

Shannon řekl: „Dva tisíce na platy, čtyři tisíce na čluny a motory, čtyři tisíce na samopaly a přes deset tisíc na náboje. To je přes dvacet tisíc. Bude lepší, když poukážete třicet tisíc, protože budu zpátky až příští týden.“

Endean zavrtěl hlavou.

„Převedu dvacet tisíc,“ řekl. „Vždy mě můžete kontaktovat, když budete chtít víc. Mimochodem, chtěl bych vidět něco z těch věcí. Vždyť jste během měsíce utratil již celých padesát tisíc liber.“

„Tak to nemůžete,“ řekl Shannon. „Munice dosud není nakoupená, stejně tak jako čluny, motory a tak dále. Stejně tak je to u minometů, pancéřovek nebo samopalů. Všechny tyto obchody se musejí zaplatit v hotovosti při převzetí nebo předem. To už jsem vysvětlil ve svém prvním hlášení vašim společníkům.“

Endean se na něj chladně díval.

„Za ty peníze by se to dalo nakoupit lépe,“ zavrčel.

Shannon se na něho podíval.

„Nevyhrožujte mi, Harrisi. O to se pokoušela už řada jiných; jejich blízcí pak měli velké vydání za věnce. Mimochodem, jak to bude s lodí?“

Endean vstal. „Dejte mi vědět o jakou loď půjde a od koho se kupuje. Nechám peníze převést přímo ze svého švýcarského konta.“

„Jak je libo,“ řekl Shannon.

Toho večera povečeřel sám a dobře a šel brzo spát. V neděli bude mít volno, protože zjistil, že Julie Mansonová je doma u svých rodičů v Gloucestershire. Když seděl nad koňakem a kávou, byl ponořen do svých myšlenek, plánuje svou činnost na příští týdny, a v duchu si představoval útok na palác v Zangaru.

Bylo ráno v neděli dopoledne, když se Julie Mansonová rozhodla, že zavolá do bytu svého nového milence v Londýně a zjistí, zda je tam. Venku padal hustý jarní déšť. Chtěla se projet na svém novém valachovi, kterého jí daroval její otec před měsícem, parkem kolem rodinného domu. Doufala, že to uklidní její smysly, rozbouřené, jakmile si vzpomněla na muže, do kterého se zamilovala. Jenže déšť smyl pomyšlení na jízdu. Místo toho byla odsouzena k procházení starým domem, naslouchání řečem své matky o dobročinných bazarech a výborech pro ulehčení situace sirotků, a když toho již měla dost, pak jí nezbývalo nic jiného než se dívat na déšť padající do zahrady.

Její otec pracoval ve své studovně, viděla ho však, že odešel do stájí, aby si promluvil se šoférem. Protože její matka byla v doslechu telefonu v hale, rozhodla se, že použije telefon ve studovně.

Zvedla telefon na stole v prázdném pokoji, když si všimla papírů ležících vedle. Navrchu byla jediná složka. Všimla si názvu a zvědavě složku otevřela na první straně. Jméno, které tam bylo uvedeno, ji zamrazilo, zatímco telefon jí zuřivě bzučel do ucha. To jméno bylo Shannon.

Jako většina děvčat měla své fantazie, které si vymýšlela v ložnici internátní školy a ve kterých vystupovala v úloze hrdinky stovky nebezpečných výprav, obvykle zachraňujíc muže před jeho strašlivým osudem, aby byla odměněna jeho nehynoucí oddaností. Na rozdíl od většiny děvčat vlastně nikdy pořádně nevyspěla. Ze Shannonových neustálých otázek o jejím otci si již napůl představovala sama sebe jako agenta svého milence. Problém byl v tom, že většina toho co věděla o svém otci bylo buď osobního charakteru, týkalo se jeho úlohy netrpělivého tatíčka nebo strašně nudného otce. O jeho obchodních záležitostech nevěděla nic. A tady, toho deštivého rána, viděla svou příležitost.

Přelétla očima první stránku složky a ničemu nerozuměla. Byla zde čísla, výdaje, znovu odvolání na jméno Shannon, názvy několika bank a dvě odvolání na muže jménem Clarence. Dál se nedostala.

Cvaknutí kliky ve dveřích ji přerušilo.

Poděšeně zavřela složku, odstoupila asi metr a začala něco mumlat do telefonu. Ve dveřích stál její otec.

„Tak jo, Christino, to bude báječné, drahoušku. Uvidíme se tedy v pondělí. Tak ahoj,“ povídala do telefonu a zavěsila.

Přísný výraz jejího otce změkl, když viděl, že osoba v místnosti je jeho dcera. Přešel přes místnost, aby si sedl za stůl.

„Tak po čem zase jdeš?“ zeptal se s hranou nevrlostí.

Jako odpověď mu ovinula své měkké ruce zezadu kolem krku a pohladila ho na tvář.

„Ale telefonovala jsem kamarádce v Londýně, tati,“ řekla svým děvčátkovským hlasem. „Maminka má co dělat v hale, tak jsem šla sem.“

„Hm. Vždyť máš přece telefon u sebe v pokoji. Pro své soukromé hovory používej ten.“

„Samozřejmě, tatíčku.“

Vrhla pohled na papíry, které ležely na stole, ale písmo bylo příliš malé, než aby se to dalo číst, a většinou šlo o sloupce čísel. Mohla si všimnout pouze titulků. Všechno se týkalo cen těžby. Potom se na ni její otec podíval.

„Proč nenecháš vší té nudné práce a nepomůžeš mi osedlat Tamerlana?“ zeptala se ho. „Brzo přestane pršet a já bych si ráda vyjela.“

Usmál se na dívku, která mu byla nade všechno drahá.

„Mimochodem, všechna ta nudná práce nás náhodou živí a obléká,“ řekl. „Ale pomohu ti. Dej mi pár minut a přijdu za tebou do stáje.“

Venku před dveřmi se Julie Mansonová zastavila a zhluboka si oddychla. Byla si jista, že Mata Hari by to nedokázala lépe.

KAPITOLA 14

Španělské úřady jsou mnohem tolerantnější k turistům, než se obvykle myslí. Když si uvědomíme miliony Skandinávců, Němců, Francouzů a Britů, kteří proudí do Španělska každé jaro a léto, přičemž vezmeme v úvahu zákon schválnosti, jenž stanoví, že určité procento z nich nemá něco v pořádku, pak úřady mají rozhodně co dělat. Ve Španělsku se nedělá velký problém z dovozu dvou kartonů cigaret místo povoleného jednoho kartonu, což by vyvolalo zděšení na londýnském letišti.

Španělské úřady vždycky měly dobrou vůli, takže turista se musí opravdu snažit, aby se ve Španělsku dostal do problémů, ale když už si tu práci dá, pak Španělé cítí povinnost, aby mu to pořádně osladili. Zásadně nesměli najít v zavazadlech čtyři věci: zbraně nebo výbušniny, drogy, pornografii a komunistickou propagandu. Ostatní země mohou mít námitky proti dvěma lahvím koňaku zakoupeného ve free shopu na letišti, ale povolí časopis Penthouse. Ne tak ve Španělsku. Jiné země mají jiné priority, avšak, jak připustí s úsměvem každý Španěl, Španělsko je jiné.

Celník na letišti v Malaze toho nádherného pondělního odpoledne jen přejel zrakem svazek 1000 liber v použitých dvacetilibrových bankovkách, které uviděl v Shannonově cestovním vaku, a pokrčil rameny. I když si byl vědom toho, že aby je dostal do Malagy, musel je Shannon pronést přes londýnskou letištní celnici, což bylo zakázáno, nedával to najevo. V každém případě to byl problém Londýna a ne jeho. Nenašel žádné sešity Sexy Girl nebo Soviet News a cestujícího propustil.

Kurt Semmler vypadal odpočatě a opáleně - za ty tři týdny, co jezdil po Středomoří a hledal loď na prodej. Byl stále hubený a nervózně kouřil, což byl zvyk, který uklidňoval nervy, které však byly jako z ocele, jakmile se dostal do akce. Opálení mu dodávalo zdravého vzezření a dobrý dojem ještě navíc zvyšovaly jeho blond vlasy a světle modré oči.

Když odjeli z letiště do Malagy v taxíku, který tam Semmler nechal čekat, řekl Shannonovi, že byl v Neapoli, Janově, Valettě, Marseille, Barceloně a Gibraltaru, kde vyhledával staré kontakty ve světě malých lodí, kontroloval seznamy vzácně úctyhodných přepravních zprostředkovatelů a agentů s loďmi na prodej a prohlížel si některé z nich, které byly zakotvené v přístavech. Viděl jich celou řadu, ale žádná z nich se nehodila. Slyšel o další desítce lodí v přístavech, které ještě nenavštívil, a odmítl je, protože již podle jmen jejich kapitánů viděl, že věc má podezřelé pozadí. Na základě poptávání sestavil seznam sedmi lodí a Albatross byla třetí v pořadí. O jejích kvalitách mohl říci jenom to, že všechno vypadá v pořádku.

Rezervoval Shannonovi pokoj v Malaga Palacio na jméno Brown a Shannon se nejdříve ubytoval. Bylo již po čtvrté hodině, když projeli širokou bránou na jižní straně Acera de la Marina náměstím do doků.

Loď Albatross byla připoutána u mola na vzdálenějším konci přístavu. Byla taková, jak ji Semmler popisoval, a její nátěr zářil v odpoledním slunci. Podívali se na palubu a Semmler představil Shannonovi vlastníka a kapitána George Allena, který mu ukázal loď. Již dávno však Shannon došel k závěru, že loď je pro jeho účely příliš malá. Byla tu kabina kapitána, kde mohli spát dva lidé, dvě jednolůžkové kabiny a salonek, kde bylo možno na podlahu dát matrace a spací pytle.

Zbývající prostor mohl být v případě nutnosti přeměněn na ložnici dalších šesti mužů, ale s posádkou čtyř lidí a Shannonem by tu bylo přeplněno. Nadával si, že neupozornil Semmlera na to, že očekává dalších šest mužů, které bude potřeba ubytovat.

Shannon zkontroloval papíry lodi, které jak se zdálo byly v pořádku. Byla registrována v Británii a její papíry to také potvrzovaly. Shannon strávil asi hodinu s kapitánem Allenem, projednal s ním způsob placení, překontroloval účty a potvrzenky dokazující, jaké množství práce bylo v posledních měsících provedeno, a nahlédl také do lodního deníku.

Odešel se Semmlerem krátce před šestou hodinou a odjel zpátky do hotelu, ponořen v myšlenkách.

„V čem je problém?“ zeptal se Semmler. „Je v pořádku?“

„O to nejde,“ řekl Shannon. „Je moc malá. Je registrována jako soukromá jachta. Nepatří přepravní společnosti. To, co mi dělá problémy, je, že by ji možná neschválily vývozní úřady jako loď, která by mohla vzít na palubu náklad zbraní.“

Bylo již příliš pozdě, aby z hotelu telefonoval tam kam chtěl, proto čekal až na příští ráno. Krátce po deváté zavolal Shannon do Londýna do Lloydu a požádal, aby zkontrolovali seznam jachet. Albatrosa tam byl zcela v pořádku, uváděný jako pomocná malá dvoustěžňová plachetnice třídy ketch s výtlakem 74 tun NRT, s domovským přístavem Milford a s kotvištěm v přístavu Hooe, obojí v Británii.

„Co tu hergot dělá?“ divil se a potom si vzpomněl na způsob platby, který byl od něho požadován.

Jeho druhý telefon do Hamburku to potvrdil.

„Nein, jen žádnou soukromou jachtu, prosím,“ řekl Johann Schlinker do telefonu. „Byla by tu příliš velká možnost, že by nebyla akceptována pro dopravu nákladu na obchodní bázi.“

„OK. Kdy potřebujete vědět jméno lodi?“ zeptal se Shannon.

„Co možná nejdříve. Mimochodem, dostal jsem peníze za zboží, které jste si u mě objednal. Teď se dává do beden a posílá na francouzskou adresu, kterou jste mi dal. Za druhé, mám všechny papíry nezbytné pro další zásilku, a jakmile dostanu zbytek dlužných peněz, začnu jednat a podám objednávku.“

„Kdy je poslední den, kdy musíte znát jméno nákladní lodi?“ řekl Shannon do telefonu.

Schlinker chvíli přemýšlel.

„Jestliže dostanu váš šek během pěti dnů, mohu podat okamžitě žádost o povolení nákupu. Jméno lodi potřebuji pro vývozní licenci. Zhruba patnáct dní poté.“

„Budete ho znát,“ řekl Shannon a položil sluchátko.

Otočil se k Semmlerovi a vysvětlil, co se stalo.

„Je mi líto, Kurte. Musí to být zapsaná společnost námořní dopravy a musí to být licencovaná dopravní loď, nikoli soukromá jachta. Musíš hledat dál. Jenže já to jméno musím mít nejpozději během dvanácti dnů. Tomu člověku v Hamburku musím oznámit jméno lodi nejdéle za dvacet dní, ale lépe, když to bude dřív.“

Oba dva muži se toho večera na letišti rozloučili, Shannon se vrátil do Londýna a Semmler letěl do Madridu a odtud do Říma a Janova, dalších přístavů, které chtěl navštívit.

Bylo již pozdě, když Shannon došel do svého bytu. Ještě před usnutím zavolal BEA a rezervoval si let poledním letadlem do Bruselu. Potom zavolal Marku Vlaminckovi a požádal ho, aby byl na letišti, kde ho vyzvedne a vezme ho nejdříve do Brugg do banky a potom na setkání s Boucherem, pro předání zboží.

Tak skončil den D 22.

Pan Harold Roberts byl užitečný člověk. Narodil se před šedesáti dvěma léty, jeho otec byl Brit a matka Švýcarka. Po předčasné smrti svého otce byl vychován ve Švýcarsku a ponechal si obojí státní příslušnost. Pracoval nejdříve v bankovnictví a dvacet dva let strávil v hlavním sídle jedné z největších švýcarských bank v Curychu, ještě předtím než byl poslán do jejich londýnské pobočky jako zástupce vedoucího.

To se stalo hned po válce a po dvaceti dvou letech byl najednou povýšen na vedoucího oddělení investičních účtů a později vedoucího celé londýnské pobočky, takže v této funkci odešel také v šedesáti letech do důchodu. Tehdy se také rozhodl, že důchod bude užívat v Británii, ale nechá si ho stále vyplácet ve švýcarských francích.

Od odchodu do důchodu byl k dispozici pro určité delikátní úkoly nejenom ve prospěch svých bývalých zaměstnavatelů, ale i jiných švýcarských bank. Právě tak tomu bylo také ono středeční odpoledne.

K jeho přijetí předsedou a tajemníkem firmy Bormac bylo třeba oficiálního dopisu Zwingli Bank a potom již mohl pan Roberts předložit své pověřovací listiny jako zástupce Zwingli Bank v Londýně.

Mezi panem Robertsem a tajemníkem společnosti došlo k dvěma dalším setkáním, přičemž druhého se zúčastnil předseda, major Luton, mladší bratr zemřelého zástupce Sira Iana Macallistera na Dálném východě.

Bylo dohodnuto mimořádné zasedání správní rady svolané do kanceláře tajemníka firmy Bormac v City. Kromě právního zástupce a majora Lutona souhlasil s příjezdem do Londýna další z ředitelů a také se zasedání zúčastnil. Protože dva ředitelé již znamenali kvorum, tři již představovali kvalifikovanou většinu. Zvážili rozhodnutí předložené tajemníkem společnosti a dokumenty, které před nimi ležely. Ctyři nepřítomní akcionáři zastupovaní Zwingli Bank vlastnili nyní nepochybně třicet procent akcií společnosti. Bylo jisté, že opravdu zplnomocnili Zwingli Bang, aby jednala jejich jménem, a banka zase jmenovala pana Robertse, aby ji zastupoval.

Otázkou, kterou se diskuse zabývala, bylo, že jestliže se konsorcium podnikatelů rozhodlo zakoupit také velké množství akcií firmy Bormac, dá se mu věřit, zvláště tehdy, jestliže jejich banka tvrdí jejich jménem, že jejich úmyslem je vložit čerstvý kapitál do společnosti a omladit ji. Takový průběh věcí by byl dobrý pro cenu akcie a všichni tři ředitelé byli také akcionáři. Byl předložen návrh usnesení, projednán a přijat. Pan Roberts byl jmenován do správní rady jako pověřený ředitel zastupující zájmy Zwingli Bank. Nikdo se nepostaral o to, aby se změnily stanovy společnosti určující, že dva ředitelé postačí k vytvoření kvora s pravomocí přijímat rozhodnutí, třebaže nyní jich již bylo šest a nikoli pět jako dříve.

Pan Keith Brown se stal pravidelným návštěvníkem Brugg a váženým zákazníkem Kredietbank. Byl s obvyklou přátelskostí přijat panem Goosensem a tento také potvrdil, že právě ráno mu bylo převedeno 20 000 liber ze Švýcarska. Shannon si vyzvedl 10 000 dolarů v hotovosti a bankovní poukázku na 26 000 dolarů ve prospěch Johanna Schlinkera z Hamburku.

Z blízké pošty potom poslal šek doporučenou poštou Schlinkerovi, společně s dopisem, kterým ho žádal, aby pokračoval ve španělském nákupu. On a Marc Vlaminck měli tedy čtyři hodiny do setkání s Boucherem a ty strávili tichým popíjením šálku čaje v kavárně v Bruggách, než před setměním vyrazili.

Mezi Bruggami a Gentem se směrem na východ nachází opuštěná síť silnic. Protože cesta se klikatí rovinou mezi statky, většina motoristů dává přednost dálnici E5, která také spojuje dvě vlámská města na své cestě z Ostende do Bruselu. V polovině staré cesty oba dva žoldnéři našli opuštěnou farmu, kterou Boucher popsal, nebo spíše vypátrali zašlou vývěsku ukazující na cestu k farmě, která byla skryta před jejich pohledem skupinou stromů.

Shannon přejel kolem tohoto místa a zaparkoval, zatímco Marc vystoupil ven a šel zkontrolovat farmu. Vrátil se zpátky po dvaceti minutách a potvrdil, že farma je skutečně opuštěná, že se zdá, že tam již dlouho nikdo nebyl. Nebylo vidět nějaké přípravy, které by svědčily o nepříjemné přítomnosti uvítacího výboru, čekajícího na dva kupující.

„Je někdo v domě nebo kolem?“ zeptal se Shannon.

„Dům je zamčený vpředu a vzadu. Žádné znaky porušení. Zkontroloval jsem stodoly a stáje. Nikdo tam není.“

Shannon se podíval na hodinky. Bylo již tma a do smluvené schůzky stále chyběla hodina.

„Jdi tam zpátky a hlídej vzadu,“ přikázal Vlaminckovi Shannon, „budu odtud hlídat přední vchod.“

Když Marc odešel, Shannon znovu zkontroloval náklaďák. Byl starý a rozhrkaný, hodil se však pro daný účel a jeho motor byl opraven dobrým mechanikem. Shannon vzal obě dvě falešná čísla uložená ve schránce v přístrojové desce a připevnil je na pravá čísla prostě a jednoduše - izolepou. Pak je bude možno kdykoli odtrhnout, jakmile bude náklaďák dostatečně daleko od farmy; neviděl totiž žádný důvod, proč by měl Boucher znát skutečné číslo vozu. Na každém boku náklaďáku byly velké reklamy, podle kterých by se dal vůz poznat a které však rovněž bylo možno v případě potřeby rychle strhnout. Ve voze bylo šest velkých pytlů s brambory, které podle jeho příkazu Vlaminck s sebou přivezl, a široká dřevěná deska přiříznutá tak, aby vytvořila vnitřní zábranu, jakmile bude dána na místo na zadní straně vozu. S uspokojením opět nastoupil svou hlídku na cestě.

Skříňový náklaďák, který očekával, se objevil za pět minut osm. Když zpomalil a přejížděl po cestě k farmě, Shannon si mohl všimnout řidiče za volantem a vedle něho koule, korunované malou hlavičkou, což mohl být pouze pan Boucher. Červená světla vozu se ztratila na cestě a zmizela. Zdálo se, že s Boucherem je všechno v pořádku.

Shannon mu poskytl tři minuty, potom sjel se svým vozem z tvrdé cesty na polní cestu. Když se dostal na dvůr farmy, Boucherův náklaďák tam stál s parkovacími světly. Vypnul motor a slezl, rovněž nechal své parkovačky zapnuté a postavil svůj vůz asi tři metry od zádi Boucherova náklaďáku.

„Monsieur Boucher,“ zavolal do tmy.

Sám stál ve tmě tak, aby ho neosvětlovala jeho vlastní světla.

„Monsieur Brown,“ slyšel supět Bouchera a tlouštík se objevil.

Přivezl si zřejmě s sebou svého „pomocníka“, velkého svalnatého chlápka, kterého Shannon odhadl, že by dobře dokázal něco zvednout, ale rychle se pohybovat nedokáže.

Marc, jak věděl, se (jakmile chtěl a bylo toho třeba) dokázal pohybovat jako baletka. Neviděl tedy problémy, pokud by začaly obtíže.

„Máte peníze?“ zeptal se Boucher, když se přiblížil.

Shannon ukázal na sedadlo řidiče svého náklaďáku.

„Jsou tam. Máte ty samopaly?“

Boucher zamával svou ručičkou k jeho vlastnímu náklaďáku.

„Jsou vzadu.“

„Navrhuji, abychom oba dali své náklady na zem mezi vozy,“ řekl Shannon.

Boucher se otočil a řekl něco vlámsky svému pomocníkovi něco, čemu Shannon nerozuměl. Muž odešel k zadní části náklaďáku a otevřel ji. Shannon zpozorněl. Pokud by někde mělo být skryto nějaké překvapení, pak by se mělo objevit, jakmile se dveře otevřou. Nic takového nebylo. Slabé světlo jeho vlastního vozu ukazovalo deset plochých čtvercových beden a karton s otevřeným víkem.

„Váš přítel tu není?“ zeptal se Boucher.

Shannon zapískal. Drobeček Marc se k nim od blízké stodoly připojil. Bylo ticho. Shannon si odkašlal.

„Dejme se do předávání,“ řekl.

Sáhl do kabiny a vytáhl tlustou hnědou obálku.

„Hotovost, jak jste chtěl. Dvacetidolarové bankovky ve svazcích po padesáti. Deset svazků.“

Stál u Bouchera, když tlouštík začal listovat každým svazkem, přičemž počítal s překvapující rychlostí na tak neobratné ručičky a cpal svazky do svých postranních kapes. Když konečně prošel poslední, vytáhl všechny svazky zpátky a vybral z každého náhodně bankovku. Pod světlem malé baterky podrobně zkoumal vzaté vzorky, kontroloval, zda nejde o padělky. Žádné nenašel. Konečně přikývl.

„Všechno je v pořádku,“ řekl a zavolal něco na svého pomocníka.

Muž ustoupil od dveří náklaďáku. Shannon pokývl Marcovi, který přišel k náklaďáku a položil první bednu na zem. Ze své kapsy vytáhl montovací páku a nadzvedl víko. Ve světle své vlastní baterky zkontroloval deset samopalů Schmeisser, položených v bedně. Jeden z nich vybral a zkontroloval spoušť a její funkci. Dal samopal na místo a opět přibil víko.

Trvalo to dvacet minut, než zkontrolovali všech deset beden. Zatímco se to dělo, velký pomocník, kterého si přivedl pan Boucher, stál vedle něho. Shannon stál asi tak tři a půl metru stranou od Bouchera. Konečně se Marc podíval do otevřeného kartonu. Bylo tam pět set zásobníků pro samopaly. Namátkou zkusil jeden zásobník, aby se ujistil, že se hodí a že zásobníky nejsou pro jiný model samopalu. Potom se otočil k Shannonovi a přikývl.

„Všechno v pořádku,“ zavolal.

„Poprosil byste vašeho přítele, aby pomohl mému kamarádovi je naložit?“ zeptal se Shannon Bouchera.

Tlusťoch předal pokyn svému pomocníkovi. Během dalších pěti minut bylo deset plochých beden a karton se zásobníky naloženo do Marcova nákladního vozu. Ještě před nakládáním oba svalnatí Vlámové vytáhli pytle s brambory a Shannon je slyšel, že se o něčem baví vlámsky. Potom se Boucherův pomocník zachechtal.

Když byly bedny se zbraněmi naložené, Marc umístil dřevěnou desku na konec vozu, takže kryla téměř polovinu zadní části náklaďáku. Rozřízl nožem první pytel, zvedl si ho na ramena a vyprázdnil obsah na záď vozu. Brambory se zuřivě rozkutálely, nacházely mezery mezi hranami beden a stranami náklaďáku a vyplňovaly je. Se smíchem mu druhý Belgičan začal pomáhat.

Množství brambor, které přinesli, stačilo víc než na pokrytí každé stopy po deseti bednách se samopaly a kartonu zásobníků. Každý, kdo by se byl podíval zadními dveřmi, by viděl jen moře volně ložených brambor. Pytle byly odhozeny do křoví.

Když bylo všechno uděláno, oba muži přišli společně od vozu.

„OK, půjdeme,“ řekl Marc.

„Jestli vám to nebude vadit, pak pojedeme první,“ řekl Shannon Boucherovi. „Konec konců, přitěžující důkazy máme teď u sebe my.“

Počkal, než Marc nastartoval motor a otočil náklaďák tak, že stál směrem k výjezdu na cestě. Pak opustil Bouchera a skočil dovnitř. V polovině cesty byla zvlášť hluboká jáma, přes kterou musel náklaďák velmi opatrně a velmi pomalu přejet. V tomto místě Shannon něco Marcovi zamumlal, půjčil si jeho nůž, seskočil z náklaďáku a skryl se v křoví, které lemovalo cestu.

O dvě minuty později přijel Boucherův náklaďák. Také on zde zpomalil a u jámy se téměř zastavil. Jakmile náklaďák projel, Shannon vyklouzl z keřů, přiskočil k němu, sehnul se a vrazil nůž až po rukověť do zadní vnější pneumatiky. Slyšel, jak syčí, a potom zmizel opět v křoví. Znovu se připojil k Drobečkovi Markovi na hlavní cestě, kde Belgičan právě strhl nálepky z obou boků jejich vozu i falešná čísla vpředu a vzadu. Shannon proti Boucherovi nic neměl; chtěl mít prostě jenom půl hodiny náskok.

V deset třicet již byli zpátky v Ostende, náklaďák naložený ranými brambory zavezli do uzavřené garáže, kterou Vlaminck najal podle Shannonových pokynů, a oba odešli do Markova baru na Kleinstraat, kde si přiťukávali napěněnými sklenicemi piva, zatímco Anna připravovala jídlo. Bylo to poprvé, kdy se setkal s dobře stavěnou ženou, která byla milenkou jeho přítele, a jak je již tradicí mezi žoldnéři, když se setkávají mezi sebou se svými ženami, choval se k ní s vybranou zdvořilostí.

Vlaminck mu rezervoval pokoj v hotelu ve středu města, jenže popíjeli až do rána, hovořili o starých bitvách a bojích, připomínali si události a lidi, boje a útěky, střídavě se smáli věcem, které se zdály po létech již legrační, a smutně přikyvovali při vzpomínkách, které stále bolely. Bar zůstal otevřen tak dlouho, dokud Drobeček Marc popíjel a obyčejní smrtelníci seděli kolem a poslouchali.

Bylo již téměř ráno, když se dostali do postele.

Drobeček Marc se pro něj zastavil v hotelu hned ráno a trochu opožděně společně posnídali. Vysvětlil Belgičanovi, jakým způsobem by chtěl mít samopaly naložené, aby bylo možno je propašovat přes belgickou hranici do Francie k nalodění na loď v jihofrancouzském přístavu.

„Mohli jsme je také poslat v bednách s ranými bramborami,“ navrhoval Marc.

Shannon zavrtěl hlavou.

„Brambory se posílají v pytlích, ne v bednách,“ řekl. „Poslední věc, kterou potřebujeme, je, aby někdo hýbal s bednou při tranzitu nebo při vykládání, aby všechno vypadlo. Mám lepší nápad.“

Asi půl hodiny vysvětloval Vlaminckovi co chce udělat se samopaly a Belgičan přikyvoval.

„V pořádku,“ řekl, jakmile přesně pochopil, co je třeba. „Mohu pracovat ráno v garáži ještě než se bar otevře. Kdy pojedeme na jih?“

„Asi 15. května,“ řekl Shannon. „Použijeme vinařskou cestu. Zavolám Jeana-Baptista sem, aby nám pomohl, a potom přejdeme do vozu registrovaného ve Francii, v Paříži. Chtěl bych, aby bylo všechno zabaleno a připraveno k nalodění do 15. května.“

Marc ho doprovodil do přístavu v taxíku, protože náklaďák neměl být v oběhu až do doby, kdy pojede z Ostende do Paříže se svým nákladem ilegálních zbraní. Shannon neměl problémy s nákupem lístku na trajekt do Doveru, třebaže nejel autem. V Londýně byl zpátky brzo večer.

Zbytek dne strávil psaním hlášení pro Endeana, vynechávaje zmínku o tom, od koho koupil zbraně nebo kde jsou uloženy. Přiložil k hlášení výkaz výdajů a souhrn toho, co zbývá v Bruggách na účtě. Vše potom poslal na adresu poste restante, kterou byl ve spojení s organizátorem Sira Jamese Mansona.

První ranní pošta toho pátečního dne přinesla velký balík od Jeana-Baptista Langarottiho. Balík obsahoval štos katalogů tří evropských firem, které vyráběly nafukovací polotuhé čluny toho druhu, jaký chtěl. Různým způsobem se o nich tvrdilo, že se dají použít jako záchranné čluny na moři, motorové čluny, čluny pro vodní lyžování, výletní čluny, základny pro potápění, spojovací prostředky k jachtám apod. Vůbec se tam nemluvilo o skutečnosti, že všechny tyto čluny byly vyvinuty původně pro námořní pěchotu jako rychlé a obratné typy útočných člunů.

Shannon četl každý katalog se zájmem. Ze tří firem byla jedna italská, jedna britská a jedna francouzská. Italská firma, se šesti prodejnami podél Cóte ĎAzur, se zdála nejlépe vyhovovat Shannonovým účelům a také mít největší dodací možnosti. Od jejich největšího modelu, pětapůlmetrového člunu, byly dva k dispozici k okamžitému dodání. Jeden byl v Marseille a druhý v Cannes. Brožura od francouzského výrobce ukazovala snímky jejich největšího výrobku, pětimetrového člunu, řítícího se otevřeným mořem se zvednutou přídí a ponořenou zádí.

Langarotti uváděl ve svém dopise, že jeden z těchto člunů je k dispozici v obchodě s námořním vybavením v Nice. Dodal, že všechny britské modely se musejí objednávat speciálně, a konečně, že třebaže existují i další typy v oranžové barvě, zajímal se pouze o černé. Dodal také, že každý může být poháněn jakýmkoli závěsným motorem o výkonu 50 HP a že existuje sedm různých vhodných značek motorů, které jsou k dispozici na místě a okamžitě.

Shannon odpověděl dlouhým dopisem, kterým ukládal Langarottimu, aby koupil oba dva modely vyrobené italskou firmou, které byly k dispozici k okamžitému dodání, a třetí od francouzského výrobce. Zdůrazňoval, že hned po přijetí dopisu musí Korsičan zavolat do obchodu, dát pevnou objednávku a poslat do každého obchodu deset procent ceny doporučeným dopisem. Rovněž měl koupit tři motory nejlepší značky, ale v různých obchodech.

Všiml si cen každé položky a toho, že součet překročil 4000 liber. To znamenalo, že překročí svůj odhad rozpočtu 5000 liber pro pomocné zařízení, nebyl tím však znepokojen. Ušetří zase na zbraních a doufal, že i na lodi. Řekl Langarottimu, že převedl na jeho účet částku odpovídající 4500 liber a že za zbytek by měl zakoupit jízdyschopný dvoutunový náklaďák, někde v autobazaru, ale tak, že si bude moci být jist, že má doklady a pojištění v pořádku.

S tímto náklaďákem pojede podél pobřeží a koupí své tři sbalené nafukovací útočné čluny a tři závěsné motory a dodá je sám svému přepravci v Toulonu, aby byly uloženy pro export. Celá zásilka musí být ve skladě a připravena k naložení do 15. května. Ráno toho dne se měl Langarotti sejít se Shannonem v Paříži, v hotelu, ve kterém Shannon obvykle bydlí. Měl také přivézt náklaďák.

Velitel žoldnéřů odeslal toho dne ještě další dopis. Ten byl do Kredietbank v Bruggách a žádal v něm o převod 4500 liber ve francouzských francích na účet pana Jeana-Baptista Langarottiho u hlavního ústavu banky Societé Genérale v Marseille. Oba dopisy byly poslány expres téhož odpoledne.

Když se dostal zpátky do svého bytu, lehl si Shannon na postel a díval se na strop. Cítil se unavený a vyčerpaný; napětí posledních třiceti dnů si vyžádalo své. Pokud se týká toho, co bylo vykonáno, všechno, jak se zdá, šlo podle plánu. Alan Baker by měl pokračovat v nákupu minometů a pancéřovek z Jugoslávie tak, aby je bylo možno brzo v červnu vyzvednout; Schlinker by měl být v Madridu a koupit dostatečný počet 9mm nábojů, což vystačí pro samopaly Schmeisser na celý rok. Jediným důvodem, proč objednal tak obrovské množství nábojů, bylo, aby byl nákup považován španělskými úřady za výhodný. Povolení k jejich exportu by mělo být získáno do poloviny až konce června, za předpokladu, že Němec dostane v polovině května jméno lodi a za předpokladu, že loď a její společnost budou akceptovatelné pro úředníky v Madridu.

Vlaminck by již měl mít ukryté samopaly pro dopravu přes Belgii a Francii do Marseille, aby mohly být naloženy 1. června. Útočné čluny a motory by měly být naloženy v téže době v Toulonu, současně s ostatní výbavou, kterou objednal od Schlinkera.

Kromě propašování samopalů bylo všechno legální a v pořádku. To však neznamenalo, že by se ještě něco nemohlo pokazit. Jedna z obou vlád by třeba mohla dělat problémy, když by příliš dlouho odmítala prodej na základě poskytnuté dokumentace.

Potom tu byly uniformy, které Dupree zřejmě stále kupoval v Londýně. Ty také by měly být ve skladu v Toulonu nejpozději koncem května.

Velkým problémem však stále byla loď. Semmler musel najít správnou loď a takovou loď hledal už téměř měsíc.

Shannon vyskočil z postele a podal telefonicky telegram do Dupreeho garsonky v Bayswateru, aby se ohlásil. Když položil sluchátko, telefon znovu zazvonil.

„Ahoj, to jsem já.“

„Ahoj Julie,“ řekl.

„Kdepak jsi byl, Kočičko?“

„Pryč. V zahraničí.“

„A budeš ve městě přes víkend?“ zeptala se.

„Ano. Měl bych být.“

Vlastně nebylo už nic, co by mohl ještě udělat, a také neměl kam jít až do doby, kdy se ozve Semmler se zprávou o lodi na prodej. Také ani nevěděl, kde se Němec tuto chvíli nachází.

„Dobře,“ řekla dívka v telefonu. „Tak víš co, budem o víkendu něco dělat.“

Musel být strašně unavený. Jen pomalu reagoval.

„Co budem dělat?“ zeptal se.

Začala mu to vysvětlovat s tak klinicky přesnými podrobnostmi, až ji přerušil se žádostí, aby raději hned přišla a ukázala mu to názorně.

Třebaže Julie překypovala svou novou zprávou již celý týden, z radosti ze shledání se svým milencem na ni zapomněla. Teprve asi o půlnoci si vzpomenula. Nahnula svou hlavičku nad tvář polospícího Shannona a řekla:

„Jen tak mimochodem, viděla jsem minulý týden tvoje jméno.“

Shannon zavrčel.

„Na listu papíru,“ trvala na svém.

Stále ho to nezajímalo, jeho tvář byla ukrytá v podušce mezi rukama.

„Mám ti říct kde?“

Jeho reakce ji zklamala.

Opět zavrčel.

„Ve složce na tatínkově stole.“

Jestliže ho chtěla překvapit, pak se jí to podařilo.

Vyletěl z postele jediným pohybem, chytil ji pevně za obě ruce. Bylo v něm něco, co ji polekalo.

„Ubližuješ mi,“ řekla.

„Jaká složka na stole tvého otce?“

„Složka,“ fňukala, téměř plačky, „chtěla jsem ti jenom pomoct.“

Viditelně se uklidnil a jeho výraz změknul.

„Proč ses dívala?“ zeptal se.

„Víš, ty se vždycky na něho ptáš, a když jsem viděla tu složku, tak jsem se jenom podívala. Potom jsem viděla tvoje jméno.“

„Řekni mi to, prosím tě, všechno od začátku,“ řekl jemně.

Když skončila, vztáhla k němu ruce a vzala ho kolem krku.

„Já tě miluju, pane Kočko,“ zašeptala. „Jenom proto jsem to udělala. Co je na tom špatného?“

Shannon chvíli přemýšlel. Už teď věděla příliš mnoho a byly pouze dva způsoby, jak si zajistit její mlčení.

„A miluješ mě opravdu?“

„Ano, opravdu.“

„A chtěla bys, aby se mi stalo něco zlého, protože bys něco udělala nebo řekla?“

Odtáhla se od něho, hledíc mu přímo do tváře. Bylo to přesně tak jako scény v jejích dívčích snech v internátě.

„Nikdy,“ řekla přesvědčivě, „nikdy bych nemluvila. Ani kdyby mi dělali nevím co.“

Shannon několikrát s údivem zamrkal.

„Nikdo ti nic neudělá,“ řekl. „Jenom neříkej tatínkovi, že mě znáš nebo že prohlížíš jeho papíry. Podívej, on mě zaměstnává, abych pro něho sbíral informace o vyhlídkách na dolování v Africe. Kdyby věděl, že se známe, vyhodil by mě. Pak bych si musel najít jinou práci. Byla mi nabídnuta práce daleko odtud v Africe. Takže bych tam musel jít a nechat tě tady, jakmile by se o nás něco dozvěděl.“

To zabralo. Nechtěla, aby odešel. On sám věděl, že již brzo, jednoho dne bude muset jít, ale nebylo třeba jí to již nyní říkat.

„Nic nepovím,“ slíbila.

„A ještě něco,“ řekl Shannon. „Řekla jsi, že jsi viděla nadpis na listě, kde byly ceny nerostů. Co to bylo za nadpis?“

Svraštila obočí ve snaze si vzpomenout na to slovo.

„Je to ta věc, co se dává do plnicích per. Vždycky se to uvádí v reklamách těch nejdražších.“

„Inkoust?“ zeptal se Shannon.

„Platana,“ řekla.

„Platina,“ opravil ji, intenzívně přemýšleje. „A ještě mi prosímtě řekni, co dál tam bylo na té složce napsáno.“

„Jo, to si pamatuju,“ řekla šťastně. „Zní to jako z pohádky. Křišťálová Hora.“

Shannon si hluboce povzdechl.

„Tak jdi a udělej mi kávu, lásko moje.“

Když slyšel, jak haraší hrníčky v kuchyni, opřel se o čelo postele a díval se nehnutě na Londýn.

„Ty zatracenej parchante jeden,“ vydechl. „Ale nebude to tak laciné, Sire Jamesi, vůbec to nebude laciné.“

Potom se zasmál do tmy.

Tutéž sobotní noc se Benny Lambert kolébal ke svému domovu po popíjení s přáteli v jedné ze svých oblíbených kaváren. Koupil řadu rund pro své obdivovatele, používaje peníze, nyní již vyměněné za franky, které mu Shannon vyplatil. Dělalo mu dobře, že může mluvit o „velkém obchodě“, který právě dodělal, a kupoval barovým děvčatům šampaňské. Měl sám dost vypito, víc než dostatečně, takže si ani nevšiml vozu, který pomalu jel za ním ve vzdálenosti dvě stě metrů. Ani si příliš nevšímal toho, že ho vůz dojel, právě když šel kolem opuštěné parcely, asi tak půl kilometru od domova.

V té době, kdy si toho konečně všiml a začal protestovat, ho již obří postava, která vyšla z vozu, postrkávala přes pozemek a dozadu za ohradu, která stála deset metrů od cesty.

Jeho protesty byly umlčeny, když s ním postava zatočila a současně ho praštila pěstí na solar. Benny Lambert se zhroutil, a když sevření jeho krku povolilo, padl na zem. Postava stojící nad ním, s tváří skrytou ve stínu ohrady, vytáhla půlmetrovou železnou tyč, kterou měla za páskem. Velký muž se sehnul, chytil kňučícího Lamberta za levou nohu a trhl nahoru. Železná tyč dopadla s temným zvukem na obnažené koleno, které okamžitě rozdrtila. Lambert jednou vykřikl, tence, jako probodená krysa, a ztratil vědomí. Ani necítil, že mu někdo rozbil druhé koleno.

O dvacet minut později již Thomard telefonoval svému zaměstnavateli z budky v noční kavárně, dva kilometry odtud. Roux na druhém konci linky poslouchal a přikyvoval.

„Dobře,“ řekl. „Teď tu mám pro tebe novinky. Hotel, kde Shannon obvykle bývá. Henri Alain mě právě informoval, že dostali dopis od pana Keithe Browna. Rezervuje si pokoj na noc na patnáctého. Jasné?“

„Patnáctého,“ řekl. „Ano. Tak tam tedy bude.“

„A ty tam budeš taky,“ řekl hlas v telefonu. „Henri zůstane v kontaktu se svým informátorem v hotelu a ty budeš počínaje polednem toho dne v pohotovosti nedaleko od hotelu.“

„Až dokdy?“ zeptal se Thomard.

„Až do doby, kdy vyjde ven, sám,“ řekl Roux. „A potom ho sejmeš. Za pět tisíc dolarů.“

Thormad se mírně usmíval, když vyšel z kabiny. Když stál u baru a popíjel své pivo, cítil tlak pistole pod svou levou paží. To ho vedlo k tomu, že se ještě více usmíval. Za pár dnů mu vydělá malé jmění. Byl si tím zcela jist. Mělo by to být, říkal si, jednoduché a bezproblémové, zabít člověka, který ho nikdy neviděl a neví o tom, že je tady, i když je to Kočka Shannon.

Bylo nedělní ráno, když telefonoval Kurt Semmler. Shannon ležel nahý na zádech v posteli, zatímco Julie štrachala v kuchyni a připravovala snídani.

„Je tam pan Keith Brown?“ zeptala se spojovatelka.

„Ano. U telefonu.“

„Mám tady pro vás hovor od pana Semolina v Janově.“

Shannon seskočil z postele a přitiskl si telefon k uchu.

„Spojte mne,“ nařídil.

Němcův hlas byl slabý, ale příjem byl srozumitelný.

„Carlo?“

„Ano. Seš to ty, Kurte?“

„Jsem v Janově.“

„Vím. Co je nového?“

„Už to mám. Tentokrát jsem si jist. Je to přesně loď, jakou jsi chtěl. Jenže je tu ještě někdo, kdo by ji chtěl také koupit. Budeme je tedy muset přeplatit, pokud budeme tu loď chtít. Je ale dobrá. Pro nás až příliš dobrá. Mohl bys sem přijet a podívat se na ni?“

„Jsi si úplně jist, Kurte?“

„Ano. Zcela jist. Zapsaná dopravní loď, majetek přepravní společnosti v Janově. Je zcela v pořádku.“

Shannon uvažoval.

„Přijedu zítra. V kterém hotelu tam jsi?“

Semmler mu to řekl.

„Přiletím tam prvním letadlem, do kterého se dostanu. Nevím, kdy to bude. Zůstaň odpoledne v hotelu a já si tě najdu, jakmile tam budu. Zamluv mi pokoj.“

O několik minut později již mluvil s rezervační kanceláří BEA, zjistil, že první letadlo je linka společnosti Alitalia do Milána v 9.05 příštího rána, kde je možný přestup na linku z Milána do Janova, takže by se dostal do přístavu zhruba po jedné hodině odpoledne. Zamluvil si letenku.

Usmíval se, když se Julie vrátila s kávou. Pokud by loď byla v pořádku, pak by se dal obchod uzavřít během příštích dvanácti dnů a mohl by tedy být v Paříži 15. června, aby se setkal s Langarottim, jist si tím, že Semmler připraví loď k cestě na moře s dobrou posádkou, zásobenou palivem a potravinami do 1. června.

„Kdo to byl?“ zeptalo se děvče.

„Přítel.“

„Jaký přítel?“

„Obchodní přítel.“

„A co ti chtěl?“

„Budu muset odjet a navštívit ho.“

„Kdy?“

„Zítra ráno. Do Itálie.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Nevím. Čtrnáct dní. Možná déle.“

Našpulila nad kávou pusu.

„A co myslíš, že já budu dělat celou tu dobu?“ zeptala se.

Shannon se zašklebil.

„Ty si něco najdeš. Možností je spousta.“

„Seš sráč,“ řekla něžně. „Ale když už musíš jít, tak si myslím, že asi musíš. To znamená, že máme čas jen do zítra do rána, takže já, můj drahý Kocourku, já ten čas tedy využiju.“

Když už byla jeho káva vylita na polštáři, pomyslel si Shannon, že boj o Kimbův palác bude asi dovolenou ve srovnání s pokusem uspokojit malou sladkou holčičku Sira Jamese Mansona.

KAPITOLA 15

Janovský přístav se koupal v odpoledním slunci, když Cat Shannon a Kurt Semmler zaplatili taxi a Němec vedl svého zaměstnavatele podél mol tam, kde byla připoutána motorová loď Toscana. Stará loď pro pobřežní dopravu byla skryta za dvěma malými dopravními loděmi, které byly po jejích bocích, ale to nebyl problém. Pro Shannona a jeho účely byla velká až dost.

Na přídi byl malý kolizní prostor a více jak metrový schod na hlavní palubu, v jejímž středu byl velký čtvercový otvor do jediného nákladního prostoru uprostřed lodi. Na zádi byl malý můstek a pod ním se zřejmě nacházely ubytovny posádky a kapitánova kabina. Loď měla krátký a silný stožár, na kterém byl jediný lodní jeřáb vztyčený téměř vertikálně. Přímo na zádi, nad kormidlem, visel jediný záchranný člun.

Byla rezavá, nátěr na mnoha místech oprýskaný, na jiných smytý mořskou vodou. Byla malá, stará a ošuntělá, měla však vlastnost, kterou Shannon hledal - byla anonymní. Existují tisíce takových malých námořních dopravních lodí, které plují kolem pobřeží z Haify do Gibraltaru, z Tangeru do Dakaru, z Monrovie do Simonstownu. Všechny vypadají stejně, nepřitahují pozornost a jen zřídka jsou podezírány z něčeho jiného, než že dopravují náklady z přístavu do přístavu.

Semmler vzal Shannona na palubu. Vydali se na záď, kde kajutové schůdky mizely v prostorách posádky, a Semmler zavolal. Potom se spustili dolů. Dole na ně čekal čtyřicátník s ostře řezanou tváří, který přikývl na uvítanou Semmlerovi a podíval se na Shannona.

Semmler si s ním potřásl rukou a představil Shannonovi.

„Carl Waldenberg, první důstojník.“

Waldenberg krátce kývl a potřásl Shannonovi rukou.

„Tak vy jste se na ni přišel podívat, na naši starou Toscanu?“ zeptal se.

Shannon byl potěšen, když slyšel, že mluví dobrou angličtinou, třebaže trochu s cizím přízvukem, a že vypadá jako chlap, který je připraven převézt náklad, který nebude na seznamu, pokud bude cena v pořádku. Dokázal pochopit zájem německého námořníka o něho samého. Semmler mu již řekl, že posádce namluvil, že jeho zaměstnavatel si přijde prohlédnout loď, protože ji chce koupit. Pro prvního důstojníka byl nový vlastník zajímavou osobou. Kromě všeho jiného měl Waldenberg také zájem o svou vlastní budoucnost.

Jugoslávský mechanik byl někde na pobřeží, byl tu však plavčík, mladý italský chlapec, listující si ve své kóji v pornografickém časopise. Aniž by čekal na návrat italského kapitána, první důstojník jim oběma ukázal celou Toscanu. Shannona zajímaly tři věci: možnost ubytovat na lodi dalších dvanáct mužů a to i tehdy, kdyby měli spát na otevřené palubě, hlavní skladovací prostor a možnost tajného uložení několika beden pod podlahou v trupu. A spolehlivost motorů, aby se s nimi mohli dostat až do Jižní Afriky.

Waldenbergovy oči se mírně zúžily, když Shannon tyto otázky položil, odpověděl na ně však klidně. Dokázal si představit, že na palubu Toscany nepřijdou platící cestující, kteří by za to získali výhody vyspat se zabaleni do dek na palubě pod letními hvězdami; stejně tak si byl vědom toho, že Toscana nebude nakládat příliš mnoho nákladu, aby s ním jela na druhý konec Afriky. Náklady posílané na takovou vzdálenost, se odesílají na větších lodích. Výhoda malé lodi zajišťující dopravu podél pobřeží spočívá v tom, že často může naložit náklad po krátkém oznámení a dodat ho za dva dni o sto mil dál. Velké lodi stráví v přístavu dlouhou dobu při otáčení. Ovšem při cestě na velkou vzdálenost, jako je třeba ze Středozemí do Jižní Afriky, je větší loď výhodnější, protože je rychlejší, a tato rychlost nahrazuje čas strávený v přístavu před odjezdem. Pro vývozce se lodi jako Toscana nehodí pro dopravu na vzdálenosti větší než 500 mil.

Po prohlídce lodi vyšli na palubu a Waldenberg jim nabídl pivo, které vypili ve stínu plachty natažené nad můstkem. Tam také začalo vlastní jednání. Oba Němci se domlouvali svým vlastním rachotivým jazykem, přičemž námořník zřejmě kladl otázky a Semmler odpovídal. Konečně se Waldenberg podíval zvědavě na Shannona, zpátky na Semmlera a pomalu přikývl.

„Je to možné,“ řekl anglicky.

Semmler se obrátil k Shannonovi a vysvětloval.

„Waldenberga zajímá, proč muž jako ty, který zcela zřejmě vůbec nic neví o dopravě nákladů, chce koupit nákladní loď. Řekl jsem mu, že jsi obchodník a ne námořník. Myslí si, že doprava všeobecného nákladu je pro bohatého muže příliš riskantní, než aby chtěl do toho vkládat peníze, pokud nemá něco zvláštního na mysli.“

Shannon přikývl.

„To je v pořádku, Kurte, chtěl bych s tebou mluvit o samotě.“

Šli na záď a nahnuli se nad zábradlí, zatímco Waldenberg popíjel pivo.

„Jak hodnotíš toho chlapíka?“ řekl tiše Shannon.

„Ten je v pořádku,“ řekl Semmler bez váhání.

„Kapitán je majitelem lodi a je to už starý pán a chce jít do důchodu. Z toho důvodu musí prodat loď a žít z těch peněz. To znamená, že tu bude volné místo kapitána. Myslím, že Waldenbergovi by se to líbilo - a já s tím souhlasím. Má svůj kapitánský diplom a zná tu loď dokonale. Zná také moře. Zbývá tedy otázka, zda by byl ochoten jet s nákladem s určitým rizikem. Myslím, že by jel, pokud bude cena v pořádku.“

„On už něco tuší?“ zeptal se Shannon.

„Jistě. V současnosti si myslí, že zařizuješ ilegální přistěhovalectví do Británie. Nechtěl by se dostat do vězení, ale pokud by byla cena dostatečná, tak by to riskoval.“

„Takže, první věcí je koupit loď. On se může rozhodnout, zda zůstane, později. Jestliže bude chtít odejít, můžeme najít jiného kapitána.“

Semmler zavrtěl hlavou.

„Ne. Z jednoho důvodu bychom mu neměli říkat příliš mnoho, aby zhruba nevěděl o co jde. Jestliže by potom odešel, pak by to znamenalo ohrožení bezpečnosti.“

„Jestliže zjistí, o co jde, a potom odejde, pak odejde pouze jednou cestou,“ řekl Shannon a ukázal na vodu pod zádí.

„Je tu ještě jedna věc, Kočko. Bylo by výhodou mít ho na naší straně. Zná loď, a jestliže se rozhodne zůstat, pak se pokusí přesvědčit kapitána, aby nám prodal Toscanu, místo aby ji prodal místní lodní společnosti, která tu krouží kolem. Jeho názor u kapitána něco platí, protože ten starý pán chce, aby Toscana byla v dobrých rukou, a Waldenbergovi věří.“

Shannon to považoval za logické. Zdálo se mu to správné. Nebylo příliš mnoho času a Toscanu potřeboval. První důstojník jim mohl pomoci ji získat a zcela jistě i řídit. Mohl by také získat nového prvního důstojníka a zajistit, že to bude někdo jemu podobný. Kromě toho je obvykle užitečné vědět, že když už se podplácí, tak se nikdy nepodplácejí všichni; pouze se kupuje ten, kdo řídí své podřízené, a jemu se nechá ten zbytek. Shannon rozhodl, že si z Waldenberga udělá spojence, pokud to bude možné. Vrátili se zpátky na můstek.

„Budu k vám zcela upřímný, pane,“ řekl Němci. „Je pravdou, že pokud koupím Toscanu, nebude se používat pro převoz ořechů. Je také pravdou, že to bude mírně riskantní, jakmile bude náklad na palubě. Riziko přestane, jakmile se náklad vylodí, protože loď zůstane mimo teritoriální vody. Potřebuji dobrého kapitána a Kurt Semmler mi řekl, že dobrý jste. Takže se podívejme na to hlavní. Jestliže dostanu Toscanu, pak vám nabízím místo kapitána. Dostanete šestiměsíční plat, dvojnásobek toho, který máte teď, plus 5000 dolarů prémii za první zásilku, která by měla přijít během deseti týdnů.“

Waldenberg poslouchal bez jediného slova. Potom se usmál a zvedl se z místa, kde stál. Napřáhl ruku.

„Šéfe, právě jste získal kapitána.“

„Prima,“ řekl Shannon. „S výjimkou první věci, nákupu lodi.“

„To není problém,“ řekl Waldenberg. „Kolik za ni chcete dát?“

„Kolik stojí?“ zeptal se Shannon.

„Běžnou tržní cenu,“ odpověděl Waldenberg. „Ta druhá strana stanovila vlastní strop na 25 000 liber a ani penci víc.“

„Půjdu na 26 000 liber,“ řekl Shannon. „Bude s tím kapitán spokojen?“

„Jistě. Mluvíte italsky?“

„Ne.“

„Spinetti nemluví anglicky. Tak mě nechte překládat. Já to se starým pánem zařídím. S tou cenou a se mnou jako kapitánem vám ji nechá. Kdy se s ním můžete setkat?“

„Zítra ráno?“ zeptal se Shannon.

„V pořádku. Zítra v deset tady na palubě.“

Znovu si potřásli rukama a oba žoldnéři odešli.

Drobeček Marc Vlaminck spokojeně pracoval v garáži, kterou pronajal, zatímco zamknutý náklaďák stál před dveřmi v aleji. Marc zavřel také dveře garáže, pro případ, že by byl při práci vyrušen. Bylo to již druhé odpoledne, co pracoval sám v garáži, a téměř dokončil první část práce.

Podle zadní stěny garáže postavil pracovní stůl z pevných trámů a vybavil ho tím, co potřeboval, nářadím, které koupil za Shannonových 500 liber, stejně tak jako náklaďák a zbytek potřebných věcí. Podél jedné stěny stálo pět velkých sudů. Byly jasně zelené a nesly obchodní značku ropné společnosti Castrol. Byly prázdné, takže je Marc koupil levně, od velké zasilatelské firmy v přístavu. Kdysi obsahovaly motorový olej, což bylo také jasně na každém sudu napsáno. Nejdříve musel Marc vyříznout kulatý otvor ve dně a sud byl nyní postaven tak, že díra byla nahoře a vlastní horní strana se šroubovým uzávěrem pak stála na podlaze. Kolem díry ve dně byla asi čtyřcentimetrová obruba, všechno, co zbylo z původního dna sudu.

Z náklaďáku vybral Marc dvě bedny se samopaly a dvacet samopalů bylo téměř připraveno k uložení do nového úkrytu. Každá zbraň byla pečlivě obalena od jednoho konce ke druhému ochrannou páskou a ke každé zbrani bylo připevněno touto páskou i pět zásobníků. Po zabalení byl každý samopal uložen do silného plastikového obalu, ze kterého Marc vysál vzduch a uzavřel ho. Potom byla každá zbraň uložena do druhého obalu z plastiku, který byl opět dobře uzavřen. Takové zabalení mělo podle jeho názoru stačit, aby každá zbraň zůstala suchá až do chvíle, kdy se dostane znovu na vzduch.

Potom vzal dvacet větších balíčků a dvěma jutovými popruhy z nich udělal jeden velký svazek. Ten vložil do díry v sudu a spustil na dno. Byly to běžné sudy na 44 galonů čili 200 litrů a bylo tu dost místa pro dvacet samopalů Schmeisser a jejich zásobníky, a ještě trochu místa zbývalo kolem stěn.

Když byl první svazek uložen, Marc začal znovu uzavírat sud. V zámečnické dílně v přístavu si nechal již předtím vyříznout plechové kruhové desky a nyní upevnil první z nich jako dno otevřeného sudu. Trvalo mu asi půl hodiny pilování, než kruh konečně dobře seděl, přiléhal na všech místech k okrajům a překrýval čtyřcentimetrovou obrubu, která zbyla z původního dna sudu. Pomocí měkké pájky začal nyní přiletovávat jeden plech na druhý.

Pracoval trochu zvláštním způsobem.

Kov se dá přivařit na kov a vzniká tak pevnější spojení než původní. Jenže v sudu, který jednou obsahoval olej nebo palivo, vždy zbývá na vnitřním povrchu jeho film. Když se zahřeje, tak jako je tomu při sváření, mění se tento film na páry a může také případně vybuchnout. „Letování“ jedné pocínované plechové desky na druhou, způsobem, kterému se říká vycezování, sice nevytvoří stejně silný spoj, ale dá se provádět za nižší teploty. Za předpokladu, že sudy nebudou položeny na stranu a že se s nimi nebude kutálet, což by znamenalo, že by byly vystaveny velkému namáhání, tento spoj vydrží a snese i trochu hrubší zacházení.

Když skončil, zalil Marc všechny zbývající štěrbiny pájkou, a potom když všecko vychladlo, natřel celou oblast barvou, která přesně odpovídala barvě olejových sudů firmy Castrol, používané na celém světě. Nechal nátěr vyschnout a potom pomalu postavil sud na jeho novou základnu, odšrouboval šroubový uzávěr navrchu, vzal jeden z několika velkých kanystrů, které tu byly připraveny, a začal nalévat motorový olej.

Smaragdově zelená kapalina, silně viskózní, přetékala do otevřeného otvoru a razila si cestu na spodek sudu. Pomalu vyplnila vzduchové prostory mezi stranami sudu a svazkem samopalů uvnitř, nehlučně pronikla do každé štěrbiny mezi jednotlivými zbraněmi a impregnovala konopné pásy a šňůry. Bez ohledu na to, že Marc vysál vzduch z každého elastického sáčku ještě předtím, než ho těsně uzavřel, zbyly uvnitř sáčků ještě bubliny vzduchu stejně jako v zásobnících, hlavních a závěrech. Ty nadlehčovaly kov, takže svazek zbraní se téměř vznášel v těžkém oleji jako mrtvola za přílivu a konečně pomalu klesl na dno.

Belgičan použil dva kanystry, a když byl sud naplněn až po okraj, obsahoval jen asi tři desetiny oleje a zbytek tvořily zbraně. Do dvěstělitrového sudu takto nalil vždy šedesát litrů oleje. Konečně vzal baterku a podíval se dovnitř, jak to tam vypadá. Zelená hladina oleje se zlatavě leskla. Z toho, co bylo na spodu sudu, nebylo vůbec nic vidět. Čekal ještě hodinu, než se podíval, jak to vypadá zespodu. Nikde nic nevytékalo, nová základna sudu byla dobře utěsněná.

Byl docela spokojen, když otevřel dveře garáže a zajel se zadní částí vozu dovnitř. Stále ještě musel zlikvidovat dřevo ze dvou plochých beden s německými nápisy a také se ještě musel zbavit plechu, který vyřízl. Ten se odhodí v přístavu a dřevo přijde na oheň. Věděl už, že systém funguje a že jeden sud připraví během dvou dnů. To znamená, že všechno bude hotovo 15. května, jak Shannonovi slíbil. Byl docela rád, že zase chvíli pracuje.

Doktor Ivanov zuřil, nebylo to poprvé a jistě také ne naposled.

„Byrokracie,“ vybafnul na svou ženu při snídani, „pitomá, nekompetentní a strašná byrokracie v téhle zemi je prostě neuvěřitelná.“

„Určitě máš pravdu, Michaile Michailoviči,“ řekla jeho žena tiše, nalévajíc dva další šálky čaje, silného, tmavého a hořkého, jak to měl její manžel rád.

Byla to laskavá a spokojená žena, která si přála, aby si její prudký vědecký manžel dával trochu pozor při svých výbuších, nebo si je alespoň nechával na doma.

„Kdyby kapitalistický svět věděl, jak dlouho to trvá, než člověk sežene v téhle zemi pár šroubů a matek, pak by se uchechtal k smrti.“

„Ale drahoušku,“ řekla přidávajíc si cukr do čaje. „Musíš být trpělivý.“

Bylo to již řadu týdnů, co ho ředitel ústavu povolal do borovicí vyložené kanceláře uprostřed obrovského komplexu laboratoří a obytných domů, které tvořily ústav v srdci sibiřské Nové země, aby ho informoval, že bude vedoucím týmu geologického průzkumu, který bude vyslán do Západní Afriky, a o zbytek aby se postaral sám.

To znamenalo, že musí zapomenout na projekt, který ho hluboce zajímal, a přenechat ho dvěma ze svých mladších kolegů. Rozhodl se pro potřebné zařízení do afrického podnebí, odeslal své požadavky na pět různých zásobovacích oddělení, zodpověděl drobné dotazy tak zdvořile, jak jen dokázal, a čekal, stále čekal, až zařízení přijde a bude moci být dáno do beden. Věděl, na základě svých zkušeností z práce průzkumné skupiny v Ghaně v době, kdy tam vládl Nkrumah, co práce v hlubokém buši může vyžadovat.

„Chtělo by to aspoň trošku sněhu,“ řekl svému vedoucímu skupiny v té době. „Já jsem člověk do studeného podnebí.“

Jenže všechno se nakonec udělalo podle příkazu. Jeho skupina byla připravená stejně tak jako zařízení uložené v bednách, až po poslední tabletku na čištění vody a polní lůžka. S trochou štěstí, jak si myslel, by tam mohl odjet, provést průzkum a vrátit se se vzorky hornin ještě předtím, než nádherné dny sibiřského léta budou pohlceny podzimem. Dopis v jeho ruce mu říkal, že tomu tak nebude.

Dopis přišel přímo od ředitele, proti kterému vůbec nic neměl, protože věděl, že jenom předává pokyny z Moskvy. Bohužel, dopravní oddělení rozhodlo, že důvěrná povaha průzkumu neumožňuje použití veřejné dopravy, jenomže ministerstvo zahraničních věcí se necítilo povoláno k tomu, aby dalo Aeroflotu pokyn, aby dal skupině k dispozici zvláštní letadlo. S ohledem na pokračující vývoj na Blízkém východě nebylo také možné použít jedno z vojenských letadel typu Antonov.

V důsledku toho, pokračovaly pokyny z Moskvy, je nezbytné, s ohledem na objem zařízeního potřebného pro průzkum a na ještě větší objemy vzorků, které bude třeba dopravit zpátky ze Západní Afriky, použít námořní dopravy. Bylo rozhodnuto, že skupina by mohla být nejlépe dopravena sovětskou nákladní lodí plavící se kolem pobřeží Západní Afriky směrem na Dálný Východ. Při návratu prostě jenom skupina oznámí velvyslanci Dobrovolskému, že dokončila svůj průzkum, a podle jeho pokynů se nákladní loď směřující zpátky k domovu zastaví, aby vzala na palubu skupinu tří lidí a její bedny vzorků. Úředním postupem bude oznámeno datum a přístav, ve kterém bude skupina naložena, a zaslány jízdenky opravňující k použití státní dopravy do místa nalodění.

„Celé léto,“ křičel Ivanov, když mu jeho žena pomáhala do kožichu a podávala kožešinovou ušanku. „Přijdu o celé zatracené léto. A až se vrátím, tak tady bude zase pršet.“

Cat Shannon a Kurt Semmler se příštího rána vrátili na loď a setkali se s kapitánem Alessandrem Spinettim. Byl to větrem ošlehaný starý muž s vrásčitou tváří připomínající vlašský ořech a v blůze skrývající statné tělo. Všechno korunovala bílá čepice.

Jednání začalo ještě předtím, než se vydali do kanceláře kapitánova právníka, jistého pana Giulia Pontiho, který měl svou praxi v jedné úzké boční uličce, která vedla z rušné Via Gramschi. Abychom panu advokátovi nekřivdili, pak to byl alespoň ten lepší konec Via Gramschi, a jak se blížili k advokátově kanceláři, byly prostitutky v barech, kolem kterých procházeli, stále hezčí a dražší.

Bez ohledu na obchod se právo v Itálii pohybuje hlemýždím tempem, a to ještě tempem revmatického hlemýždě. Podmínky byly dohodnuty. Carl Waldenberg překládal a kapitán Spinetu akceptoval to, co Shannon nabízel: 26 000 liber v hotovosti za loď, které budou vyplaceny v té měně, kterou kapitán uvede; jeho první důstojník dostane minimálně šestiměsíční smlouvu jako nový kapitán, přičemž jeho plat bude dvojnásobný než dostával jako první důstojník; bude tu možnost i pro další dva muže, lodního inženýra a plavčíka, kteří dostanou šestiměsíční stávající plat, nebo odejdou od společnosti s odškodným 500 liber pro plavčíka a 1000 liber pro mechanika.

Shannon se v duchu již dávno rozhodl, že přesvědčí plavčíka, aby odešel, že však udělá všechno, aby zůstal lodní inženýr srbského původu, o kterém Waldenberg řekl, že dokáže ty motory dovést do pekla a zpátky, který nic neříkal a nic nežádal, a nejlepší ze všeho bylo, že jeho papíry pravděpodobně nebyly zcela v pořádku, a proto potřeboval práci.

Z daňových důvodů investoval kapitán již dávno 100 liber do vytvoření malé soukromé společnost, Spinetu Maritimo Shipping Company. Měl tam sto kmenových akcií, ze kterých kapitánovi patřilo 99 a jeho právníkovi, signoru Pontimu, jedna plus funkce tajemníka společnosti. Prodej lodi MV Toscana, jediného aktiva společnosti, byl proto spojen i s prodejem dopravní společnosti Spinetu Maritimo, což Shannonovi vyhovovalo.

Co mu však vůbec nevyhovovalo, bylo, že trvalo pět dní od setkání s advokátem, než byly dojednány podrobnosti. A to vlastně všechno teprve začínalo.

Byl první týden května a den D 32 Shannonova kalendáře, z celkových sta dní, které měl k dispozici, než Ponti mohl začít sepisovat smlouvy. Protože obchod byl uzavírán v Itálii a Toscana byla v Itálii registrovaná loď s domovským přístavem tamtéž, musela smlouva odpovídat italskému právu, které je složité. Byly vyhotoveny tři smlouvy, jedna na prodej Spinetti Maritimo a všech jejích aktiv firmě Tyrone Holdings z Lucemburska, potom smlouva, podle které Tyrone Holdings nabízela Carlu Waldenbergovi místo kapitána na šest měsíců při dohodnutém platu a konečně třetí smlouva zaručující oběma zbývajícím členům posádky jejich stávající platy nebo vyplacení odškodného. To všechno trvalo čtyři dny a Ponti se přitom tvářil, jako když láme všechny rychlostní rekordy, třebaže ostatní účastnické strany se snažily realizovat prodej co možná nejdříve.

Velký Janni Dupree byl toho jasného květnového rána spokojen se životem, když vyšel ze skladu tábornických potřeb, kde umístil poslední ze svých objednávek. Složil částku za požadovaný počet tlumoků a spacích pytlů. Dodání bylo přislíbeno na příští den a totéž odpoledne ještě měl v úmyslu vyzvednout dva velké kartony plné vojenských batohů a baretů ze skladu na východním konci Londýna.

Tři velké zásilky nejrůznější výbavy byly již na cestě do Toulonu. První by tam již měla být, alespoň podle jeho odhadu, a ostatní dvě by měly být na cestě. Čtvrtá zásilka by měla být zabalena a předána přepravci příštího odpoledne, takže měl týden pro sebe. Den předtím dostal dopis od Shannona, který mu přikazoval, aby opustil svou londýnskou garsonku a odletěl 15. května do Marseille. Měl se ubytovat v hotelu ve francouzském přístavu a čekat tam, až ho někdo zavolá. Měl rád přesné pokyny; tak aspoň bylo málo možností udělat chybu, a kdyby něco nebylo v pořádku, nebyla by to jeho chyba. Rezervoval si lístek a těšil se, že příští týden již z toho vypadne. Bylo prima cítit se zase znova v akci.

Když signor Ponti konečně dokončil všechno nezbytné papírování, Kočka Shannon odeslal ze svého janovského hotelu řadu dopisů. První dopis byl pro Johanna Schlinkera a sděloval, že loď, která převezme náboje ze Španělska, bude MV Toscana, ve vlastnictví Spinetti Maritimo Shipping Company z Janova. On sám by potřeboval od Schlinkera podrobnosti o tom, kam míří zásilka zbraní, aby kapitán mohl vypsat seznam lodního nákladu.

Do svého dopisu také uvedl všechny podrobnosti o Toscaně a také již zkontroloval, že Toscana je zapsána v rejstříku Lloydovy společnosti, jehož kopie byla uložena v kanceláři britského vicekonzula v Janově. Napsal Schlinkerovi, že ho bude kontaktovat během příštích patnácti dnů.

Další dopis napsal Alanu Bakerovi, takže i ten mohl informovat jugoslávské úřady o jménu a datech převážející lodi, aby byla poskytnuta vývozní licence. Již věděl, co bude na seznamu lodního nákladu. Bude tam především řečeno, že loď jede se svým nákladem z jugoslávského přístavu do Lomé, hlavního města Toga.

Napsal také dlouhý dopis panu Steinovi jako předsedovi Tyrone Holdings, ve kterém mu dával pokyny, aby připravil dokumenty pro valnou hromadu společnosti v jeho kanceláři za čtyři dny, se dvěma usneseními na programu. Jedno se bude týkat toho, že společnost kupuje Spinetti Maritimo a všechna její aktiva za 26 000 liber, a druhé se bude týkat vydání dalších 26 000 liber akcií na držitele pro pana Keithe Browna výměnou za bankovní poukázku na 26 000 liber.

Napsal také několik řádek Marku Vlaminckovi s tím, že převzetí nákladu v Ostende se musí odložit až do 20. května, a další Langarottimu, že setkání v Paříži se odkládá na devatenáctého.

Konečně poslal dopis Simonu Endeanovi do Londýna, ve kterém ho žádal, aby se za čtyři dny setkal se Shannonem v Lucembursku a aby měl k dispozici finance ve výši 26 000 liber na nákup lodi, která bude provádět celou operaci v cílové oblasti.

Večer 13. byl klidný a chladný. Několik set mil podél pobřeží řídil Jean-Baptiste Langarotti svůj náklaďák z Hyéres směrem na západ do Toulonu. Měl spuštěné okno a nasával vůni jehličnatých stromů a křovin vanoucí z vrchů na jeho pravé straně. Tak jako Dupree v Londýně, který se toho večera připravoval odletět do Marseille, tak jako Vlaminck v Ostende, který dokončoval svůj pátý a poslední sud s olejem, i Langarotti byl spokojen se životem.

Vzadu v náklaďáku měl dva poslední závěsné motory, koupené za hotové a vybavené podvodním výfukem pro tichý běh. Byl již na cestě zpátky do Toulonu, aby je uložil do celního skladu. Ostatně ve skladu Maritime Duphot ležely také tři nafukovací čluny, každý v bedně, a také zabalený třetí motor. Byly tu také čtyři velké bedny různého oblečení, které přišly před dvěma týdny z Londýna na jeho jméno. Také to bude připraveno včas.

Bylo škoda, že se musel vzdálit ze svého hotelu. Náhodné setkání se starým přítelem z podsvětí, se kterým se srazil ve dveřích před třemi dny, ho donutilo, aby se rychle vymluvil a příští ráno odešel. Byl nyní v novém hotelu a měl by o tom informovat Shannona, jenže nevěděl, kde Shannon je. Na tom nezáleželo, za čtyřicet osm hodin, 15. května, se setká se svým šéfem v hotelu Plaza - Surene v Paříži.

Jednání v Lucembursku 14. května bylo překvapivě krátké. Shannon nebyl přítomen. Setkal se s panem Steinem předtím v kanceláři a předal mu dokumenty o prodeji Spinetu Shipping Company a její lodi Toscany současně s bankovní poukázkou na 26 000 liber, splatnou pro Tyrone Holdings SA.

O třicet minut později přišel pan Stein ze zasedání správní rady a předal Shannonovi 26 000 kmenových akcií firmy Tyrone Holdings na držitele. Rovněž mu ukázal obálku, která obsahovala dokumenty týkající se prodeje lodi firmě Tyrone a šek firmy Tyrone Holdings ve prospěch signora Alessandra Spinettiho. Zapečetil obálku, která byla adresována signoru Giuliu Pontimu do jeho janovské kanceláře, a předal ji Shannonovi. Posledním dokumentem, který mu předal, bylo rozhodnutí správní rady jmenovat pana Kurta Semmlera generálním ředitelem společnosti Spinetu Maritimo Shipping.

O dva dny později byl v kanceláři italského advokáta celý obchod uzavřen. Šek na nákup Toscany byl vyřízen a Tyrone Holdings nyní právně vlastnila sto procent Spinetu Maritimo. Vzhledem k tomu zaslal signor Ponti doporučenou poštou sto kmenových akcií firmy Spinetu Maritimo do kanceláře společnosti Tyrone v Lucembursku. Mimo to přijal signor Ponti od Shannona balíček a zavřel ho do svého sejfu. Přijal také dva vzory Shannonova podpisu na jméno Keith Brown, aby byl schopen osvědčit autentičnost každého podpisu od Shannona, který se týká manipulace s balíčkem. Aniž by to Ponti věděl, balíček obsahoval 26 994 kontrolních akcií firmy Tyrone.

Carl Waldenberg přijal funkci kapitána i šestiměsíční smlouvu stejně tak jako srbský lodní inženýr. Každý z mužů dostal v hotovosti měsíční plat a zbývajících pět měsíců bylo uloženo do úschovy k rukám signora Pontiho.

Italský plavčík byl bez obtíží přesvědčen, aby si vzal 500 liber odškodného plus prémii 100 liber a odešel. Semmler byl uveden do funkce jako generální ředitel.

Shannon si nechal převést dalších 5000 liber z Brugg na svůj účet v Janově a tímto vyplatil platy posádky zbývající na Toscaně. Před odjezdem z Janova 18. května předal zbytek Semmlerovi a dal mu další pokyny.

„Jak to bude s náhradou posádky?“

„Waldenberg se už o to stará,“ řekl mu Semmler. „Říká, že tenhleten přístav je plný mužů, kteří čekají na práci. Zná to tady. Ví také, co potřebujeme. Dobré, tvrdé chlapy, takový druh, který se neptá a který dělá to, co se mu řekne, zvláště když ví, že na konci všeho ho čeká tučná prémie. Neboj se, dostane dva chlapy do konce týdne.“

„Dobře. To je přesně to, co potřebuji. Ať připraví Toscanu k vyplutí na moře. Kompletní údržba motoru a servis. Zaplať přístavní poplatky, papíry na jméno nového kapitána. Seznam lodního nákladu připraveného pro Toulon tak, aby tam mohl vyzvednout náklad do Maroka. Nech ji plně naložit palivem a potravinami. Vezmi dostatek zásob pro přírůstek posádky o dalších dvanáct mužů. Více čerstvé vody, piva, vína, cigaret. Jakmile bude loď připravená, odjeďte do Toulonu. Musíš tam být nejpozději 1. června. Budu tam s Markem, Jeanem-Baptistem a Jannim. Spojení se mnou udržuj prostřednictvím přepravce, Agence Maritime Duphot. Jsou v přístavu. Tam se sejdeme. Hodně štěstí.“

KAPITOLA 16

Jean-Baptiste Langarotti byl živ zčásti díky své schopnosti vycítit nebezpečí ještě předtím, než se přiblížilo. První den, kdy se usídlil v pařížském hotelu, pouze klidně seděl ve stanovenou hodinu v hale a četl si časopis. Čekal na Shannona dvě hodiny, jenže velitel žoldnéřů se neobjevil.

Korsičan to zkusil u recepce. Třebaže Shannon nic neříkal o tom, že bude v noci v hotelu, bylo možné, že přijel již dříve a má tu pokoj. Recepční se podíval do seznamu a řekl Langarottimu, že tu žádný pan Brown z Londýna není. Langarotti pochopil, že Shannon má zpoždění a že se sejdou zřejmě ve stejnou dobu příští den.

Korsičan byl tedy znovu v hale ve stejnou dobu 16. května. Shannon tu stále nebyl, ale bylo tu něco jiného. Podvakrát nahlédl stejný pracovník personálu hotelu do místnosti a zmizel, jakmile Langarotti vzhlédl. Po dalších dvou hodinách Shannon stále nepřišel, a tak Langarotti z hotelu odešel. Když procházel ulicí, zahlédl na rohu muže, který projevoval nečekaný zájem o okno, do kterého se díval. Výklad byl plný dámských korzetů. Langarotii měl pocit, že tento muž jaksi nepatří do této klidné vedlejší ulice.

Během příštích dvaceti čtyř hodin začal Korsičan čmuchat po pařížských barech, kde se setkávali žoldnéři, přičemž použil své staré kontakty Korsické unie v pařížském podsvětí. I nadále chodil každé ráno do hotelu a konečně pátý den, bylo to 19., tu Shannon byl.

Přiletěl předcházejícího večera letadlem z Janova a Milána a v noci byl v hotelu. Zdál se být v dobré náladě a řekl svému kolegovi nad kávou v hale, že koupil loď pro operaci.

„Bez problémů?“ zeptal se Langarotti.

Shannon pokývl hlavou.

„Bez problémů.“

„Jenže problém máme v Paříži.“

Protože na takovém veřejném místě si nemohl obtahovat svůj nůž, malý Korsičan seděl s rukama na kolenou. Shannon odložil šálek. Věděl, že když Langarotti mluví o problémech, tak to znamená skutečné potíže.

„A jaký?“ zeptal se tiše.

„Jdou po tobě,“ zašeptal Langarotti.

Dva muži chvíli tiše seděli, zatímco Shannon zvažoval zprávu. Jeho přítel ho nepřerušoval. Obvykle odpovídal na otázky pouze když se ho někdo zeptal.

„A víš, kdo to objednal?“ zeptal se Shannon

„Ne. Ani kdo to má udělat. Je to ale drahé, za 5000 dolarů.“

„Teď někdy?“

„Slyšel jsem, že to bylo objednáno zhruba někdy během šesti minulých týdnů. Není jisté, zda ten, kdo smlouvu převzal, a je v Paříži, je ten samý, kdo smlouvu nabídl, nebo zda jedná za někoho v pozadí. Říká se, že jen dobrý zabiják by si vzal na krk úkol, že tě zabije, nebo úplný blbec. Jenže někdo to převzal. Vyptávají se na tebe.“

Shannon tiše zaklel. Nepochyboval, že Korsičan má pravdu. Byl příliš opatrným člověkem, aby sděloval neprověřené informace tohoto druhu. Pokoušel se vrátit zpátky ke každému případu, za který by si někdo mohl objednat jeho zabití. Potíž byla v tom, že existovalo tolik možných důvodů, přičemž některé z nich si mohl pouze domýšlet.

Metodicky začal probírat možnosti, se kterými se mohl setkat. Buď kontrakt vycházel z něčeho, co má co dělat s touto operací, nebo pocházel z motivu, který je dřívějšího data. Zvažoval nejdřív první možnost.

Byla tu někde trhlina? Dostala nějaká vládní služba špionážní zprávu, že připravuje převrat v Africe, a rozhodla se, že to jednou provždy zastaví tím, že odklidí velitele operace? Napadlo ho také, zda se Sir James Manson nedozvěděl o mnohonásobné defloraci - pokud se vůbec dalo použít toto slovo u tak zkušené kočky - své dcery. Odmítl takovou myšlenku. Mohlo se také stát, že urazil někoho v temném světě černého trhu obchodníků se zbraněmi, který se rozhodl, že si vyrovná účet tvrdým způsobem, zatímco zůstane v pozadí. Jenže takovému rozhodnutí by předcházela hádka týkající se obchodu, nevyřízené peněžní pohledávky a rvačky nebo hrozby. Nic takového neexistovalo.

Vrátil se ještě dále ve své paměti, k válkám a bojům, kterými prošel. Problémem bylo, že jeden nikdy neví, zda někdy nerozčílil nějakou velkou organizaci, aniž by to měl v úmyslu. Je možné, že některý z chlapů, které zastřelil, byl tajným agentem CIA nebo KGB. Věděl, že obě organizace jsou velmi nevraživé, a protože jejich personál tvoří nejzuřivější a bezzásadoví lidé, trvají na vyrovnání účtů i tehdy, když neexistuje žádný pragmatický motiv, prostě jenom z důvodů odplaty. Věděl například, že CIA má stále nevyřízenou objednávku na zabití Bruceho Rossitera, který zastřelil v baru v Leopoldville Američana, protože se na něj ten člověk provokativně díval. Američan, jak se později ukázalo, byl jeden ze smečky místních agentů CIA, třebaže Rossiter o tom nevěděl. To mu nijak nepomohlo. Objednávka stále platila a Rossiter stále ještě prchal.

KGB byla stejně zlá. Vysílala vrahy po celém světě, aby likvidovali uprchlíky, cizí agenty, kteří jim uškodili a které jejich mateřská agentura nechala „vybouchnout“, a proto nebyli chráněni svými dřívějšími zaměstnavateli; Rusové k tomu nepotřebovali žádný praktický motiv, jako je třeba informace uložená v něčí paměti, která dosud nebyla vytěžena. Dělali to prostě na oplátku.

Zbývala tedy francouzská SDECE a britská SIS. Francouzi by se ho byli mohli zbavit stokrát během minulých dvou let a jistě by to udělali v džunglích Afriky. Kromě toho by si neobjednávali zabití v Paříži, a neriskovali tak trhlinu ve své síti. Na to měli své vlastní muže, kvalitní personál. Britové jednali podobně. S ohledem na to, že se vždy snaží postupovat podle práva, mohli by dostat přímo vládní povolení na zabití a toho se používalo jen v případě nejvyšší naléhavosti, aby se předešlo životně důležitému ohrožení bezpečnosti agentury, a aby tak vytvořili precedenční příklad, který by ostatním dokázal, že mohou důvěřovat jejich službám. Nebo případně tam, když by šlo o vyrovnání účtu, kdy jejich vlastní člověk byl vědomě odbouchnut známým zabijákem. Shannon si byl jist, že se nikdy nedotkl žádného zatraceného Brita, a tak i tento motiv prevence odpadal. Rusové a Francouzi by z toho důvodu klidně zabíjeli, nikoli však Britové. Nechali Stephena Warda naživu, aby ho postavili před soud, třebaže to téměř zničilo Macmillanovu vládu; nechali Philbyho naživu, poté co vybouchnul, a stejně tak Blackeho; ve Francii nebo v Rusku by oba zrádci zvýšili počet silničních nehod.

Takže zbývali soukromníci. Korsická unie? Ne. Langarotti by při něm nezůstal, kdyby to byla Unie. Pokud věděl, nikdy nerozčilil mafii v Itálii ani syndikát v Americe. Takže se dostával zpět k soukromým jednotlivcům a soukromé nevraživosti. Pokud nešlo o vládní agenturu, ani o velkou soukromou firmu, musí jít o jednotlivce. Jenomže proboha o koho? Langarotti ho stále pozoroval a čekal na jeho reakci. Langarotti, třebaže byl v duchu vzrušen, zůstával navenek klidný.

„Vědí, že jsem tady v Paříži?“

„Myslím si to. Věřím, že vědí o tomto hotelu. Ty tady vždycky bydlíš. To je chyba. Byl jsem tady před čtyřmi dny, jak jsi chtěl…“

„Ty jsi nedostal můj dopis, že se sejdeme až dnes?“

„Ne. Musel jsem vypadnout z marseilleského hotelu před týdnem.“

„Aha. Tak pokračuj.“

„Když jsem sem podruhé přišel, tak někdo pozoroval hotel. Já jsem se už po tobě ptal jako po panu Brownovi. Takže si myslím, že ta trhlina vyšla z hotelu. Ten chlap tady hlídal včera a dnes.“

„Takže se přesunu jinam,“ řekl Shannon.

„Možná že bys ho setřásl. Možná že ne. Někdo zná jméno Keith Brown. Najdou tě kdekoli. Kolikrát jsi byl v Paříži v minulých týdnech?“

„Často,“ připustil Shannon. „Musel jsem tu několikrát být a musíme také převézt Markovy věci z Belgie do Toulonu přes Paříž během dvou dní.“

Langarotti pokrčil rameny.

„Možná, že tě nenajdou. Jenže nevíme, jak jsou dobří nebo kolik jich je. Nebo kdo to je. Jenže tě mohou najít podruhé. Potom by mohly být problémy, možná i s policií.“

„To si nemohu dovolit. Ne teď. Ne s Markovou zásilkou v náklaďáku.“ řekl Shannon.

Byl rozumným člověkem a mnohem raději by vyjednával s tím, kdo si objednal jeho zabití. Ale ať již to byl kdokoli, rozhodl se, že to provede tím druhým způsobem.

Shannon by se klidně pokusil s tím mužem hovořit, ale nejdříve by ho musel znát. Byl tu jediný člověk, kdo by mu to mohl prozradit. Muž, který přijal objednávku na jeho zabití. Řekl to Korsičanovi, který smutně přikývl.

„Ano, mon ami, myslím, že máš pravdu. Myslím, že toho zabijáka musíme chytit. Jenže nejdřív ho musíme vylákat.“

„Pomůžeš mi, Jeane-Baptiste?“

„Samozřejmě,“ řekl Langarotti. „Ať je to kdo je to, není to Unie. Nejsou to moji lidé, takže ti pomohu.“

Téměř hodinu studovali plán Paříže rozložený na stole před nimi. Potom Langarotti odešel.

Během dne zaparkoval svůj náklaďák z Marseille na předem připraveném místě. Pozdě odpoledne sešel Shannon do recepce, aby mu řekli, jak se dostane do vzdálené restaurace. Mluvil tak, aby ho slyšel hotelový úředník, kterého mu Langarotti popsal. Recepční mu vysvětlil, jak se do té restaurace dostane.

„Dá se tam jít pěšky?“ zeptal se Shannon.

„Ale samozřejmě, monsieur. Je to tak patnáct minut, možná dvacet.“

Shannon mu poděkoval a použil telefon v recepci, aby si zajistil stůl na jméno Brown na deset hodin v noci. Celý den nevyšel z hotelu.

Přesně v devět hodin čtyřicet s malým zavazadlem v jedné ruce a převlečníkem přes druhou odešel z hotelu a vyšel směrem k restauraci. Cesta, kterou šel, nebyla přímá. Vedla dvěma malými uličkami, ještě menšími než byla ta, ve které se nacházel jeho hotel. Při chůzi za sebou nechával ostatní chodce a vstoupil do ulic v prvním okrese, které byly slabě osvětlené a kde téměř nikdo nechodil. Loudal se, ubíjel čas nahlížením do osvětlených výkladů až do doby, kdy byla jeho rezervace v restauraci již určitě zrušena. Nikdy se neohlížel. Někdy, v tichu, se mu zdálo, že slyší měkké ťápnutí mokasínů kdesi ve špatně osvětlené ulici za sebou. Ať tam byl kdokoli, nebyl to Langarotti. Korsičan se dokázal pohybovat tak, že ani prach nezvířil.

Bylo již po jedenácté, když došel do tmavé, černé aleje, o které věděl, že tam je. Vedla na levou stranu a nebyla tam vůbec světla. Vzdálený konec byl zablokován řadou světelných majáčků, takže to byla slepá ulice. Na každé straně byly vysoké zdi. Všechno světlo, které by mohlo padat do aleje z druhého konce, bylo odcloněno masou francouzského náklaďáku, který tam stál zaparkovaný, prázdný, ale s otevřenými zadními dveřmi. Shannon šel směrem k otevřeným dveřím na zádi, a když tam došel, obrátil se.

Jako většina bojovníků vždy dával přednost stát tváří v tvář nebezpečí než jenom vědět, že je někde za ním. Věděl ze zkušenosti, že i chůze pozadu je bezpečnější, protože člověk stojí tváří v tvář nebezpečí. Minimálně ho může alespoň pozorovat. Když šel alejí se zády k jejímu konci, cítil, jak se mu ježí chlupy na zádech. Pokud bylo jeho uvažování špatné, mohl by být brzo mrtev. Jenomže jeho úvahy byly správné. Tím, že procházel prázdnými ulicemi, se muž za ním hodně opozdil, a čekal právě na takovou příležitost, jaká se nyní naskytla.

Shannon hodil svůj kufřík a plášť na zem a díval se na velkou postavu, která blokovala světlo lamp na konci aleje. Trpělivě čekal. Doufal, že se neozve ani zvuk, zvláště ne zde v centru Paříže. Stín se zastavil, hodnotil situaci a zcela zřejmě kontroloval, zda Shannon nemá zbraň. Pohled na otevřený náklaďák však zabijáka uklidnil. Předpokládal, že tu Shannon zaparkoval kvůli utajení a že se celou dobu vracel sem.

Stín v aleji se tiše pohyboval vpřed. Shannon mohl uvolnit pravou ruku, ve které něco držel, z kapsy pláště. Tvář muže byla ve stínu, proti němu stála jenom silueta, byl to ale velký chlap. Jeho postava se tyčila právě ve středu dlážděné slepé ulice, zastavila se, zvedla zbraň. Váhal několik sekund, když mířil, potom pomalu spustil ruku, která mu klesla k boku. Bylo to téměř, jako kdyby si to rozmyslel.

Stále se dívaje na Shannona se muž pomalu nahnul dopředu a klesl do kolen. Potom si odkašlal, opět se nahnul dopředu a opřel se pěstmi o dláždění před sebou. Kov Coltu 45 zachrastil na kamení. Pomalu, jako muslim tváří k Mekce v hodině modlitby, pistolník naklonil hlavu, díval se poprvé za dvacet sekund nikoli na Shannona, ale na dláždění. Ozvalo se lehké plesknutí, jako kdyby na dláždění rychle vytékala kapalina, a konečně mužovy ruce i nohy povolily. Zhroutil se dopředu do kaluže své vlastní krve a usnul, jemně, jako dítě.

Shannon stále stál u dveří nákladního vozu. Protože muž klesl, z osvětleného konce aleje sem začalo proudit trochu světla. Zablýskalo se na vyleštěné střence nože, trčící z tmavých zad muže na chodníku, mírně vlevo od středu mezi čtvrtým a pátým žebrem.

Shannon vzhlédl. Proti světlům lamp se rýsovala malá, sporá, nehybná postava, stojící patnáct metrů od mrtvoly, na místě, odkud hodila nůž. Shannon zasyčel a Langarotti nehlučně přeběhl dláždění.

„Už jsem si myslel, že se zpozdíš,“ zavrčel Shannon.

„Non, nikdy nemám zpoždění. Nikdy by býval nedokázal zmáčknout spoušť Coltu za celou tu dobu, co jsi vyšel z hotelu.“

Zadek vozu byl vyložen velkou silnou fólií. Plachta měla dírky kolem okrajů, takže se snadno dala zašněrovat, a na jejím vzdálenějším konci byla spousta provazů a cihel. Oba vzali vraha za ruku a nohu a vyhodili jeho tělo na náklaďák. Langarotti vyskočil nahoru, aby si vzal svůj nůž, zatímco Shannon zavíral dveře. Slyšel, že se zevnitř zamkly.

Langarotti vylezl na přední sedadlo a nastartoval. Pomalu vycouval alejí na ulici. Když chtěl již odjet, Shannon se přiblížil k jeho oknu.

„Podíval ses na něho?“

„Jistě.“

„A znáš ho?“

„Ano. Jmenuje se Thomard, Raymond Thomard. Byl kdysi krátkou dobu v Kongu, je to spíš takový městský typ. Profesionální zabiják. Žádná kvalita. Není to ten druh, který by použil někdo z velkých objednavatelů. Mnohem pravděpodobněji pracoval pro svého šéfa.“

„A kdo to je?“ zeptal se Shannon.

„Roux,“ řekl Langarotti. „Charles Roux.“

Shannon tiše a zuřivě zaklel.

„Ten parchant. Ten hovadskej, ignorantskej, neschopnej blbec. Mohl zkazit celou operaci jenom proto, že nebyl pozván, aby se jí účastnil.“

Umlkl a chvíli přemýšlel. Rouxe bylo třeba postrašit, ale takovým způsobem, aby se držel od zangarské záležitosti jednou provždy.

„Dělej,“ řekl Korsičan se stále běžícím motorem. „Chci dostat toho zákazníka do postele ještě předtím, než někdo přijde.“

Shannon se rozhodl a začal naléhavě a rychle mluvit. Langarotti přikývl.

„V pořádku. Opravdu se mi to líbí. Myslím, že to toho votravu na dlouhou chvíli zastaví. Jenomže to bude stát něco navíc: 5000 franků.“

„Dojednáno,“ řekl Shannon. „Odjeď a potkáme se za tři hodiny u stanice metra Porte de la Chapelle.“

Poobědvali s Markem Vlaminckem v malém jihobelgickém městě Dinand, jak bylo dohodnuto. Shannon mu předešlého dne zavolal a dal mu pokyny ohledně jejich setkání. Drobeček Marc políbil Annu na rozloučenou a ona mu láskyplně podala zabalený kufr se šaty a přesnídávkovou krabici s půlkou chleba, máslem a pořádným kusem sýra na svačinu. Jako obvykle mu řekla, aby na sebe dával pozor.

Řídil náklaďák, ve kterém bylo pět dvěstělitrových sudů motorového oleje Castrol, přes celou Belgii, aniž by ho někdo zastavil. Nebylo také důvodu proč. Jeho papíry byly v pořádku, stejně tak jako papíry vozu a pojistka.

Když všichni tři seděli u oběda v kavárně na hlavní ulici, Shannon se zeptal Belgičana:

„Kdy budeme přecházet?“

„Zítra ráno, těsně před východem slunce. To je nejklidnější doba. Spali jste vy dva minulou noc?“

„Ne.“

„Tak se radši trochu vyspěte,“ řekl Marc. „Dám pozor na oba vozy. Vy mezitím můžete mít klidně půlnoc.“

Charles Roux byl další, kdo byl toho dne unaven. Předchozího večera, od chvíle, kdy mu zatelefonoval Henri Alain, že Shannon jde do své restaurace na večeři, čekal na zprávy. Žádná nepřišla do půlnoci, když už by býval měl Thomard zavolat, aby mu řekl, že všechno je hotovo. Nepřišla žádná ani do tří hodin ráno a žádná nepřišla do východu slunce.

Roux byl neoholený a udivený. Věděl, že Thomard by za rovných podmínek nepředstavoval pro Shannona žádný problém, ale byl si jist, že Ir bude zlikvidován zezadu, až půjde jednou z klidnějších ulic na večeři.

Ráno, když Langarotti a Shannon ve svém prázdném náklaďáku přecházeli bez potíží do Belgie severně od Valencienne, si Roux konečně natáhl kalhoty a košili a sjel výtahem o pět poschodí níže do průjezdu, aby se podíval do schránky na poštu.

Nezdálo se mu, že by zámek jeho poštovní schránky byl v nepořádku, byla to schránka asi dvacet pět centimetrů vysoká, dvacet široká a dvacet hluboká, přišroubovaná na zeď průjezdu současně s řadou schránek dalších nájemníků.

Nebyl tady ani náznak toho, že byla otevřena a pokud, pak musela být otevřena paklíčem. Jenže otevřená nepochybně byla. Roux vzal svůj vlastní klíč, odemkl dvířka a rázem je otevřel. Asi deset sekund stál bez hnutí. Nic se na něm nezměnilo s výjimkou toho, že jeho obvykle brunátná barva obličeje se změnila na křídově šedou. Dívaje se jako začarovaný, začínal mumlat,

„Mon Dieu, o mon Dieu…“ stále znova a znova.

Zvedl se mu žaludek, cítil se jako tehdy v Kongu, když slyšel konžské vojáky, jak zjišťují jeho totožnost pod obvazy, když ležel na nosítkách, zatímco ho John Peters propašovával pryč od jisté smrti. Cítil, že musí močit, utíkat, ale mohl se pouze potit strachy. Ze schránky na něho hleděla hlava Raymonda Thomarda s jakýmsi ospalým smutkem, očima napůl zavřenýma, semknutými rty.

Roux nebyl choulostivý, ale neměl ani statečný srdce. Zavřel schránku, šel zpátky do svého bytu a chytil láhev s koňakem uloženou zde pouze pro lékařské potřeby. Potřeboval hodně léku.

Alan Baker se vynořil z kanceláře jugoslávské státní zbrojní společnosti do sluncem osvětleného Bělehradu s pocitem dobře vykonané práce. Když obdržel Shannonovu splátku 7200 dolarů a certifikát finálního uživatele, zašel k licencovanému obchodníku se zbraněmi, pro kterého v minulosti příležitostně pracoval jako subdodavatel. Tak jako v případě Schlinkera i tento muž se domníval, že množství zbraní i peněz, které za to budou, je směšné, avšak souhlasil s Bakerovým argumentem, že pokud budou kupci spokojeni s první zásilkou, vrátí se zřejmě s další, o hodně větší.

Dal tedy Bakerovi svého fiata, aby letěl do Bělehradu a podal žádost o nákup s použitím osvědčení z Toga, řádně vyplněnou příslušnými jmény a se zmocňujícím dopisem od obchodníka, který jmenoval Bakera svým zástupcem.

Znamenalo to, že Baker přijde o část svého výdělku, ale byla to jediná cesta jak získat přijetí v Bělehradě a u takového malého obchodu si stejně zajistil stoprocentní zisk z ceny zbraní.

Jeho pětidenní jednání s panem Pavlovičem byla plodná a zahrnovala i návštěvu ve státním skladě, kde vybral dva minomety a dvě pancéřovky. Munice pro obojí byla standardní a byla dodávána v bednách po dvaceti pancéřovkových raketách a deseti minometných granátech.

Jugoslávec akceptoval certifikát finálního uživatele z Toga bez pochybností a třebaže Baker, licencovaný obchodník, a pravděpodobně i pan Pavlovič, si museli být vědomi toho, že ovědčení je pouze kusem papíru, vytvářelo to zdání, že vláda Toga je velmi žádostivá získat možnost nakupovat jugoslávské zbraně ke zkouškám. Pan Pavlovič také požadoval plné zaplacení předem a Baker musel zaplatit zbytek ze 7200 dolarů, které mu dal Shannon, po srážce svých vlastních cestovních nákladů plus 1000 vlastních dolarů. Věřil, že Shannon vyrovná zbytek dalších 7200 dolarů a i potom, co si licencovaný obchodník vezme svůj zisk, zbude ještě 4000 dolarů do Bakerovy kapsy.

Jeho ranní jednání potvrdilo, že na zboží bude poskytnuta vývozní licence a že bude posláno armádním nákladním vozem do celního skladu v přístavu Ploce na severozápadě, poblíž rekreační oblasti Dubrovníku a Splitu.

To bylo také místo, kde měla Toscana přistát u přístavní hráze, aby mohla převzít na palubu náklad kdykoli po 10. červnu. S ulehčením nasedl Baker na příští letadlo do Mnichova a Hamburku.

Johann Schlinker byl ráno 20. května v Madridu. Telexem poslal kompletní podrobnosti o obchodu s náboji ráže 9 mm, který chce uskutečnit, svému madridskému partnerovi, muži se španělskou státní příslušností, a sám odletěl do španělského hlavního města s iráckým certifikátem finálního uživatele, jen co obdržel od Shannona vyplacených 26 000 dolarů.

Španělské formality byly mnohem komplikovanější než ty, se kterými se Alan Baker setkal v Bělehradě. Bylo třeba dvou žádostí, první, aby bylo možno zakoupit zboží, a druhé, aby ho bylo možno vyvézt. Žádost o nákup byla podána o tři týdny dříve a během následujících dvaceti dní byla prošetřována v Madridu třemi ministerstvy, která se takovýmito záležitostmi zabývala. Jako první to bylo ministerstvo financí, které muselo potvrdit, že kompletní nákupní cena 18 000 dolarů byla přijata v příslušné bance v tvrdé měně. O několik let dříve byly přijímány pouze americké dolary, avšak v poslední době byl Madrid velmi šťastný, když mohl převzít německé marky.

Druhým ministerstvem bylo ministerstvo zahraničí. Jeho úkolem bylo potvrdit, že kupující země není státem nepřátelským Španělsku. V případě Iráku to nebyl žádný problém, protože velká část španělského zbrojního exportu obvykle směřuje do arabských zemí, se kterými Španělsko vždy udržovalo těsné a přátelské vztahy. Ministerstvo zahraničních věcí neváhalo potvrdit svůj souhlas s Irákem jako příjemcem španělských nábojů ráže 9 mm.

A konečně to bylo ministerstvo obrany, které muselo potvrdit, že nic z položek navrhovaného obchodu není na tajné listině nebo mezi kategoriemi zbraní, které nejsou pro vývoz. V případě nábojů do ručních zbraní to rovněž nebylo problémem.

Třebaže s touto dodávkou nebyly žádné nepříjemné problémy, tak jako tak to trvalo osmnáct dní, než všechny dokumenty prošly třemi ministerstvy, přičemž se k nim přidávalo stále větší množství listin, až se konečně objevilo příslušné orazítkované povolení. V tomto okamžiku byly bedny s municí vyzvednuty z továrny CETME a uloženy ve skladě španělské armády na okraji Madridu. V tomto okamžiku také záležitost přebíralo ministerstvo obrany a především vedoucí jeho odboru vývozu zbraní, plukovník Antonio Salazar.

Schlinker musel přiletět do Madridu, aby osobně předložil žádost o vývozní licenci. Když přiletěl, měl již k dispozici všechny podrobnosti o MV Toscana a vyplněný sedmistránkový dotazník, který současně předložil. Neočekával problémy ani zde. Toscana byla čistá loď, malá, avšak náležející zapsané přepravní společnosti Spinetti Maritimo, jak potvrdil rejstřík Lloydovy společnosti v Londýně. Podle žádosti by měla zakotvit ve Valencii v době od 16. do 20. června, převzít náklad na palubu a pokračovat přímo do Latakie na syrském pobřeží, kde bude náklad předán Iráčanům, kteří ho převezou nákladními vozy do Bagdádu. Udělení vývozní licence by nemělo trvat déle než další dva týdny a potom bude podána žádost o povolení přesunu, jejíž schválení umožni převezení beden z armádního skladu a přidělení armádního důstojníka a ozbrojeného doprovodu deseti vojáků až na nábřeží ve Valencii. Tato opatrnost, která byla zavedena před třemi léty, měla zabránit každému riziku, že by byl náklad ukraden baskickými teroristy. Poslední věcí, kterou si caudillova vláda přála, bylo, aby byly madridské kulky použity proti Guardia Civil v Coruně.

Když se Schlinker připravoval na cestu do Hamburku, věděl již, že jeho madridský společník byl schopen zajistit úspěšné jednání s ministerstvem obrany a že bedny čekají ve Valencii na příjezd Toscany.

V Londýně se konalo třetí, zdánlivě s tím nesouvisející jednání. Během tří minulých týdnů se pan Harold Roberts, pověřený ředitel firmy Bormac Trading Company, kontrolující třicet procent akcií společnosti, dobře staral o předsedu správní rady společnosti majora Lutona. Několikrát ho pozval na oběd a jednou ho dokonce navštívil v jeho domě v Guildfordu. Stali se z nich docela přátelé.

Během svých rozhovorů Roberts vysvětlil, že pokud se má společnost odrazit ode dna a vrátit se zpět do podnikání, ať již s kaučukem nebo v jíné obchodní oblastí, bude třeba velkých injekcí čerstvého kapitálu. Major Luton to chápal. Když čas dozrál, pan Roberts předsedovi správní rady navrhl, že společnost by měla vydat nové akcie v poměru jedna ku dvěma, tedy celkem by mělo jít o jeden a půl milionu nových akcií.

Major byl nejdříve konsternován závažností tohoto postupu, avšak pan Roberts ho ujistil, že banka, jejímž pověřencem je, nalezne nezbytné čerstvé finance. Pan Roberts také dodal, že v případě, pokud by stávající akcionáři nebo noví akcionáři nepřevzali nějaké nové akcie, převezme zbytek za plnou hodnotu Zwingli Bank jménem svých zákazníků.

Nejpřesvědčivějším argumentem bylo, že jakmile se zprávy o čerstvé emisi akcií dostanou na trh, cena kmenových akcií Bormac musí stoupnout možná až do výše jejich současné hodnoty, což činilo jeden šilink a tři pence. Major Luton pomyslel na svých vlastních sto tisíc akcií a souhlasil. Jak tomu často bývá, pak člověk, který jednou ustoupí, dělá již všechno co se mu řekne - a major také přijímal návrhy pana Robertse bez dalšího reptání.

Nový ředitel poukázal na to, že dva z nich již tvoří kvorum a mohou uspořádat zasedání ředitelů, které přijme rozhodnutí závazné pro celou společnost. Na majorovo naléhání byl zaslán dopis ostatním čtyřem ředitelům, konstatující, že se bude konat zasedání správní rady, aby se projednaly otázky podnikání společnosti včetně možnosti vydání nové emise.

V daném případě se objevil pouze tajemník společnosti, právník z City. Rozhodnutí bylo přijato a bylo oznámeno vydání nových akcií. Nebylo třeba svolávat zasedání akcionářů, protože z dlouhodobého hlediska bude postupně autorizováno zvýšení kapitálu, k čemuž však nikdy nedošlo.

Existujícím akcionářům bylo nabídnuto předkupní právo zakoupit akcie a byly odeslány přídělové dopisy příslušného počtu nových akcií. Akcionáři rovněž dostali právo koupit všechny akcie, které nebyly upsány těmi, kterým byly původně nabídnuty.

Během jednoho týdne již držel tajemník společnosti v rukou dopisy a šeky podepsané pány Adamsem, Ballem, Carterem a Daviesem, zaslané švýcarskou Zwingli Bank. Každý z nich se rozhodoval, že zakoupí 50 000 nových akcií, včetně těch, které jim byly původně přiděleny na základě jejich stávajících počtů.

Akcie musely být vydány za nominální hodnotu, která činila čtyři šilinky za jednu, a se stávajícími akciemi, které byly hodnoceny za méně než třetinu této ceny, to byla neatraktivní nabídka. Dva spekulanti v City si všimli oznámení v tisku a pokusili se nabídnout upsání emise, protože předpokládali, že se něco bude dít. Možná, že by byli měli úspěch, kdyby tu nebyl pan Roberts. Jeho vlastní nabídka jménem Zwingli Bank byla již na místě, s tím, že si přeje zakoupit všechny akcie zbývající při uzavření nabídky, které nebyly zakoupeny stávajícími akcionáři firmy Bormac.

Nějaký pitomec ve Walesu souhlasil s tím, že koupí tisíc akcií, a to i za příliš vysokou cenu, a další tři tisíce byly zakoupeny osmnácti dalšími akcionáři rozptýlenými pro celé zemi, kteří zřejmě vůbec nedovedli počítat nebo byli dobrodruhy. Pan Roberts jako pověřený ředitel nemohl nakupovat pro sebe a v důsledku toho neměl akcie. Pokud se týká zbývajících neprodaných akcií ve tři hodiny odpoledne 20. května, což byl okamžik uzávěrky nabídky, upsal veškerých 296 000 akcií jménem Zwingli Bank, která tyto zakoupila jménem dvou svých zákazníků. Jejich jména zněla Edwards a Frost. Banka k tomu opět použila připravené účty své pověřené společnosti.

V žádném případě nebyla porušena pravidla zákona o společnostech, pokud se týká sdělení totožnosti kupujících. Pánové Adams, Ball, Carter a Davies vlastnili každý 75 000 akcií z prvního nákupu a 50 000 akcií z druhého. Jenže protože počet akcií, které byly nyní v oběhu, stoupl z jednoho milionu na milion a půl, každý z nich měl méně než deset procent a mohl zůstat anonymní. Pánové Edwards a Frost měli po 148 000 akcií, což bylo přesně pod desetiprocentním limitem.

To, co nebylo sděleno nikomu veřejně, ani ředitelům, bylo, že Sir James Manson vlastní 796 000 akcií společnosti Bormac, což byla naprostá většina. Prostřednictvím Martina Thorpeho kontroloval svých šest neexistujících akcionářů, kteří tak nakupovali. Mohli prostřednictvím Martina Thorpeho řídit švýcarskou Zwingli Bank při jednání se společností a banka kontrolovala svého smluvního zaměstnance pana Robertse. S použitím zástupců si šest neviditelných pánů z Zwingli Bank, jednajících prostřednictvím Harolda Robertse, mohlo dělat se společností co si zamanulo.

Sira Jamese Mansona to stálo 60 000 liber, aby koupil původních 300 000 akcií, a 100 000 liber, aby koupil zbytek nové emise půldruhého milionu akcií. Avšak jakmile akcie dosáhnou předpovězených 100 liber za každou, k čemuž jak si byl jist dojde hned po náhodném „objevu“ Křišťálové Hory v srdci oblasti, na které bude mít Bormac zangarské těžební povolení, vynese to 80 milionů liber.

Pan Roberts byl spokojen, když opouštěl kanceláře firmy Bormac poté, co se dozvěděl, kolik akcií bylo přiděleno jeho šesti ve Svýcarsku usedlým akcionářům. Věděl, že až vloží akciové certifikáty do rukou Dr. Martina Steinhofera, dostane slušnou prémii. Třebaže nebyl chudý člověk, jeho pohodlný důchod byl takto zajištěn.

V Dinantu se Shannon a Langarotti probrali na svých lůžkách krátce po setmění, kdy je Marc probudil. Oba byli nataženi na podlaze francouzského náklaďáku.

„Je čas vypadnout,“ řekl Belgičan.

Shannon se podíval na hodinky.

„Ale vždyť jsi říkal před východem slunce,“ zavrčel.

„To je už doba, kdy budeme přecházet,“ řekl Marc. „Musíme dostat rychle náklaďáky z města ještě dřív, než budou příliš nápadné. Po zbytek noci můžeme zaparkovat někde na kraji cesty.“

Zaparkovali, ale nikdo z nich nespal. Místo toho kouřili a hráli karty, které měl Vlaminck ve svém voze. Když tak seděli pod stromy ve tmě u belgické silnice, čekajíce na svítání, cítili na svých tvářích noční vzduch a každý z nich si téměř mohl myslet, že jsou zpátky v africkém buši, že se chystají do akce, pouze s tím rozdílem, že blýskající světla za stromy byla světla automobilů mířících na jih na cestě do Francie.

Když tak seděli během těchto nočních hodin, otráveni hraním karet, příliš nervózní než aby spali, každý z nich se věnoval svým starým zvykům. Drobeček Marc konzumoval zbytky chleba a sýra, které mu připravila jeho přítelkyně Anna. Langarotti obtahoval čepel svého nože, aby byl ještě trochu ostřejší. Shannon se díval na hvězdy a tiše pískal.

KAPITOLA 17

Technicky není nijak příliš obtížné převézt nelegální dodávku přes belgicko-francouzskou hranici v obou směrech a v důsledku toho tudy přechází množství zbraní černého trhu.

Mezi mořem u La Panne a křižovatkou s Lucemburskem poblíž Longwy se tato hranice táhne celé míle a téměř většinou probíhá v jihovýchodní části silně zalesněnou krajinou. Zde překračuje hranici řada vedlejších cest a cestiček lesem a žádnými prostředky nelze zajistit jejich obsazení.

Obě vlády se snaží vytvořit určitý druh kontroly za použití toho, čemu říkají „douanes volantes“ nebo-li létající celnice. Jde o jednotky celníků, kteří namátkově vyberou cestu nebo vedlejší silnici a obsadí zde hraniční přechod. Použitím těchto celnic se dá s pravděpodobností předpokládat, že bude zastaven a prozkoumán jeden vůz z deseti. Na obsazených cestách, pokud by zde létající celníci obou stran náhodou seděli po celý den, bude kontrolován každý vůz, který tudy projíždí. Je tedy třeba riskovat a volit cestu.

Třetí alternativou je vybrat si silnici, kde nepochybně není vytvořeno celní stanoviště, a projet přes hranici. Tato metoda převážení nákladů přes hranici je zvlášť oblíbená těmi, kdo pašují francouzské šampaňské a nevidí důvod k tomu, proč by tento nápoj spojený s radostnou náladou a veselím měl být středem pozornosti zcela zamračeného belgického celníka. Jako vlastník baru Marc Vlaminck znal takovou cestu. Říká se jí vinařská cesta.

Vychází jižně od Namuru, staré belgické pevnosti, běží podle řeky Meusy, nejdříve přichází k Dinantu a potom již vede téměř na jih přes hranici do prvního francouzského města Givet. Podél této cesty míří ukazováček francouzského území přímo vzhůru do Belgie a tento francouzský koridor je obklopen ze tří stran belgickým územím. Je to hluboký les, který protíná velký počet cest a stezek. Hlavní silnice z Dinantu do Givetu má celní stanoviště - vlastně dvě, jedno belgické a jedno francouzské, která se nacházejí asi čtyři sta metrů od sebe.

Krátce před svítáním vytáhl Marc své mapy a instruoval Shannona a Jeana-Baptista, jak chce zajistit, aby se dostali přes hranici nepozorováni. Jakmile oba muži pochopili přesně co se od nich požaduje, pokračovali v jízdě, vpředu belgický náklaďák řízený Marcem, další dva ho pak následovali ve francouzském voze dvě stě metrů za ním.

Jižně od Dinantu je pěkná silnice s řadou vesnic, jejichž okraje se téměř dotýkají. V šeru před svítáním vypadaly tyto vesničky klidně a tajemně. Na šestém kilometru jižně od Dinantu odbočuje doprava postranní cesta a tou se Marc dal. To bylo naposled, kdy viděli řeku Meusu. Po čtyřech a půl kilometru projeli zvlněnou krajinou stejně vysokých kulatých vrchů, hustě zalesněných a pokrytých šťavnatou květnovou vegetací. Cesta vedla souběžně s hranicí a přímo do srdce loveckých revírů. Bez váhání Vlaminck zabočil se svým vozem doleva a zamířil opět směrem k hranici a po třech až čtyřech stech metrech zastavil na kraji. Slezl a odešel zpátky k francouzkému náklaďáku.

„Koukejte to vyřídit rychle,“ řekl, „nechci tady čekat příliš dlouho. Je příliš zřejmé, kam jedu, když mám čísla z Ostende.“ Ukázal na cestu.

„Hranice je támhle, jeden a půl kilometru odtud. Dám vám dvacet minut, zatímco budu dělat, že vyměňuju pneumatiku. Potom se vrátím do Dinantu a setkáme se v kavárně.“

Korsičan přikývl a pustil spojku. Šlo o to, že pokud by francouzští nebo belgičtí celníci vytvořili létající závoru, první vůz zastaví a umožní prohlídku. Pokud bude všechno v pořádku, potom bude pokračovat na jih, aby se napojil na hlavní cestu, zamíří do Givetu, obrátí se opět na sever a vrátí se přes pevné celní stanoviště do Dinantu. Kdyby bylo kterékoli z celních stanovišť obsazeno, nemůže se vrátit zpátky po cestě dříve než po dvaceti minutách.

Po jednom a půl kilometru uviděli Shannon a Langarotti belgické stanoviště. Na každé straně silnice byl ocelový sloup, zakotvený v betonu. Po pravé straně byla malá skleněná a dřevěná budka, kde sedávali celníci, zatímco jim řidiči podávali papíry oknem. Pokud by byla obsazena, přes silnici by byla červenobílá závora, opřená o oba stožáry, blokující cestu. Nic takového tu nebylo.

Langarotti pomalu přejel kolem, zatímco Shannon prohlížel budku. Nebyla tam ani noha. Na francouzské straně to bylo složitější. Půl kilometru se cesta vinula mezi svahy vrchů, na belgickou stranu nebylo vidět. Pak přišla francouzská hranice. Nebylo tu ani stanoviště, ani budka. Bylo tu pouze místo, kde vždy parkoval vůz francouzských celníků. Uplynulo pět minut. Shannon ukázal Korsičanovi, aby projel ještě dvě další zatáčky, nic však nebylo vidět. Na východě nad stromy se ukazovalo světlo.

„Otoč to,“ vyštěkl Shannon. „Allez.“

Langarotti otočil náklaďák do ostré zatáčky, téměř se mu to podařilo, zacouval, a vyrazil směrem k Belgii jako zátka z láhve dobrého šampaňského. Od této chvíle byl čas cenný. Proletěli kolem francouzského parkoviště, přes belgické stanoviště a po jednom a půl kilometru již viděli Marcův čekající náklaďák. Langarotti zablikal světly, dvakrát krátce a jednou dlouze, a Marc nastartoval. O sekundu později již proletěl kolem nich a řítil se do Francie.

Jean-Baptiste se již otočil klidněji a jel za ním. Pokud Marc pojede rychle, mohl by projet nebezpečnou oblastí během čtyř minut, a to i se svým těžkým nákladem. Pokud se objeví nějací celníci během těchto životně důležitých pěti minut, pak měl smůlu. Marc by se musel pokusit je oblafnout, říci, že se ztratil, a doufat, že sudy s olejem vydrží důkladnou kontrolu.

Celníci se neobjevili ani při druhé jízdě. Jižně od francouzského parkoviště je pětikilometrová silnice bez zatáček. Někdy zde patrolují francouzští policisté, toho rána tam však nic nebylo. Langarotti dojel belgický náklaďák a jel za ním ve vzdálenosti dvě stě metrů. Po pěti kilometrech na jiném parkovišti Marc odbočil doprava a po dalších šesti kilometrech projížděl čímsi, co by se dalo nazvat ještě menší okresní cestou, až konečně vyjel na poměrně slušnou silnici. U cesty stál ukazatel. Shannon viděl, že Marc Vlaminck ukázal rukou z okna. Na ukazateli stálo „Givet“ ve směru, ze kterého přišli, a směrem, kterým jeli, bylo napsáno „Remeš“. Přes vzdálenost mezi vozy jako kdyby slyšeli z předního vozu tichý smích.

Přeložení provedli na tvrdém betonovém parkovišti za malou kavárnou na jih od Soissons. Oba vozy byly s otevřenými dveřmi postaveny těsně k sobě a Marc přeložil pět sudů z belgického nákladního vozu do francouzského. Shannon i Langarotti by na to potřebovali veškerou svou sílu, tím spíše, že naložený náklaďák měl stlačená péra, takže podlahy obou vozidel nebyly stejně vysoko. Bylo potřeba zvednout sud asi o dvacet centimetrů, aby se dostal do prázdného vozu. Marc to zvládl svým způsobem, chytil každý sud do obrovských rukou za vršek a balancoval na spodním okraji.

Jean-Baptiste odešel do kavárny a vrátil se se snídaní: dlouhými, vypečenými vekami bílého chleba, sýrem, ovocem a kávou. Shannon neměl nůž, takže všichni používali Marcův. Langarotti by svůj nůž nikdy k jídlu nepoužil. Choval k němu něžnější city. Nemohl zneuctít nůž, tím, že by jej používal k loupání pomeranče.

Krátce po desáté opět vyrazili. Nyní postupovali jinak. S belgickým nákladním vozem, starým a pomalým, zajeli brzo do lomu, kde ho opustili, když předtím z něho vzali evidenční čísla, odlepili nálepku na předním skle a všechno to hodili do řeky. Nákladní vůz byl stejně tak jako tak původně francouzské výroby. Poté již pokračovali společně. Langarotti řídil. Byl to ostatně jeho nákladní vůz. Měl na něj papíry. Pokud by ho někdo zastavil, tak by řekl, že veze pět sudů motorového oleje na jih ke svému příteli, který má farmu a tři traktory u Toulonu. Ostatní dva byli stopaři, které vzal s sebou.

Vyjeli ze silnice Al, odbočili na cestu kolem Paříže a najeli na silnici A6 na jih k Lyonu, Avignonu, Aix a Toulonu.

Kousek od Paříže uviděli ukazatel vpravo ukazující k letišti Orly.

Shannon slezl a potřásli si rukama.

„Tak víte, co máte dělat?“ zeptal se.

Oba přikývli.

„Jen co se dostaneme do Toulonu, tak ji pořádně schovám. Neboj se, nikdo to děťátko nenajde tam, kam ji schovám,“ řekl Langarotti.

„Toscana by měla přijet nejpozději 1. června, možná dříve. Předtím se už k vám ale připojím. Víte, kde se sejdeme? Tak mnoho štěstí.“

Vzal své příruční zavazadlo a odešel, zatímco náklaďák zamířil na jih. Z blízké garáže si zavolal telefonem taxíka z letiště a dostal se tam o hodinu později. Koupil si letenku do Londýna a byl zpátky v St. John’s Wood před soumrakem. Ze sto dní, které měl k dispozici, již použil čtyřicet šest.

Třebaže poslal Endeanovi telegram o tom, že je doma, uběhla celá neděle a dalších 24 hodin, než mu Endean zavolal do bytu. Dohodli se, že se sejdou v úterý ráno.

Celou hodinu trvalo, než vysvětlil Endeanovi všechno, co se stalo od jejich posledního setkání. Vysvětlil také, že použil všechny peníze jak v hotovosti, které dostal v Londýně, tak i na belgickém účtu.

„Co bude dál?“ zeptal se Endean.

„Musím se vrátit do Francie nejpozději během pěti dní a dohlédnout na naložení první části nákladu na Toscanu,“ řekl Shannon. „Všechno, pokud se týká nákladu, je legální, s výjimkou těch sudů s olejem. Čtyři bedny s roztříděnými uniformami a výstrojí by měly projít bez problémů na palubu, a to i tehdy, kdyby to celníci prohlíželi. To samé platí pro nevojenské věci koupené v Hamburku. Všechno v této části je něco takového, co by loď mohla nakoupit v obchodech s lodními potřebami: rakety pro případ nouze, světlice a tak dále.

„Nafukovací čluny a závěsné motory mají papíry k dodání do Maroka, aspoň tak to bude uvedeno v seznamu lodního nákladu. Opět je to zcela legální. Pět sudů s olejem se musí dostat na palubu jako lodní zásoby. Množství je trochu větší, ale neměl by to být problém.“

„A kdyby byl?“ zeptal se Endean. „Co když toulonští celníci budou prohlížet ty sudy příliš podrobně?“

„Tak to bude průšvih,“ řekl Shannon prostě. „Loď zabavená, pokud kapitán nedokáže, že neměl ani ponětí, o co se jedná. Vývozci zatčeni. Operace znemožněna.“

„Zatraceně drahé,“ poznamenal Endean.

„A co si myslíte? Zbraně se musejí nějak dostat na palubu. Sudy s olejem jsou asi tou nejlepší cestou. Při tom je vždy riziko.“

„Vždyť jste mohl ty samopaly koupit legálně, přes Španělsko,“ řekl Eandean.

„To bych byl mohl,“ souhlasil Shannon, „ale vždy by tady byla velká možnost, že by byla zakázka odmítnuta. Zbraně a munice se k sobě přesně hodí. Vypadalo by to jako speciální zakázka pro vybavení roty chlapů; jinými slovy malá operace. Madrid by ji mohl z těchto důvodů odmítnout nebo zkoumat příliš důkladně certifikát finálního uživatele. Býval bych mohl objednat zbraně ze Španělska a koupit munici na černém trhu. Pak bych ale zase musel propašovat munici na palubu a to by byla mnohem větší zásilka. Každým pádem by se muselo pašovat, a tedy by to bylo i riziko. Takže pokud všechno dopadne špatně, budu to já a moji chlapci, kdo na to doplatí, ne vy. Vy jste chráněn řadou opatření.“

„A přesto se mi to nelíbí,“ odsekl Endean.

„Ale copak?“ usmál se Shannon. „Ztrácíte nervy?“

„Ne.“

„Takže se uklidněte. Všechno, co ztratíte, bude jenom trochu peněz.“

Endean již málem chtěl říci Shannonovi, kolik může on a jeho zaměstnavatel ztratit, ale rozmyslel si to. Bylo logické, že pokud by žoldnéř byl v nebezpečí uvěznění, bude co možná nejopatrnější.

Finanční záležitosti vyřizovali další hodinu. Shannon vysvětlil, že platba celé částky Johannu Schlinkerovi a polovice Alanu Bakerovi, společně s platy žoldnéřů za druhý měsíc, 5000 liber, které převedl do Janova, aby dostal Toscanu, a jeho vlastní cestovní náklady, vyčerpaly konto v Bruggách.

„A také,“ dodal, „chci svou polovinu platu.“

„Proč teď?“ zeptal se Endean.

„Protože riziko zatčení začíná příští pondělí a já už se potom do Londýna nevrátím. Když bude loď naložena bez povyku, odjedu do Brindisi, zatímco zařídím vyzvednutí jugoslávských zbraní. Potom Valencie a španělská munice. Pak již pojedeme směrem k cíli. Mám předstih před časovým rozpisem, a proto bych raději dal přednost tomu, abychom strávili zbytek času na volném moři než čekali v přístavu. Od okamžiku, kdy bude mít loď zbraně na palubě, chci, aby se zdržovala v přístavu co možná nejméně.“

Endean tento argument musel spolknout. „Řeknu to svým společníkům,“ řekl.

„Chci, aby ty peníze byly na mém švýcarském kontě ještě před víkendem,“ zdůraznil Shannon, „a zbytek dohodnutého rozpočtu pak převedete do Brugg.“

Počítali, že se Shannonovou mzdou, vyplacenou v plné výši, zůstane z původních peněz 20 000 liber ve Švýcarsku.

Shannon vysvětlil, proč potřebuje tolik.

„Od této chvíle už budu potřebovat svazek vysokých cestovních šeků v US dolarech, který budu muset mít celou dobu u sebe. Pokud by se od této chvíle něco zepsulo, pak by bylo jenom přirozené, že tučný úplatek na místě by mohl problém vyřešit. Chci také uklidit všechny zbývající stopy, aby po nás nic nezbylo, pokud by nás chytli. Také budu možná potřebovat peníze v hotovosti, abych přesvědčil posádku lodi, že musí pokračovat, jakmile zjistí, o co vlastně jde, což musí zjistit, jen co budeme na moři. S poslední polovicí platby pro jugoslávské zbraně, které stále ještě je třeba zaplatit, budu potřebovat asi 20 000 liber.“

Endean souhlasil s tím, že všechno nahlásí „svým společníkům“ a dá Shannonovi vědět.

Přištího dne zavolal a řekl, že převody peněz byly schváleny a že pokyny pro švýcarskou banku byly odeslány.

Shannon si rezervoval letenku z Londýna do Bruselu na příští pátek a sobotní ranní let z Bruselu do Paříže a Marseille.

Tuto noc strávil s Julií, stejně tak jako čtvrtek a noc ze čtvrtka na pátek. Potom sbalil své věci, poslal poštou klíče od bytu s vysvětlujícím dopisem realitní agentuře a odešel.

Julie ho odvezla na letiště ve svém červeném MGB.

„A kdy se vrátíš?“ zeptala se ho, když stáli před vstupem do celního prostoru odletů na terminálu 2.

„Už se nevrátím,“ řekl a políbil ji.

„Tak mě nech jít s tebou.“

„Ne.“

„Kdy se vrátíš? Neptala jsem se tě, kam jdeš, ale vím, že to bude nebezpečné. Nejde jenom o obchod, ne o normální obchod. Ale ty se vrátíš. Musíš se vrátit.“

„Nevrátím se,“ řekl tiše. „Někoho si najdi, Julie.“

Začala fňukat.

„Nikoho jiného nechci. Miluju tě. Ale ty mě nemiluješ. To je důvod, proč říkáš, že se už neuvidíme. Máš jinou ženskou, tak je to. Jedeš za jinou ženskou…“

„Žádná jiná ženská neexistuje,“ řekl Shannon, hladě jí vlasy.

Letištní policista se diskrétně díval stranou. Slzy v odletové hale jsou běžné všude. Shannon věděl, že žádnou jinou ženu objímat nebude. Že v noci bude objímat pouze zbraň, chladnou a konejšivou, něžnou namodralou zbraň. Stále ještě plakala, když ji políbil na čelo a odešel k pasové kontrole.

O třicet minut později udělalo letadlo Sabeny poslední zatáčku nad jižní částí Londýna a zamířilo do svého domova v Bruselu. Pod křídlem se objevilo hrabství Kent, zalité sluncem. Pokud se týkalo počasí, pak květen byl nádherný měsíc. Bylo vidět rozkvetlé sady jabloní, hrušní i třešní, zbarvující zemi do růžova a do Běla.

Dole, v srdci Wealdu, rostly kaštany zářící zelenou a bílou barvou, holubi poletovali nad duby. Dobře znal tu zemi z dob, kdy sloužil v Chathamu a koupil si starý motocykl, aby prozkoumal staré místní hospůdky mezi Lamberhurstem a Smardenem. Byla to dobrá země, dobrá země, kde se člověk může usadit, když je právě tím usedlým typem.

O deset minut později si jeden z cestujících trochu vzadu přivolal stevardku, aby si postěžoval na někoho před ním, kdo si píská monotónní písničku.

V pátek odpoledne trvalo Catu Shannonovi dvě hodiny, aby si vyzvedl peníze převedené ze Švýcarska a uzavřel svůj účet. Vzal si dvě bankovní poukázky, každou na 5000 liber, které se daly kdekoli jinde změnit v bankovní účet a navíc potom cestovní šeky; dalších 10 000 liber v padesáti pětisetdolarových šecích, které potřebovaly jenom protipodpis, aby je mohl vyměnit za hotovost.

Tuto noc strávil v Bruselu a příští ráno letěl přes Paříž do Marseille.

Taxík z letiště ho přivezl do malého hotelu na kraji města, kde Langarotti kdysi žil pod jménem Lavallon a kde bydlel také Janni Dupree, stále podle pokynů, které dostal. Když Shannon přijel, byl Dupree venku, a Shannon tedy čekal, až se večer vrátil, a společně potom odjeli autem, které si Shannon pronajal, do Toulonu. Končil den D 52 a velký francouzský námořní přístav se koupal v teplých slunečních paprscích.

V neděli nebyla kancelář přepravce otevřená, na tom však nezáleželo. Místem setkání byl chodník před ní, a tam se také Shannon a Dupree setkali s Markem Vlaminckem a Langarottim v devět hodin dopoledne. Bylo to poprvé, co byli spolu za celé týdny a chyběl mezi nimi jenom Semmler. Měl by se už několik set kilometrů plavit na palubě Toscany mířící podél pobřeží do Toulonu.

Na Shannonův návrh Langarotti zatelefonoval do kanceláře velitele přístavu z blízké kavárny a zjistil, že zástupci Toscany v Janově poslali telegram, že by měla přijet v pondělí ráno a že má rezervované kotviště.

Ten den se už nedalo nic dělat, takže jeli Shannonovým vozem pobřežní cestou do Marseille a koupali se v rybářském přístavu Sanary. Bez ohledu na horko a prázdninovou atmosféru maloměsta se Shannon nedokázal uvolnit. Jenom Dupree si koupil pár věcí na potápění a potápěl se na konci mola v přístavu jachet. Později řekl, že voda je ještě zatraceně studená. Brzy již bude tepleji, v červnu a červenci, kdy sem začnou proudit turisté z Paříže. Jenže tehdy již budou všichni připraveni k útoku na jiné přístavní město, ne tak velké a mnoho mil vzdálené.

Shannon seděl téměř po celý den s Belgičanem a Korsičanem na terase Charleyho baru Pot ĎEtain, těšil se ze slunce a přemýšlel o zítřku. Jugoslávská nebo španělská zásilka nemusí přijít nebo se může zpozdit nebo může být zablokována z nějakého dosud neznámého byrokratického důvodu, není však žádný důvod, aby je v Jugoslávii nebo ve Španělsku zatkli. Možná by je mohli na několik dní zadržet, zatímco by prohledávali loď, ale to by bylo všechno. Od příštího rána tomu bude jinak, kdyby kdokoli trval na důkladné prohlídce těch sudů s olejem, pak to budou měsíce, možná roky, kdy se budou potit v Les Baumettes, velkém pevnostním vězení, kolem kterého jel v sobotu, když jel z Marseille do Toulonu.

Čekání je vždy to nejhorší, uvědomil si, když zaplatil účet a zavolal své tři přátele do vozu.

Ukázalo se, že to bylo hladší, než si mysleli. Toulon je znám jako obrovská námořní základna a přístavu dominují velké francouské válečné lodě, které zde kotví. Středem pozornosti turistů i procházejících se byl toho pondělí v Toulonu bitevní křižník Jean Bart, který se vrátil z cesty do francouzských karibských území, plný námořníků s vyplaceným žoldem, který hodlají utratit a hledají děvčata.

Podél širokého nábřeží u civilního přístavu byly kavárny plné lidí provozujících oblíbenou činnost každé země ve Středomoří - pozorování života. Seděli mezi pestrými davy dívajícími se ze stínu na zakotvené jachty, od malých člunů se závěsnými motory až po štíhlé mořské chrty boháčů.

Směrem k východnímu konci nábřeží bylo asi dvanáct rybářských lodí, které nevyjely na moře, a za nimi pak byly dlouhé, nízké celní prostory, sklady a kanceláře přístavu.

Právě za ně, do malého a téměř nepozorovatelného obchodního přístavu, vklouzla Toscana na místo, které bylo pro vyvázání připraveno.

Shannon čekal, než byla vyvázána, a ze svého místa, asi padesát metrů odtud, mohl vidět Semmlera a Waldenberga procházející se po palubě. Nikde nebylo ani známky po srbském mechanikovi, který pravděpodobně zůstal u svého milovaného motoru, avšak na palubě byly další dvě postavy, upevňující lana. Šlo zřejmě o dva nové členy posádky získané Waldenbergem.

Po nábřeží jel malý renault a zastavil se u můstku. Vystoupil z něho kulaťoučký Francouz v tmavém obleku a šel na palubu Toscany. Zástupce Agence Maritime Duphot. Netrvalo dlouho a vracel se zpět, následován Waldenbergem, a oba se vydali k celnici. Trvalo to téměř hodinu, než se oba objevili, zástupce přepravní společnosti nastoupil do svého vozu a odjel do města, německý kapitán pak zašel zpátky na loď.

Shannon jim poskytl dalších třicet minut, potom také on přišel k můstku a přešel na palubu Toscany. Semmler mu pokynul, aby šel za ním chodbičkou, která vedla dolů do místnosti pro posádku.

„Tak jak to jde?“ zeptal se Shannon, když se on i Semmler pohodlně usadili.

Semmler se zašklebil.

„Všechno jde hladce a snadno,“ řekl. „Už mám papíry přepsané na nového kapitána, provedený kompletní servis motoru, nakoupené potřebně velké množství plachet a tucet molitanových matrací. Nikdo se na nic neptal a kapitán si stále myslí, že budeme dopravovat přistěhovalce do Británie. Použil jsem starého zástupce přepravce, kterého používala Toscana, aby nám v Janově rezervoval místo, a podle seznamu nákladu přepravujeme smíšený náklad sportovního náčiní a výbavy pro volný čas pro rekreační tábor na marockém pobřeží.“

„A co s tím motorovým olejem?“ Semmler se zachechtal.

„Byl už objednán, potom jsem tam zavolal a zrušil to. Když s tím nepřijeli, Waldenberg chtěl čekat ještě jeden den, až přijedou. Proti tomu jsem se postavil a řekl jsem, že motorový olej můžeme dostat tady v Toulonu.“

„Prima,“ řekl Shannon, „nenech to Waldenberga objednat. Řekni mu, že jsi ho objednal sám. Když se potom sudy objeví, tak už je bude očekávat. Co ten chlap, co přišel na palubu…“

„To je zástupce přepravce. Má stále ještě všechno v celním skladu a připravené papíry. Pošle to dnes odpoledne v nákladních vozech. Bedny jsou tak malé, že je můžeme naložit jeřábem sami.“

„Dobře. Nech ho, ať s Waldenbergem vyřídí všechno to papírování. Za hodinu po tom, co bude všechno na palubě, přijede náklaďák s olejem. Bude řídit Langarotti. Máš dost peněz, abys za to zaplatil?“

„Ano.“

„Tak všechno zaplať hotově a koukej, ať dostaneš podepsanou stvrzenku. Hlavně zajisti, aby do toho nikdo moc nestrkal nos, až se to bude nakládat na palubu. Poslední věc, kterou bychom potřebovali, by bylo, aby dno jednoho ze sudů odpadlo. Potom by na pobřeží byla najednou spousta samopalů.“

„Kdy přijdou chlapi na palubu?“

„Dnes večer až se setmí. Jeden po druhém. Pouze Marc a Janni. Jeana-Baptista tady musím ještě chvíli nechat. Má nákladní vůz a kromě toho je tu práce, která se ještě musí udělat. Kdy můžeš vyplout?“

„Kdykoli. Dnes večer. To mohu zařídit. Víš, že je to docela fajn být generálním ředitelem?“

„Tak si na to moc nezvykej. Je to jenom zdání.“

„OK, Kočko. Mimochodem, kam odjedeme?“

„Brindisi. Znáš to tam?“

„Jestli to znám? Dovezl jsem víc cigaret do Itálie z Jugoslávie, než ty jsi vůbec měl teplých večeří. Co tam budeme nakládat?“

„Nic. Počkáte tam na můj telegram. Budu v Německu. Pošlu vám telegram prostřednictvím přístavní kanceláře v Brindisi s místem příštího určení a s datem, kdy tam musíte přijet. Potom musíš chtít, aby místní zástupce poslal telegram do příslušného jugoslávského přístavu a rezervoval tam kotviště. Jsi čistý, abys mohl do Jugoslávie?“

„Myslím si to. V každém případě nevylezu z lodi. Budeme nakládat další zbraně?“

„Ano. Aspoň by to tak mělo být. Jenom doufám, že to můj obchodník se zbraněmi a jugoslávští úředníci nezbabrali. Máš všechny mapy, které jsou třeba?“

„Ano, koupil jsem je v Janově tak, jak jsi říkal. Hele, Waldenberg ale pozná, co bereme v Jugoslávii na palubu. Pochopí, že nebudeme dopravovat ilegální přistěhovalce. Nevadí mu rychlé čluny a motory, vysílačky, oblečení, to všechno je normální. Jenže zbraně, to je zase něco jiného.“

„Já vím,“ řekl Shannon. „Bude to stát trochu peněz. Jenže já myslím, že si to rozmyslí. Budeš tu ty a já, Janni a Marc, všichni budeme na palubě. Mimochodem, pak mu můžeme také říci, co je v těch sudech s olejem. Bude už v tom až po krk, takže bude muset jít s námi. Jak vypadají ti dva lodníci?“

Semmler přikývl a zapálil si pátou cigaretu. Vzduch v malé místnosti byl namodralý dýmem.

„Dobře. Dva Taliáni. Tvrdí chlapci, ale poslušní. Myslím, že je policie hledá. Byli tak rádi, že se dostali na palubu a že jsou schovaní. Nemohou se dočkat, aby už byli na moři.“

„Fajn. Potom určitě nebudou chtít, abychom je vysadili na pobřeží v cizí zemi. To by znamenalo, že by je sebrali bez papírů a repatriovali rovnou do rukou jejich vlastní policie.“

Waldenberg nedělal potíže. Shannon se krátce setkal s oběma muži z posádky, Semmler ho jednoduše představil jako zástupce hlavní kanceláře a Waldenberg překládal. Oba muži, první lodník Norbiatto a plavčík Cipriani, nejevili další zájem. Shannon dal Waldenbergeovi pár pokynů a odešel.

Odpoledne přijely oba nákladní vozy od firmy Agence Maritime Duphot a zastavily u Toscany v doprovodu stejného muže, který zde byl již ráno. Francouzský celník s deskou na psaní vyšel z celnice a asistoval u nakládání beden lodním jeřábem. Čtyři bedny oblečení, pásků, bot a čepic pro marocké dělníky v rekreační vesničce; tři velké nafukovací gumové čluny v bednách pro zábavu - k nim tři závěsné lodní motory; dvě bedny různých světlic, dalekohledů, lodních sirén, radiosoučástek a magnetických kompasů. Poslední bedny byly uvedeny jako lodní zásoby.

Celník si je odškrtával tak, jak šly na palubu, a dohodl se se zástupcem přepravce, že bedny jsou buď určeny pro reexport, protože přišly z Německa nebo Británie, nebo byly koupeny v místě a není z nich vyměřováno clo. Celník se nechtěl do beden ani podívat. Agenturu dobře znal, jednal s nimi každý den.

Když bylo všechno na palubě, celník orazítkoval seznam lodního nákladu. Waldenberg řekl něco Semmlerovi německy, ten překládal. Vysvětlil zástupci, že Waldenberg potřeboval motorový olej pro motory. Byl objednán v Janově, nedošel však včas.

Zástupce rejdařství si udělal poznámku do bloku.

„Kolik toho potřebujete?“

„Pět sudů,“ řekl Semmler.

Waldenberg francouzsky nerozuměl.

„To je hodně,“ řekl agent.

Semmler se zasmál.

„Tahle stará kraksna má spotřebu oleje stejnou jako nafty. Kromě toho, můžeme to koupit tady a budeme mít zásobu na dlouhou dobu.“

„Kdy to potřebujete?“ zeptal se zástupce.

„V pět odpoledne by to šlo?“ zeptal se Semmler.

„Dejme tomu v šest,“ řekl zástupce, poznamenal si typ a množství do svého zápisníku současně s hodinou, kdy má být dodávka provedena.

Podíval se na celníka. Úředník přikývl. Nezajímalo ho to a odešel. Krátce potom odejel svým vozem i zástupce dopravce, následován oběma náklaďáky.

V pět hodin Semmler odešel z Toscany, zašel k telefonu v kavárně na nábřeží, zavolal do kanceláře a objednávku oleje zrušil. Kapitán, jak řekl, našel plný sud na zádi a nebude několik týdnů potřebovat další. Pán v kanceláři byl sice otrávený, ale souhlasil.

V šest hodin přijel opatrně po nábřeží nákladní vůz a zastavil proti Toscaně. Řídil ho Jean-Baptiste Langarotti v jasně zelených montérkách s nápisem Castrol na zádech.

Otevřel zadní postranici vozu, opatrně vykulil pět velkých olejových sudů po fošnách, které položil na záď vozu. Z okna celnice vyhlédl celník, který měl službu.

Waldenberg zachytil jeho pohled a zamával. Ukázal na sudy a zpátky na loď.

„OK?“ zavolal a se silným přízvukem dodal: „Ca va?“

Celník v okně přikývl a odešel, aby udělal poznámku do svých papírů. Podle Waldenbergových příkazů oba italští lodníci vsunuli pod sudy kolébku a jeden po druhém je přenesli na palubu. Semmler se o sudy láskyplně staral, zachycoval je, když přecházely přes zábradlí lodi, křičel německy na Waldenberga, aby je opatrně spouštěl. Sudy zmizely v temnotě chladného lodního prostoru Toscany a brzo byl nákladní prostor opět zakryt.

Langarotti, který dodal svou zásilku, již dávno odjel. Ze svého pozorovacího místa na druhém konci nábřeží pozoroval Shannon nakládání se zadrženým dechem. Byl by se ho raději účastnil, tak jako Semmler, protože čekání bylo téměř fyzicky bolestivé, horší než jít do akce.

Jakmile bylo všechno hotovo, kolem Toscany se všechno uklidnilo. Kapitán a jeho tři muži byli v podpalubí, mechanik se objevil, aby se nadýchal slaného vzduchu, a potom se opět vrátil ke svým miláčkům. Semmler ještě půl hodiny zůstal, potom vyšel na nábřeží a připojil se k Shannonovi. Setkali se až tam, kde je nebylo z přístavu vidět.

Semmler se šklebil.

„Říkal jsem ti. Bez problémů.“

Shannon přikývl a opětoval jeho úšklebek. Věděl lépe než Semmler, co všechno bylo v sázce, a na rozdíl od Němce zase nevěděl, jak probíhají takové záležitosti v přístavu.

„Kdy mohou chlapci přijít na palubu?“

„Celnice se zavírá v devět hodin. Měli by přijít tak mezi dvanáctou a jednou. Odplujeme v pět hodin. Tak už je to zařízeno.“

„Dobře,“ řekl Shannon, „tak pojď, najdeme je a napijeme se. Chtěl bych, abys byl rychle zpátky, kdyby se někdo moc vyptával.“

„Neboj se, nikdo se vyptávat nebude.“

„Nevadí. Chci mít jistotu. Chci, abys opatroval ten náklad jako kvočna. Nenech nikoho potulovat se kolem těch sudů, dokud neřeknu - a to bude v přístavu v Jugoslávii. Až potom řekneme Waldenbergovi, co veze.“

V dohodnuté kavárně se setkali se zbylými třemi žoldnéři a dali si pár piv. Slunce zapadalo a hladina moře uvnitř obrovské zátoky tvořící přístav byla zvlněna pouze lehkým vánkem. V dálce tančilo několik jachet jako baletky, zrovna se dostaly z přístavu a jejich posádky je připravovaly na další cestu. Semmler odešel v osm a vrátil se na Toscanu.

Janni Dupree a Marc Vlaminck tiše přišli na palubu mezi dvanáctou a jednou a v pět hodin, pozorovaná z nábřeží Shannonem a Langarottim, Toscana opět vyplula na moře.

Langarotti odvezl Shannona na letiště, aby chytil letadlo. Při snídani dal Shannon Korsičanovi poslední pokyny a peníze, aby je mohl provést.

„Raději bych šel s tebou,“ řekl Jean-Baptiste, „nebo jel na lodi.“

„Já vím,“ řekl Shannon. „Jenže já potřebuju někoho, kdo to udělá pořádně. Je to životně důležité. Bez toho neprojdeme. Potřebuji někoho spolehlivého a ty máš navíc tu výhodu, že jsi Francouz. Ostatně znáš oba chlapce dobře a jeden z nich mluví hroznou francouzštinou. Janni by tam s jihoafrickým pasem nemohl jít. Marka potřebuji, aby uklidnil posádku, kdyby začali dělat hlouposti. Vím, že umíš lépe zacházet s nožem než on se svýma rukama, jenomže já nechci žádnou pranici, stačí mi, když přesvědčíš posádku, aby dělala, co se jí říká. A potřebuji také Kurta, aby tam kontroloval cestu v případě, že by chtěl Waldenberg zahnout. Kromě toho, kdyby došlo k nejhoršímu, pak Waldenberg půjde přes palubu a Kurt bude muset řídit loď. Takže to musíš být ty.“

Langarotti souhlasil, že se tedy do toho dá.

„Jsou to dobří chlapci,“ řekl s trochu větším nadšením. „Bude to fajn, když je zase uvidím.“

Když se na letišti rozloučili, Shannon mu připomenul:

„Mohlo by všechno vybouchnout, kdybychom se tam dostali a neměli rezervu. Takže všechno záleží na tom, abys to provedl pořádně. Všechno je zařízeno. Udělej jenom to, co ti říkám, a zlikviduj malé problémy, pokud vzniknou. Za měsíc se uvidíme.“

Otočil se od Korsičana, prošel celnicí a nastoupil do letadla do Paříže a Hamburku.

KAPITOLA 18

„Podle mých informací můžete naložit minomety a pancéřovky kdykoli po 10. červnu, mám to od včerejška potvrzené telexem,“ řekl mu Alan Baker.

Byl den po Shannonově příjezdu do Hamburku a setkali se při obědě v restauraci po ranním telefonu, kterým si domluvili schůzku.

„Co je to za přístav?“ zeptal se Shannon.

„Ploce.“

„Jak?“

„Ploce. P-l-o-c-e. Je to malý přístav, téměř přesně uprostřed mezi Splitem a Dubrovníkem.“

Shannon přemýšlel. Ještě v Janově přikázal Semmlerovi, aby si opatřil potřebné námořní mapy celého jugoslávského pobřeží, předpokládal však, že nalodění se provede v jednom z větších přístavů. Doufal, že Němec dostal také mapu, na které jsou příjezdové trasy do Ploce, nebo si ji bude moci v Brindisi opatřit.

„Jak malý?“

„Úplně malý. Zcela utajený. Půl tuctu úvazišť a dva velké sklady. Jugoslávci ho obvykle používají pro vývoz zbraní. Poslední zásilku z Jugoslávie jsem dostal letadlem, ale řekli mi, že tentokrát to půjde po moři a že to půjde z Ploce. Je lepší, když je to malý přístav. Je tam jako obvykle úvaziště a nakládací zařízení jsou rychlá. Kromě toho, celnice tam musí být malá, pravděpodobně jenom s jedním nižším celníkem, a jestliže se mu zaplatí, pak se postará, aby bylo všechno na palubě během několika málo hodin.“

„OK, Ploce, 11. června,“ řekl Shannon.

Baker si poznamenal datum.

„A Toscana je OK?“ zeptal se.

Stále ještě doufal, že by mohl získat obchod pro své přátele, kteří měli loď San Andrea, avšak rozhodl se, že si zapamatuje Toscanu pro pozdější použití. Shannon, tím si byl jist, ji už nebude potřebovat, jakmile bude operace, kterou připravoval, dokončena, a Baker vždy potřeboval dobrou loď, která by dopravila jeho náklady do opuštěných zátok.

„Je úplně v pořádku,“ řekl Shannon. „Teď jede do italského přístavu, kde jim dám vědět telexem nebo dopisem, kam mají přijet. Nějaké problémy u vás?“

Baker se mírně zavrtěl.

„Jeden,“ řekl. „Cena.“

„Co s tím má být?“

„Vím, že jste stanovil pevné ceny, celkem 14 400 dolarů. Jenže systém v Jugoslávii se za posledního půl roku trochu změnil. Aby bylo možno dostat papíry včas, musel jsem zapojit jugoslávského společníka. Aspoň si tak říká, třebaže ve skutečnosti je jen dalším prostředníkem.“

„Takže?“ zeptal se Shannon.

„Takže musí dostat zaplaceno, za to, že protáhne papíry bělehradskou kanceláří. Předpokládal jsem, že bude vhodné, abyste dostal zásilku včas a aby tu nebyly žádné byrokratické zdržovačky. Takže jsem souhlasil s tím, že ho najmu. Je to švagr úředníka na ministerstvu obchodu. Je to jenom jiná forma provize. Co se ostatně dnes dá očekávat? Balkán je stále Balkán a jsou jenom chytřejší.“

„A kolik to bude stát navíc?“

„Tisíc liber šterlinků.“

„V dinárech nebo dolarech?“

„V dolarech.“

Shannon přemýšlel. Mohlo to být pravda, nebo také mohlo jít o to, že se Baker snaží z něho vyždímat trochu víc. Pokud by to první byla pravda, odmítnout zaplatit by donutilo Bakera, aby zaplatil Jugoslávce ze svého vlastního podílu. To by snížilo Bakerův zisk na tak malou částku, že by mohl ztratit zájem o obchod, a nemusel by se starat, aby se uskutečnil. A Bakera stále potřeboval a bude ho potřebovat až do doby, dokud neuvidí bílou záď Toscany mizící z přístavu Ploce na cestě do Španělska.

„V pořádku,“ řekl. „Kdo je ten společník?“

„Chlapík jménem Ziljak. Teď je tam, stará se o zásilku přímo v Ploce a v tamnějším skladě. Jakmile loď připluje, dostane zboží ze skladu, přes celnici a na loď.“

„Myslel jsem, že to ale byla vaše práce.“

„Ano, jenomže nyní jsem musel přijmout jako společníka Jugoslávce. Čestný slovo, Kočko, nedali mi šanci.“

„Pak ho vyplatím sám v cestovních šecích.“

„To bych nedělal,“ řekl Baker.

„Proč ne?“

„Předpokládá se, že kupující pro tuto zásilku je vláda Toga, ano? Černoši. A teď se tu objeví další běloch, zřejmě ten, kdo to všechno platí, a mohou začít podezírat. Můžeme jet spolu do Ploce, pokud chcete, nebo tam mohu jít sám. Jestliže však chcete jít se mnou, pak budete muset vystupovat jako můj pomocník. Kromě toho, cestovní šeky se musí inkasovat v bance a v Jugoslávii to znamená, že si poznamenají jméno a číslo průkazu toho, kdo vyzvedává peníze. A jestliže ten, kdo inkasuje, je Jugoslávec, pak přijdou dotěrné dotazy. Bylo by lepší, kdyby Ziljak dostal peníze v hotovosti, tak jak chtěl.“

„Tak dobře. Zinkasuji pár šeků tady v Hamburku a zaplatím mu v dolarových bankovkách,“ řekl Shannon. „Ale vy už dostanete svůj podíl v šecích. Nemohu s sebou nosit obrovské částky dolarů po celém světě. Rozhodně ne do Jugoslávie. Na tyhlety věci jsou oni citliví. Začne se o to zajímat bezpečnost. Budou si myslet, že financuju špionážní operaci. Takže pojedeme jako turisté s cestovními šeky.“

„Pro mne za mne,“ řekl Baker. „A kdy chcete jet?“

Shannon se podíval na hodinky. Příští den bude prvního června.

„Pozítří,“ řekl. „Poletíme do Dubrovníku a dáme si týden na slunci. Potřeboval bych tak jako tak odpočinek. Nebo se ke mně můžete připojit 8. nebo 9. června, ale ani o den později. Najmu vůz a můžeme jet po pobřeží do Ploce 10. června. Tu noc nebo časně ráno 11. by měla přijet Toscana.

„Tak jeďte sám,“ řekl Baker. „Já mám práci v Hamburku. Připojím se k vám 8. června.“

„Bezvadné,“ řekl Shannon. „Pokud byste se neobjevil, tak vás začnu hledat. A to by bylo zlé!“

„Já přijdu,“ řekl Baker. „Chci ostatně zbytek svých peněz, na to nezapomínejte. Pokud se týká tohoto obchodu, jsem bez peněz. Chci, aby se realizoval, stejně jako vy.“

To byla taky nálada, do které ho chtěl Shannon dostat.

„Máte peníze, předpokládám,“ zeptal se Baker, hraje si v prstech s kouskem cukru.

Shannon ukázal knížku dolarových šeků na velké částky Bakerovi. Obchodník se zbraněmi se usmál.

Vstali od stolu a cestou ven použili telefon v restauraci, aby zavolali hamburské cestovní společnosti, která se specializovala na posílání skupinových zájezdů tisíců Němců na rekreaci na jaderském pobřeží. Od této společnosti se dozvěděl názvy tří nejlepších hotelů v jugoslávských letoviscích. Bakerovi řekl, že ho najde v jednom z nich pod jménem Keith Brown.

Johann Schlinker byl stejně jako Baker přesvědčený o tom, že dokáže realizovat svůj obchod se zbraněmi a třebaže vůbec neměl ani tušení, že oba dva se znali, možná že dokonce osobně, v žádném případě nepřicházelo v úvahu, že by spolu projednávali své obchody.

„Přístav bude Valencie, třebaže je nutné to ještě potvrdit, a v každém případě to bude podle volby španělských úřadů,“ řekl Shannonovi. „Madrid mi sdělí datum mezi 16. a 20. červnem.“

„Dával bych přednost 20. červnu, to je nejlepší doba pro nakládání,“ řekl Shannon. „Toscana by mohla zakotvit během noci z 19. a 20. a naložit zboží ráno.“

„Dobře,“ řekl Schlinker. „Budu informovat svého madridského společníka. Obvykle provádí přepravu a nakládání zboží a používá prvotřídního přepravce ve Valencii, který zná velmi dobře veškerý personál celnice. Neměly by být problémy.“

„Problémy nesmějí být,“ zavrčel Shannon. „Loď se už jednou zpozdila, a když budu nakládat 20. června, pak mám právě tak čas, bez jakékoli rezervy, abych splnil svou vlastní smlouvu.“

Nebyla to pravda, neviděl však důvod, proč by Schlinker neměl věřit, že tomu tak je.

„Chtěl bych také pozorovat nakládání,“ řekl obchodníku se zbraněmi.

Schlinker našpulil pusu.

„Samozřejmě, že to můžete pozorovat, ale z dálky,“ řekl. „V tom vám nemohu bránit. Jenomže s ohledem na to, že zákazníkem by měla být arabská vláda, se nemůžete vydávat za kupce zboží.“

„Jenže já chci také vstoupit ve Valencii na loď,“ řekl Shannon.

„To půjde ještě hůř. Celá přístavní oblast je uzavřena za ohradou. Vstup je povolen pouze úřadům. Abyste mohl vstoupit na loď, musel byste projít pasovou kontrolou. Také navíc, protože loď poveze munici, bude Guardia Civil u vchodu na můstek.“

„A co dejme tomu, když kapitán bude potřebovat jiného lodníka. Mohl by přijmout lodníka v místě?“

Schlinker se zamyslel.

„Předpokládám, že ano. Máte nějaké spojení se společností, která vlastní loď?“

„Papírově vůbec ne,“ řekl Shannon.

„Pokud by kapitán informoval při příjezdu zástupce, že povolil v posledním přístavu jednomu ze svých lodníků, aby opustil loď za účelem účasti na pohřbu své matky a že tento lodník opět vstoupí na loď ve Valencii, předpokládám, že by nemusely být námitky. Budete však potřebovat průkaz lodníka nákladní lodi, abyste mohl dokázat, že jste námořník. A to na jméno Brown.“

Shannon chvíli přemýšlel.

„OK. To zařídím,“ řekl.

Schlinker se poradil se svým diářem.

„Jak to vypadá, budu v Madridu 19. a 20. června,“ řekl. „Musím dohlédnout na jiný obchod. Budu v hotelu Mindanao. Jestli se budete chtít se mnou spojit, tak mne tam najdete. Je-li nakládání stanoveno na 20., pak je pravděpodobné, že konvoj s ochranou španělské armády přiveze náklad na pobřeží během noci z 19. tak, aby dojel za svítání. Pokud chcete vůbec vstoupit na loď, myslím, že byste to měl udělat ještě před tím, než přijede do doků vojenský konvoj.“

„Mohl bych být v Madridu 19. června,“ řekl Shannon. „Potom bych mohl také společně s vámi zkontrolovat, že konvoj skutečně odjel včas. Pokud pojedu do Valencie rychle, mohl bych ho předjet a vstoupit na Toscanu jako vracející se lodník ještě předtím, než konvoj přijede.“

„To je úplně vaše věc,“ řekl Schlinker. „Pokud se mne týká, nechám své zástupce uspořádat dopravu, nakládání, prostě všechno podle běžného postupu, ráno 20. června. Přesně tak jak jsem zavázán ve smlouvě. Pokud by vzniklo nějaké nebezpečí ve spojitosti s tím, že vstoupíte v přístavu na loď, pak to bude vaše věc. Za to nemohu převzít odpovědnost. Mohu vás pouze upozornit na to, že lodě vyvážející ze Španělska zbraně jsou důkladně prohlíženy armádou a celníky. Pokud nebude něco v pořádku s nakládáním a odbavením lodi pro plavbu, protože tam budete, pak za to neodpovídám. A ještě něco. Po naložení zbraní musí loď opustit španělský přístav během šesti hodin a nesmí se vrátit zpátky do španělských vod, dokud nedojde k vyložení nákladu. Také seznam lodního nákladu musí být v naprostém pořádku.“

„To také bude,“ řekl Shannon. „Sejdeme se v Madridu ráno 19.“

Před odjezdem z Toulonu dal Kurt Semmler Shannonovi dopis, aby ho hodil na poštu. Byl to Semmlerův dopis rejdařství Toscany v Janově. V tomto dopisu je informoval o tom, že došlo ke změně plánu a že Toscana pojede z Toulonu nikoli přímo do Maroka, ale nejdříve do Brindisi, aby vzala další náklad. Zakázka, informoval Semmler rejdaře, byla získána přímo jím v Toulonu a byla to lukrativní zakázka, protože šlo o spěšnou objednávku, zatímco dodávka smíšeného nákladu z Toulonu do Maroka nespěchala. Jako generální ředitel Spinetu Maritime měl Semmler právo rozhodovat. Požadoval od janovských agentů, aby telegrafovali do Brindisi a vyhradili kotviště na 7. a 8. června a aby dali pokyn kanceláři přístavu, aby zadržela veškerou poštu adresovanou pro Toscanu, kterou vyzvedne, jakmile loď zakotví.

Podobný dopis napsal Shannon a poslal z Hamburku. Byl adresován signoru Kurtu Semmlerovi, MV Toscana, c/o přístavní kancelář, Brindisi, Itálie.

V tomto dopise sděloval Semmlerovi, že z Brindisi má pokračovat do Ploce na jugoslávském pobřeží Jaderského moře a že pokud by neměl mapy, aby se dostal přes obtížné vody severně od ostrova Korčula, ať si je opatří v místě. Toscanu tam má dovést večer 10. června a bude mít rezervované kotviště. Nebude třeba také informovat zástupce v Janově o zvláštní cestě z Brindisi do Ploce.

Jeho poslední pokyn Semmlerovi byl důležitý. Sděloval bývalému německému pašerákovi, že potřebuje, aby mu získal průkaz námořníka na obchodní lodi a to pro plavčíka jménem Keith Brown, orazítkovanou a aktualizovanou a vystavenou italskými úřady. Druhou věc, kterou bude loď potřebovat, byl seznam nákladu, podle kterého jela Toscana přímo z Brindisi do Valencie bez zastávky a z Valencie pojede do Latakie v Sýrii, poté, co naloží ve Valencii náklad. Semmler měl použít své staré kontakty v Brindisi, aby získal tyto dokumenty.

Ještě předtím než odjel z Hamburku do Jugoslávie poslal Shannon poslední dopis Simonu Endeanovi do Londýna, ve kterém požádal, aby se s ním sešel v Římě 16. června a aby s sebou přinesl také námořní mapy příslušné oblasti.

Zhruba v téže době MV Toscana vytrvale pobafávala přes záliv Bonifacio, úzký kanál křišťálově modré vody oddělující jižní cíp Korsiky od severního konce Sardinie. Slunce pálilo, jeho účinky však zmirňoval mírný vánek. Marc Vlaminck byl natažený, svlečený do půl těla, na krytu přepravního prostoru, pod sebou mokrý ručník, jeho torzo vypadalo jako růžový hroch namazaný olejen na opalování. Janni Dupree, který se na slunci vždy opálil do červena, byl opřen o stěnu lodní nástavby. Popíjel už desátou láhev piva. Cipriani, plavčík, natíral část zábradlí kolem přídě na bílo a první lodník Norbiatto pospával na svém lůžku po noční hlídce.

V podpalubí, v páchnoucím horku strojovny, lodní inženýr Grubič olejoval kus stroje, kterému rozuměl pouze on sám, ale který nepochybně patřil ke klíčovým součástem, které zajišťovaly, že Toscana přepluje svou rychlostí osmi uzlů Středozemní moře. Na můstku popíjeli Kurt Semmler a Carl Waldenberg studené pivo a vzpomínali na svůj život.

Jean-Baptiste Langarotti by nepochybně byl rád s nimi. Od lodního zábradlí by býval mohl pozorovat šedobílé, sluncem vybělené pobřeží své rodné země, pomalu se sunoucí ve vzdálenosti čtyř mil k zádi. Jenže zbývalo ještě mnoho mil, zvláště pak do západní Afriky, kde právě začínala doba dešťů a kde bez ohledu na úmorné vedro byly mraky olověně šedé.

Alan Baker přišel do Shannova hotelu v Dubrovníku, právě když se žoldnéř večer 8. června vracel z pláže. Vypadal unaveně a zaprášeně.

Kočka Shannon však naopak vypadal a cítil se lépe. Celý týden strávil v jugoslávském letovisku a choval se jako všichni ostatní turisté, opaloval se a každý den uplaval několik mil. Vypadal hubenější, avšak opáleně a zdravě. Měl také optimistickou náladu.

Poté co se usadil ve svém hotelu, zaslal Semmlerovi telegram do Brindisi požadující potvrzení příjezdu lodi a přijetí dopisu zaslaného z Hamburku. Toho rána dostal Semmlerovu telegrafickou odpověď. Toscana dojela bezpečně do Brindisi, dopis byl přijat a věci zařízeny, takže budou moci odjet 9. čevna ráno a dosáhnout místa určení o půlnoci 10. června.

Při popíjení na terase hotelu, kde Shannon rezervoval pokoj pro Bakera, řekl obchodníkovi z Hamburku, co je nového. Baker přikývl a usmál se.

„Fajn. Před dvěma dny jsem dostal telegram od Ziljaka z Bělehradu. Bedny jsou v Ploce a jsou uloženy ve střeženém vládním skladu u mola.“

Noc strávili v Dubrovníku a příštího rána si najali taxi, aby je odvezlo do přístavu Ploce, vzdáleného sto kilometrů. Bylo to strašné auto, ve kterém se člověku zdálo, že má čtvercová kola a péra z litiny, avšak cesta podél pobřeží byla příjemná. V její polovině se zastavili v městečku Slano, aby si dali kávu a protáhli údy.

Do hotelu se dostali v poledne a čekali ve stínu terasy, až se opět ve čtyři hodiny odpoledne otevře přístavní kancelář. Přístav byl vybudován v hluboké zátoce s modrou vodou a byl chráněn dlouhým poloostrovem Pelješac, který vybíhal do moře jižně od Ploce a směřoval k severu paralelně s pobřežím. K severu byla mezera mezi koncem poloostrova a pobřežím téměř uzavřena skalnatým ostrovem Hvar, který ponechával pouze úzký průjezd do námořní zátoky, ve které se nacházel přístav. Tato zátoka, téměř třicet mil dlouhá, obklopená z devíti desetin svého obvodu pevninou, byla rájem pro koupání, rybaření a plachtění.

Když se přiblížili k přístavní kanceláři, zastavil pár metrů od nich se skřípáním brzd malý potlučený volkswagen a zatroubil.

Shannon strnul. Jeho první instinkt mu řekl, že se něco stalo, něco z toho, čeho se neustále obával, že se ztratily nějaké papíry, že úřady najednou celý obchod zakázaly a že to bude znamenat další výslechy v místní policejní stanici.

Muž, který vylezl z malého vozu a přátelsky jim zamával, ale asi nebyl policista, protože, jak se zdá, policisté ve většině totalitních států východu nebo západu mají zřejmě již ve služebních předpisech zakázaný úsměv. Shannon se podíval na Bakera a viděl, že i jemu se ulehčilo.

„Ziljak,“ procedil skrz zuby a vyšel Jugoslávci v ústrety.

Byl to velký, svalnatý muž, podobající se černovlasému medvědu, a hned Bakera srdečně objal. Když byl představen, ukázalo se, že jeho první jméno je Kemal, a Shannon se domyslel, že je v něm více než jen stopy turecké krve. To Shannonovi plně vyhovovalo; takový typ měl rád, obvykle to byli dobří bojovníci a kamarádi, kteří srdečně nenáviděli byrokracii.

„Můj pomocník,“ řekl Baker a Ziljak potřásl Shannonovi rukou a zamumlal něco, co zřejmě asi bylo srbochorvatsky.

Baker a Ziljak se spolu domlouvali německy, což je řeč, kterou hodně Jugoslávců alespoň trochu ovládá. Ziljak anglicky nemluvil.

Se Ziljakovou pomocí probudili náčelníka celnice a odešli si prohlédnout sklad. Celník řekl pár slov stráži u dveří a v rohu budovy nalezli všechny bedny, bylo jich třináct; jedna z nich zřejmě obsahovala obě pancéřovky, další dvě obsahovaly po jednom minometu včetně podstavce a zaměřovacího zařízení. Zbytek byla munice, čtyři bedny s raketami pro pancéřovku a dalších šest beden obsahujících objednaných 300 minometných granátů. Bedny byly zhotoveny z nového dřeva, neoznačené a bez popisu obsahu, jediným rozpoznávacím znakem byla tužkou zapsaná čísla a slovo Toscana.

Ziljak a náčelník celnice se bavili ve svém vlastním dialektu, zdálo se, že používají jeden a tentýž, což bylo užitečné, protože v Jugoslávii jsou takových dialektů desítky, nepočítaje sedm hlavních jazyků, a jak známo, přináší to někdy potíže.

Konečně se Ziljak otočil k Bakerovi a řekl několik vět německy. Baker odpověděl a Ziljak to celníkovi přeložil. Ten se usmál a všichni si potřásli rukama a rozloučili se. Venku na ně dopadly sluneční paprsky jak rána kladivem.

„O co se jednalo?“ zeptal se Shannon.

„Celník se zeptal Kemala, jestli tam je také něco pro něho,“ vysvětlil Baker. „Kemal mu řekl, že dostane pěkný dárek, jestli budou papíry v pořádku vyřízeny a loď bude zítra ráno včas naloděna.“

Shannon již dal Bakerovi první polovinu Ziljakových 1000 liber za pomoc při prosazení obchodu a Baker vzal Jugoslávce stranou, aby mu dal to, co mu patřilo. Jeho všeobjímající přátelskost se stala ještě intenzívnější; odešli do hotelu, aby to oslavili několika slivovicemi. Několik, tak tomu říkal Baker. Ziljak možná použil stejné slovo. Ovšem bylo tomu jinak. Šťastní Jugoslávci se nikdy nespokojí s několika slivovicemi. S 500 librami v kapse Ziljak objednal láhev pálivé slivovice a misky s mandlemi a olivami. Když slunce zapadalo a večer se pomalu vkrádal do ulic, vzpomínal na svá válečná léta, kdy pobíhal a skrýval se na severu bosenských hor s Titovými partyzány.

Pro Bakera nebylo snadné všechno překládat, když výbušný Kemal popisoval svá dobrodružství za Dubrovníkem v Černé Hoře, v horách, pod kterými seděli, na pobřeží Hercegoviny a v chladnější, bohatší a zalesněné krajině severně od Splitu v Bosně. Velkou radost mu dělala myšlenka, že kdysi by byl na místě zastřelen, kdyby vešel do kteréhokoli z měst, která nyní projížděl z příkazu svého švagra, který byl členem vlády. Shannon se zeptal, jestli byl oddaným komunistou, když byl partyzánem, a Ziljak poslouchal, zatímco Baker překládal, přičemž použil slovo dobrý místo oddaný. Ziljak se bouchl pěstí do prsou.

„Guter Kommunist,“ vykřikl, ukazuje na sebe.

Potom toto teatrální gesto vylepšil posměšným mrknutím a výbuchem smíchu, který zalil další sklenkou slivovice. Složené bankovky jeho prvních 500 liber byly jasně v kapse vidět a Shannon se už usmíval a přál si, aby tenhleten obr šel s ním do Zangara. Byl to správný chlap.

Neměli večeři, ale zato se o půlnoci nejistými kroky blížili zpátky k molu, aby se podívali, zda Toscana přijíždí. Právě objížděla přístavní zeď a o hodinu později již byla vyvázána u jediného mola postaveného z místního kamene. Na přídi bylo vidět Semmlerovu postavu osvětlenou světly přístavu. Waldenberg pak stál na můstku a něco projednával se svým prvním důstojníkem. Dostal již pokyn, podle Shannonova dopisu, aby nechal všechno jednání na Semmlerovi.

Když se Baker vracel se Ziljakem zpátky do hotelu, Shannon se protáhl na můstek a do kapitánovy kabiny. Nikdo si toho na molu nevšiml. Semmler přivedl Waldenberga a zamkli dveře.

Pomalu a opatrně řekl Shannon Waldenbergovi, co se skutečně na Toscanu v Ploce naloží. Německý kapitán to přijal dobře. Jeho tvář zůstala bez výrazu až do okamžiku, kdy Shannon skončil.

„Ještě jsem nikdy nevozil zbraně,“ řekl. „Říkáte, že ten náklad je legální. Jak legální?“

„Dokonale legální,“ řekl Shannon. „Byl koupen v Bělehradě, dovezen sem a úřady samozřejmě vědí, co bedny obsahují. Jinak by vývozní licence nebyla udělena. Vývozní licence nebyla falšována ani nikdo nebyl podplacen. Je to naprosto legální zásilka podle zákonů Jugoslávie.“

„A podle zákonů země, kam má být dopravena?“ zeptal se Waldenberg.

„Toscana nikdy nevpluje do teritoriálních vod země, kde mají být tyto zbraně použity,“ řekl Shannon. „Kromě Ploce se zastavíme ještě ve dvou přístavech. V každém případě pouze proto, abychom vzali na palubu náklad. Víte, že lodní náklad se nezkoumá, jestliže loď přijíždí do přístavu pouze aby vzala další náklad, pokud úřady nedostanou hlášku.“

„Jenže je to jedno a to samé,“ řekl Waldenberg. „Pokud mám tyhle věci na palubě a seznam nákladu se o nich nezmiňuje, dojde k prohlídce a budou objeveny, pak bude loď zabavena a já půjdu do vězení. Neobchoduji se zbraněmi. Černé září stejně tak jako IRA, každý dnes potřebuje dodávky zbraní.“

„Ti nekupují zbraně jako my - přímo od úřadů,“ řekl Shannon.

„Neobchoduji se zbraněmi,“ opakoval Waldenberg.

„Ale byl jste ochoten obchodovat s ilegálními přistěhovalci do Británie,“ zdůraznil Shannon.

„Ti nejsou ilegální, dokud nevstoupí na britskou půdu,“ zdůraznil kapitán. „A Toscana bude vždy mimo teritoriální vody. Mohou se dostat na pobřeží v člunech. Se zbraněmi je to jiné. Jsou ilegální na této lodi, jestliže je seznam nákladu neuvádí. Proč je neuvést v seznamu? Pouze uvést, že tyto zbraně jsou legálně vyváženy z Ploce do Toga. Nikdo by přece nemohl dokázat, že jsme později uhnuli z kurzu.“

„Protože pokud jsou zbraně na palubě, pak by španělské úřady nedovolily lodi zastávku ve Valencii ani v žádném jiném španělském přístavu. Ani tranzitní. A určitě už ne, pokud by měla naložit další zbraně. Proto se tedy nemohou v seznamu nákladů uvést.“

„Takže odkud vlastně přijedeme do Španělska?“ zeptal se Waldenberg.

„Z Brindisi,“ odvětil Shannon. „Jeli jsme tam k převzetí nákladu, který však nebyl včas připraven. Potom vám majitelé lodi poslali příkaz, abyste ve Valencii naložil nový náklad pro Latakii. Je samozřejmé, že jste poslechl.“

„Předpokládejme, že španělská policie prohledá loď?“

„Není ani ten nejmenší důvod, proč by to měli udělat,“ řekl Shannon. „Ale když už to udělají, pak bedny budou muset být někde na dně podpalubí.“

„A když je najdou, pak je to pro nás beznadějné,“ řekl Waldenberg. „Budou si myslet, že to vezeme baskickým teroristům. A ztvrdneme ve vězení do konce života.“

Takto diskutovali až do tří hodin ráno. Stálo to Shannona vyplacení 5000 liber, polovinu před naložením a polovinu po vyplutí z Valencie. Nebudou už žádné výdaje při zastavení u afrického přístavu. Tam už problémy nenastanou.

„Postaráte se o posádku?“ zeptal se Shannon.

„O posádku se postarám,“ řekl Waldenberg s jistotou.

A Shannon věděl, že to také udělá.

Zpátky v hotelu Shannon zaplatil Bakerovi třetí čtvrtinu účtu za zbraně, 3600 dolarů, a pokusil se usnout. Nebylo to snadné. V žáru noci se potil a představoval si Toscanu v přístavu, zbraně v celnici a modlil se, aby už žádné problémy nebyly. Cítil, že jsou velmi blízko, již jen tři krátké zastávky od bodu, kdy už ho nikdo nezastaví, i kdyby se o to pokoušel.

Nakládání začalo v sedm a slunce již dávno vyšlo. Celník ozbrojený ručnicí kráčel vedle beden, které byly odvezeny po kolejích na molo, a Toscana si je vyzvedla na palubu vlastním jeřábem. Žádná z beden nebyla přiliš velká a na lodi je Marc Vlaminck a Cipriani snadno zvládli. Pak byly pečlivě uloženy. V devět hodin ráno bylo všechno hotovo a kryty prostoru uzavřeny.

Waldenberg dal lodnímu inženýrovi příkaz, aby spustil motor, a ten to okamžitě udělal. Až později se Shannon dozvěděl, že náhle začal být velmi ochotný, jakmile se dozvěděl tři hodiny po vyplutí z Brindisi, že míří do jeho rodné země. Bylo zřejmé, že ho tam pro něco hledali. Zůstal v úkrytu své strojovny a nikdo se po něm také neohlížel.

Když pozoroval, jak si Toscana pobafává při jízdě z přístavu, dal Shannon Bakerovi zbývajících 3600 dolarů a dalších 500 liber pro Ziljaka. Aniž by to někomu řekl, dal Vlaminckovi pokyn, aby tiše nadzvedl víka pěti beden, náhodně vybraných, tak jak přicházely na palubu. Vlaminck ověřil obsah, zamával Semmlerovi na palubě nad sebou a Semmler se vysmrkal, což byl signál, na který Shannon čekal. Jen pro případ, kdyby náhodou v bednách byl železný šrot. To se jak známo ve světě prodejců zbraní docela často stává.

Baker, když dostal své peníze, dal 500 liber Ziljakovi jako kdyby mu je dával sám, a Jugoslávec se potom postaral o náčelníka celnice. Alan Baker a jeho britský „pomocník“ potom klidně opustili město.

Na Shannovově kalendáři právě uplynulo šedesát sedm dní z té stovky, kterou mu dal k dispozici Sir James Manson, aby provedl svůj převrat.

Jakmile byla Toscana na moři, kapitán Waldenberg začal zajišťovat svou posádku. Jeden za druhým byli tři členové posádky přivedeni do jeho kabiny k tichému rozhovoru. Třebaže to nikdo z nich nevěděl, pokud by byli odmítli pokračovat ve službě na palubě Toscany, na palubě by došlo k několika nešťastným náhodám. Jen málo věcí se tak dokonale hodí pro kompletní zmizení člověka jako loď v tmavé noci na moři a Vlaminck a Dupree si mohli klidně kohokoliv na palubě podat ještě před tím, než by vůbec spadl do vody. Možná že to byla i jejich přítomnost, která byla důvodem toho, že nikdo nic nenamítal.

Waldenberg si vzal z dvou a půl tisíce liber, které dostal v cestovních šecích od Shannona, tisíc liber. Jugoslávský strojník, který byl potěšen, že se opět vzdaluje od své rodné milované vlasti, si vzal svých 250 liber, nacpal si je do kapsy a odešel do strojovny. První důstojník Norbiatto začal být velmi vzrušen při myšlence na španělské vězení, ale strčil do kapsy svých 600 liber v dolarech a přemýšlel o tom, že to značně napomůže dosažení jeho cíle, jednou si koupit vlastní loď. Plavčík Cipriani vypadal velmi šťastně při vyhlídce na to, že slouží na lodi plné kontrabandu, vzal si svých 150 liber, radostně poděkoval a s poznámkou „Takový už je život,“ odešel. Měl malou představivost a nic nevěděl o španělských vězeních.

Když to bylo všechno hotovo, byly bedny otevřeny a celé odpoledne byl jejich obsah zkoumán, balen do polyetylénu a ukládán hluboko do prostorů nade dnem lodi, pod podlahou nákladního prostoru a uvnitř oblin lodního trupu. Prkna, která byla uvolněna, aby to bylo možné, byla vrácena na místo a překryta nevinným nákladem oděvů, člunů a závěsných motorů.

A konečně Semmler řekl Waldenbergovi, že bude lepší, když se sudy s olejem dají co možná dozadu. Když řekl svému krajanovi proč, Waldenberg konečně ztratil náladu. Vybuchl a použil výrazy, které se obvykle v knihách či novinách vytečkovávají a ve slušné společnosti označují za politováníhodné.

Semmler ho uklidnil a tak seděli a pili pivo, zatímco Toscana si razila svou cestu na jih do Otrantského kanálu a Jonského moře. Konečně se Waldenberg začal smát.

„Samopaly Schmeisser,“ řekl. „Zatracený Schmeissery. Mensch, to už je dlouho, co je nikdo na světě neslyšel.“

„Jo, teď začnou bejt znova slyšet,“ řekl Semmler.

Waldenberg se na něho melancholicky podíval.

„Víš co,“ řekl konečně, „nejradši bych šel s váma na pobřeží.“

KAPITOLA 19

Když Shannon přijel, Simon Endean četl londýnské Timesy, které si ráno koupil v Londýně ještě předtím než odletěl do Říma. Hala hotelu Excelsior byla téměř prázdná, protože většina z těch, kdo si zde dávali ranní kávu, byla na venkovní terase a pozorovala bláznivý římský provoz míjející těsně kolem a pokoušela se přes ten šílený hluk konverzovat.

Shannon zvolil toto místo jen proto, protože to bylo místo na spojnici mezi Dubrovníkem a Madridem. Bylo to poprvé, co byl v Římě, a pochyboval, že je všechno pravda tak, jak se to říká v průvodcích. Právě bylo v běhu sedm stávek, jedna z nich stávka popelářů, a město na slunci smrdělo neuklizenými odpady na chodnících každé ulice.

Usadil se pohodlně do sedadla vedle muže z Londýna a vychutnával chlad místnosti po horku a nesnázích v taxíku, ve kterém byl nacpán v uplynulých hodinách. Endean ho pozoroval.

„Dlouhou dobu jste se neozval,“ řekl chladně. „Moji společníci se začínali domnívat, že jste zdrhnul. To nebylo moudré.“

„Nebyl důvod, abych vás kontaktoval dřív, než vám mohu něco sdělit. Ta loď nejezdí příliš rychle. Chvíli to trvalo, než se dostala z Toulonu do Jugoslávie a během té doby nebylo třeba něco hlásit,“ řekl Shannon. „Mimochodem, máte ty námořní mapy?“

„Samozřejmě.“

Endean ukázal na naditou aktovku vedle svého křesla.

Když obdržel Shannonův dopis z Hamburku, strávil několik dnů návštěvou tří největších společností prodávajících námořní mapy v Leadenhall Street v Londýně a postupně a odděleně získal mapy celého afrického pobřeží od Casablanky až do Kapského Města.

„Proč jste jich k čertu potřeboval tolik?“ zeptal se znechuceně. „Jedna nebo dvě by stačily.“

„Bezpečnost,“ řekl Shannon stručně. „Pokud by vás nebo mne prohledávali na celnici nebo kdyby někdo přišel na palubu a prohledával loď v přístavu, jedna mapa, ukazující oblast, kam loď míří, by znamenala prozrazení. Takhle nikdo včetně kapitána a posádky nemůže zjistit, která část pobřeží mě opravdu zajímá. Až do posledního okamžiku, kdy jim to budu muset říci. Pak už bude příliš pozdě. Máte také ty diapozitivy?“

„Ano, samozřejmě.“

Jinou Endeanovou prací bylo nechat vyrobit diapozitivy ze všech fotografií, které Shannon přinesl zpátky ze Zangara, současně s dalšími fotografiemi map a nákresů Clarence a zbytku pobřeží Zangara.

Shannon sám již poslal projektor, koupený na letišti v Londýně, na palubu Toscany v Toulonu.

Podal Endeanovi kompletní zprávu od okamžiku, kdy opustil Londýn, zmínil se o pobytu v Bruselu, nakládání samopalů a dalšího vybavení na Toscanu v Toulonu, o jednání se Schlinkerem a Bakerem v Hamburku a o jugoslávské zásilce před několika dny v Ploce.

Endean tiše poslouchal, udělal si jen pár poznámek pro zprávu, kterou později podá Siru Jamesu Mansonovi.

„A kde je Toscana teď?“ zeptal se konečně.

„Měla by být jižně a mírně na západ od Sardinie na cestě do Valencie.“

Shannon pokračoval tím, co se očekává v následujících třech dnech: naložení 400 000 nábojů pro samopaly ve Valencii a potom odjezd směrem k cíli. Zmínil se o skutečnosti, že jeden z jeho mužů je již v Africe.

„A teď bych od vás chtěl také něco vědět,“ řekl Endeanovi. „Co se stane po útoku? Co se stane ráno? Nemůžeme se udržet pňliš dlouho, dokud nepřevezme vládu nějaký nový režim, nezabydlí se v paláci a nevyšle rozhlasem zprávu o převratu a o sestavení nové vlády.“

„Na to na všechno se myslelo,“ řekl Endean klidně. „Vlastně, když se to tak vezme, pak nová vláda je vlastně smyslem celé akce.“

Ze své aktovky vytáhl tři hustě popsané složky papíru.

„Tady máte instrukce, počínaje okamžikem, kdy obsadíte palác a armáda a hlídky budou zničeny nebo rozptýleny. Přečtěte si to, zapamatujte a zničte tyhle listy ještě předtím než se rozejdeme, tady v Římě. Budete si toho muset zapamatovat spoustu.“

Shannon rychle přelétl očima první stránku. Nebylo tam přiliš mnoho, co by ho překvapilo. Jak se již domníval, mužem, kterého Manson vybral pro prezidentství, měl být plukovník Bobi, a třebaže nový prezident byl uváděn jako X, nepochyboval o tom, že Bobi je tím pravým. Zbytek plánu byl jednoduchý, alespoň z jeho hlediska.

Podíval se na Endeana.

„A kde budete?“ zeptal se.

„Sto mil severně od vás,“ řekl Endean.

Shannon věděl, co chce Endean říci, že bude čekat v hlavním městě republiky sousedící se Zangarem na severní straně, té, ze které vede silnice přímo podél pobřeží na hranice a odtud do Clarence.

„A jste si jist, že zachytíte moji zprávu?“ zeptal se.

„Budu mít s sebou přenosný, značně výkonný přijímač. Nejlepší, jaký vyrábějí u Brauna. Tím zachytím cokoliv v daném dosahu, za předpokladu, že bude vysláno na správném kanálu a frekvenci. Lodní vysílač by měl být dostatečně silný, aby mohl jasně vyslat na dvojnásobnou vzdálenost.“

Shannon přikývl a pokračoval v četbě. Když skončil, položil listy na stůl.

„Vypadá to v pořádku,“ řekl. „Ale ujasněme si jednu věc. Budu vysílat na dané frekvenci v daných hodinách z Toscany a ta bude někde mimo pobřeží, pravděpodobně takových pět nebo šest mil. Avšak jestliže mě neuslyšíte, když bude příliš mnoho poruch, pak za to neodpovídám. Je na vás, abyste mne slyšel.“

„A na vás je, abyste vyslal,“ řekl Endean. „Ta frekvence byla mnohokrát prakticky vyzkoušena. Z vysílačky Toscany ji můj přijímač musí zachytit na vzdálenost sto mil. Možná že třeba ne napoprvé, ale pokud ji budete opakovat třicet minut, pak ji musím uslyšet.“

„V pořádku,“ řekl Shannon. „Ještě poslední věc. Zprávy o tom, co se stalo v Clarence, by nemusely dosáhnout na hraniční přechod Zangara. To znamená, že bude stále obsazen Vindu. Je vaší záležitostí, jak se přes ně dostanete. A za hranicemi, zvlášť poblíž Clarence, může být na cestě hodně rozptýlených Vindu, kteří budou utíkat do buše, ale stále budou nebezpeční. Předpokládejme, že neprojedete.“

„Ale projedeme,“ řekl Endean. „Budeme mít pomoc.“

Shannon správně předpokládal, že tato pomoc bude poskytnuta malou skupinou geologického průzkumu, kterou, jak věděl, Manson nechal v té republice pracovat. Pro vyššího pracovníka společnosti jistě dají k dispozici nákladní vůz nebo džíp a možná i pár opakovaček. Poprvé si pomyslel, že v Endeanovi je něco víc než jen pouhá arogance.

Shannon se naučil nazpaměť kódová hesla a vysílací frekvence, které potřeboval, a potom společně s Endeanem na pánském záchodě papíry spálil. Rozešli se o hodinu později. Neměli si již co říci.

Pět poschodí nad ulicemi Madridu plukovník Antonio Salazar, náčelník exportní kanceláře španělského ministerstva obrany (zahraniční prodej zbraní), seděl u svého stolu a podrobně zkoumal složku papírů před sebou. Byl to šedovlasý, velký muž, jednoduchý muž, jehož věrnost byla osvědčená a nekompromisní. Jeho věrnost ke Španělsku, jeho milovanému Španělsku, kde bylo správné a řádné všechno, co bylo opravdu španělské, byla ztělesněna v jednom muži, malém a stárnoucím generalissimovi, který měl své sídlo v Pardu. Antonio Salazar byl Frankovým věrným od hlavy k patě.

Měl dva roky před důchodem, bylo mu padesát osm let a byl jedním z těch, kteří vystoupili na pobřežní písek Fuengirola s Franciskem Frankem, před mnoha lety, kdy Caudillo moderního Španělska byl rebelem a vyhnancem, vracejícím se proti rozkazu, aby zahájil válku proti republikánské vládě v Madridu. Bylo jich tehdy jen málo, byli odsouzeni Madridem k smrti a téměř většina z nich zahynula.

Seržant Salazar byl dobrý voják. Prováděl příkazy, ať již byly jakékoli, šel na mši mezi bitvami a popravami a věřil, skutečně hluboce věřil v Boha, Pannu Marii, Španělsko a Franka.

V jiné armádě v jiné době by šel do důchodu jako nejstarší poddůstojník útvaru. Z občanské války však vyšel jako kapitán, jeden z ultras, vnitřního okruhu. Jeho původ byl solidní, pocházel z dělnické třídy, rolník, jeho vzdělání téměř nulové. Dosáhl však hodnosti plukovníka a byl vděčný. Byl také pověřen jednou z těch prací, které jsou ve Španělsku přísně tajné. Žádný Španěl se za žádných okolností nikdy nedozví, že Španělsko vyváží zbraně, velké množství zbraní, téměř do celého světa. Na veřejnosti Španělsko považuje mezinárodní obchod se zbraněmi za neetický a vedoucí k dalším válkám ve světě již válkami sužovaném. Soukromě pak na tom Španělsko vydělává spoustu peněz. Antonio Salazar byl tím, komu bylo možno svěřit kontrolu dokumentů, kdo může rozhodovat, zda má být poskytnuto nebo odmítnuto povolení vývozní licence a kdo dokáže mlčet.

Složka před ním byla v jeho rukou již čtyři týdny. Jednotlivé dokumenty složky byly prověřeny ministerstvem obrany, které potvrdilo, aniž by vědělo, proč se jich na to někdo ptá, že náboje ráže 9 mm nejsou na seznamu utajovaných položek; dále ministerstvem zahraničí, které potvrdilo, aniž by vědělo proč, že pokud bude mít republika Irák náboje 9 mm, není to v rozporu se zahraniční politikou Španělska; ministerstvem financí, které prostě potvrdilo, že částka peněz v dolarech, zaplacená na určitý účet v Banco Popular, byla přijata a odsouhlasena.

Na složce nahoře ležela žádost o převezení objednávky, o přesun určitého počtu beden z Madridu do Valencie a jejich vývoz na lodi s názvem MV Toscana. Pod tímto listem byla vývozní licence, ověřená jeho vlastním podpisem.

Vzhlédl k civilistovi, který stál před ním.

„Proč ta změna?“ zeptal se.

„Plukovníku, to je prostě jen proto, že ve Valencii v příštích dvou týdnech není k dispozici kotviště. Valencie má plně vytíženou kapacitu.“

Plukovník Salazar zavrčel. Vysvětlení bylo únosné. V letních měsících byla Valencie vždy přeplněna miliony pomerančů z blízké Gancie, které jdou na export. Jenže nemiloval změny. Všechno mělo jít podle předpisu. Stejně tak se mu nelíbila ani tato objednávka. Byla malá, příliš malá pro celou policii státu. Cvičení na střelnici s tisícem policistů takovou zásilku spotřebuje během hodiny. Nedůvěřoval také Schlinkerovi, kterého dobře znal a který protlačil tuto objednávku jeho ministerstvem v balíku jiných objednávek, zahrnujících 10 000 dělostřeleckých granátů pro Sýrii.

Znovu pročetl dokument. Venku na kostelní věži odbila jedna hodina. A na těch papírech včetně certifikátu finálního uživatele nebylo nic špatného. Všechno mělo to správné razítko. Kdyby jenom dokázal nalézt alespoň malý nesoulad, třeba v certifikátu nebo papírech lodi nebo společnosti, která ji vlastní. Všechno však bylo v pořádku. Konečně se rozhodl a naškrabal svůj podpis na příkaz převozu a podal složku civilistovi.

„V pořádku,“ zahučel. „Castellon.“

„Musíme změnit nákladní přístav, místo Valencie to bude Castellon,“ řekl Johann Schlinker o dvě noci později. „Nebyla jiná možnost, pokud se mělo dodržet datum naložení 20. června. Valencie je na týdny přeplněná.“

Kočka Shannon seděl na posteli v pokoji německého obchodníka se zbraněmi v hotelu Mindanao.

„Kde je Castellon?“ zeptal se Shannon.

„Čtyřicet mil dál na pobřeží. Je to menší přístav, klidnější. Je pro vás lepší než Valencie. Vaše loď se odtud dostane rychleji. Nákladní agent ve Valencii byl již informován a osobně zajede na sever do Castellonu, aby dohlédl na nakládání. Jakmile se Toscana spojí rádiem s velitelstvím přístavu ve Valencii, dostane pokyn, aby změnila přístav. Jediné, co bude ještě muset, bude jet pár hodin navíc.“

„A jak se já dostanu na palubu?“

„Jo, tak to je vaše věc,“ řekl Schlinker. „Ovšem informoval jsem agenta, že námořník z Toscany, který zůstal před několika dny v Brindisi, má znovu vstoupit na loď a uvedl jsem mu jméno Keith Brown. A jak vypadají vaše papíry?“

„Jsou v pořádku,“ řekl Shannon, „ať již jde o pas nebo kartu obchodního námořníka.“

„Agenta najdete v celní kanceláři v Castellonu, jakmile se ráno 20. června otevře,“ řekl mu Schlinker: „Jmenuje se seňor Moscar.“

„A jak to vypadá tady v Madridu?“

„Příkaz k převozu stanoví, že nákladní vůz bude naložen pod dozorem armády mezi osmou hodinou a půlnocí 19. června. Odjede s doprovodem o půlnoci, takže do Castellonu by měl přijet v šest hodin ráno, v době, kdy se brána přístavu otevírá. Pokud tam bude Toscana včas, měla by být tu noc u mola. Nákladní vůz s bednami je civilní, od stejné přepravní firmy, kterou vždy používám. Jsou velmi schopní a zkušení. Dal jsem vedoucímu dopravy pokyn, aby dohlédl na to, že konvoj odjede ze skladu, a aby mi okamžitě potom telefonoval.“

Shannon přikývl. Nebylo tu nic, o čem by si mohl myslet, že by mohlo být v nepořádku.

„Budu tam,“ řekl a odejel.

To odpoledne si pronajal od jedné z mezinárodních společností, které mají kanceláře v Madridu, silný mercedes.

V půl jedenácté následujícího večera byl zpátky v Mindanau a čekal se Schlinkerem na telefonický rozhovor. Oba muži byli nervózní, jak muži bývají, jestliže úspěch nebo katastrofální neúspěch pečlivě vypracovaného plánu spočívá v rukou jiných. Schlinker měl obavy stejně jako Shannon, ale z jiného důvodu. Věděl, že pokud by něco dopadlo skutečně špatně, mohlo by dojít k nařízení důkladného prošetření certifikátu finálního uživatele, které dodal, a že toto osvědčení by nevydrželo důkladné prošetření, které by muselo zahrnovat i kontakt na ministerstvu vnitra v Bagdádu. Pokud by byl ohrožen tento obchod, pak další a pro něj mnohem lukrativnější obchod s Madridem by padl. Nebylo to poprvé, co si přál, aby objednávku nepřevzal, ale tak jako většina obchodníků se zbraněmi byl i on mužem natolik nenasytným, že nedokázal odmítnout žádnou nabídku peněz. To by mu bylo působilo téměř fyzickou bolest.

Byla půlnoc a stále nikdo nevolal. Potom půl jedné. Shannon přecházel po místnosti a vztekle se díval na tlustého Němce, který tu seděl a popíjel whisky. Ve dvanáct čtyřicet zazvonil telefon. Schlinker po něm skočil. Promluvil několik slov španělsky a čekal.

„Co je?“ vyštěkl Shannon.

„Moment,“ odpověděl Schlinker a pokynul mu rukou, aby mlčel.

Potom přišel k telefonu ještě někdo jiný a rozvinul se dlouhý španělský hovor, kterému Shannon nemohl rozumět. Konečně se Schlinker zašklebil a řekl:

„Gracias,“ několikrát po sobě.

Když položil sluchátko, řekl: „Je to už na cestě. Konvoj odejel ze skladu před patnácti minutami s doprovodem do Castellonu.“

Shannon byl ve vteřině pryč.

Pro mercedes nebylo žádným problémem konvoj dohnat, třebaže na dlouhé dálnici z Madridu do Valencie mohl konvoj jet klidně stovkou za hodinu. Shannonovi trvalo jen čtyřicet minut, aby si našel cestu předměstími Madridu, a předpokládal, že konvoj bude mnohem lépe znát cestu. Avšak na dálnici mohl mercedes rozjet až na 180 kilometrů za hodinu. Pečlivě přitom pozoroval stovky nákladních vozů řítících se nocí směrem k pobřeží a to, co hledal, nalezl těsně před tím, než se dostal k městu Requena, čtyřicet mil západně od Valencie.

Ve světle jeho reflektorů se objevil armádní džíp doprovázející krytý osmitunový nákladní vůz, a když projížděl kolem, všiml si jména na postranici vozu. Bylo to jméno přepravní společnosti, které mu Schlinker řekl. Před nákladním vozem byl další armádní vůz, čtyřdvéřová limuzína, ve které seděl na zadním sedadle důstojník. Shannon šlápl na plyn a mercedes vyrazil směřem k pobřeží.

U Valencie najel na okružní cestu kolem spícího města podle ukazatele navádějícího na dálnici E26 do Barcelony. Dálnice končila severně od Valencie, a tak předjížděl nákladní vozy s pomeranči. Jel kolem podivuhodné římské pevnosti Sagunto, vytesané legionáři ve skále a později přeměněné Maury v pevnost islámu. Po čtvrté hodině ráno dojel do Castellonu a zamířil do přístavu.

Přístav Castellon se nachází pět kilometrů za městem podél úzké, jako šíp rovné cesty vedoucí z města k moři. Na konci cesty nelze minout přístav, protože tam nic jiného není.

Jak je obvyklé u středomořských přístavů, také zde byly tři oddělené přístavy, jeden pro nákladní lodi, jeden pro jachty a výletní lodi a jeden pro rybářské lodi. V Castellonu je obchodní přístav vlevo otevřen k moři a podobně jako všechny španělské přístavy je obklopen ohradou a brány jsou obsazeny ve dne v noci ozbrojenou Guardia Civil. Uprostřed je kancelář velitele přístavu a za ní pak nádherný jachtařský klub s jídelnou, s výhledem na obchodní přístav na straně jedné a zakotvené jachty a rybářský přístav na straně druhé. Za kanceláří přístavu směrem k pevnině stojí řada skladů.

Shannon zahnul doleva a zaparkoval vůz u cesty, vylezl a šel pěšky. V půli cesty k přístavu nalezl hlavní bránu se stráží, zívající v budce. Brána byla zavřená. Dále pak prohlédl ohradu a s ulehčením zpozoroval Toscanu zakotvenou na vzdálenější straně. Rozhodl se, že počká až do šesti hodin ráno.

Ve tři čtvrtě na šest byl již u hlavní brány, usmál se a pokývl na stráž Guardia Civil, která mu vrátila chladný pohled. Ve vycházejícím slunečním světle viděl osobní vozidlo armády, nákladní vozidlo i džíp, kolem kterého se pohybovalo sedm nebo osm vojáků, zaparkované pár set metrů od něj. V šest deset přijel civilní vůz, zaparkoval hned u brány a zatroubil. Vylezl malý, elegantní Španěl. Shannon k němu přistoupil.

„Seňor Moscar?“

„Si.“

„Jmenuji se Brown. Jsem námořník, který má tady nastoupit na loď.“

Španěl zvedl obočí.

„Por favor? Que?“

„Brown,“ trval na svém Shannon. „Toscana.“

Španělova tvář se rozzářila.

„Ah, si. El marinero. Pojďte se mnou prosím.“

Brána se otevřela a Moscar ukázal svůj průkaz. Chvíli se bavil se stráží a celníkem, který bránu otevřel a ukazoval na Shannona. Kočka Shannon zaslechl několikrát slovo „marinero“ a všichni si také prohlédli jeho pas a námořnický průkaz. Potom šel za Moscarem do kanceláře celnice. O hodinu později již byl na palubě Toscany.

Prohlídka začala v devět hodin. Bez varování. Byl předložen kapitánův seznam nákladu a zkontrolován. Byl v dokonalém pořádku. Dole na molu byl zaparkovaný nákladní vůz z Madridu s osobním vozem a džípem. Velitel ochrany, hubený, bledý muž s tváří Maura a ústy s tenkými rty, něco projednával s oběma celníky. Ti potom přišli na palubu. Za nimi šel Moscar. Kontrolovali náklad, aby se ujistili, že je tam to, co je v seznamu nákladu a nic víc. Dívali se do všech koutů, nikoli však pod podlahu hlavního prostoru. Podívali se také do lodního skladu, přeplněného řetězy, sudy s olejem a plechovkami s lakem a zavřeli dveře. Trvalo jim to hodinu. To hlavní, co je zajímalo, bylo, proč má kapitán Waldenberg na tak malé lodi sedm mužů. Bylo vysvětleno, že Dupree a Vlaminck jsou zaměstnanci společnosti, kteří zmeškali svou loď v Brindisi a budou vyloženi na Maltě cestou do Latakie. Nemají s sebou námořnické průkazy, protože všechno nechali na palubě své vlastní lodi. Když se celníci zeptali na jméno lodi, Waldenberg uvedl jméno lodi, kterou viděl v přístavu Brindisi. Španělé byli ticho, dívali se na svého šéfa a čekali, co jim řekne. Ten se podíval na velitele doprovodu, pokrčil rameny a odešel z lodi. Za dvacet minut začalo nakládání.

V půl dvanácté vyklouzla Toscana z přístavu Castellon a nabrala kurz na jih k Mysu svatého Antonína. Kočka Shannon, který teprve nyní, kdy všechno bylo za ním, ucítil veškeré napětí, si uvědomil, že od této chvíle ho již nikdo nemůže zastavit. Opíral se o zábradlí na zádi a pozoroval pomerančové háje jižně od Castellonu mizící vzadu. Carl Waldenberg za ním přišel.

„To je poslední zastávka?“ zeptal se.

„Poslední, kde jsme museli otevírat nákladní prostor,“ řekl Shannon. „U afrického pobřeží musíme vyzvednout pár lidí, ale zůstaneme mimo přístav. Muži přijedou ve člunech. Budou to domorodí dělníci. Aspoň se za ně budou vydávat.“

„Já mám ale mapy jenom po Gibraltar,“ namítl Waldenberg.

Shannon rozepnul zip své kožené bundy a vytáhl štos map, polovinu těch, které mu Endean předal v Římě.

„S těmihle,“ řekl, podávaje je kapitánovi, „se dostane až do Freetownu v Sierra Leone. Tam také zakotvíme a vyzvedneme lidi. Zařiďte prosím, abychom tam přijeli v poledne 2. července. To je doba sjednané schůzky.“

Zatímco kapitán došel do své kabiny a začal vypočítávat a zakreslovat kurz a rychlost, Shannon zůstal sám u zábradlí. Rackové se vznášeli nad lodí, hledali zbytky padající z místa, kde Cipriani připravoval oběd, všude byl slyšet jejich vytrvalý chechtot, když se potápěli do pěnivé brázdy za lodí, aby uchopili kus chleba nebo zeleniny.

Kdo by poslouchal pozorněji, uslyšel by i jiný zvuk, který se ozýval mezi jejich chechtotem, poznal by, že si tu někdo píská „Španělský Harlem“.

Daleko na sever odtud opustila jiná loď molo a pod vedením přístavního lodivoda si razila cestu z Archangelského přístavu. Motorová loď Komarov byla tehdy jen deset let stará a měla výtlak více než 5000 tun.

Na jejím můstku byla teplá a příjemná atmosféra. Kapitán a lodivod stáli vedle sebe a dívali se na dozadu ujíždějící mola a sklady a pozorovali kanál vedoucí na volné moře. Každý z nich měl šálek horké kávy. Kormidelník udržoval loď podle pokynů lodivoda, po jeho levé straně se neustále rozsvěcovala a zhasínala obrazovka radaru a její fluoreskující otáčivé rameno neustále ohmatávalo při každém otočení oceán před nimi až na hranici ledu, který nikdy netaje, ani uprostřed léta.

Na zádi se dva muži opírali o zábradlí pod vlajkou se srpem a kladivem a dívali se, jak ruský arktický přístav mizí v dálce. Dr. Ivanov sevřel filtr své černé cigarety mezi zuby a vdechoval slaný vzduch. Oba muži byli oblečeni proti zimě, protože ani v červnu není vítr Bílého moře žádnou pobídkou k oblékání košil s krátkými rukávy. Jeden z jeho techniků, který tu stál s ním, mladší, zvědavý na svou první zahraniční cestu, se k němu obrátil.

„Soudruhu doktore,“ začal.

Ivanov vyňal špačka papirosy ze zubů a hodil ho do pěnivé brázdy za lodí.

„Příteli,“ řekl, „myslím, že když jsme teď na lodi, že mi můžete říkat Michaile Michailoviči.“

„Jenže v Institutu…“

„Nejsme v Institutu. Jsme na palubě lodi. A budeme se v příštích měsících velmi těsně stýkat, ať již tady nebo v džungli.“

„Tak dobře,“ řekl mladší muž, ale přílišný dojem to na něj neudělalo. „Už jste byl někdy v Zangaru?“

„Ne,“ řekl jeho nadřízený.

„Ale v Africe ano,“ trval na svém mladší.

„V Ghaně, to ano.“

„Jak to tam vypadá?“

„Samá džungle, bažiny, komáři, hadi a lidé, kteří vůbec nechápou, co jim říkáte.“

„Ale rozumějí přece anglicky,“ řekl asistent. „A my oba anglicky mluvíme.“

„V Zangaru ne, tam nemluví anglicky.“

„Jéje.“

Mladší technik již přečetl všechno, co mohl o Zangaru zjistit, čehož nebylo mnoho, v encyklopedii, kterou si půjčil z obrovské knihovny Institutu.

„Kapitán mi řekl, že když bude dobré počasí, měli bychom přijet do Clarence za dvacet dva dni. To budou mít Den nezávislosti.“

Ivanov se jen ušklíbl a odešel.

Při průjezdu kolem mysu Spartel, na cestě ze Středozemního moře do Atlantiku, MV Toscana poslala telegram do Gibraltaru, k předání do Londýna. Byl poslán na adresu pana Waltera Harrise v Londýně. Bylo tam pouze „Oznamte prosím, že váš bratr je úplně zdráv“. Bylo to znamení, že Toscana je na své cestě podle časového plánu. Mírné změny věty týkající se zdraví bratra pana Harrise by byly znamenaly, že Toscana vyjela, je však zpožděná a nebo má problémy. Bez jakéhokoli telegramu by to znamenalo, že se nedostala ze španělských teritoriálních vod.

To odpoledne se konala v kanceláři Sira Jamese Mansona konference.

„Dobře,“ řekl finanční magnát, když Endean přišel se zprávou. „Kolik času má na to, aby tam dojel?“

„Dvaadvacet dní, Sire Jamesi. Dnes je den D 78 z té stovky, která byla určena pro realizaci. Shannon mohl odjet z Evropy v den D 80 a to by mu ještě ponechávalo dvacet dní. Odhadoval čas na moři mezi šestnácti a osmnácti dny, s rezervou na špatné počasí nebo dva dny poruchy. Má k dispozici navíc čtyři dny, a to i podle jeho vlastního odhadu.“

„Udeří dříve?“

„Ne, pane. Datum útoku je stále den D 100. Stráví čas někde na moři, pokud bude muset.“

Sir Jameys Manson přecházel po své kanceláři.

„Jak je to s tou pronajatou vilou?“ zeptal se.

„To už je zařízeno, Sire Jamesi.“

„Potom nevidím důvod, proč byste měl čekat tady v Londýně. Jedle do Paříže, opatřete si víza do Cotonou, odleťte tam a donuťte našeho nového zaměstnance, plukovníka Bobiho, aby vás doprovodil do toho místa u Zangara. Pokud by se tomu vyhýbal, pak mu nabídněte další peníze.

Usaďte se tam, opatřete si náklaďák a pušky, a jakmile uslyšíte Shannonův signál, že jde večer do útoku, řekněte to Bobimu. Donuťte ho, aby podepsal těžební koncesi jako prezident Bobi, datujte to o měsíc později a zašlete všechny tři kopie doporučenou poštou ve třech různých obálkách přímo sem ke mně.

Držte Bobiho doslova pod zámkem, dokud vám Shannonův druhý signál neoznámí, že měl úspěch. Potom vyjedete. Mimochodem, berete si s sebou osobního ochránce. Je připraven?“

„Ano, Sire Jamesi. Za ty peníze, které dostává, je v pořádku a připraven.“

„Co je to zač?“

„Nebezpečný jako obvykle. To je to, co hledám.“

„Mohl byste přesto mít problémy. Shannon bude mít kolem sebe své chlapy, minimálně ty, kteří přežijí. Mohl by dělat problémy.“

Endean se zašklebil.

„Shannonovi chlapi půjdou za Shannonem. A já si s ním poradím. Tak jako všichni žoldnéři, i on má svou cenu. A tu cenu mu nabídnu - ale ve Švýcarsku a mimo Zangaro.“

Když odešel, Sir James Manson se díval dolů na City pod sebou a přemýšlel o tom, zda existuje někdo, kdo nemá svou cenu. Ať již vyjádřenou penězi nebo strachem. Takového ještě nepotkal. „Všichni se dají koupit a pokud ne, pak se dají zlomit,“ řekl mu kdysi jeden z jeho učitelů. A po letech, již jako bankovní magnát, když pozoroval politiky, generály, novináře, vydavatele, obchodníky, ministry, podnikatele i aristokraty, dělníky a odborářské vůdce, černé a bílé, v celém jejichž životě, měl stále stejný názor.

Před mnoha lety španělský námořník, který z moře vyhlížel zemi, uviděl horu, která, když vycházelo slunce, se mu zdála podobná lví hlavě. Nazval tuto zemi Lví hory a pokračoval v cestě. Název zůstal a země začala být známá jako Sierra Leone. Později jiný muž, když viděl tutéž horu v jiném světle nebo jinýma očima, ji nazval Hora svítání. Také toto jméno jí zůstalo. Ještě později a s trochu jinou fantazií pojmenoval bílý muž město, které bylo založeno v jejím stínu, Freetown a toto jméno se uchovalo až do dnešního dne. Bylo právě poledne 2. července, dne D 88 podle Shannonova soukromého kalendáře, když motorová loď Toscana spustila kotvu asi pět set metrů od pobřeží Freetownu v Sierra Leone.

Na cestě ze Španělska trval Shannon na tom, že náklad zůstane tam, kde je, nedotknutý a neotevřený. To pro případ, že by ve Freetownu došlo k prohlídce, třebaže bez toho, že by loď vykládala a nebo brala na palubu náklad, by to bylo dost neobvyklé. Bedny s municí byly zbaveny španělského označení a vyčištěny smirkovým papírem až na bílé dřevo. Na to bylo napsáno jiné, podle kterého šlo o součást vrtných souprav pro práci na kamerunském pobřeží.

Během cesty na jih dovolil vykonat pouze jednu práci. Svazky oblečení byly roztříděny a byl otevřen balík obsahující tlumoky a popruhy. Cipriani, Vlaminck a Dupree trávili celé dny tím, že stříhali tlumoky na kusy a znovu je přešívali tak, aby se do nich daly uložit dlouhé rakety pro pancéřovky. To všechno nyní leželo bez ladu a skladu tam, kde se na lodi ukládaly hadry na čištění. Menší chlebníky byly rovněž přešity. Zůstal pouze ramenní pás s pásky kolem prsou a boků. Na ramenní pásy byly připevněny úchytky, stejně tak jako na pásy, a později potom na ně půjde připnout celou bednu minometných granátů, takže bude možné jich najednou nést až dvacet.

Toscana oznámila svou přítomnost šest mil od pobřeží veliteli přístavu ve Freetownu a dostala povolení vjet dovnitř a zakotvit v zátoce. Protože neměla v úmyslu cokoli vykládat nebo nakládat, nebylo třeba jí dělat místo na nábřeží Královny Alžběty II. Přijela pouze, aby nalodila námořníky.

Freetown je jedním z oblíbených přístavů na západoafrickém pobřeží, kde nastupují hnědí pracovníci, kteří, vyškoleni v používání kleštin a vrátků, jsou zaměstnáváni na malých parnících, které dopravují náklady mezi menšími přístavy, ze kterých se vyváží hlavně dříví. Při odjezdu nastupují ve Freetownu a zde jsou také vykládáni, se svým platem, který si vydělali. Ve stovkách malých zátok a zálivů, kde jeřáby a mola jsou něčím nezvyklým, musejí lodi k nakládání nákladu používat své vlastní jeřáby. Je to strašně tvrdá práce, prováděná v tropickém vedru, a bílí námořníci jsou placeni jako námořníci, nikoli jako nakladači. Místní pracovní síly nemusí být k dispozici a možná že by ani nevěděly, jak s nákladem zacházet, proto sem přijíždějí lidé ze Sierra Leone. Během cesty spí na palubě, připravují si jídlo a provádějí na zádi ceremoniál omývání. Pro Freetown tedy nebylo překvapením, jestliže toto udala Toscana jako důvod své zastávky.

Když zarachotil kotevní řetěz, Shannon důkladně prohlédl pobřeží kolem zátoky, jehož většina byla obsazena ubohými chatrčemi chudinských čtvrtí hlavního města.

Obloha byla zatažená, nepršelo, ale pod mraky bylo horko jako ve skleníku a Shannon cítil, jak mu pod košilí stéká pot. A od této chvíle tomu tak bude stále. Jeho oči se soustředily na střed nábřeží, kde stál velký hotel shlížející na zátoku. Když ne jinde, pak zde by měl být Langarotti, který čeká a dívá se na moře. Třeba ještě nepřijel. Jenomže věčně se čekat nedá. Pokud by tu nebyl do západu slunce, pak by museli vymyslet důvod, proč zde zůstat, jako například porouchanou lednici. Bylo by totiž nemyslitelné plavit se dál bez fungující chladírny. Odvrátil oči od hotelu a pozoroval zásobovací čluny, jezdící kolem lodi Elder Dempster upoutané u mola.

Jenže na pobřeží Korsičan již dávno pozoroval Toscanu ještě dříve než spustila kotvu - a nyní mířil do města. Byl tu již týden a sehnal všechny muže, které Shannon chtěl. Nebyli ze stejných kmenů jako jsou kmeny Sierra Leone, nikomu to však nevadilo. Muži z různých kmenů byli vždy k dispozici jako nakladači, které lze vždy dopravit na palubě na místo, kde je jich třeba.

Krátce po druhé hodině přijel z celnice malý člun s uniformovaným mužem, který stál na zádi. Když přišel na palubu, ukázalo se, že je to zástupce náčelníka celnice, v bílých ponožkách a khaki šortkách, s vyžehlenou košilí, výložkami a čepicí sedící dokonale na hlavě. Z toho všeho vyčuhoval pár ebenových kolen a usmívající se tvář. Shannon se s ním setkal, představil se jako zástupce majitele, potřásl si s ním rukou a odvedl celníka do kapitánovy kabiny.

Zde čekaly tři láhve whisky a dva kartony cigaret. Zpocený celník se cítil ve vychlazené místnosti s klimatizací velmi příjemně a popíjel své pivo. Nedbale prohlédl nový seznam lodního nákladu, ve kterém bylo uvedeno, že Toscana nalodila v Brindisi strojní díly a nyní je převáží pro potřeby společnosti AGIP, která provádí ropné vrty u kamerunského pobřeží. Nebyla tu ani zmínka o Jugoslávii nebo Španělsku. Další náklad byl uveden jako motorové čluny (nafukovací), motory (závěsné) a tropické oblečení (roztříděné), všechno pro pracovníky na ropných plošinách. Na zpáteční cestě by loď chtěla naložit kakaové boby a kávu v San Pedro na Pobřeží slonoviny a vrátit se do Evropy. Dýchl na své úřední razítko a orazítkoval jím na znamení svého souhlasu seznam lodního nákladu. O hodinu později již byl pryč, se svými dárky v dobře uzavřené tašce.

Krátce po šesté hodině, když se trochu ochladilo, Shannon zpozoroval dva čluny odrážející od mola. Byli to místní přepravci, sklonění nad svými vesly, kteří dopravují cestující na čekající lodi. Na zádi sedělo sedm dalších Afričanů, držících na kolenou své balíky. Na přídi seděl samotný Evropan. Když čluny odborně přirazily k boku Toscany, Jean-Baptiste Langarotti vystoupil po žebříku, který visel do vody.

Z člunů byly vyzvednuty jeden po druhém příslušné balíky až k zábradlí nákladní lodi, za nimi pak následovalo sedm Afričanů. Třebaže to bylo v dohledu pevniny poněkud neopatrné, Vlaminck, Dupree a Semmler začali příchozí poklepávat po zádech a potřásat si s nimi rukama. Afričané, šklebící se od ucha k uchu, se zdáli být šťastní stejně jako žoldnéři. Waldenberg a jeho lodník se dívali překvapeně. Shannon řekl kapitánovi, aby odjel s Toscanou opět na moře.

Když se setmělo, pak ve skupinkách na hlavní palubě, vdechujíce vděčně chladný vánek moře, zatímco Toscana směřovala k jihu, Shannon představil své vojáky Waldenbergovi. Žoldnéři je všechny znali stejně tak jako oni znali žoldnéře. Šest Afričanů byli mladí muži s jmény Johnny, Patrick, Džindža (přezdívkou Ginger), Neděle; Bartoloměj a Timotej.

Každný z nich již byl se žoldnéři v boji, každý z nich byl osobně vycvičen jedním z evropských vojáků, každý z nich se mnohokrát osvědčil a nikdy se neohlížel na to, jak je ten boj těžký. A každý z nich byl věrný svému veliteli. Sedmým z nich byl starší muž, který se usmíval méně, choval se se sebevědomou důstojností a kterému Shannon říkal „doktore“. Také on byl věrný svému vůdci a jeho lidu.

„Jak to vypadá u vás doma?“ zeptal se ho Shannon.

Doktor Okoye smutně zavrtěl hlavou.

„Špatně,“ řekl.

„Zítra začneme pracovat,“ řekl mu Shannon. „Zítra začneme s přípravami.“

ČÁST 3.

Velké zabíjení

KAPITOLA 20

Po zbytek cesty po moři pracoval Kočka Shannon se svými muži bez oddechu. Pouze Afričan středního věku, kterému říkal „doktore“, byl výjimkou. Zbytek byl rozdělen na skupiny, z nichž každá se věnovala své práci.

Marc Vlaminck a Kurt Semmler otevřeli pět zelených sudů s motorovým olejem - odsekali falešná dna a z každého z nich vytáhli balík dvaceti samopalů a stovku zásobníků, které byly uvnitř. Přebytečný motorový olej nalili do menších nádob a uschovali pro použití na lodi.

Za pomoci šesti afrických vojáků vyňali samopaly z ochranného obalu a každý jednotlivě vytřeli do sucha od oleje a vazelíny. Když skončili, šest Afričanů perfektně vědělo, jak zacházet se Schmeisserem - byl to způsob, který jim dal mnohem více zkušeností a užitku než jakékoli cvičení ve sborce a rozborce zbraně.

Když otevřeli prvních deset krabic s náboji, sedlo si jich všech osm kolem kartonů a začali nabíjet náboje do zásobníků, třicet do každého, tak dlouho, dokud prvních 15 000 nábojů z jejich skladu nenaplnilo oněch 500 zásobníků. Osmdesát samopalů bylo dáno stranou, zatímco Jean-Baptiste Langarotti připravoval soubory uniforem z balíků uložených ve skladě. Tyto komplety se skládaly ze dvou triček, dvou párů spodků, dvou párů ponožek, jednoho páru bot, jedněch kalhot, jednoho baretu, jedné blůzy a jednoho spacího pytle. Když bylo všechno připraveno, balík byl zabalen, k tomu byl přidán jeden samopal a pět plných zásobníků zabalených do naolejovaného hadru, vsunutých do plastikového pytle, a všechno nacpáno do spacáku. Spací pytel nahoře zavázal a tak bylo všechno připraveno k vybavení jednoho budoucího vojáka.

Dvacet kompletů uniforem a dvacet samopalů Schmeisser s pěti zásobníky na každý bylo dáno stranou. Ty byly určeny pro útočnou skupinu, třebaže jich bylo pouze jedenáct, pro případ, že by se připojil někdo z posádky. Langarotti, který se naučil v armádě a ve vězení zacházet s jehlou a nití, přešil a upravil jedenáct uniforem pro členy útočné skupiny, až byl každý z nich dokonale vybaven.

Dupree a Cipriani, plavčík, který se ukázal jako dobrý tesař, rozebrali několik beden, které původně obsahovaly munici, a začali se věnovat závěsným motorům. Všechny tři byly Johnsony o výkonu šedesát HP Oba dva muži vyrobili dřevěné krabice, které padly přesně na vršek každého motoru, a vyložili je pěnovou gumou z matrací, které s sebou přinesli. Se zvukem výfuku, utlumeným pod vodou, se mechanický hluk motorů a jejich skříní, díky těmto tlumicím krabicím, redukoval na tiché bafání.

Když Vlaminck a Dupree dokončili své úkoly, každý se začal věnovat zbrani, kterou bude používat v noci při útoku. Dupree vyjmul z beden dva minomety a seznamoval se se zaměřovacím mechanismem. Ještě nikdy z jugoslávských minometů nestřílel, s povděkem však konstatoval, že jsou velmi jednoduché. Připravil také 70 minometných granátů, do kterých vložil rozbušky.

Dal potom připravené granáty do jejich bedniček, připnul dvě krabice vždycky jednu na druhou k postrojům, které byly připraveny z armádních batohů, koupených před dvěma měsíci v Londýně.

Vlaminck se soustředil na své dvě pancéřovky, z nichž pouze jedna bude použita v noc útoku. Opět hlavním faktorem, omezujícím to, kolik může vzít s sebou, byla hmotnost. Všechno se muselo odnést na zádech. Stoje na přídi používal špičku stěžně nad zádí jako záměrný bod, pečlivě upravoval hledí zbraně, než si byl jist, že může zasáhnout sud na vzdálenost 200 metrů dvěma výstřely. Již si také vybral Patricka jako svého pomocníka, protože byli spolu již dříve a znali se tak dobře, že z nich byla skutečně sehraná dvojice. Ve svém batohu Afričan ponese 10 nábojů do pancéřovky a navíc svůj vlastní samopal. Vlaminck přidal ke švému osobnímu nákladu další dvě rakety a Cipriani mu přišil další dvě pouzdra, visící z pásku, která mohla obsahovat další rakety.

Shannon se soustředil na pomocné vybavení, prozkoumal osvětlovací rakety a vysvětlil Dupreemu, jak fungují. Každému z žoldnéřů přidělil jeden kompas, vyzkoušel sirénu na stlačený vzduch a zkontroloval přenosná pojítka.

Protože měl dost času, nechal Shannon loď dva dni pomalu proplouvat námořní oblastí, kde jim lodní radar sdělil, že žádná jiná loď se v okruhu dvaceti mil nenachází. Když loď ležela téměř bez pohybu, mírně se pohupujíc na vlnách, každý z mužů vyzkoušel svůj vlastní samopal. Pro bělochy to nebyl problém; během svého života se seznámili s nejrůznějšími samopaly a tyto zbraně se vzájemně jen málo liší. Afričanům trvalo poněkud déle, než si na ně zvykli, protože většina z nich znala pouze staré opakovačky Mauser 7.92 mm nebo standardní automatickou pušku NATO 7.62. Jeden z německých samopalů se opakovaně zasekával, takže ho Shannon hodil přes palubu a vzal jiný. Každý Afričan vypálil zhruba 900 nábojů, aby si zvykl na samopal ve své ruce, a každý z nich byl také zkontrolován, zda se zbavil nepříjemného zvyku afrických vojáků zavírat při střelbě oči.

Pět prázdných a otevřených olejových sudů, uložených k pozdějšímu použití, bylo nyní hozeno za záď Toscany jako terče. Když na sto metrů dokázali všichni z mužů, černí jako bílí, zasáhnout sud, teprve potom přestali s cvičením. Tak byly zničeny čtyři sudy a klesly pod hladinu, zatímco pátý použil Marc Vlaminck. Nechal ho odplout na vzdálenost dvě stě metrů, potom se postavil na záď Toscany, rozkročil se, založil pancéřovku přes pravé rameno a zamířil. Počítal s jemným kolébáním paluby, počkal až měl zamířeno a odpálil první raketu. Přeletěla přes vrchol sudu a explodovala v oceánu. Jeho druhá raketa zasáhla sud přesně uprostřed. Ozvala se rána a zvuk exploze se vracel přes vodu k žoldnéřům i posádce. Střepiny plechu rozčeřily vodu v místech, kde sud původně byl, a všichni střelce s potěšením chválili. Vlaminck, široce se usmívaje, se obrátil k Shannonovi, strhl si ochranné brýle a otřel rozpálený prach z tváře.

„Tak říkáš, že chceš rozbít dveře, Kočko?“

„Jo, zatraceně velké dřevěné dveře, Drobečku.“

„Já ti z nich nadělám sirky, to ti slibuju,“ řekl Belgičan.

Protože nadělali spoustu hluku, Shannon dal pokyn k odjezdu lodi a o dva dni později přikázal druhou zastávku. Mezitím muži vytáhli tři útočné čluny a nafoukli je. Ležely nyní vedle sebe na hlavní palubě. Každý z nich, třebaže byl téměř celý tmavě zelený, měl světlý oranžový nos a jméno výrobce napsané stejnou barvou na bocích. To všechno teď zamalovali černým lakem z lodního skladu.

Když podruhé zastavili, vyzkoušeli všechny tři. Bez tlumicích skříní na každém motoru dělaly Johnsony slyšitelný hluk ještě 400 metrů od Toscany. Jakmile však byly na motory nasazeny tlumiče a otáčky motorů staženy na méně než čtvrtinu výkonu, nebylo je téměř slyšet ani na třicet metrů. Po dvaceti minutách běhu na poloviční výkon se začínaly přehřívat, ovšem pokud bude výkon ještě menší, pak se tato doba prodlouží až na půl hodiny. Shannon si vzal jeden z člunů na dvouhodinovou projížďku; kontroloval nastavení nejvýhodnějšího poměru mezi rychlostí a hlukem tak, aby nejlépe vyhovoval jeho účelu. Třebaže mu silný závěsný motor poskytoval velkou výkonovou rezervu, raději se rozhodl, že nikdy nebude využívat více než jednu třetinu výkonu, a poučil také své muže, aby posledních dvě stě metrů ještě výkon snížili až na čtvrtinu, jakmile se budou blížit přistávací oblasti u cíle.

Stejně tak byly vyzkoušeny vysílačky na vzdálenost čtyř mil a bez ohledu na silné atmosférické poruchy a náznaky blížící se bouře bylo vysílání stále dobře slyšet, pokud ten, kdo vysílal, vyslovoval jasně a pomalu. Aby si Afričané sami zvykli na čluny, také se na nich povozili a to jak ve dne, tak i v noci.

Cvičení v noci bylo nejdůležitější. Při jednom z nich Shannon vzal čtyři bělochy a čest Afričanů tři míle daleko od Toscany, která rozsvítila pouze malé světlo na vrcholku stěžně. Cestou od lodi mělo deset mužů zavázané oči. Když potom sundali své masky, každý dostal deset minut, aby si zvykl na temnotu oblohy a oceánu, než nastoupili zpáteční cestu. S motorem, jehož výkon byl stažen na minimum, a při naprostém tichu na palubě jel útočný člun tiše zpátky ke světlu, které představovalo cíl, Toscanu. Když seděl vzadu s řídicí rukojetí motoru v ruce, s výkonem staženým na jednu třetinu a při konečném dojezdu na čtvrtinu, Shannon cítil napětí mužů před sebou. Všichni věděli, že tak to bude vypadat, až zaútočí, že druhou možnost už nebudou mít.

Když byli zpátky na palubě, přistoupil k Shannonovi Carl Waldenberg, který pozoroval, jak posádka vytahuje ve světle baterky čluny na palubu.

„Skoro nic jsem neslyšel,“ řekl. „Ne dřív, než jste byli pár set metrů odtud - a slyším dobře. Pokud nemají velmi pozorné stráže, měli byste se dostat na pobřeží, ať už pojedete kamkoli. Ostatně, kam vlastně jedeme? Potřebuji další mapy, pokud mám jet dále.“

„Myslím, že je potřeba, abyste to věděli všichni,“ řekl Shannon. „Po zbytek noci si uděláme briefing.“

Až do svítání celá posádka (s výjimkou strojníka, který stále spal u svých motorů), sedm Afričanů a čtyři žoldnéři, naslouchala Shannonovi v hlavním salonku, když jim vysvětloval celý plán útoku. Připravil si svůj projektor i diapozitivy, z nichž některé pořídil za svého pobytu v Zangaru, na jiných pak byly mapy a nákresy, které koupil nebo nakreslil sám.

Když skončil, bylo v přecpané kabině naprosté ticho a z pootevřených okének proudily do temné noci modré pruhy cigaretového dýmu.

Konečně Waldenberg řekl: „Gott in Himmel!“

Potom všichni začali hovořit. Trvalo to celou hodinu, než byly otázky zodpovězeny. Waldenberg chtěl znovu ujištění, že pokud by něco dopadlo špatně, pak ti, kdo přežijí, budou zpátky na palubě a Toscana za horizontem ještě předtím, než vyjde slunce. Shannon ho o tom znovu ujistil.

„Stále je tu pouze vaše tvrzení, že nemají žádné námořnictvo, žádné dělové čluny,“ řekl.

„To, co říkám, bude muset stačit,“ řekl Shannon. „Nemají nic takového.“

„Jenom proto, že jste nic takového neviděl…“

„Nic nemají,“ odsekl Shannon. „Celé hodiny jsem strávil s lidmi, kteří tam jsou již léta. Nejsou tam žádné dělové čluny, žádné námořnictvo.“

Šest Afričanů nemělo žádné otázky. Každý z nich půjde se žoldnéřem, který ho povede, a budou věřit, že ví, co dělá. Sedmý z nich, doktor, se stručně zeptal, kde bude, a akceptoval, že zůstane na palubě Toscany. Čtyři žoldnéři měli čistě technické otázky, které Shannon hned zodpověděl.

Když vyšli zpátky na palubu, Afričané se natáhli na své spací pytle a usnuli. Shannon jim často záviděl jejich schopnost spát kdykoli, kdekoli a téměř za všech okolností. Doktor se vrátil do své kabiny, tak jako Norbiatto, který bude mít další hlídku. Waldenberg šel na můstek a Toscana se začala pomalu pohybovat směrem ke svému cíli, vzdálenému ještě tři dny jízdy.

Pět žoldnéřů se sešlo na zádi s kabinami posádky a tam diskutovalo až do doby, kdy slunce již bylo vysoko nad obzorem.

Všichni schvalovali plán útoku a byli přesvědčeni o tom, že Shannonův průzkum byl přesný a řádný. Jestliže se od té doby něco změnilo, jestliže došlo k nepředpokládanému posílení obrany města nebo paláce, pak věděli, že všichni zemřou. Bude jich velmi málo, nebezpečně málo na takovou práci a nebyla tu žádná záloha, kdyby se něco nepovedlo. Přijímali však, že buď se jim to podaří během dvaceti minut, nebo že se budou muset vrátit ke svým člunům a ti, kdo toho budou schopni, musí rychle odjet. Věděli, že nikdo se nebude starat o raněné a že kdokoli z nich, jakmile najde jednoho ze svých kolegů těžce raněného a nepohyblivého, bude vědět, že ten druhý bude od něho očekávat, že dostane poslední dárek, který jeden žoldnéř může dát druhému. Ránu z milosti, raději než zajetí a pomalou smrt. To byla část pravidel a všichni z nich to museli udělat již mnohokrát předtím.

Před polednem se celá skupina konečně rozešla.

Ráno dne D 99 všichni brzo vstali. Shannon byl polovinu té noci vzhůru, pozoroval společně s Waldenbergem, jak se na malé radarové obrazovce v kormidelnické budce vynořuje pobřeží.

„Chtěl bych, abyste se dostal na dohled pobřeží na jih od hlavního města,“ řekl kapitánovi, „a ráno jel na sever, paralelně s pobřežím, takže v poledne bychom byli asi zde.“

Jeho prst se zabodl do moře u pobřeží na severní straně Zangara. Během dvaceti dnů na moři začal německému kapitánovi důvěřovat. Waldenberg, který dostal své peníze v přístavu Ploce, dodržoval svou úmluvu a snažil se co nejvíce, aby operace byla z jeho strany tak úspěšně zajištěna, jak je jen možné. Shannon věřil, že námořník se bude pohybovat se svou lodí připravenou k odjezdu čtyři míle od pobřeží, trochu na jih od Clarence, zatímco se bude bojovat, a jestliže uslyší z přijímačky, že se akce nepovedla, pak počká až do doby, kdy muži, kterým se podaří uprchnout, přijedou k Toscaně ve svých rychlých člunech, a až potom vypluje plnou parou na moře. Nebyl zde nikdo, koho by Shannon mohl ponechat na lodi, aby to zajistil, takže musel Waldenbergovi věřit.

Také již nastavil na lodní vysílačce frekvenci, na které Endean očekával vyslání jeho první zprávy, a tu chtěl vyslat v poledne. Ráno ubíhalo pomalu. Lodním dalekohledem Shannon pozoroval ústí řeky Zangaro, kolem kterého jeli, a nízké mangrovové stromy na horizontu. Později ráno již rozeznal mezeru v zeleném pobřeží tam, kde se nacházelo Clarence, a předal dalekohled Vlaminckovi, Langarottimu, Dupreemu a Semmlerovi. Každý z nich tiše prostudoval bělavou skvrnu a potom podal dalekohled dalšímu. Kouřili více než obvykle a loudali se po palubě, napnutí a otrávení čekáním, přáli si, aby teď, když už jsou tak blízko, vyrazili přímo do akce.

V poledne začal Shannon vysílat svou zprávu. Bylo to jen jedno slovo: „Banán“. Vysílal toto slovo po dobu pěti minut každých deset sekund, potom pět minut přestal, potom znovu. Třikrát během třiceti minut, pokaždé s pětiminutovou přestávkou, vysílal to jediné slovo a doufal, že Endean ho někde na pevnině zaslechne. Znamenalo, že Shannon a jeho muži jsou ve výchozím postavení, ze kterého mohou příštího dne brzo ráno zaútočit na Clarence a Kimbův palác.

Dvaadvacet mil odtud za vodou Simon Endean zaslechl kódové slovo na svém tranzistorovém rádiu, složil jeho teleskopickou anténu, opustil balkon hotelu a zašel do ložnice. Potom začal pomalu a srozumitelně vysvětlovat dřívějšímu plukovníkovi zangarské armády, že během dvaceti čtyř hodin on, Antoine Bobi, bude prezidentem Zangara. Ve čtyři hodiny odpoledne plukovník, usmívající se nad představou, co udělá s těmi, kteří pomáhali při jeho vyhnání, uzavřel s Endeanem dohodu. Podepsal dokument poskytující společnosti Bormac Trading desetiletou výlučnou těžební koncesi v Křišťálových horách za pevný roční poplatek, malý podíl na zisku pro zangarskou vládu, a pozoroval, jak Endean uložil do obálky a zapečetil šek na půl milionu dolarů, vydaný švýcarskou bankou ve prospěch Antoina Bobiho.

Toho odpoledne pokračovaly v Clarence přípravy na následující oslavy Dne nezávislosti. Sest vězňů, do krve zmlácených, leželo ve svých celách pod dřívější stanicí koloniální policie, naslouchalo výkřikům Kimbovy vlastenecké mládeže, pochodující ulicemi nad nimi, a vědělo, že budou na hlavním náměstí utlučeni k smrti jako součást oslav, které Kimba připravil. Fotografie prezidenta visely na každé veřejné budově a ženy diplomatů začínaly předstírat migrénu, aby se mohly vymluvit z účasti na oslavách.

Ve střeženém paláci, za svými strážemi, prezident Jean Kimba seděl sám u svého stolu a přemýšlel o nadcházejícím šestém roce své vlády.

Toscana a její smrtelný náklad se během toho odpoledne začaly pomalu pohybovat zpátky podél pobřeží k severu.

Na můstku popíjel Shannon kávu a vysvětloval Waldenbergovi, kde chce, aby Toscana stála.

„Až do západu slunce se držte severně od hranice,“ řekl kapitánovi. „Po deváté hodině večer vyjeďte a pohybujte se diagonálně směrem k pobřeží. Mezi západem slunce a devátou hodinou musíme spustit tři útočné čluny dozadu za loď, každý plně naložený. To se bude muset udělat za světla baterek a přitom ještě daleko od země, minimálně deset mil.

Až se rozjedete, kolem deváté, jeďte opravdu pomalu, abyste skončil zde, čtyři míle od pobřeží a míli severně od poloostrova, kam byste dojel ve dvě hodiny ráno. Na tomto místě vás nikdo z města neuvidí. S vypnutými světly by vás nikdo neměl vidět. Pokud vím, na poloostrově není žádný radar, pokud není v přístavu nějaká loď.“

„I kdyby tam byla, pak nebude mít zapnutý radar,“ zavrčel Waldenberg. Byl skloněn nad mapou pobřeží, měřil vzdálenosti a stanovoval kurz. „Kdy odjede k pobřeží první člun?“

„Ve dvě hodiny. To bude Dupree a jeho minomety. Další dva čluny se odpoutají a pojedou k pobřeží o hodinu později, OK?“

„OK,“ řekl Waldenberg. „Budeme tam včas.“

„Musí to být úplně přesně,“ trval na svém Shannon. „Z Clarence neuvidíme světlo, i kdyby tam nějaké bylo, dokud nedorazíme na souš. Pojedeme tedy pouze podle kompasu, budeme muset počítat s rychlostí a kurzem, dokud neuvidíme pobřeží, což by mělo být asi ve vzdálenosti sto metrů. Všechno záleží na obloze, na mracích, měsíci a hvězdách.“

Waldenberg přikývl. Věděl o co jde. Jakmile uslyší začátek střelby, pak musí pomalu odvézt Toscanu přes ústí přístavu čtyři míle od pobřeží a pohybovat se dvě míle na jih od Clarence a čtyři míle od špičky poloostrova. Od té chvíle bude poslouchat na svém rádiu. Jestliže bude všechno v pořádku, zůstane tam až do východu slunce. Pokud by to vypadalo špatně, pak zapne světlo na stožáru, přídi a na zádi, aby mohl vést vracející se síly zpátky na Toscanu.

Tma toho večera přišla brzo, protože nebe bylo zatažené a měsíc v té době nevycházel dříve než časně ráno. Začalo zase pršet a dvakrát v předcházejících třech dnech zažili průtrž mračen, lilo jako z konve. Předpověď počasí, vysílaná rozhlasem, uváděla, že v noci budou místní srážky, nikoli však bouře, a mohli si pouze přát, aby nepršelo, až pojedou ve svých otevřených člunech nebo v době boje o palác.

Před západem slunce byly svinuty plachty natažené přes výbavu, narovnanou v řadách na hlavní palubě, a když začala tma, Shannon a Norbiatto začali organizovat odjezd útočných člunů. Jako první šel přes palubu člun, kterého použije Dupree. Bylo zbytečné používat jeřáb; hladina moře byla pouze dva metry pod nejnižším bodem paluby. Muži ručně shodili plně nafouknutý člun do vody a Semmler a Dupree se do něho spustili. Oba z nich dali na místo těžký závěsný motor a pevně ho přišroubovali k zádi. Než dali na jeho vršek tlumič, Semmler motor nastartoval a nechal dvě minuty běžet. Srbský strojník již předtím všechny tři motory důkladně prohlédl a nyní běžely jak šicí stroj. S tlumicí krabicí na vrchu bylo slyšet jen temné hučení. Semmler opět vylezl ze člunu a nyní podával Dupreemu vybavení. Byly zde dvě základové desky a zaměřovací zařízení pro oba minomety. Dupree s sebou bral také čtyřicet minometných granátů určených paláci a dvanáct kasárnám. Pro všechny případy vzal šedesát granátů, všechny vybavené nárazovou roznětkou.

Vzal s sebou také zařízení pro vypouštění osvětlovacích raket a deset kusů světlic, jednu sirénu, jednu vysílačku a infravizor. Přes rameno mu visel jeho vlastní samopal Schmeisser a na pásu měl připevněno pět plných zásobníků. Oba Afričané, kteří šli s ním, Timotej a Neděle, vstoupili do člunu jako poslední.

Když bylo všechno hotovo, Shannon se podíval dolů na tři tváře, které k němu vzhlížely ve slabém světle baterky.

„Zlomte vaz,“ zavolal tiše.

Jako odpověď Dupree zdvihl palec a přikývl. Semmler podržel uvazovací lanko a přecházel podél zábradlí, zatímco Dupree odstrkoval člun dole. Člun se tak dostal za záď Toscany a téměř zmizel v úplné tmě. Semmler uvázal lanko k zadnímu zábradlí a nechal všechny tři muže se houpat na vlnách.

Druhému člunu to trvalo kratší dobu. Marc Vlaminck sestoupil se Semmlerem, aby upevnili závěsný motor, protože to byla jejich loď. Vlaminck bral s sebou jednu pancéřovku a dvanáct granátů, dva nesl sám, dalších deset nesl jeho nabíječ, kterým byl Patrick. Semmler měl svůj Schmeisser a pět zásobníků, každý ve zvláštním pouzdru na pásu. Měl kolem krku infravizor a druhou vysílačku připoutanou ke stehnu. Byl jediný, kdo uměl německy, francouzsky a slušně anglicky, takže mohl zastoupit hlavního operátora skupiny. Když se oba běloši uvelebili ve svém člunu, Patrick a Džindža, který byl Semmlerovým zástupcem, sestoupili po žebříku z Toscany a zaujali svá místa.

Oba dva přejeli na záď lodi a Dupreeho uvazovací lano bylo předáno Semmlerovi, který ho připevnil na svůj vlastní útočný člun. Oba dva nafukovací čluny se pohybovaly vzadu za Toscanou, odděleny délkou lana, z jejich posádky však nikdo neřekl ani slovo.

Langarotti a Shannon si vzali třetí a poslední člun. Doprovázeli je Bartoloměj a Johnny. Johnny byl velký usměvavý voják, který byl Shannonem povýšen během bojů na kapitána, avšak odmítl převzít svou rotu, k čemuž ho jeho hodnost opravňovala, a dával přednost tomu, že byl stále s Shannonem a staral se o něho.

Těsně předtím než Shannon jako poslední odešel, objevil se kapitán Waldenberg a zatahal ho za rukáv. Němec odvedl žoldnéře stranou a tiše řekl:

„Mohli bychom mít problémy.“

Shannon strnul při myšlence, že se něco opravdu pokazilo.

„O co jde?“ zeptal se.

„Je tam loď. Kotví před Clarence, dál než my.“

„Jak dlouho o ní víte?“

„Chvíli,“ řekl Waldenberg, „jenže jsem si myslel, že jede na jih podél pobřeží tak jako my nebo případně jede severně. Není to tak. Ta loď tam stojí.“

„Jste si jist? Je to úplně jisté?“

„Naprosto. Když jsme jeli podél pobřeží, jeli jsme tak pomalu, že kdyby ten druhý jel stejným směrem, pak už by teď musel být dávno pryč. Kdyby jel na sever, pak by jel kolem nás teď. Nehýbe se.“

„Dá se podle něčeho zjistit, co to je zač, komu patří?“

Němec zavrtěl hlavou.

„Je velká jako nákladní loď. Nedozvíme se, o co jde, dokud ji neuvidíme.“

Shannon několik minut přemýšlel.

„Kdyby šlo o nákladní loď, která veze náklad do Zangara, stála by tam na kotvách až do rána, než by zajela do přístavu?“ zeptal se.

Waldenberg jen přikývl.

„To je docela dobře možné. V některých menších přístavech podél tohoto pobřeží je přístup do přístavu za noci obvykle zakázán. Zůstane pravděpodobně venku až do rána ještě předtím, než požádá o povolení vjezdu do přístavu.“

„Jestliže jste viděl tu loď vy, tak se dá předpokládat, že ona viděla nás,“ konstatoval Shannon.

„Zcela jistě,“ řekl Waldenberg. „Má nás na radaru.“

„Může její radar zachytit čluny?“

„To je nepravděpodobné,“ řekl kapitán, „ty jsou příliš nízko nad hladinou.“

„Vyrazíme,“ řekl Shannon. „Je už příliš pozdě. Musíme si myslet, že je to jenom nákladní loď, která čeká v noci venku.“

„Jenže uslyší, že se střílí,“ řekl Waldenberg.

„A co z toho bude mít?“

Němec se usmál.

„Moc ne. Když nebudete mít úspěch a nebudete tady před východem slunce, pak pozná Toscanu dalekohledem.“

„Tak musíme mít úspěch. Pokračujte podle rozkazu.“

Waldenberg se vrátil zpátky na můstek. Afričan, který tiše pozoroval jednání, vystoupil vpřed.

„Zlomte vaz, majore,“ řekl dokonalou angličtinou. „Ať vám Bůh pomáhá.“

Shannon sice myslel, že by mu více pomohlo bezzákluzové dělo, ale byl zticha. Věděl, že tito lidé berou náboženství velmi vážně. Přikývl, řekl „Jistě“ a spustil se z paluby.

Venku ve tmě, když se díval na temnou hmotu zádě Toscany nad sebou, bylo úplné ticho - až na to, jak voda narážela na pogumovanou látku člunu. Občas to pod lodním kormidlem zabublalo. Z pevniny nebylo slyšet ani hlásku, protože byli příliš daleko. Až se dostanou natolik blízko, aby slyšeli výkřiky a smích, bude už dávno po půlnoci a každý, jak doufal, bude spát. Ne snad, že by se lidé v Clarence příliš smáli, ale Shannon věděl dobře, jak daleko se za noci rozlehne jediný ostrý výkřik. Každý v jeho skupině, ve člunech i na Toscaně, dostal přísný rozkaz mlčet a nekouřit.

Podíval se na hodiny. Bylo čtvrt na devět. Sedl si a čekal.

V devět hodin vydal trup Toscany tiché zabublání a voda za zádí se začala vařit, pěna zvířená lodním šroubem narážela na příď Shannonova útočného člunu. Potom se rozjeli, a když ponořil ruku do vody, cítil, jak kolem ní proudí voda. Pět hodin na ujetí dvaceti osmi námořních mil.

Obloha byla stále zatažená a vzduch byl jako ve starém skleníku, ale díra v mracích nad nimi propouštěla tlumené světlo hvězd. Před sebou na konci desetimetrového lana tušil člun Vlamincka a Semmlera a někde za nimi byl Janni Dupree jedoucí v brázdě Toscany.

Těch pět hodin bylo příšerných. Nedalo se nic dělat, jenom pozorovat a naslouchat, nic nebylo vidět než temnota a záblesky moře, nic nebylo slyšet kromě temného hučení starých pístů Toscany pohybujících se uvnitř rezavého trupu. Nikdo nedokázal spát, bez ohledu na uklidňující kolébání lehkých člunů, protože v každém z mužů rostlo napětí před operací.

Nějak to však přetrpěli. Na Shannonových hodinkách bylo pět minut po druhé, když zvuk motorů Toscany ztichl a loď se zastavila. Nad zadním zábradlím se ozvalo tiché hvízdnutí; Waldenberg mu dával na vědomí, že jsou na místě, ze kterého mají vyrazit. Shannon se otočil, aby dal pokyn Semmlerovi, ale Dupree již zřejmě zaslechl písknutí, protože o několik okamžiků později uslyšeli, že se jeho motor rozkašlal a že zřejmě odjíždějí k pobřeží. Neviděli ho, jenom slyšeli tiché bzučení motoru pod tlumičem, mizící v temnotách.

U kormidla svého útočného člunu velký Janni zkontroloval nastavení výkonu na otočné rukověti, kterou držel v pravé ruce, zatímco jeho levá ruka držela kompas před očima tak nehybně, jak to jen dokázal. Věděl, že musí ujet čtyři a půl míle, aby se dostal k pobřeží na vnější straně severního výběžku zahýbajícího kolem přístavu Clarence. S tímto výkonem a na tomto kurzu by tam měl být za půl hodiny. Za dvacet pět minut téměř úplně sníží výkon motoru a pokusí se o přistání - jen co uvidí pobřeží. Pokud mu druzí poskytnou jednu hodinu na to, aby postavil své minomety a osvětlovací rakety, pak se budou moci přiblížit k pláži a přistát právě v době, kdy bude hotov. Jenže tu hodinu on a jeho dva Afričané budou jediní, kdo budou na zangarském pobřeží. To byl ještě další důvod, proč budou muset být úplně tiše, když budou stavět svou baterii.

Dvacet dvě minuty poté, co odjel od Toscany, Dupree zaslechl ze svého člunu tiché „psst“. To byl Timotej, kterého dal dopředu jako hlídku. Dupree vzhlédl od svého kompasu a to, co viděl, ho donutilo rychle zmírnit chod motoru. Byli již těsně u pobřeží, takových tři sta metrů, a slabé světlo hvězd zářících dírou v mracích nad nimi osvětlovalo čáru pobřeží právě před nimi. Dupree se usilovně díval dopředu a vedl člun dalších dvě stě metrů k pobřeží. Byly zde mangrovové keře, mohl slyšet, jak voda naráží na kořeny. Dále doprava mohl vidět, jak vegetace končí. Za ní začínala čára horizontu mezi mořem a noční oblohou. Zavedl svůj člun tři míle k severnímu pobřeží poloostrova.

Otočil loď, stále na malém výkonu a vlastně úplně tichou a zamířil zpátky na moře. Držel se tak, aby stále viděl pobřeží poloostrova ve vzdálenosti půl míle, až dosáhl hranice pruhu země, na jehož konci stálo město Clarence, potom znovu pomalu zamířil na pobřeží. Po dvou stech metrech mohl spatřit dlouhý, nízký pruh štěrkové pláže, který hledal, a třicet osm minut poté, co odjel od Toscany, vypnul motor a nechal útočný člun dojet vlastní setrvačností k pláži. Tiché zašustění štěrku narážejícího na tkaninu člunu to naznačilo.

Dupree pomalu přešel lodí, vyhýbaje se hromadám výzbroje, překročil příď a stanul na písku. Chytil uvazovací lano a držel ho, aby loď neodplula. Pět minut zůstali všichni tři bez hnutí, naslouchajíce těm nejslabším zvukům z města, které, jak věděli, leželo za dunami štěrku a písku před nimi a čtyři sta metrů vlevo. Nebylo však nic slyšet. Přijeli, aniž by způsobili poplach.

Když se ujistil, že je všechno v pořádku, vytáhl Dupree od pasu úvazku a zarazil ji hluboko do štěrku na břehu. Pečlivě k ní přivázal lano. Potom vstal a sehnutě vyběhl na vršek, který byl před ním. Bylo to zhruba tři metry nad hladinou moře a svah byl pokryt vysokou trávou, která šustila, když jí procházel. Šustění nebyl problém; to se ztratilo ve šplouchání moře na štěrku a bylo příliš jemné, než aby bylo slyšet ve městě. Dupree opatrně vyhlédl přes vršek, za kterým se krčil. Po levé straně viděl, že pobřeží utíká do tmy, a přímo před ním byla další voda, zrcadlově lesklá hladina chráněného přístavu. Konec výběžku štěrku byl deset metrů po jeho pravici. Když se vrátil k útočnému člunu, zašeptal oběma Afričanům, aby začali vykládat výzbroj, ale v úplné tichosti. Když mu podali jednotlivé balíky, sebral je a vynesl jeden po druhém na vrcholek. Každý kovový kus byl zabalen do látky, aby nevznikal hluk při jejich nárazech na sebe navzájem.

Když byla všechna jeho výzbroj shromážděna, Dupree ji začal skládat. Pracoval rychle a klidně. Na vzdáleném konci výběžku, kde podle Shannona nalezl okrajovou rovnou plochu, postavil svůj hlavní minomet. Věděl, že pokud jsou Shannonovy odhady přesné (a věřil, že tomu tak bude) vzdálenost od výběžku půdy ke středu palácového dvora je 721 metrů. S použitím kompasu zaměřil minomet přesně tak, jak mu Shannon udal, tedy přímo na prezidentský palác, a pečlivě upravil úhel náměru tak, aby již první nástřelný granát dopadl co možná nejblíže středu palácového dvora.

Věděl, že když odpálí světlice, nebude vidět celý palác, ale pouze první poschodí, takže nebude moci pozorovat dopad granátu na zem. Jediné, co uvidí, bude záblesk výbuchu za skladem na druhém konci přístavu - a to by mělo stačit.

Když připravil první minomet, postavil druhý. Ten byl zaměřen na kasárna. Postavil ho deset metrů od prvního a zaměřil, přičemž věděl, že přesnost střelby druhého minometu není životně důležitá, protože záměrem bylo namátkově posílat granáty do dřívějších policejních kasáren a vyvolat paniku mezi zangarskou armádou. Timotej, který byl jeho nabíječem u minometů, když spolu naposled bojovali, bude manipulovat s druhým minometem sám.

Připravil si dvanáct minometných granátů hned vedle druhého minometu, posadil k němu Timoteje a zašeptal mu do ucha poslední pokyny.

Mezi oběma minomety vybudoval postavení pro vypouštění světlic a každé z nich opatřil jednou vložeňou světlicí, takže mu jich zbývalo ještě osm. Každá světlice měla svítit dvacet sekund, takže pokud by měl ovládat oba své minomety a ještě osvětlení, věděl, že bude muset pracovat zatraceně rychle a šikovně. Potřeboval proto vojáka s tím zajímavým jménem Neděle, aby mu z malého skladu, který si připravil, podával minometné granáty.

Když skončil, podíval se na hodinky. Byly tři hodiny dvacet dva ráno. Shannon a ostatní dva chlapci musí být již někde u pobřeží a směřovat do přístavu. Vzal vysílačku, vytáhl anténu na plnou délku, zapnul a čekal předepsaných třicet sekund. Věděl, že od té chvíle již vysílačku nevypne. Jakmile byl připraven, stiskl třikrát knoflík v sekundových intervalech.

Míli od pobřeží byl Shannon na přídi předního útočného člunu, oči napnuté ve snaze proniknout tmu před nimi. Po jeho levé ruce udržoval Semmler druhý člun tak, aby neztratil kontakt, a byl to také on, kdo zaslechl trojí pípnutí vysílačky, kterou měl na koleně. Jemně zamířil se svým člunem k Shannonovi, takže se jejich strany dotýkaly. Shannon se podíval na druhou loď. Semmler zasyčel a odplul opět s člunem do vzdálenosti asi dvou metrů. Shannon si oddechl. Věděl již, že Semmler zaslechl Dupreeho signál přes vodu a že to znamená, že Afrikán je připraven a čeká na ně. O dvě minuty později, tisíc metrů od pobřeží, Shannon zachytil záblesk Dupreeho svítilny, důkladně maskované. Světlo bylo vpravo, takže věděl, že míří příliš daleko na sever. Jako na povel se oba čluny otočily doprava. Shannon se pokoušel zapamatovat si přesně bod, odkud světlo vyšlo, a směřoval asi sto metrů vpravo od něho. Tam by měl být vstup do přístavu. Světlo se opět rozsvítilo, jakmile Dupree zachytil bzučení dvou závěsných motorů, vzdálených tři sta metrů od něho. Shannon zpozoroval světlo a opět o několik stupňů změnil kurz.

O dvě minuty později, s výkonem redukovaným na méně než jednu čtvrtinu a se zvukem, který nebyl hlasitější než bzučení čmeláka, oba útočné čluny přejely ve vzdálenosti padesáti metrů od výběžku, na kterém se krčil Dupree. Jihoafričan zachytil lesk brázdy a bubliny z výfuku plující po povrchu, potom však zmizely ve vstupu do přístavu a zamířily tichou vodou směrem ke skladu na druhé straně.

Z pobřeží se stále neozýval ani hlásek, když Shannon napínaje oči spatřil tmavou hmotu skladu tyčící se proti poněkud světlejší obloze, zatočil doprava a přistál na štěrku rybářského pobřeží mezi domorodými kanoemi a visícími rybářskými sítěmi.

Semmler přistál o několik metrů vedle a oba motory současně zmlkly. Tak jako Dupree předtím, všichni zůstali bez pohnutí po několik minut, čekajíce, zda nebude vyhlášen poplach. Pokoušeli se zahlédnout mezi trupy rybářských člunů postavy případného vítacího výboru. Jenže žádné uvítání se nekonalo. Shannon a Semmler vystoupili, každý zarazil úvazku do písku a uvázal k ní čluny. Zbytek posádky následoval. S tichým „Jdeme,“ vyrazil Shannon jako první přes pláž po svažujícím se břehu dvě stě metrů široké plošiny mezi přístavem a spícím palácem prezidenta Kimby.

KAPITOLA 21

Osm mužů běželo přikrčeně mezi keři až na planinu, kde se zastavili. Bylo již krátce po půl třetí a v paláci nesvítilo žádné světlo. Shannon věděl, že na křižovatce v půli cesty mezi vrcholkem a palácem budou minimálně dva vojáci z palácové stráže. Věděl, že je nebude moci oba současně umlčet a že jakmile se začne střílet, budou se muset posledních sto metrů k palácové zdi plazit. Měl pravdu.

Venku za vodou čekal velký Janni Dupree na své osamocené hlídce na výstřel, který mu dá pokyn, aby začal. Věděl také, že jakmile zazní první výstřel, bez ohledu na to, kdo vystřelí, a bez ohledu na to, kolik těch výstřelů bude, bude to jeho signál. Sehnul se blíže k vypouštěcímu zařízení světlic, aby mohl první z nich odpálit. V druhé ruce držel první minometný granát.

Shannon a Langarotti se drželi vpředu před ostatními šesti, když dosáhli křižovatky cest před palácem, a oba dva byli úplně mokří potem. I přes jejich začerněné tváře stékaly stružky potu. Díra v mracích byla větší a bylo vidět více hvězd, takže třebaže byl měsíc stále ještě skryt, vycházelo slabé světlo na otevřenou plochu před palácem. Ve vzdálenosti sto metrů již Shannon mohl rozeznat jeho střechu proti nebi. Stále nevěděl, kde jsou stráže, až na ně narazil. Muž seděl na zemi a klimbal. Útočný nůž v Shannonově pravé ruce byl trochu pomalý a nezasáhl cíl. Po klopýtnutí se vzchopil, ale voják na stráži vstal stejně rychle a vyrazil překvapený výkřik. Výkřik vzbudil jeho partnera, rovněž skrytého v nesekané trávě pár metrů vedle. Druhý muž vstal, zachrčel však, jak se Korsičanův nůž zabodl do jeho krku a otevřel jeho tepny. Opět klesl, vykašlávaje poslední sekundy svého života. Shannonův muž se prudce otočil s nožem v rameni, vyrazil nový výkřik a běžel.

Sto metrů před ním, těsně u palácové brány, se ozval druhý výkřik a zvuk náboje zasunovaného do opakovačky. Nikdo nevěděl, kdo vlastně vystřelil první. Výstřel od palácové brány a práskání Shannonovy půlsekundové dávky, která přeřízla běžícího muže téměř na dvě části, vzájemně splynuly. Z dálky se ozvalo tupé bouchnutí a zapískání na nebi a o dvě sekundy později již nebe nad nimi explodovalo bílým světlem. Shannon rychle pohlédl na palác před ním, na dvě postavy před jeho bránou a za sebou cítil dalších šest mužů rozvinujících se doprava a doleva. Potom již všech osm leželo na břiše v trávě a plazilo se vpřed.

Janni Dupree odskočil od zařízení na vypouštění raket v tom okamžiku, kdy odpálil první, a spouštěl minometný granát hlavní v okamžiku, kdy raketa vyrazila nahoru. Temná rána výstřelu minometu, vypouštějícího granát po parabole směrem k paláci, splynula s výbuchem magnéziové světlice, vybuchující nad zemí nad místem, kterého jak doufal jeho kolegové právě dosáhli. Vzal druhý granát a čekal, až dopadne první. Sám si určil čtyři nástřelné rány s odhadem patnácti sekund letu každého granátu. Potom již bude muset udržovat palbu tak, aby z minometu odpálil každé dvě sekundy jeden granát, pričemž Neděle mu bude podávat náboje po jednom, avšak rychle a pravidelně.

Jeho první zastřelovací granát dopadl na přední pravý roh palácové střechy, dostatečně vysoko, aby viděl dopad. Nepronikl dovnitř, rozházel však v místě dopadu tašky ze střechy Dupree se sehnul, otočil zaměřovacím mechanismem odměru trochu vlevo a vypustil druhý granát právě v okamžiku, kdy světlice zhasla. Přeskočil ke druhému zařízení pro vypouštění světlic, vytrhl šňůru, odpálil světlici a zasunul další dvě nové ještě dřív, než znovu vzhlédl. Druhá světlice vybuchla nad palácem a o čtyři sekundy později dopadl druhý granát. Byl odpálen přesným směrem, ale byl krátký, protože dopadl přímo na tašky nad hlavním vchodem.

Z Dupreeho rovněž tekl pot a kolečka zaměřovacího zařízení mu klouzala mezi prsty. Mírně snížil úhel náměru, takže hlaveň minometu se o chloupek nahnula k zemi, aby přiští granát letěl dále. Minomet pracuje odlišným způsobem než dělo, aby se dosáhlo větší dálky, je třeba náměr snížit. Dupreeho třetí granát již letěl ještě předtím, než světlice zhasla, a měl tedy patnáct sekund na to, aby vypustil třetí světlici, spustil sirénu a včas se vrátil, aby viděl, kde granát exploduje. Explodoval přesně ve směru palácové střechy, ale přeletěl ji a vybuchl na dvoře za ní. Na zlomek sekundy viděl jen rudý záblesk. Věděl, že má správně zamířeno a že v žádném případě nedojde k tomu, že by granáty dopadly tak blízko, aby ohrozily jeho vlastní muže před palácem.

Shannon a jeho muži leželi tváří na zemi v trávě, zatímco tři světlice osvětlovaly společně s výbuchy Dupreeho granátů místo kolem nich. Nikdo z nich nebyl ochoten zvednout hlavu, dokud se Afričan bude zastřelovat přes vršek paláce do zadního dvora.

Mezi druhou a třetí explozí se Shannon odvážil zvednout hlavu. Věděl, že má patnáct sekund, než dopadne druhý granát. Viděl palác ve světle třetí světlice a to, že v horním poschodí se rozsvítila dvě světla. Poté co zvuk výbuchu druhého granátu zanikl, slyšel z pevnosti výkřiky a ječení. Byly to první hlasité zvuky, které obránci vyrazili, ještě než exploze vymazaly všechno jiné. Během pěti sekund zazněla siréna, dlouhé zuřivé ječení, nesoucí se přes vodu od výběžku přístavu, plnící africkou noc vytím jako tisíce vypuštěných fúrií. Výbuch granátu, který dopadl do palácového dvora, všechno přehlušil a nebylo již slyšet žádné výkřiky. Když opět zvedl hlavu, neviděl již žádné škody na přední straně paláce a předpokládal, že Janni už střílí přes jeho vrcholek do dvora. Podle dohody by se Janni po zasažení cíle neměl zastřelovat, ale okamžitě přejít do rychlejšího tempa. Z moře za sebou slyšel Shannon hučení minometů, trvalé, pulsující jako tlukot srdce v uších, překrývané monotónním kvílením sirény, která měla životnost sedmdesát sekund.

Na to, aby se zbavil čtyřiceti granátů, bude Janni potřebovat osmdesát sekund. Bylo dohodnuto, že jestliže v té době dojde k více než desetisekundové pauze, přestane střílet, aby se jeho kolegové nedostali do jeho palby. Shannon vůbec nepochyboval o tom, že něco takového u Janniho nepřichází v úvahu.

Jakmile hlavní kanonáda začala dopadat do paláce patnáct sekund poté, co zaslechli její odpálení, osm mužů u země mělo vynikající výhled. Už nepotřebovali světlice; neustálé výbuchy minometných granátů na dlažbě kamenného dvora za palácem přinášely s sebou každé dvě sekundy záblesky červeného světla. Jenom Drobeček Marc Vlaminck měl co dělat.

Byl vlevo od řady mužů, téměř přímo před hlavní branou. Stoje proti paláci, pečlivě zamířil a vypálil první raketu. Šestimetrový jazyk plamene vyletěl vzadu z pancéřovky a průbojná hlavice zamířila k hlavní bráně. Explodovala vysoko po pravé straně dvojitých dveří, vytrhla kus zdiva a ve dřevě zanechala čtvercovou díru.

Patrick, který klečel vedle něho, vytáhl rakety batohu, rozložil je na trávě a podával mu je. Druhý výstřel explodoval proti kamennému klenutí nad bránou. Třetí zasáhl přesně zámek uprostřed. Při dopadu se zdálo, jako kdyby obě křídla vyletěla vzhůru a potom se zhroutila na vytržených pantech, rozpadla se a spadla dovnitř.

Janni Dupree byl teprve v polovici své kanonády a červená záře za střechou paláce začala sílit. Na dvoře něco hořelo a Shannon předpokládal, že to je strážnice. Jakmile se dveře otevřely, muži skrčení v trávě mohli vidět rudou záři, otevřenou bránu a dvě postavy, zmítající se před ní, které padly ještě než mohly povstat.

Marc vyslal čtyři další rakety přímo otevřenou bránou do klenutého průjezdu za ní, kterým vedl průchod do dvora. První Shannonovou myšlenkou bylo, zda něco není za bránou.

Velitel žoldnéřů zařval na Vlamincka, aby zastavil palbu, protože už použil sedm ze svých dvanácti raket a Shannon se obával, že někde ve městě by mohl být pancéřový vůz, bez ohledu na to, co Gomez říkal. Jenže Belgičan se bavil. Vyslal další čtyři rakety přední stěnou paláce do přízemí a do prvního poschodí a nyní stál a vzrušeně mával svou pancéřovkou s poslední raketou směrem k paláci, zatímco Dupreeho minometné granáty hvízdaly nad ním.

V tomto okamžiku také utichla siréna. Ignoruje Vlamincka, Shannon vykřikl na ostatní, aby vyrazili, a on, Semmler a Langarotti skrčeně vyrazili trávou, namířené samopaly před sebou, pojistky odjištěné, prsty na spoušti. Za nimi následovali Johnny, Džindža, Bartoloměj a Patrick, který již neměl žádné granáty do pancéřovky, strhl z ramene samopal a připojil se k ostatním.

Po dvaceti metrech se Shannon zastavil a počkal, až dopadne poslední Dupreeho granát. Zapomněl počítat, kolik jich ještě zbývalo, ale náhlé ticho poté, co padl poslední, mu řeklo, že Dupree skončil. Na sekundu nebo dvě bylo doslova ohlušující ticho. Po siréně a po minometných granátech, po výbuších pancéřovkových raket byla nepřítomnost zvuku téměř nesnesitelná. Přitom si vlastně nikdo neuvědomoval, že celá operace netrvala déle než pět minut.

Pomyslel na chvíli, zda Timotej vystřílel svých dvanáct minometných granátů na kasárna armády, zda se vojáci rozutíkali, jak předpokládal, a co si ostatní občané města myslí o peklu, které je muselo téměř ohlušit. Ze zamyšlení se okamžitě probudil, jakmile nad ním vybuchly dvě světlice, jedna za druhou, a bez dalšího čekání vyskočil na nohy, zařval „Vpřed!“ a proběhl posledních dvacet metrů k dýmající hlavní bráně.

Střílel, zatímco jí probíhal, spíše cítil než viděl postavu Jeana-Baptista Langarottiho po levici a Kurta Semmlera po pravici. Bránou a průjezdem viděli to, co by normálního člověka zastavilo na místě. Průjezd vedl přímo hlavní budovou do dvora. Nad dvorem stále zářily svým ostrým světlem světlice, což vytvářelo doslova pekelnou scénu.

Kimbovy stráže probudily první výstřely ve spánku a donutily je vyběhnout z jejich kasárenských chýší do středu ohraženého prostoru. Pak přišel třetí výstřel a následujících čtyřicet rychlých dalších výbuchů dopadlo přímo mezi ně. U jedné ze stěn byl opřen žebřík, na kterém viseli čtyři muži zabití zezadu, když se pokoušeli dostat přes obklopující je stěnu. Zbytek pak pozabíjely granáty vybuchující na dlážděném nádvoří a rozsévající smrtelné ocelové střepiny všemi směry.

Byly zde hromady těl, některá stále ještě živá, většina mrtvých. U zadní stěny stály dva vojenské nákladní vozy a tři civilní auta, jedno z nich prezidentský mercedes, roztrhaný na kousky. Několik palácových sloužících, kteří chtěli v hrůze uprchnout dozadu, bylo zřejmě seskupeno za hlavní bránou, když jí proletěl Vlaminckův granát. Všichni byli rozhozeni po průjezdu. Doprava a doleva vedly další průchody, každý vedoucí ke schodům do horních poschodí. Aniž by čekali na příkaz, Semmler vyrazil po pravém schodišti, Langarotti po levém. Velmi brzo již bylo z každé strany slyšet výstřely samopalů, jak se oba dva žoldnéři dostali do horního poschodí.

Hned za schody na horní poschodí byly dveře, dvoje na každé straně. Shannon zařval tak, aby ho bylo slyšet přes výkřiky zmrzačených Vindu a štěkot Semmlerova Schmeisseru nahoře, a přikázal čtyřem Afričanům, aby obsadili přízemí. Nemusel jim říkat, aby zastřelili všechno, co se bude pohybovat. Čekali jenom na příkaz, jejich oči zachycovaly všechno kolem a jejich prsa se zdvihala rychlým dechem.

Pomalu, opatrně, postupoval Shannon průjezdem k prahu zadního dvora. Pokud by se palácová stráž ještě zmohla na odpor, pak jejich protiútok musí přijít právě odtud. Když tam vkročil, vyskočila proti němu postava s puškou, která se vyřítila ječíc zleva. Možná že to byl zpanikařený Vindu, který se pokusil najít cestu do bezpečí, neměl však už na to čas. Shannon se prudce otočil a vystřelil, muž se zhroutil a z jeho již mrtvých úst vytryskl pramen krve na předek Shannonovy blůzy. Celá oblast a palác byly cítit krví a střelným prachem, potem a smrtí a nad tím vším panovala vůně, kterou tak milují všichni žoldnéři světa, vůně spáleného korditu.

Spíše šestým smyslem vycítil, než doopravdy uslyšel, kroky v průjezdu za sebou a otočil se. V jedněch postranních dveřích, do kterých vběhl Johnny, aby zlikvidoval zbývající Vindu, kteří ještě byli uvnitř paláce naživu, se objevil muž. Co se stalo, když dosáhl středu dláždění pod obloukovým průjezdem, si mohl Shannon později připomenout pouze jako kaleidoskop obrazů. Muž uviděl Shannona ve stejný okamžik, kdy ho uviděl Shannon, a vystřelil ze zbraně, kterou držel v pravé ruce u boku.

Shannon ucítil, jak mu kulka proletěla těsně kolem tváře. Vypálil o půl sekundy později, jenže muž byl velmi rychlý. Po výstřelu padl na zem, překulil se a znovu se dostal do střelecké pozice. Shannonův samopal měl ještě pět nábojů, ty však přeletěly střelcovo tělo, když upadl na dláždění; potom byl zásobník prázdný. Ještě dříve, než muž v průjezdu mohl znovu vystřelit, Shannon uskočil stranou a skryl se za kamenný pilíř, vytrhl starý zásobník a vrazil do zbraně nový. Potom se opět vyřítil a střílel. Jenže muž byl již pryč.

Teprve tehdy si vlastně uvědomil, že střelec, bez bot a svlečený do půl těla, nebyl Afričan. Kůže jeho těla, i v slabém světle v průjezdu, byla bílá, vlasy tmavé a rovné.

Shannon zaklel a vyběhl zpátky ke zbytkům vrat na závěsech. Přišel pozdě.

Když střelec vyběhl z rozbitého paláce, Drobeček Marc Vlaminck šel směrem k průchodu. Pancéřovku držel oběma rukama přes prsa, poslední raketu vloženou do ústí. Ani tehdy se střelec nezastavil. Při neustálém běhu rychle dvakrát za sebou vystřelil a vyprázdnil svůj zásobník. Později jeho pistoli našli ve vysoké trávě. Byla to sovětská armádní pistole Makarov 9 mm, prázdná.

Belgičan chytil oba výstřely do hrudi, jeden z nich do plic. Potom střelec proletěl kolem něho a zamířil přes trávu do bezpečí, aby se skryl před světlem Dupreeho světlic. Shannon pozoroval, jak se Vlaminck svým pomalým způsobem otočil za běžícím střelcem, zvedl pancéřovku a položil ji pečlivě přes pravé rameno, rychle zamířil a vypálil.

Nestávalo se příliš často, že by měl někdo možnost pozorovat, co se stane, když pancéřovka s útočnou hlavicí, jugoslávskou RPG-7, zasáhne muže právě doprostřed zad. Poté již nikdo nemohl nalézt více než pár kusů látky z jeho kalhot.

Shannon se musel vrhnout na zem, aby ho nespálil plamen Belgičanova posledního výstřelu. Byl stále ještě na zemi, osm metrů od něho, když Drobeček Marc pustil svou zbraň a zřítil se vpřed, ruce roztažené, na tvrdou půdu před bránou.

Tehdy také zhasla poslední světlice.

Velký Janni Dupree se napřímil po vyslání poslední ze svých deseti magnéziových světlic a zařval „Neděle!“

Musel zakřičet třikrát, než ho Afričan, stojící deset metrů od něho, zaslechl. Všichni tři byli částečně ohlušení střelbou minometu a hlukem sirény. Zařval na muže se jménem Neděle, aby zůstal vzadu a hlídal minomety a loď, potom ukázal Timotejovi, aby šel za ním, a začal rychle klusat mezi keři výběžku po písku směrem k pevnině. Třebaže sám měl větší palebnou sílu než všichni žoldnéři dohromady, neviděl důvod, proč by měl zůstat mimo akci.

Kromě toho, jeho povinností bylo stále ještě umlčet kasárna armády a z map na palubě Toscany si pamatoval, kde jsou. Oběma to trvalo deset minut, aby dosáhli cesty, která vedla přes konec poloostrova z jedné strany na druhou, ale místo toho, aby se obrátili vpravo směrem k paláci, Dupree vyrazil vlevo ke kasárnám. Janni a Timotej nyní zpomalili, postupovali každý po jedné straně dlážděné cesty, samopaly namířené kupředu, připravené střilet, jakmile by se ukázal nějaký problém.

Ten problém čekal za první zatáčkou cesty. Rozehnáno před dvaceti minutami prvními minometnými granáty, vypálenými Timotejem mezi jejich chýše, které představovaly kasárna, dvě stovky ubytovaných mužů Kimbovy armády prchlo do noci. Asi deset se jich znovu seskupilo ve tmě, čekali na kraji cesty a vzájemně se tiše dohadovali. Kdyby nebyli tak ohlušeni, Dupree a Timotej by je zaslechli již dříve. Takhle se téměř dostali k celé skupině ještě předtím, než je uviděli jako stíny pod palmovými stromy. Deset mužů bylo nahých, vyrušených ze spánku. Další dva byli ve stráži a byli oblečeni a ozbrojeni.

Předcházející noční tropický dešť změkčil půdu natolik, že se většina Timotejových minometných granátů zabořila příliš hluboko do země, aby mohla vyvinout svůj plný smrtící účinek. Vojáci Vindu, kteří čekali za rohem, stále ještě měli všech pět pohromadě a kromě toho měl jeden z nich i granát.

Když vojáci spatřili Dupreeho bílou tvář, ze které pot již dávno smyl stopy maskování, prudce sebou hnuli, díky čemuž je Afrikán uviděl. Zařval „Střílej“ a zahájil palbu na skupinu. Čtyři z nich byli sraženi proudem kulek ze Schmeisseru. Zbývajících osm utíkalo, další dva padli, když Dupree za nimi posílal další dávku. Jak běželi, jeden z nich se otočil a hodil věc, kterou držel v ruce. Nikdy předtím jí neužil, ani nevěděl, jak se používá. Ten granát byl však jeho pýchou a radostí, a vždycky doufal, že ho jednoho dne použije.

Granát vyletěl vysoko do vzduchu, z dohledu, a potom, jak padal, zasáhl Timoteje do prsou. Instinktivní reakcí afrického veterána bylo, že zachytil padající předmět, a teprve když seděl na zemi, poznal, co to je. Viděl také, že ten blbec, který granát hodil, zapomněl vytrhnout pojistku. Timotej kdysi viděl, jak žoldnéř chytil granát. Pozoroval, jak onen muž granát hodil zpátky na nepřítele. Timotej vyskočil na nohy, vytrhl pojistku z granátu a hodil ho tak daleko, jak jen mohl, za ustupujícími vojáky Vindu.

Granát vyletěl vysoko do vzduchu podruhé, avšak tentokrát zasáhl strom. Ozvalo se klepnutí a granát spadl daleko dříve než tam, kam měl spadnout. V tomto okamžiku Janni Dupree začal nabíjet čerstvý zásobník do svého samopalu. Timotej vykřikl varování, ale Dupree si musel myslet, že to byl výkřik radosti. Uběhl osm kroků kupředu ke stromům, stále stříleje od boku, a byl dva metry od granátu, když ten explodoval.

Co se dělo dál, si již Janni příliš nepamatoval. Pamatoval si pouze záblesk a výbuch, pocit že ho něco chytlo a odhodilo stranou jako hadrovou panenku. Potom musel ztratit vědomí, a když přišel k sobě, ležel na dlážděné cestě a někdo vedle něj klečel a měl na klíně jeho hlavu. Mohl cítit, že jeho krk je hrozně horký, jako tehdy, když měl jako chlapec horečku, byl to příjemný, uspávající pocit, napůl vzhůru, napůl ve spánku. Mohl ještě slyšet, jak k němu někdo mluví, opakovaně a naléhavě, nedokázal však pochopit slova, „Sorry, Janni, je mi to líto, líto…“

Dokázal ještě rozeznat své vlastní jméno, ale to bylo všechno. Tento jazyk byl jiný, nebyl to jeho rodný jazyk, bylo to něco jiného. Obrátil své oči tam, kde byla osoba, která držela jeho hlavu na kolenou, a v polosvětle pod stromy poznal tmavou tvář. Usmál se a řekl zcela jasnou afrikánštinou: „Ahoj, Pietere.“

Díval se do mezery mezi korunami palem, kde konečně odpluly mraky na stranu a vyšel měsíc. Vypadal obrovský, jak vždycky v Africe vypadá, zářivě bílý a svítivý. Mohl cítit vlhkost, která zbyla po dešti, kterou stále cítil vedle cesty, a viděl měsíc stoupající a blýskající se jako obří perla, tak jako Perlová skála po dešti. Jak je to hezké, být zase zpátky doma, pomyslel si. Janni Dupree byl zcela spokojen, když zase zavřel oči a zemřel.

Bylo půl šesté, když ranní světlo proniklo horizontem tak, aby muži v paláci mohli vypnout své svítilny. Ne, že by denní světlo zbavilo scénu na dvoře její hrůzy. Ale práce byla vykonána.

Přinesli Vlaminckovo tělo dovnitř a položili ho do jedné z vedlejších místností v přízemí. Vedle něho ležel Janni Dupree, kterého tři Afričani přinesli od pobřežní cesty. Johnny byl rovněž mrtev, zřejmě překvapen a zastřelen tím tělesným strážcem, kterého o několik sekund později zastavil poslední granát z Vlaminckovy pancéřovky. Všichni tři tu leželi jeden vedle druhého.

Semmler vyzval Shannona, aby se šel podívat do hlavní ložnice na prvním poschodí, a ve světle svítilny mu ukázal postavu, kterou zastřelil, když se pokoušela vyskočit z okna.

„Tak to je on,“ řekl Shannon.

Bylo tu ještě šest zbývajících členů prezidentského personálu. Nalezli je, jak se skrývali v jednom sklepě, který našli spíše instinktem než logickou úvahou jako nejlepší ochranu před střelbou dopadající z nebe. Byli používáni jako pracovníci pro úklid. Byla prohlédnuta každá místnost v hlavní části paláce a mrtvoly všech ostatních Kimbových přátel a palácových sloužících, které ležely v místnostech, byly sneseny a uloženy na hromadu v zadní části dvora. Zbytky dveří nebylo možno nahradit, takže z reprezentačních místností vzali velký koberec, který pověsili nad vchod, aby tak zamaskovali pohled dovnitř.

V pět hodin ráno Semmler odejel v jednom z rychlých člunů, se dvěma dalšími na laně, k Toscaně. Ještě než odjel, spojil se vysílačkou s Toscanou, aby vyslal heslo, že všechno je v pořádku.

Zpátky byl v půl sedmé, s Afričanem, kterému říkal doktor, a se všemi třemi čluny, tentokrát naloženými zásobami, zbylými granáty pro minomet, osmi svazky obsahujícími zbývající samopaly a téměř tunu 9 mm munice.

V šest hodin, podle instrukcí, které Shannon poslal písemně kapitánu Waldenbergovi, začala Toscana vysílat tři slova na frekvenci, na které Endean poslouchal. Tato slova (Paw-paw, Cassava a Mango) znamenala: operace proběhla, jak plánováno, byla úplně úspěšná a Kimba je mrtev.

Když africký doktor spatřil hroznou scénu v paláci, povzdechl a řekl: „Předpokládám, že to bylo nezbytné.“

„Bylo to nezbytné,“ potvrdil Shannon a požádal staršího muže, aby začal pracovat na tom, proč sem přišel.

V devět hodin ráno se ještě ve městě nic nehýbalo a úklid byl téměř dokončen. Pohřbení Vindu bylo možno provést později. Dva z rychlých člunů byly opět zpátky na Toscaně, vytaženy na palubu a uklizeny v nákladním prostoru, zatímco třetí byl skryt v křovinách, kousek od přístavu. Všechny stopy po minometech v místě, kde stály, byly odstraněny, hlavně i podstavce přineseny dovnitř, zařízení k odpalováni raket i bedny vyhozeny do moře. Všichni mrtví, byli přineseni dovnitř paláce, který uvnitř vypadal rovněž hrozně, avšak zvenku bylo vidět jen dvě místa, kde byly rozbité tašky, tři rozbitá okna vpředu a zničené dveře. Jinak při pohledu zvenčí nic nenaznačovalo, že se tu bojovalo.

V deset hodin se Semmler a Langarotti připojili k Shannonovi v hlavní jídelně, kde velitel žodnéřů dojídal džem a chleba, který nalezl v prezidentské kuchyni. Oba muži hlásili výsledky své prohlídky. Semmler řekl Shannonovi, že rozhlasová místnost je nedotčená, bez ohledu na několik děr po kulkách ve stěně, a že vysílač bude fungovat. Kimbův soukromý sklep v podzemí vydal své tajemství rovněž poté, co jeho dveře přesvědčilo několik zásobníků munice. Státní poklad byl zřejmě v sejfu na zadní straně sklepa a státní zbrojnice byla kolem stěn - bylo zde dostatek zbraní a munice pro armádu 200 až 300 mužů bojující několik měsíců.

„Takže co teď?“ zeptal se Semmler, když ho Shannon vyslechl.

„Takže teď budeme čekat,“ řekl Shannon.

„Čekat na co?“

Shannon použil vypálenou zápalku jako párátko. Přemýšlel o Jannim Dupreem a Drobečkovi Markovi ležících dole na podlaze a o Johnnym, který už nikdy neukradne žádnou farmářskou kozu, aby se stala jeho večeří. Langarotti pomalu obtahoval svůj nůž na koženém pásku kolem levé pěsti.

„Počkáme na novou vládu,“ řekl Shannon.

Americký jednotunový náklaďáček se Simonem Endeanem přijel krátce po jedné hodině odpoledne. U volantu seděl další Evropan a Endean seděl za ním a držel velkorážnou loveckou pušku. Shannon zaslechl hukot motoru, když náklaďák opustil pobřežní cestu a pomalu přijížděl k přednímu vchodu paláce, kde visel ve vlhkém vzduchu bez hnutí koberec kryjící otevřenou díru tam, kde byla kdysi hlavní brána.

Z horního okna Shannon pozoroval, jak Endean podezíravě sestoupil, podíval se na koberec a na další stopy ostřelování na budově a přejel pohledem osm černých strážců stojících v pozoru před bránou.

Endeanova cesta neproběhla úplně bez problémů. Když uslyšel ráno rádiovou výzvu Toscany, trvalo mu stejně dvě hodiny, než přesvědčil plukovníka Bobiho, že se skutečně vrací do své vlastní země několik hodin po převratu. Bobi nepochybně nezískal své plukovnictví osobní odvahou. Endean sám měl k tomuto kousku soukromý motiv, hrnec zlata, který na něho čekal, jakmile bude za tři měsíce objevena platina v Křišťálové Hoře.

V devět třicet vyjeli ze sousedního hlavního města na stomílovou cestu do Clarence. V Evropě se to dá snadno ujet za dvě hodiny; v Africe je to více. Na hranice přijeli dopoledne a začali smlouvat o úplatku, který by jim umožnil projet strážemi vojáků Vindu, kteří stále ještě nic neslyšeli o nočním převratu ve městě. Plukovník Bobi, který se skrýval za párem velkých a velmi tmavých brýlí a byl oblečen do bílé vlající róby vypadající jako noční košile, se tvářil, že je jejich sluha, osobní sluha, který v Africe nikdy nepotřebuje papíry, aby překročil hranici. Endeanovy papíry byly v pořádku stejně tak jako papíry muže, kterého přivedl s sebou, svalovce z londýnského East Endu, který byl Endeanovi doporučen jako jeden z nejobávanějších ochránců ve Whitechapelu a dřívější vymahač poplatků pro Krayův gang. Ernie Locke dostal zaplaceno velkou částku, aby udržel Endeana při životě a v pořádku, a pod košilí měl pistoli, získanou přímo v místě přes kancelář firmy ManCon v republice. Nechal se zlákat nabídnutými penězi a udělal stejnou chybu jako Endean, když si myslel, že tvrdý chlapík z East Endu bude automaticky také tvrdým chlapíkem v Africe.

Po přejetí hranice jel nákladní vůz docela rychle - než píchnul. Deset mil před Clarence. Zatímco Endean byl na stráži se svou puškou, Locke musel vyměnit pneumatiku a Bobi se skrýval pod plachtami na zádi. Tady začaly problémy. Hrstka vojáků Vindu, prchajících z Clarence, je zpozorovala a párkrát vystřelila. Všechny výstřely minuly, s výjimkou jednoho, který zasáhl pneumatiku, kterou Locke právě vyměnil. Cestu dokončili na jedničku na prázdném kole.

Shannon vyhlédl z okna a zavolal na Endeana. Ten vzhlédl.

„Všechno v pořádku?“ zavolal.

„Jistě,“ řekl Shannon. „Ale raději zmizte. Nikdo se, jak se zdá, ještě nehýbe, jenomže někdo by tu mohl začít brzo čenichat.“

Endean vedl plukovníka Bobiho a Lockeho závěsem a vstoupili do prvního poschodí, kde čekal Shannon. Když se posadili v prezidentské jídelně, Endean si vyžádal úplné hlášení o bitvě předchozí noci. Shannon mu ho podal.

„A co Kimbovy palácové stráže?“ zeptal se Endean.

Místo odpovědi ho Shannon zavedl k zadnímu oknu, jehož okenice byly zavřeny, otevřel jednu a ukázal dolů na dvůr, ze kterého bylo slyšet zuřivé bzučení much. Endean vyhlédl a stáhl se zpátky.

„Tolik?“ zeptal se.

„Tolik,“ řekl Shannon. „Zlikvidováni.“

„A co armáda?“

„Dvacet mrtvých, zbytek je rozprášen. Všichni tady nechali své zbraně s výjimkou pár desítek opakovaček Mauser. To není problém. Zbraně byly sebrány a přeneseny dovnitř.“

„Prezidentská zbrojnice?“

„Ve sklepě, pod naší kontrolou.“

„A státní rozhlasový vysílač?“

„Dole v přízemí. Netknutý. Nezkoumali jsme všechny elektrické obvody, ale rádio, jak se zdá, má separátní motorový generátor.“

Endean spokojeně přikývl.

„Takže nezbývá nic jiného, než aby nový prezident oznámil úspěch svého převratu minulé noci, vytvoření nové vlády a převzetí kontroly,“ řekl.

„A co bezpečnost?“ zeptal se Shannon. „Nezůstali tu žádní vojáci. A také ne všichni Vindu budou chtít sloužit pod novým velitelem.“

Endean se usmál.

„Přijdou zpátky, jakmile se rozšíří zpráva, že nový muž převzal moc, a budou pod ním sloužit tak dlouho, jak dlouho budou vědět, kdo je u moci. A to také budou. Mezitím ta skupina, kterou jste získal, postačí. Kromě toho, jsou černí a žádný evropský diplomat nerozezná rozdíl mezi jedním a druhým černochem.“

„Vy ano?“ zeptal se Shannon.

Endean pokrčil rameny.

„Ne, „ řekl, „ale to nevadí. Mimochodem, chtěl bych vám představit nového prezidenta Zangara.“

Pokynul zangarskému plukovníkovi, který s širokým úsměvem na tváři pozoroval místnost, kterou tak dobře znal.

„Dřívější velitel zangarské armády, úspěšný osnovatel převratu, alespoň pro svět, nový prezident Zangara, plukovník Antoine Bobi.“

Shannon vstal, obrátil se k plukovníkovi a uklonil se. Bobiho úsměv se ještě rozšířil. Shannon pokynul ke dveřím na konci jídelny.

„Pan prezident by si jistě chtěl prohlédnout prezidentskou kancelář,“ řekl.

Endean přeložil.

Bobi přikývl a těžkopádně přešel parketovou podlahou a prošel dveřmi. Dveře se za ním zavřely. O pět sekund později bylo slyšet jediný výstřel.

Když se Shannon znovu objevil, Endean chvíli seděl a díval se na něj.

„Co to bylo?“ zeptal se zbytečně.

„Výstřel,“ řekl Shannon.

Endean vyskočil na nohy, přeběhl přes pokoj a vběhl do otevřených dveří pracovny. Obrátil se s popelavou tváří, téměř neschopný mluvit.

„Vy jste ho zastřelil,“ zašeptal. „Všechna tahle námaha a vy ho zastřelíte. Vy jste se zbláznil, Shannone, máte vyjebanej mozek.“

Jeho hlas sílil vztekem a zmatkem.

„Vůbec nevíte, co jste udělal, vy jeden pitomej, maniackej packale, vy zasranej žoldnéřskej idiote…“

Shannon seděl opřen v křesle za jídelním stolem a díval se na Endeana s nepatrným zájmem. Koutkem očí viděl, že ruka tělesného strážce sahá pod volnou košili. Druhý výstřel se zdál Endeanovi hlasitější, protože byl bližší. Ernie Locke se vymrštil saltem ze svého křesla a ležel roztažený na parketách, zatímco krev vytékající z míst, kde bývá bránice, na nich vykreslovala další ornamenty. Byl mrtev, protože mu olověná kulka roztříštila páteř. Shannon vytáhl ruku zpod dubového stolu a položil automatickou pistoli Makarov 9 mm na stůl. Z ústí hlavně ještě vycházel tenounký pramínek modrého kouře.

Zdálo se, že Endean se úplně zhroutil, stejně tak jako se zhroutilo vědomí toho, že přišel nepochybně o osobní bohatství, které mu slíbil Sir James Manson, bude-li Bobi instalován, a při poznání, že Shannon byl nejnebezpečnější muž, se kterým se kdy potkal. Na toto poznání však už bylo příliš pozdě.

Ve dveřích pracovny za Endeanem se objevil Semmler a Langarotti prošel tiše dveřmi jídelny z chodby. Oba drželi samopaly, odjištěné, mířící bez hnutí na Endeana.

Shannon vstal.

„Pojďte,“ řekl, „zavezu vás zpátky na hranici. Odtamtud už můžete jít pěšky.“

Na vůz, kterým Endean do země přijel, byla namontována jediná neprostřílená pneumatika ze dvou zangarských nákladních vozů na dvoře. Plachta za kabinou byla odříznuta a tři afričtí vojáci se usadili se svými samopaly vzadu. Dalších dvacet, uniformovaných a vybavených, stálo v řadě před palácem.

V hale, blízko rozstřílených dveří, se setkali s Afričanem středního věku v občanských šatech. Shannon mu pokynul a vyměnili si spolu několik slov.

„Všechno je v pořádku, doktore?“

„Ano. Zatím. Zařídil jsem, aby sem moji lidé poslali stovku dobrovolných dělníků, kteří to tu vyčistí. Dalších padesát tu bude odpoledne, aby všechno urovnali a vybavili. Sedm ze zangarských mužů na seznamu významných osobností bylo kontaktováno ve svých domovech a souhlasí s čím, že budou sloužit. Sejdou se dnes večer.“

„Dobře. Možná by bylo lepší, kdybyste si teď sedl a vypracoval návrh prohlášení nové vlády. Mělo by se vysílat co možná nejdříve. Požádejte pana Semmlera, aby se pokusil dát rádio do chodu. Pokud by to nemohlo být provedeno, pak použijeme lodní. Ještě něco?“

„Ještě jedna věc,“ řekl doktor. „Pan Semmler hlásí, že loď stojící na kotvách mimo pobřeží, ruská loď Komarov, neustále opakuje žádost o povolení vjezdu do přístavu.“

Shannon několik okamžiků přemýšlel.

„Požádejte pana Semmlera, aby z pobřeží vyslal na Komarov následující zprávu: Žádost odmítnuta stop, na neurčitou dobu, stop,“ řekl.

Rozešli se a Shannon odvedl Endeana zpátky k jeho nákladnímu vozu. Tam si sedl za volant a zajel s náklaďákem zpátky na cestu do vnitrozemí a na hranici.

„Kdo to byl?“ zeptal se Endean kysele, když náklaďák uháněl poloostrovem kolem chatrčí přistěhovalců, kteří se všichni zdáli být velmi aktivní.

S údivem si Endean všiml, že na ‚každé křižovatce stojí ozbrojený voják se samopalem, který tu drží hlídku.

„Ten pán v hale?“ zeptal se Shannon.

„Ano.“

„To byl Dr. Okoye.“

„Předpokládám, že je to šaman.“

„No, má jenom doktorát filozofie z Oxfordu.“

„To je váš přítel?“

„Ano.“

Dále už nemluvili, dokud se nedostali na silnici směřující na sever.

„Aby bylo jasno,“ řekl Endean konečně, „řeknu vám, co jste udělal. Zničil jste jeden z největších a nejvýnosnějších převratů, jaký byl kdy proveden. Je samozřejmé, že to nechápete. Na to jste příliš zabedněný. Co bych však rád věděl, je, proč proboha jste to údělal?“

Shannon chvíli přemýšlel, udržuje vůz na rozbité a prašné cestě.

„Endeane, vy jste udělal dvě chyby,“ řekl pomalu.

Endean vytřeštil oči, když uslyšel své pravé jméno.

„Myslel jste si, že protože jsem žoldnéř, jsem automaticky pitomec. Jak se zdá, tak vás nikdy nenapadlo, že my oba jsme žodnéři, stejně tak jako Sir James Manson a většina lidí, kteří mají moc v tomto světě. Druhou vaší chybou bylo, že jste předpokládal, že všichni černoši jsou stejní, protože stejně vypadají.“

„Já vám nerozumím.“

„Zajímal jste se o Zangaro skutečně hodně, dokázal jste zjistit i to, že jsou tu desetitisíce přistěhovalců, dělníků, kteří vlastně udržují celé to hnízdo v běhu. Nikdy jste však nepřišel na to, že tito dělníci vytvářejí vlastní komunitu. Jsou třetím kmenem v zemi, tím nejinteligentnějším a nejpracovitějším. Jestliže dostanou jen částečně možnost, pak mohou sehrát svou úlohu v politickém životě země. A navíc, nepodařilo se vám poznat, že nová armáda Zangara, a proto také moc v zemi, může být vytvořena právě touto třetí komunitou. Tak tomu ve skutečnosti bylo. Ti vojáci, které jste viděl, když jste byl v paláci, nebyli ani Vindu ani Caja. Bylo jich tam padesát v uniformách a byli vyzbrojeni, a dnes jich přibude dalších padesát. V pěti dnech už tam bude čtyři sta nových vojáků, samozřejmě nevycvičených, ale vypadajících dostatečně nebezpečně, aby dokázali udržet zákon a pořádek. Ti budou mít od této chvíle skutečnou moc v zemi. Byl to skutečně převrat, to máte pravdu, jenže se nekonal ve prospěch plukovníka Bobiho.“

„V čí prospěch?“

„Pro generála.“

„Jakého generála?“

Shannon mu řekl jméno. Endean se na něho díval, ústa otevřená hrůzou.

„Ne, proboha, ten ne. Vždyť byl poražen, je ve vyhnanství.“

„V daném okamžiku ano. Ne však nezbytně na věčné časy. Ti přistěhovalci jsou jeho lidé. Říká se jim Židé Afriky. Na tomto kontinentu je jich rozptýlených jeden a půl milionu. V mnoha oblastech obstarávají většinu práce a je mezi nimi spousta chytrých lidí. Tady v Zangaru žijí v chýších tam za Clarence.“

„Ten pitomej, idealistickej bastard…“

„Opatrně,“ varoval Shannon.

„Proč?“

Shannon pokývl hlavou přes rameno.

„To jsou také generálovi vojáci.“

Endean se otočil a pohlédl na tři netečné tváře nad třemi hlavněmi samopalů.

„Oni ale nerozumějí anglicky, že?“

„Jenom ten uprostřed,“ řekl Shannon měkce. „Byl kdysi chemikem. Vojákem se stal až tehdy, když jeho ženu a čtyři děti zabil obrněný vůz Saladin. Jak víte, vyrábějí je u firmy Alvis v Coventry. Nemá rád lidi, kteří s tím mají něco společného.“

Několik mil Endean mlčel.

„A co bude teď?“ zeptal se.

„Výbor národní spásy převezme moc,“ řekl Shannon. „Čtyři Vindu, čtyři Caja a dva z komunity přistěhovalců. Armáda bude ale složena z lidí, jako jsou ti, kteří sedí za vámi. Tato země bude použita jako základna a hlavní sídlo. Odtud vyjdou nově vycvičení muži, aby se pomstili za to, co se jim stalo. Je možné, že sem přijde generál a vybuduje si tu sídlo, aby tu případně i vládl.“

„A vy si myslíte, že se vám to podaří?“

„A vy jste si myslel, že sem nasadíte tu opici Bobiho a že se vám to podaří? Nová vláda bude alespoň trochu slušná. Ta nerostná ložiska, o kterých náhodou vím, že jde o platinu, jsou skryta v Křišťálové Hoře. Není pochybnosti o tom, že nová vláda je najde. A není pochybnosti o tom, že je využije. Pokud byste je chtěli, budete za to muset zaplatit. A slušnou cenu. Cenu, jaká je běžná na trhu. Řekněte to Siru Jamesovi, až se dostanete zpátky domů.“

Za zatáčkou se objevil hraniční přechod. V Africe se zprávy šíří rychle i tam, kde není telefon, a vojáci Vindu z pohraničního přechodu již zmizeli. Shannon zastavil nákladní vůz a ukázal dopředu.

„Zbytek cesty se můžete projít,“ řekl.

Endean sestoupil. Podíval se na Shannona v kabině s nezastíranou nenávistí.

„Jenže jste stále nevysvětlil proč,“ řekl. „Vysvětlil jste co a jak, ale ne proč.“

Shannon se díval na cestu před sebou, sem se díval, jak asi „Téměř celé dva roky,“ řekl zamyšleně, „jeden a půl milionu dětí umřelo hladem, protože jsou na světě lidé jako jste vy a Manson. To všechno především proto, abyste vy a lidé vašeho druhu měli větší zisky zajišťované úskočnou a úplně zkorumpovanou diktaturou, to všechno se dělalo ve jménu práva a pořádku, legality a ústavnosti. Možná že jsem žoldák, možná že zabiják, nejsem ale sadista. Sám jsem se propracoval k poznání, jak se to dělá a proč se to dělá a kdo jsou ti, kdo stojí za tím. Na první pohled je vidět jenom smečku politiků a pánů z ministerstva zahraničních věcí, jenomže to všechno vlastně není nic jiného než klec plná pózujících opic, které se nestarají vůbec o nic jiného než o svoje vnitřní rvačky a o to, aby byli znovu zvoleni. Za nimi nejsou vidět ti, kdo z toho těží, jako váš vzácný James Manson. To je důvod, proč jsem to udělal. Řekněte to Mansonovi, až se vrátíte domů. Chtěl bych, aby to věděl. Že mu to vzkazuji, osobně. A teď vypadněte.“

Po deseti metrech se Endean otočil.

„Nevracejte se nikdy do Londýna, Shannone,“ zavolal. „Dovedeme se vypořádat s lidmi jako jste vy.“

„Nevrátím se,“ zavolal Shannon.

A tiše k tomu přidal. „Ani se nebudu muset vracet.“

Otočil náklaďák a rozjel se k poloostrovu a ke Clarence.

Epilog

Nová vláda byla řádně nastolena a bylo možno říci, že vládne humánně a dobře. V evropských novinách se o převratu neobjevila téměř ani zmínka, pouze krátká noticka v Le Monde uváděla, že disidentské jednotky zangarské armády svrhly v předvečer Dne nezávislosti prezidenta a že vládní rada převzala správu do celostátních voleb. V novinách se však vůbec neobjevilo, že sovětský tým geologického průzkumu nedostal povolení, aby se vylodil v republice, a že v potřebné době budou podniknuta opatření k provedení řádného geologického průzkumu oblasti.

Velký Janni Dupree a Drobeček Marc Vlaminck byli pohřbeni na místě, pod palmovými stromy, kde vane vítr ze zálivu. Hroby byly ponechány bez označení, jak Shannon chtěl. Johnnyho mrtvolu si odnesli jeho vlastní lidé, kteří ho pohřbili tak, jak to je u nich zvykem.

Simon Endean a Sir James Manson se svou účastí na celé záležitosti nechlubil. Ostatně nebylo nic, s čím by mohli vyjít na veřejnost.

Shannon dal Jeanu-Baptistu Langarottimu zbývajících 5000 liber, které mu zůstaly z operačního rozpočtu, a Korsičan se vrátil do Evropy. Naposled o něm bylo slyšet, že směřoval do Burundi, kde chtěl cvičit partyzány Hutu, snažící se bojovat proti diktatuře kmene Tutsi v Micomberu. Jak řekl Shannonovi, když se loučili na pobřeží:

„Nedělal jsem to pro peníze. Nikdy jsem to nedělal pro peníze.“

Shannon zemřel měsíc po převratu, tak, jak řekl Julii, že chce odejít: se zbraní v ruce a chutí krve v ústech a s kulkou v hrudi. Byla to však jeho vlastní zbraň a jeho vlastní kulka. Nezničilo ho ani riziko, ani nebezpečí, ani boj, ale ty malé bílé hřebíčky s filtrem na konci. To bylo to, co se dozvěděl od Dr. Dunoise v jeho pařížské ordinaci. Že má před sebou rok života, méně než šest měsíců, když se bude moc namáhat - a že poslední měsíc bude nejhorší. Když začal být jeho kašel horší a horší, vyšel sám ven a zašel do džungle s pistolí a tlustou obálkou, plnou rukopisů, která byla odeslána o několik dní později jeho příteli v Londýně.

Domorodci, kteří ho viděli odcházet samotného a později ho přinesli zpátky do města k pohřbení, říkali, že když odcházel, pískal si. Protože to byli obyčejní rolníci, pěstitelé jamů a kasavy, nevěděli, co si pískal. Byla to písnička s názvem Španělský Harlem.

Frederik Forsyth

Z anglického originálu The Dogs of War

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai