Afganec

Frederick Forsyth

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Afganci sú v skutočnosti dvaja: jeden pravý a jeden falošný. Ten pravý, Izmat Khan, väzeň z Guantanama, je skúsený veliteľ Talibanu. Ten druhý je Mike Martin, Angličan, skúsený veterán s tmavou pokožkou, ktorý hovorí plynulo po arabsky. Britské a americké služby zistia, že sa chystá veľký teroristický útok. Nevedia však, kde a kedy. Mike sa javí ako ideálny kandidát pre nesmierne riskantnú misiu, v rámci ktorej, v prestrojení za Izmata Khana, má preniknúť medzi teroristov, a o chystanom útoku zistiť nielen všetky potrebné detaily, ale mu aj, pokiaľ je to možné, zabrániť.

Frederick Forsyth

Afghánec

Přeložil Michal Prokop

THE AFGHAN

Copyright © 2006 by Frederick Forsyth

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2007

Translation © Michal Prokop, 2007

ISBN 978-80-242-1931-8

PRVNÍ ČÁST

Rejnok

KAPITOLA PRVNÍ

Kdyby mladý talibanský osobní strážce věděl, že mu hovor z mobilního telefonu přinese smrt, nikam by nevolal. Jenomže to nevěděl, a tak si zatelefonoval a zemřel.

7. července 2005 odpálili čtyři sebevražední atentátníci v centrálním Londýně bomby v batozích. Zabili padesát dva cestujících městské hromadné dopravy a kolem sedmi stovek lidí bylo zraněno, přinejmenším sto s trvalými následky.

Tři z těchto čtyř se narodili v Británii a vyrostli v rodinách pákistánských přistěhovalců. Čtvrtý byl původem Jamajčan, který získal britské občanství a konvertoval k islámu. Jemu a jednomu dalšímu členovi skupiny nebylo ještě ani dvacet; dalšímu bylo dvacet dva a vůdci skupiny třicet. Všichni měli za sebou radikalizaci a vymývání mozků k extrémnímu fanatismu, a to nikoli v zahraničí, ale přímo v srdci Anglie, kde navštěvovali extremistické mešity a poslouchali tamní kazatele.

Během čtyřiadvaceti hodin po explozích byla zjištěna jejich totožnost a odhalena jejich bydliště v severoanglickém Leedsu a jeho okolí; všichni atentátníci hovořili do jisté míry s yorkshirským přízvukem. Vůdcem byl učitel postižených Mohammad Siddique Khan.

Při prohledávání domovů a majetku policie objevila malý poklad, o němž se rozhodla nemluvit. Byly to čtyři stvrzenky, které dokazovaly, že jeden ze dvou starších mužů nakoupil levné třípásmové mobilní telefony, jaké se dají používat téměř na celém světě, každý s předplacenou SIM kartou v hodnotě kolem dvaceti liber. Telefony byly zaplaceny hotově a ani jeden se nenašel. Policie však znala jejich čísla a nastavila poplašné mechanismy pro případ, že by někdo některý z nich uvedl do chodu.

Také se ukázalo, že Siddique Khan a jeho nejbližší společník ve skupině, mladý Paňdžábec Shehzad Tanweer, odjeli loni v listopadu do Pákistánu a strávili tam tři měsíce. Nepodařilo se zjistit, s kým se tam setkali, ovšem několik týdnů po explozích arabská televizní stanice Al-Džazíra odvysílala záběry, na nichž Siddique Khan hovoří o své plánované smrti a které byly evidentně pořízeny během jeho návštěvy v Islámábádu.

V září 2006 se navíc ukázalo, že některý z atentátníků s sebou vzal jeden ze „sněhobílých“ neodhalitelných telefonů a předal jej svému instruktorovi z Al-Kajdy. (Britská policie mezitím zjistila, že nikdo z atentátníků neměl technické dovednosti na to, aby bez pokynů a pomoci dokázal bomby sestrojit.)

Ať byl oním člověkem z Al-Kajdy kdokoli, podle všeho telefon předal jako výraz úcty členovi elitního vnitřního výboru působícího kolem Usámy bin Ládina v neviditelném úkrytu v pustých horách Jižního Vazíristánu, které se táhnou podél pákistánsko-afghánské hranice západně od Péšávaru. Přístroj měl být používán pouze v krizových situacích, protože všichni agenti Al-Kajdy k mobilním telefonům přistupují s krajní nedůvěrou, ovšem dárce nemohl vědět, že britský fanatik byl natolik hloupý, že ve svém stole v Leedsu nechal stvrzenku.

Bin Ládinův vnitřní výbor se skládá ze čtyř oddělení. Ty se zabývají operacemi, financováním, propagandou a doktrínou. Každé oddělení má svého náčelníka, nad nimiž stojí jen Bin Ládin a jeho pobočník Ajmán Al-Zavahrí. V září 2006 měl financování celé teroristické organizace na starosti Zavahrího egyptský krajan Tewfík Al-Qur.

Z důvodů, jež vyšly najevo později, pobýval 15. září inkognito v pákistánském městě Péšávaru. Nechystal se na žádný dlouhý a nebezpečný výlet mimo horskou pevnost, ale právě se do ní z jednoho vracel. Čekal na příjezd průvodce, který ho zavede zpátky mezi vrcholy Vazíristánu a k samotnému šejkovi.

Jako ochranka mu během jeho krátkého pobytu v Péšávaru byli přiděleni čtyři místní fanatici z hnutí Taliban. Pro divoké kmeny ze severozápadních hor je typické, že neuznávají žádnou centrální vládu, a proto tito mužové byli oficiálně Pákistánci, ovšem etnicky náleželi k Vazírům. Častěji než urdštinu používali paštštinu a byli oddáni Paštunům, jichž jsou Vazírové etnickou podskupinou.

Všichni pocházeli z chudých poměrů a vzdělání se jim dostalo v extrémně orientované medrese, islámské škole, vedené wahhábovci, nejpřísnější a nejméně tolerantní sektou islámu. Neosvojili si žádné znalosti ani dovednosti, dokázali pouze odříkávat verše z Koránu, takže byli, stejně jako mnoho milionů mladých absolventů medres, prakticky nezaměstnatelní. Pokud ale dostali úkol od svého kmenového náčelníka, nasazovali život, aby ho splnili. Toho září měli chránit Egypťana středního věku, který hovořil nilotskou arabštinou, ale domluvil se také paštsky. Jeden z nich, Abdelahi, byl hrdý na svůj mobilní telefon. Bohužel měl vybitou baterii a zapomněl ji dobít.

Bylo kolem poledne. Vypravit se kvůli modlitbám do místní mešity bylo příliš nebezpečné; Al-Qur je tedy odříkal ve společnosti svých osobních strážců v jejich bytě v nejvyšším patře. Potom se střídmě najedl a uložil se ke krátkému odpočinku.

Abdelahiho bratr žil několik set kilometrů západně ve stejně fundamentalistickém městě Kvéta a jeho matka byla nemocná. Abdelahi se chtěl přeptat, jak se jí vede, a tak se bratrovi pokusil dovolat ze svého telefonu. Ať chtěl říct cokoli, bylo by to jen pár vět v moři trilionů slov, které na všech pěti kontinentech každý den proletí éterem. Jeho přístroj však nefungoval. Jeden z jeho společníků poukázal na absenci černých čárek na displeji a upozornil, že mobil je třeba dobít. Potom si Abdelahi všiml, že další telefon leží na Egypťanově kufříku v obývacím pokoji.

Přístroj byl úplně nabitý. Abdelahi v tom neviděl nic špatného, a tak vytočil bratrovo číslo a slyšel, že telefon v daleké Kvétě rytmicky vyzvání. V podzemním bludišti propojených místností, které tvoří odposlouchávací oddělení pákistánského Protiteroristického centra (CTC), se rozblikalo malé červené světélko.

Řada lidí, kteří v něm žijí, považuje Hampshire za nejkrásnější anglické hrabství. Na jeho jižním pobřeží, omývaném vodami kanálu La Manche, se rozkládá velký námořní přístav Southampton a významné loděnice v Portsmouthu. Správním centrem hrabství je historický Winchester, jemuž dominuje téměř tisíc let stará katedrála.

V samém srdci hrabství, daleko od dálnic i hlavních silnic, se nachází klidné údolí řeky Meon, na jejíchž křídových březích leží vesnice a městečka, založená starými Anglosasy.

Z jihu na sever běží jediná silnice první třídy, ovšem zbytek údolí je protkán klikatými cestami, lemovanými převislými stromy, živými ploty a loukami. Takhle kdysi vypadal venkov. Jen málo polí má více než deset akrů a ještě méně farem přes pět set. Většina farem je vybudovaná z letitých trámů, cihel a dlaždic a kolem některých stojí obrovské stodoly, nápadné svým stářím a krásou.

Muž, který seděl na vrcholu jedné takové stodoly, měl panoramatický výhled na údolí a z ptačí perspektivy mohl sledovat nejbližší, sotva kilometr a půl vzdálenou vesnici Meonstoke. Ve chvíli, kdy Abdelahi o několik časových pásem východněji uskutečnil poslední telefonát v životě, si muž na střeše otřel pot z čela a opatrně pokračoval ve snímání tašek, jež tam byly položeny před třemi sty lety.

Mohl si najmout partu zkušených pokrývačů, kteří by kolem celé stodoly postavili lešení. Oprava střechy by byla rychlejší a bezpečnější, ale přišla by na daleko víc peněz. A v tom byl problém. Muž s kladivem na vytahování hřebíků byl bývalý voják, do civilu odešel po pětadvaceti letech služby a převážnou část svých úspor obětoval na splnění svého snu: chtěl si koupit místo, kterému by konečně mohl říkat domov. Proto si pořídil tuto stodolu s deseti akry půdy a cestou k nejbližší silnici a dál do vesnice.

Ne všichni vojáci však umějí zacházet s penězi a přeměna středověké stodoly ve venkovský dům a útulný domov by podle odhadů firem, jež se na podobné projekty specializují, přišla na částku, která mu vzala dech. Proto se rozhodl, že všechno udělá sám a nebude se ohlížet na čas.

Místo bylo velice idylické. Voják si představoval opravenou střechu v její někdejší nepromokavé kráse. Devadesát procent původních tašek zůstalo nepoškozených, takže je může použít znovu a zbývající desetinu dokoupí ve skladu stavebního materiálu ze starých rozebraných budov. Trámy v krovu byly stále neporušené jako v den, kdy je sekera vytesala z dubového kmene, ovšem latě musely být sejmuty a překryty moderní krytinovou lepenkou.

V místech hluboko pod sebou, kde se na starých balících sena usazoval prach, si voják představoval obývací pokoj, kuchyň, pracovnu a halu. Věděl, že s rozvody elektřiny a vody mu budou muset pomoci odborníci, ovšem již se zapsal na Southamptonskou průmyslovou školu na večerní kurzy zedničiny, štukování, tesařiny a zasklívání.

Jednoho dne bude mít dlážděnou verandu a zahradu se zeleninou, polní cesta se změní ve štěrkovou silničku a ve starém ovocném sadu se budou pást ovce. Zatím přespával ve stanu ve výběhu pro koně, neboť mu příroda dopřála teplý sklonek léta, přepočítával výdaje a docházel k závěru, že díky trpělivosti a spoustě tvrdé práce by se svým skrovným rozpočtem mohl vystačit.

Bylo mu čtyřicet čtyři, měl olivovou pleť a černé vlasy a oči a byl štíhlý a svalnatý. A měl všeho dost. Dost pouští a džunglí, dost malárie a pijavic, dost mrazivých nocí, dost nechutného jídla a trýznivé bolesti v údech. Najde si tu nějakou práci, pořídí si labradora nebo párek Jack Russell teriérů a možná dokonce i ženu, se kterou se podělí o život.

Muž na střeše sejmul další tucet tašek, nechal si deset celých, pozůstatky rozlámaných hodil dolů a v Islámábádu blikalo červené světlo.

Řada lidí si myslí, že s předplacenou SIM kartou v mobilním telefonu odpadá veškeré účtování. To platí pro zákazníka a uživatele, ale ne pro poskytovatele služby. Pokud telefon není používán v oblasti působení vysílače, v níž byl zakoupen, je potřeba ještě vyrovnat účty mezi operátory, o což se starají počítače.

Protože Abdelahiho hovor přijal jeho bratr v Kvétě, do hry vstoupil vysílač na okraji Péšávaru. Ten patří společnosti Paktel. Počítač Paktelu tedy začal hledat původního prodejce mobilního telefonu v Anglii; v elektronické řeči mu chtěl sdělit cosi jako: „Váš zákazník využívá můj čas a prostor, takže jste mi dlužen.“ Pákistánské Protiteroristické centrum však již před několika lety požádalo Paktel i jeho konkurenta Mobitel, aby informace o příchozích i odchozích hovorech předávaly odposlouchávacímu středisku CTC. A na výzvu Britů CTC nainstalovalo do sledovacích počítačů britský software sledující jistá čísla. A jedno z nich bylo náhle aktivní.

Mladý paštstky hovořící seržant pákistánské armády, který sledoval kontrolní pult, stiskl knoflík a spojil se se svým nadřízeným. Ten několik vteřin poslouchal a pak se zeptal: „Co říká?“

Seržant se na chvíli zaposlouchal a odpověděl: „Něco o své matce. Zřejmě mluví s bratrem.“

„Odkud?“

Další prodleva. „Z péšávarského vysílače.“

Další otázky nebyly zapotřebí. Celý hovor se automaticky nahrával pro pozdější zkoumání. Nyní bylo nutné především vypátrat volajícího. Major, který měl toho dne službu v CTC, pochyboval, že to jediný krátký rozhovor umožní. Jak dlouho ten blázen bude mluvit?

U svého stolu vysoko nad sklepními místnostmi major zmáčkl tři knoflíky rychlé volby, a v kanceláři vrchního velitele CTC v Péšávaru se rozdrnčel telefon.

O několik let dříve a určitě před událostí, která je dnes známá jako 9/11, tedy zničení Světového obchodního centra 11. září 2001, pákistánskou tajnou službu ISI infiltrovali fundamentalističtí muslimové z tamní armády. To byl velký problém a zároveň příčina její naprosté nespolehlivosti v boji proti Talibanu a jeho hostům z Al-Kajdy.

Pákistánský prezident generál Mušaraf však neměl jinou možnost než se podřídit ostře formulovanému „doporučení“ USA, aby si doma udělal pořádek. Součástí jeho programu bylo převedení extremistických důstojníků z ISI zpátky k vojenským povinnostem; kromě toho uvnitř ISI vzniklo elitní Protiteroristické centrum, obsazené mladými důstojníky, kteří s islamistickým terorismem neměli bez ohledu na svou zbožnost nic společného. Jedním z nich byl plukovník Abdul Razak, dříve velitel tanku. Ten stanul v čele CTC v Péšávaru a právě na jeho stole zazvonil v půl třetí telefon.

Pozorně vyslechl svého kolegu z hlavního města a potom se zeptal: „Jak dlouho?“

„Zatím asi tři minuty.“

Plukovník Razak měl štěstí, že se jeho kancelář nacházela jen přibližně sedm set metrů od vysílače Paktelu, tedy ve zhruba kilometrovém okruhu, který je obvykle potřeba pro efektivní fungování směrového zaměřovače. Se dvěma techniky vyběhl na plochou střechu budovy a s pomocí přístroje stále přesněji určoval oblast, z níž signál přichází.

V Islámábádu odposlouchávající seržant oznámil nadřízenému: „Rozhovor skončil.“

„Zatraceně,“ řekl major. „Tři minuty a čtyřicet čtyři sekund. Těžko jsme mohli čekat víc.“

„Ale zdá se, že nevypnul telefon,“ upozornil seržant.

V bytě v nejvyšším poschodí domu v péšávarském starém městě Abdelahi udělal druhou chybu. Když slyšel, že se Egypťan vrací ze svého soukromého pokoje, spěšně ukončil hovor s bratrem a zastrčil telefon pod nedaleko ležící polštář. Zapomněl jej však vypnout. O osm set metrů dál mu byli na stopě technici plukovníka Razaka.

Britská Tajná zpravodajská služba (SIS) i americká Ústřední zpravodajská služba (CIA) jsou v Pákistánu ze zřejmých důvodů velice aktivní. Je to jedna z klíčových oblastí současného boje proti terorismu. Síla západní aliance pramenila již od roku 1945 také ze schopnosti těchto dvou služeb spolupracovat.

Objevily se potíže, zejména kvůli britským zrádcům, z nichž první byli Philby, Burgess a Maclean v roce 1951. Potom Američané zjistili, že také oni mají ve svých řadách mnoho lidí pracujících pro Moskvu, a vzájemné osočování ustalo. Konec studené války v roce 1991 vedl mezi politiky na obou stranách Atlantiku k bláhové domněnce, že natrvalo zavládne mír. Právě v tu chvíli se v hloubi islámského světa tiše a nenápadně rozpoutávala nová studená válka.

Po 9/11 již neexistovala rivalita ani tradiční politické machinace. Platilo pravidlo: pokud něco máme, radši se o to s vámi podělíme. A naopak. Svůj díl práce odvádějí také další zahraniční agentury, ovšem britsko-americké spolupráci při předávání informací se nic nevyrovná.

Plukovník Razak znal velitele zastoupení obou služeb ve městě. Osobně měl blíž k muži ze SIS, Brianu O’Dowdovi, a o existenci mobilního telefonu se jako první dověděli Britové. Proto O’Dowdovi zavolal, jakmile sešel ze střechy.

V tom okamžiku se pan Al-Qur odebral do koupelny a Abdelahi sáhl pod polštář pro telefon a položil jej na kufřík, kde jej našel. S provinilým pocitem si uvědomil, že přístroj je stále zapnutý, a tak jej okamžitě vypnul. Nechtěl zbytečně vybíjet baterii a na odposlouchávání ani nepomyslel. Měl však osm vteřin zpoždění. Směrový zaměřovač odvedl dobrou práci.

„Jak to myslíte, že jste ho našli?“ zeptal se O’Dowd. Jeho den se náhle změnil ve Vánoce a několikerý narozeniny současně.

„Je to tak, Briane. Někdo volal z nejvyššího patra pětipodlažního domu ve starém městě. Dva moji tajní agenti vyrazili na místo vymyslet nějaké přístupové cesty.“

„Kdy tam vpadnete?“

„Hned po setmění. Rád bych to provedl už ve tři odpoledne, ale riziko je moc velké. Mohli by se rozprchnout, jako když střelí do vrabců…“

Plukovník Razak strávil jeden rok na Camberley Staff College v Anglii na stáži placené Britským společenstvím národů a byl hrdý na své používání idiomů.

„Můžu přijít?“

„Chtěl byste?“

„Je papež katolík?“ zeptal se Ir.

Razak se hlasitě zasmál. Žerty měl rád.

„To jako věřící v jediného pravého Boha neumím posoudit,“ řekl. „Dobře. V šest v mé kanceláři. Ale buďte v civilu. A tím myslím náš civil.“

Nepřál si na místě žádné uniformy, ale ani západní obleky. Ve starém městě a zejména na bazaru Qissa Khawani neupoutá nežádoucí pozornost jedině tradiční pákistánský šalvar kamíz, tedy kombinace volných kalhot a dlouhé blůzy. Nebo pláště a turbany horských kmenů. A to platilo také pro O’Dowda.

Britský agent přijel těsně před šestou v černé Toyotě Land Cruiser s tmavými okny. Britský landrover by byl vlastenečtější, ovšem toyota je oblíbené vozidlo místních fundamentalistů a nikdo si jí nevšimne. Také přivezl láhev whisky Chivas Regal. To byla oblíbená značka Abdula Razaka. O’Dowd pákistánskému příteli jeho zálibu v alkoholickém nápoji ze Skotska jednou vyčetl.

„Považuji se za dobrého muslima, ale ne za fanatika,“ odvětil Razak. „Vepřového se ani nedotknu, ale nevidím nic špatného na tancování nebo dobrém doutníku. Tyhle věci zakazují fanatici z Talibanu a já s nimi nesouhlasím. Pokud jde o hrozny nebo dokonce obilniny, víno se hodně pilo během prvních čtyř kalifátů, a jestli mě jednou v ráji napomene nějaká vyšší autorita než vy, budu milosrdného Alláha prosit o odpuštění. Mezitím mi dolijte.“

Možná bylo zvláštní, že se z důstojníka tankového vojska stal skvělý policista, ale takový byl Abdul Razak. Bylo mu třicet šest, měl manželku a dvě děti a byl vzdělaný. Ztělesňoval neotřelé myšlení, decentní inteligenci a taktiku mangusty tváří v tvář kobře spíše než rozzuřeného slona. Chtěl byt v nejvyšším patře obsadit pokud možno bez boje. Proto bylo třeba přiblížit se tiše a nenápadně.

Péšávar je starobylé město a žádná jeho část není starší než bazar Qissa Khawani. Tady se po mnoho století zastavovaly karavany mířící po Hedvábné stezce přes Chaj-barský průsmyk do Afghánistánu, aby se muži i velbloudi občerstvili. A jako každý dobrý bazar také Qissa Khawani uspokojoval základní potřeby člověka: k mání zde byly přikrývky, šály, koberce, mosazné výrobky, měděné nádobí, jídlo a pití. Tak je tomu dodnes.

Bazar je pestrá směsice etnik a jazyků. Zkušené oko zaznamená turbany Áfarídů, Vazírů, Ghilzajů a Pákistánců z okolí, ale také chitralské čapky ze severnějších oblastí a kožešinou lemované zimní čepice Tádžiků a Uzbeků.

V bludišti úzkých uliček, kde člověk setřese každého pronásledovatele, jsou stánky s jídlem a krámky, kde lze koupit hodiny i koše, vyměnit peníze i poslouchat příběhy. Za imperiálních dob Britové Péšávaru přezdívali Piccadilly střední Asie.

Byt identifikovaný směrovým zaměřovačem jako místo telefonátu se nacházel v jedné z vysokých štíhlých budov s rafinovaně zdobenými balkony a žaluziemi, čtyři podlaží nad obchodem s koberci v ulici dost široké na to, aby jí projelo auto. Kvůli letnímu horku měly všechny domy ploché střechy, na nichž se obyvatelé mohli v noci ochladit, a otevřená schodiště přístupná z ulice. Plukovník Razak v tichosti vedl svou jednotku.

Čtveřici mužů, oblečených do kmenových šatů, vyslal na střechu čtyři domy od cíle. Vystoupali nahoru a klidně kráčeli ze střechy na střechu, až se dostali na místo. Tam čekali na signál. Plukovník se šesti dalšími muži vyšel po schodech z ulice. Všichni měli pod plášti automatické pistole, s výjimkou urostlého Paňdžábce, který nesl beranidlo.

Potom se všichni seřadili na schodišti a plukovník kývl na Paňdžábce. Zámek se pod úderem beranidla rozpadl. Dveře se rozletěly a vojáci vtrhli dovnitř. Tři muži ze střechy seběhli dolů a jeden zůstal nahoře pro případ, že by se někdo pokusil touto cestou uniknout.

Když na akci později vzpomínal Brian O’Dowd, všechno mu připadalo nesmírně rychlé a rozmazané. Stejný dojem mělo také osazenstvo bytu.

Zásahová jednotka neměla tušení, kolik lidí je uvnitř a kde se budou nacházet. Mohla to být malá armáda, ale i večeřící rodina. Nebylo známo ani uspořádání bytu; v Londýně nebo v New Yorku možná architekti předkládají plány ke schválení, ovšem nikoli na bazaru Qissa Khawani. Jediná spolehlivá informace se týkala toho, že někdo volal ze sledovaného telefonu.

V bytě vojáci narazili na čtveřici mladíků sledujících televizi. Na dvě vteřiny zavládly obavy, že možná vpadli mezi nevinné. Potom si všimli, že všichni mladíci mají plnovousy a pocházejí z hor. Ten nejpohotovější sáhl do záhybů oblečení pro pistoli. Jmenoval se Abdelahi a zemřel poté, co ho do hrudi zasáhly čtyři kulky ze samopalu Heckler & Koch MP5. Další tři skončili znehybnění na podlaze. Plukovník Razak vydal jasné pokyny; chtěl muže pokud možno živé.

Na přítomnost pátého upozornila rána z ložnice. Paňdžábec již odložil beranidlo, ovšem na otevření dveří stačilo jeho rameno. Dveře se skácely na zem a dva muži z CTC vběhli dovnitř, následováni plukovníkem Razakem. Uprostřed místnosti spatřili Araba ve středních letech, s očima rozšířenýma strachem a nenávistí. Ten se ohnul pro ležící laptop a mrštil jím o cihlovou podlahu ve snaze zničit jej; potom si uvědomil, že nemá čas, a rozběhl se k oknu, které bylo doširoka otevřené. Plukovník Razak zvolal: „Chyťte ho!“, ale Pákistánci to nedokázali. Egypťan byl kvůli horku do pasu svlečený a jeho zpocená kůže klouzala. Ani se nezastavil u sloupkového zábradlí a vrhl se na dlažební kostky o dvanáct metrů níž. Během několika vteřin se kolem těla shlukli kolemjdoucí, ovšem finančník Al-Kajdy dvakrát zachroptěl a zemřel.

V budově a kolem ní chaoticky pobíhaly a pokřikovaly postavy. Plukovník mobilním telefonem přivolal padesát uniformovaných vojáků, kteří čekali v dodávkách s tmavými okny o čtyři ulice dál. Ti přiběhli, aby obnovili pořádek, pokud se tak dá říkat ještě většímu zmatku. Splnili však svůj úkol; z obytného domu nemohl nikdo uniknout. Abdul Razak chtěl vyslechnout všechny sousedy a především majitele, který v přízemí provozoval krámek s koberci.

Tělo na ulici bylo zakryto dekou a obstoupeno vojáky. Objevila se nosítka. Mrtvolu odvezli do márnice v péšávarské Všeobecné nemocnici. Zatím nikdo neměl tušení, o koho by se mohlo jednat. Jasné bylo pouze to, že raději zvolil smrt než péči Američanů v táboře Bagrám v Afghánistánu, kam by ho Islámábád na žádost velitele pákistánského zastoupení CIA nepochybně vydal.

Plukovník Razak se vrátil z balkonu. Tři vězni měli na rukou pouta a na hlavách kukly. K jejich přepravě bylo zapotřebí ozbrojené eskorty; nacházeli se na fundamentalistickém území. Příslušníci kmenů na ulicích nebudou na jeho straně. Jakmile budou vězni a tělo pryč, může se mnoho hodin věnovat důkladnému prohledávání bytu a shromažďování důkazů o majiteli sledovaného mobilního telefonu.

Brian O’Dowd byl požádán, aby během razie počkal na schodech. Nyní stál v ložnici a v rukou držel poškozený laptop Toshiba. Oba s Razakem věděli, že to téměř jistě bude hotový poklad. Všechny cestovní pasy, telefony, jakkoli důležité kousky papírů, vězni i sousedé - to všechno bude odvezeno na bezpečné místo a vydá veškeré dostupné informace. Ale nejdřív laptop…

Mrtvý Egypťan byl naivní, pokud si myslel, že poškození rámu toshiby zničí jedinečný zdroj údajů. I kdyby dokázal vymazat soubory, nebylo by mu to nic platné.

V Británii a USA existovali kouzelníci, kteří by důkladně propátrali harddisk a zjistili každé slovo, které kdy laptop zaznamenal.

„Škoda toho člověka,“ poznamenal agent SIS.

Razak zamručel. Jeho rozhodnutí bylo správné. Kdyby několik dní vyčkával, muž by mohl zmizet; kdyby čekal ještě pár hodin, jeho agenty by někdo mohl zpozorovat; neměli toho muže v hrsti. Kdyby jeho muži postupovali se stejnou rychlostí o pouhých pět vteřin déle, mohli záhadnému sebevrahovi nasadit želízka. Razak připraví prohlášení pro veřejnost, že neznámý zločinec zahynul při pádu na ulici, když se snažil uniknout zatčení. U toho zůstane až do identifikace těla. Jestliže se pak ukáže, že se jednalo o vysokého představitele Al-Kajdy, Američané budou trvat na tiskové konferenci a oznámení triumfu. Zatím však Razak nevěděl, jak důležitou funkci Tewfík Al-Qur zaujímal.

„Zřejmě se tu chvíli zdržíte,“ řekl O’Dowd. „Můžu vám prokázat laskavost a dopravit ten laptop bezpečně na vaše ústředí?“

Abdul Razak měl naštěstí smysl pro jízlivý humor. To se mezi jeho kolegy cenilo. Ve světě tajných služeb si člověk zachová příčetnost jedině díky humoru. Nyní ho pobavilo slovo „bezpečně“.

„To by od vás bylo milé,“ odpověděl. „Zpátky k autu vás doprovodí čtyři muži. Pro všechny případy. Až tohle všechno skončí, musíme si společně dát tu nemravnou láhev, kterou jste dnes večer přinesl.“

Muž ze SIS přitiskl drahocenný předmět k hrudi a obklopen zepředu, zezadu a ze stran pákistánskými vojáky zamířil k landcruiseru. Potřebnou techniku měl již v autě a za volantem se o bezpečnost jeho i technických zařízení staral naprosto loajální Sikh.

Odjeli na místo za Péšávarem, kde O’Dowd připojil toshibu ke svému většímu a výkonnějšímu počítači Tecra; ten potom otevřel linku kyberprostorem do britského Vládního komunikačního ústředí (GCHQ) v Cheltenhamu, hluboko v Cotswoldských kopcích v Anglii.

O’Dowd věděl, co má udělat, ale dosud úplně neporozuměl (pro laika) neproniknutelným kouzlům kybertechnologie. Během několika vteřin byl celý obsah harddisku toshiby přenesen na vzdálenost tisíců kilometrů do Cheltenhamu. Nitro laptopu bylo vykucháno s důkladností, s níž pavouk vysává chycenou mouchu.

Velitel zastoupení odvezl laptop do sídla CTC a předal jej důvěryhodné osobě. Ještě než na ústředí CTC dorazil, Cheltenham se o poklad podělil s americkou Národní bezpečností agenturou (NSA) ve Fort Meade v Marylandu. V Péšávaru panovala tmavá noc, v Cotswoldských kopcích se stmívalo a v Marylandu bylo odpoledne. Na tom nezáleželo. V GCHQ a NSA slunce nikdy nesvítí a neznají tam den a noc.

V obou rozsáhlých komplexech budov ve venkovské krajině je sledováno vše, co se děje mezi severním a jižním pólem. Triliony slov, které lidé den co den pronesou v pěti stovkách jazyků a více než tisíci dialektů, jsou zachyceny, posouzeny, roztříděny, vyřazeny, nebo zachovány, a pokud jsou tato slova zajímavá, následuje jejich zkoumání a stopování.

A to je jenom začátek. Obě agentury kódují a dešifrují ve stovkách kódů a mají zvláštní oddělení pro obnovu souborů a odhalování kyberzločinů. Zatímco na planetě nastal další den a další noc, agentury prolomily bezpečnostní opatření, jimiž chtěl Al-Qur ochránit své tajné soubory. Experti se dostali do skrytých oblastí a začali v nich pátrat.

Tento proces lze přirovnat k práci zručného restaurátora obrazů. S nesmírnou pečlivostí jsou z původního plátna odstraněny vrstvy nečistot nebo pozdější malby, až se ukáže dílo schované pod nimi. Toshiba pana Al-Qura vydávala jeden za druhým dokumenty, o nichž si myslel, že jsou vymazány nebo překryty.

Brian O’Dowd samozřejmě o akci uvědomil svého kolegu a nadřízeného, vedoucího zastoupení v Islámábádu, a to ještě než se s plukovníkem Razakem vydal na razii. Vysoký představitel SIS informoval svého „bratrance“ ze zastoupení CIA. Oba muži nedočkavě čekali na zprávy. V Péšávaru se dnes nebude spát.

Plukovník Razak se v půlnoci vrátil z bazaru s několika pytli cenností. Tři tělesní strážci byli zavřeni do cel ve sklepě jeho budovy. Rozhodně je nemohl nechat v obyčejném vězení. Jistě by jim někdo pomohl utéct nebo spáchat sebevraždu. Islámábád nyní znal jejich jména a bezpochyby o mužích smlouval s americkým velvyslanectvím, kde měla zastoupení CIA. Plukovník předpokládal, že muže čeká několikaměsíční výslech v Bagrámu, ačkoli měl dojem, že možná ani nevěděli, koho chrání.

Zrádný telefon z anglického Leedsu byl nalezen a identifikován. Bylo stále jasnější, že si jej pošetilý Abdelahi vypůjčil bez dovolení. Nyní ležel v márnici se čtyřmi kulkami v hrudníku a netknutou tváří. Muž za vedlejšími dveřmi měl roztříštěnou hlavu, ale nejlepší obličejový chirurg ve městě se pokoušel uvést jeho tvář do původního stavu. Když svou práci dokončil, byla pořízena fotografie. O hodinu později plukovník Razak se špatně skrývaným vzrušením zatelefonoval O’Dowdovi. Stejně jako všechny protiteroristické agentury, spolupracující v boji proti radikálním islamistickým skupinám, měla také pákistánská CTC rozsáhlou galerii snímků podezřelých.

Nezáleží na tom, že Pákistán leží daleko od Egypta. Teroristé z Al-Kajdy patří k nejméně čtyřiceti národnostem a dvojnásobku etnických skupin. A cestují. Razak strávil noc prohlížením tváří, které si přenášel ze svého počítače na velkou plazmovou obrazovku ve své kanceláři a neustále se vracel k jednomu obličeji.

Z jedenácti zabavených pasů, vesměs falešných a neuvěřitelně kvalitních, již bylo zřejmé, že Egypťan cestoval a měnil kvůli tomu vzhled. A přece se zdálo, že onen obličej - muže, jemuž by v představenstvu kterékoli západní banky nikdo nevěnoval zvláštní pozornost, ale kterého stravovala nenávist ke všem a všemu, co bylo v rozporu s jeho zvrácenou vírou - má cosi společného s hlavou roztříštěnou o dláždění.

Razak O’Dowda zastihl u snídaně s americkým kolegou ze CIA v Péšávaru. Oba muži zapomněli na míchaná vejce a pospíchali na ústředí CTC. Podívali se na obličej a porovnali jej s fotografií z márnice. Kdyby to tak byla pravda… A oba měli stejnou prioritu: informovat ústředí o ohromujícím objevu, který učinili. V márnici neležel nikdo jiný než Tewfík Al-Qur, nejvyšší bankéř Al-Kajdy osobně.

Uprostřed dopoledne přiletěl pro spoutané vězně s kápěmi na hlavách vrtulník pákistánské armády. Naložena do něj byla také dvě mrtvá těla a krabice s důkazy zabavenými v bytě. Místní se dočkali vřelých díků, ale Péšávar je provinční město; centrum dění se přesouvalo, a to velmi rychle. Vlastně se již přesunulo do Marylandu.

Po katastrofě, známé nyní pod prostým označením 9/11, byla jedna věc zřejmá a nikdo ji nepopíral. Dlouho existovaly důkazy o tom, že se něco děje a že se děje něco vážného. Tajné služby vždycky mají informace, ovšem neobdrží je v úhledném balíčku, ale musejí je sbírat z různých zdrojů kousek po kousku. Těmito kousky disponovalo sedm či osm z devatenácti hlavních amerických výzvědných nebo vyšetřovacích agentur. Nikdy si však o nich navzájem neřekly.

Po 9/11 nastaly velké změny. Nyní je určeno šest vysokých představitelů, jimž je třeba hned v zárodku vše oznámit. Čtyři působí v politice: prezident, viceprezident a ministři obrany a zahraničních věcí. Jedním ze dvou odborníků je předsedající Rady národní bezpečnosti Steve Hadley, který dohlíží na práci ministerstva vnitřní bezpečnosti a devatenácti agentur. Avšak na vrcholu pyramidy stojí ten druhý: ředitel Národní tajné služby John Negroponte.

CIA stále hraje nejdůležitější roli při získávání informací mimo Spojené státy, ovšem úloha jejího ředitele již není tak výjimečná jako dřív. Všichni předávají hlášení nahoru a tři klíčová slova znějí: shromažďovat, shromažďovat, shromažďovat. Mezi giganty je Národní bezpečnostní agentura se sídlem ve Fort Meade stále největší, pokud jde o rozpočet a personál, a nejutajovanější. Pouze ona nemá vazby na veřejnost ani média. Pracuje ve skrytu, ale všechno slyší, rozšifruje, přeloží a analyzuje. Některé informace, které zaslechne, zaznamená, stáhne, přeloží a prostuduje, jsou ale natolik nepochopitelné, že využívá rovněž „externí“ výbory odborníků. Jedním z nich je výbor znalců Koránu.

Když dorazil poklad z Péšávaru, v elektronické i hmatatelné podobě, do práce se daly také další agentury. Bylo nezbytné identifikovat mrtvého, a tento úkol připadl FBI. Během čtyřiadvaceti hodin se rozplynuly veškeré pochybnosti. Muž, který se v Péšávaru vrhl z balkonu, byl opravdu hlavní shromaždovatel financí pro Al-Kajdu a jeden z mála blízkých přátel samotného Usámy bin Ládina. Seznámili se prostřednictvím dalšího Egypťana, Ajmána Al-Zavahrího. Ten fanatického bankéře vyhlédl a získal.

O pasy se postaralo ministerstvo zahraničí. Bylo jich jedenáct. Dva nebyly nikdy použity, ovšem v dalších byla vstupní a výstupní razítka z Evropy a Středního východu. Nikoho nepřekvapilo, že šest pasů bylo belgických, všechny na různá jména a zcela pravé až na detaily uvnitř.

Tajné služby po celém světě Belgii dlouho považovaly za děravý kbelík. Od roku 1990 bylo hlášeno zmizení ohromujících devatenácti tisíc belgických „prázdných“ cestovních pasů - a toto číslo uvádí sama belgická vláda. Ve skutečnosti je ukradli úplatní státní zaměstnanci. Čtyřicet pět z nich pocházelo z belgického konzulátu ve Štrasburku ve Francii a dvacet z belgického velvyslanectví v holandském Haagu. Dva pasy ze druhé skupiny používali maročtí vrazi protitalibanského bojovníka Ahmada Šáha Masúda. Šest pasů, které využíval Al-Qur, pocházelo rovněž z Haagu. Dalších pět zřejmě patřilo ke stále postrádaným 18 935.

Federální úřad pro letectví využil své kontakty a značný vliv ve světě mezinárodní letecké dopravy a prověřil letenky a seznamy cestujících. Bylo to náročné, ovšem vstupní a výstupní razítka do značné míry naznačovala, na které lety je třeba se zaměřit.

Všechno do sebe pomalu, ale jistě zapadalo. Tewfík Al-Qur měl zřejmě za úkol shromažďovat velké sumy nezachytitelných peněz na nevysvětlitelné nákupy. Neexistovaly důkazy, že tyto nákupy prováděl sám, z čehož logicky vyplývalo, že tím pověřoval někoho jiného. Americké úřady se rozhodly vypátrat, kdo od něj dostával úkoly. Jména těchto lidí by odkryla celou tajnou síť v Evropě a na Středním východě. Jedinou důležitou cílovou zemí, kterou Egypťan nikdy nenavštívil, byly Spojené státy.

Nakonec se proces získávání informací ve Fort Meade zastavil. Z laptopu nalezeného v péšávarském bytě bylo staženo třiasedmdesát dokumentů. Zčásti se jednalo o letové řády, a teď už bylo jasné, které z uvedených linek Al-Qur skutečně využil. V jiných byly veřejně přístupné finanční zprávy, které ho zřejmě zaujaly natolik, že si je uložil pro pozdější využití. Nic z nich však nevyplývalo.

Většina textů byla v angličtině a některé ve francouzštině nebo němčině. Bylo známo, že Al-Qur kromě své rodné arabštiny plynně hovořil těmito třemi jazyky. Podle zadržených tělesných strážců, kterým pobyt v Bagrámu rozvázal jazyk, se Egypťan navíc domluvil lámanou paštštinou, což naznačovalo, že strávil nějaký čas v Afghánistánu, ovšem nebylo známo kdy a kde.

Nesnáze nastaly s arabskými texty. Fort Meade je v podstatě rozlehlá vojenská základna a jako taková spadá pod ministerstvo obrany. Velícím důstojníkem NSA je vždy čtyřhvězdičkový generál. Právě tohoto vojáka požádal o rozhovor vedoucí oddělení arabských překladů.

Zájem NSA o arabštinu v průběhu devadesátých let vytrvale sílil s tím, jak rostla hrozba islamistického terorismu, nemluvě o stálé pozornosti věnované izraelsko-palestinskému konfliktu. Sledovaným jazykem se arabština stala v roce 1993, kdy se Ramzí Jusef pokusil zaútočit na Světové obchodní centrum bombou umístěnou na nákladním autě. Po 9/11 příkaz zněl: „Chceme vědět o každém slově, proneseném v této řeči.“ Proto je arabské oddělení rozsáhlé a zaměstnává tisíce překladatelů, většinou Arabů rodem i vzděláním, a také hrstku nearabských badatelů.

Arabština není pouze jeden jazyk. Kromě klasické arabštiny Koránu a akademické obce existuje přinejmenším padesát různých nářečí a variant, jimiž hovoří půl miliardy lidí. Pokud někdo mluví rychle a s přízvukem, používá místní idiomy a kvalita záznamu je špatná, zpravidla je zapotřebí překladatele ze stejné oblasti, aby s jistotou zachytil všechny významové nuance.

Arabština je navíc obvykle květnatá a často využívá obrazy, lichotky, zveličování, přirovnání a metafory. Navíc může být dosti eliptická a význam sdělení je skrytý, nikoli okamžitě patrný. Tím se značně liší od jednoznačné angličtiny.

„Zaměřili jsme se na poslední dva dokumenty,“ řekl vedoucí oddělení arabských překladů. „Zdá se, že jejich autoři jsou různí. Domníváme se, že jeden může být od Ajmána Al-Zavahrího a druhý od Al-Qura. V prvním nacházíme typické Al-Zavahrího obraty, vysledované z jeho předchozích zvukových a obrazových záznamů. Se zvukem bychom si samozřejmě byli jistí na sto procent.

Odpověď zřejmě napsal Al-Qur, i když nemáme žádné doklady o tom, jak psal arabsky. Jako bankéř mluvil a psal převážně anglicky.

V obou dokumentech jsou opakované odkazy na Korán a pasáže z něj. Mají čemusi přinést Alláhovo požehnání. Pracuje pro mě řada odborníků na arabštinu, ale jazyk a významové odstíny v Koránu jsou něco zcela zvláštního. Jde o text napsaný před čtrnácti stoletími. Myslím, že bychom kvůli této věci měli svolat výbor znalců Koránu.“

Velící generál přikývl.

„Dobře, profesore, souhlasím.“ Podíval se na svého pobočníka. „Spojte se s našimi experty přes Korán, Harry. Dopravte je sem. Žádné zdržování, žádné výmluvy.“

KAPITOLA DRUHÁ

Výbor znalců Koránu měl čtyři členy z akademické sféry, tři Američany a jednoho Brita. Všichni byli profesoři, nikdo z nich nebyl Arab, ale strávili celý život pozorným studiem Koránu a tisíců komentářů od význačných učenců.

Jeden působil na Kolumbijské univerzitě v New Yorku a podle rozkazu do Fort Meade přiletěl vojenským vrtulníkem, který pro něj vyslala NSA. Další dva pracovali pro Rand Corporation a Brookings Institution, oba ve Washingtonu. Tam pro ně byla vypravena vojenská auta.

Čtvrtý a nejmladší byl doktor Terry Martin ze Školy orientálních a afrických studií (SOAS) v Londýně, přechodně působící na Georgetownské univerzitě ve Washingtonu. SOAS je součástí Londýnské univerzity a její katedra arabistiky se těší výborné pověsti po celém světě.

Pokud šlo o seznámení se vším arabským, Angličan měl raketový start. Narodil se a vyrůstal v Iráku jako syn účetního z tamní pobočky jedné významné naftařské společnosti. Otec ho záměrně neposlal do anglo-americké školy, ale do soukromé akademie, kam chodili synové irácké smetánky. V deseti letech chlapec přinejmenším jazykově nebyl k rozeznání od Arabů. Pouze kvůli jeho růžové pleti a kudrnatým zrzavým vlasům bylo evidentní, že se nikdy nebude moci vydávat za Araba.

Narodil se v roce 1965 a bylo mu jedenáct, když se jeho otec rozhodl opustit Irák a vrátit se do bezpečí Británie. Moci se znovu chopila strana Baas, ovšem ve skutečnosti nevládl prezident Bakr, ale viceprezident, který organizoval bezohledné pogromy na své politické nepřátele, skutečné i smyšlené.

Martinovi již zažili několik zvratů, následujících po klidných padesátých letech, kdy na trůně seděl král Fajsal. Mladý král a jeho prozápadní předseda vlády Nuri Said byli zabiti. Poté se stal obětí vraždy před televizními kamerami také jeho nástupce generál Kásim a k moci se poprvé dostala nelítostná strana Baas. Potom se situace obrátila, ale v roce 1968 se baasisté opět ujali vlády. Martin starší sedm let sledoval, jak roste moc psychotického viceprezidenta Saddáma Husajna, a v roce 1975 usoudil, že přišel čas odejít.

Jeho staršímu synovi Mikovi bylo třináct, a tak mohl v Anglii nastoupit na internátní školu. Pan Martin získal dobré místo u firmy Burmah Oil v Londýně, a to díky laskavé přímluvě jistého Denise Thatchera, jehož žena Margaret právě stanula v čele Konzervativní strany. Všichni čtyři, otec, paní Martinová, Mike a Terry, se do Vánoc vrátili do Británie.

Terry již stačil projevit svou inteligenci. Bez problémů skládal zkoušky pro chlapce o dva až tři roky starší. Panovalo přesvědčení, jak se později ukázalo, téměř správné, že díky stipendiím absolvuje Oxford nebo Cambridge. On se však rozhodl pokračovat v arabských studiích. Ještě na střední škole se přihlásil na SOAS, na jaře 1983 prošel vstupním pohovorem a na podzim téhož roku začal studovat dějiny Středního východu.

Po třech letech získal titul a potom věnoval další tři doktorandskému studiu, během kterého se zaměřil na Korán a první čtyři kalifáty. Vzal si roční studijní volno, aby pokračoval ve studiu Koránu na věhlasném institutu Al-Azhar v Káhiře, a po návratu mu bylo v pouhých sedmadvaceti letech nabídnuto místo přednášejícího, což byla jednoznačně pocta, neboť SOAS je v oblasti arabistiky jednou z nejnáročnějších škol na světě. Ve dvaatřiceti se stal docentem a ve čtyřiceti byl vyzván, aby usiloval o profesuru. Toho odpoledne, kdy o jeho radu projevila zájem NSA, mu bylo jednačtyřicet a trávil rok jako hostující profesor v Georgetownu, neboť na jaře 2006 se mu rozpadl svět.

Vyslanec z Fort Meade ho nalezl v přednáškové síni, kde právě končil výklad o Koránu jako knize důležité pro naši současnost.

Atmosféra v sále svědčila o tom, že ho studenti mají rádi. Bylo plno. Vedl své přednášky jako dlouhé a kultivované rozpravy mezi sobě rovnými a málokdy se uchyloval k poznámkám, sako míval svlečené, přecházel sem a tam a jeho malá, zaoblená postava vyzařovala odhodlání podělit se o vědomosti, věnovat pozornost připomínkám posluchačů, neodmítat studenty kvůli nedostatku znalostí, hovořit laickým jazykem a na závěr zodpovědět co nejvíc dotazů. Právě ve chvíli, kdy na ně došlo, se ve dveřích objevil muž z Fort Meade.

Ruku zvedla dívka v červené halence v páté řadě.

„Řekl jste, že nesouhlasíte s používáním slova ‚fundamentalistický‘ v souvislosti s filozofií teroristů. Proč?“

Vzhledem k pozornosti věnované všemu arabskému, islámskému a souvisejícímu s Koránem, jež Ameriku zachvátila po 9/11, se dotazy pokaždé rychle stočily od teoretických záležitostí k útoku na Západ, který probíhal po většinu poslední dekády.

„Protože to je nepřesný termín,“ řekl profesor. „Toto slovo naznačuje ‚návrat k základům‘. Ovšem ti, kteří odpalují bomby ve vlacích a autobusech a v nákupních centrech, se nevracejí k základům islámu. Vytvářejí vlastní učení a pasážemi z Koránu zpětně ospravedlňují svou válku.

Fundamentalisty nalezneme ve všech náboženstvích. Křesťanští mniši v uzavřených řádech, vyznávající chudobu, odříkání, zdrženlivost, poslušnost - to jsou fundamentalisté. Asketové existují ve všech náboženstvích, ale nikdo z nich neprosazuje nevybíravé masové vraždění mužů, žen a dětí. To je klíčové hledisko. Posuzujte všechna náboženství a všechny sekty působící v rámci těchto náboženství z tohoto hlediska a uvidíte, že touha vrátit se k základnímu učení neznamená terorismus, protože v žádném náboženství včetně islámu základní učení neprosazuje masové vraždy.“

Muž z Fort Meade se od dveří snažil upoutat pozornost doktora Martina. Profesor se podíval stranou a všiml si mladého muže s vlasy na ježka, v košili zapnuté až ke krku a tmavém obleku. Mladík nepochybně pracoval pro vládu. Poklepal prstem na hodinky. Martin přikývl.

„Tak jak byste nazval dnešní teroristy? Džihádisté?“

Otázku položila seriózní mladá žena vzadu. Z její tváře doktor Martin poznal, že její rodiče musejí pocházet ze Středního východu: z Indie, Pákistánu, možná z Íránu. Neměla však na hlavě šátek hidžáb jako ortodoxní muslimky.

„I džihád je špatné slovo. Džihád samozřejmě existuje, ale má jistá pravidla. Buď se jedná o osobní boj v nitru člověka, který chce být lepším muslimem, ovšem v tomto případě je naprosto neagresivní. Nebo znamená skutečnou svátou válku, ozbrojenou obranu islámu. K té se hlásí teroristé. Některá pravidla však z textu úmyslně vynechávají.

Především, skutečný džihád může vyhlásit jedině legitimní koránská autorita s ověřenou a přijatou pověstí. Bin Ládin a jeho přívrženci prosluli nedostatkem vzdělanosti. I kdyby Západ skutečně napadl, poškodil, ponížil a potupil islám, a tedy všechny muslimy, pravidla zůstávají v platnosti a Korán je v tomto směru naprosto striktní.

Je zakázáno napadat a zabíjet ty, kteří se nebrání a nic vám neudělali. Je zakázáno zabíjet ženy a děti. Je zakázáno brát rukojmí a je zakázáno týrat, mučit a zabíjet vězně. Teroristé z Al-Kajdy a jejich příznivci toto všechno dělají denně. A nezapomínejme ani na to, že zabili více muslimů než křesťanů a židů.“

„Tak jak byste je nazval?“

Muž u dveří byl stále neklidnější. Rozkazy přišly od generála. Neměl v úmyslu splnit je jako poslední.

„Říkal bych jim noví džihádisté, protože vymysleli nesvatou válku mimo zákony svátého Koránu, a tedy opravdového islámu. Pravý džihád není brutální, ovšem jejich počínání ano. Bohužel, máme čas už jen na jednu otázku.“

Studenti začali sbírat knihy a sešity. Vepředu zvedl ruku pihovatý chlapec v bílém tričku s názvem jakési studentské rockové skupiny.

„Všichni pumoví atentátníci se prohlašují za mučedníky. Mají na to právo?“

„To sotva,“ odpověděl doktor Martin. „Nechali se napálit, i když někteří z nich jsou dosti vzdělaní. Je možné zemřít jako šahíd neboli mučedník, bojující za islám v oprávněně vyhlášeném džihádu. Jenže opět jsou tu pravidla a Korán v tomto směru hovoří zcela jasně. Bojovník nesmí zemřít vlastní rukou, ani když se přihlásil do akce, z níž není návratu. Nesmí znát čas a místo své smrti.

Přesně to platí o sebevražedných atentátnících. Sebevražda je výslovně zapovězená. Mohamed za svého života rezolutně odmítl požehnat tělu sebevraha, i když tento muž ukončil svůj život, aby se vyhnul otupující agónii své nemoci. Ti, kteří spáchají masovou vraždu nevinných a zároveň sebevraždu, skončí v pekle, ne v ráji. Společnost jim tam budou dělat falešní kazatelé a imámové, kteří je obalamutili. A nyní se bohužel musíme vrátit do světa Georgetownu a hamburgerů. Děkuji vám za pozornost.“

Studenti mu vestoje zatleskali a on, zrůžovělý rozpaky, sebral sako a zamířil ke dveřím.

„Promiňte, že vyrušuji, profesore,“ řekl mladý voják, „ale moji nadřízení potřebují, aby se ve Fort Meade sešel koránský výbor. Venku čeká auto.“

„Spěcháme?“

„Včera bylo pozdě, pane. Vyjedeme okamžitě.“

„Víte, o co jde?“ zeptal se Martin.

„Ne, pane.“

Samozřejmě. Potřeba vědět. Neotřesitelné pravidlo. Pokud k výkonu své práce nepotřebujete něco vědět, pak vám to neřeknou. Martinova zvědavost bude muset počkat. Spatřil obvyklý tmavý sedan s výmluvnou anténou na střeše. Musel být za všech okolností ve spojení se základnou. Řidič byl desátník, ovšem ačkoli je Fort Meade vojenské zařízení, neměl na sobě uniformu, ale civilní oblek. Nebylo třeba zbytečně na sebe upozorňovat.

Řidič podržel dveře otevřené a doktor Martin nastoupil dozadu. Jeho průvodce se posadil na místo spolujezdce a auto se rozjelo podvečerním provozem k baltimorské dálnici.

Mnohem východněji se muž, přestavující stodolu na domov pro svůj odpočinek, natáhl u ohně v sadu. Byl naprosto spokojený. Jestliže dokázal spát na kamení a ve sněhových závějích, jistě mu postačí i měkká tráva pod jabloněmi.

S dřívím si nemusel dělat starosti. Shnilých starých prken měl tolik, že mu vystačí do konce života. Nad žhavými uhlíky syčel kotlík a muž se těšil na hrnek kouřícího čaje. Neměl nic proti exotickým míchaným nápojům, ovšem po náročném pracovním dnu voják potřebuje horký čaj.

Odpoledne však nestrávil zvelebováním vysoké střechy, ale vypravil se do obchodu v Meonstoke nakoupit proviant na víkend.

Všichni již věděli, že stodolu koupil a snaží se ji sám přestavět. To se lidem líbilo. Bohatí Londýňané se všemocnými šekovými knížkami se při setkání tváří v tvář dočkali zdvořilého pozdravu, jenže za jejich zády místní krčili rameny. Ale černovlasý osamělý muž, který přespával ve stanu v sadu a všechnu práci dělal vlastníma rukama, si ve vesnici získával stále lepší renomé.

Podle pošťáka muž dostával málo dopisů a jen tu a tam mu chodily úředně vypadající žlutohnědé obálky, pro které si sám chodil do hostince, aby doručovateli ušetřil cestu po dlouhé blátivé cestě. Tímto gestem si pošťáka získal. Dopisy byly adresovány „plukovníkovi“, ale muž se o armádě nikdy ani nezmínil, když si v hospodě koupil drink nebo v obchodě noviny či jídlo. Jenom se usmíval a byl velmi slušný. Místní si ho vážili stále víc, avšak zároveň se jich zmocňovala zvědavost. Mnozí „přistěhovalci“ byli neomalení a arogantní. Kdo tedy byl tento muž, odkud přišel a proč se usadil zrovna v Meonstoke?

Když se toho odpoledne vypravil do vesnice, zastavil se ve starobylém kostele sv. Ondřeje a dal se do řeči se ctihodným otcem Jimem Foleym.

Bývalý voják začínal mít dojem, že se mu život v kraji, pro který se rozhodl, bude líbit. Na robustním horském kole se mohl po southamptonské silnici rozjet do Droxfordu a nakoupit na tržišti čerstvou zeleninu a ovoce. Mohl zkoumat bezpočet cest, které viděl ze střechy, a ochutnávat pivo ve starých hospodách, na něž při svých toulkách narazí.

Po dvou dnech se však vrátil do kostela na dopolední bohoslužbu a v klidném příšeří starobylého kamene se jako tolikrát pomodlil.

Prosil Boha, kterého tolik uctíval, o odpuštění kvůli všem mužům, jež zabil, a o klid jejich nesmrtelných duší. Přimlouval se za věčný klid pro své druhy, kteří zemřeli po jeho boku; děkoval, že nikdy nezabil ženu nebo dítě ani nikoho, kdo přišel v míru, a modlil se za to, aby jednoho dne mohl odčinit všechny své hříchy a vstoupit do království nebeského.

Potom se odebral zpátky do kopců a pokračoval v práci. Čekala ho další tisícovka tašek.

Národní bezpečnostní agentura je rozlehlý komplex budov, a přece tvoří jen malou část Fort Meade, jedné z největších vojenských základen v USA. Základna se nachází asi šest kilometrů východně od mezistátní dálnice číslo 95 a na půli cesty mezi Washingtonem a Baltimorem a pracuje na ní přibližně deset tisíc vojáků a dvacet pět tisíc civilních zaměstnanců. Je to město samo pro sebe a vykazuje všechny obvyklé znaky města. Jeho „špionská“ část se nachází v rohu přísně střežené bezpečnostní zóny, kam doktor Martin ještě nikdy nezavítal.

Sedan bez jakýchkoli potíží projel rozlehlou základnou a zastavil se teprve před zónou. Hlídka zkontrolovala propustky a podívala se do vozu na britského akademika, za kterého ručil jeho průvodce. Po necelém kilometru auto zabrzdilo u postranního vchodu velké hlavní budovy a doktor Martin a jeho doprovod vešli dovnitř. Proti sobě měli stůl hlídaný armádním personálem. Následovaly další kontroly, několik telefonátů, snímání otisků prstů, identifikace duhovek a nakonec vpuštění.

Dlouho kráčeli chodbami a nakonec zastavili u anonymních dveří. Průvodce zaklepal a oba vstoupili. Doktor Martin v místnosti spatřil známé tváře: přátelé, kolegové a stejně jako on členové koránského výboru.

Nacházeli se v typické jednací místnosti státní správy, zaměnitelné a účelně zařízené. Okna scházela, ale o čerstvý vzduch se starala klimatizace. Uprostřed stál kulatý stůl s polstrovanými židlemi, na jedné stěně viselo plátno, zřejmě kvůli případnému promítání fotografií a grafů, a po stranách byly na malých stolcích konvice s kávou a tácy s občerstvením pro nenasytné americké žaludky.

Hostitelé byli očividně dva důstojníci výzvědné služby působící mimo akademickou sféru. Oba se krátce představili. První byl zástupce ředitele NSA a měl pověření od samotného generála. Druhý zastupoval ministerstvo vnitřní bezpečnosti ve Washingtonu.

Kromě nich se dostavili čtyři univerzitní profesoři včetně doktora Martina. Všichni se znali. Ještě než byli jmenováni do jednoho bezejmenného a veřejnosti neznámého výboru znalců jedné knihy a jednoho náboženství, nepřímo se seznámili prostřednictvím svých publikovaných prací a osobně na seminářích, přednáškách a konferencích. Svět tak intenzivního studia Koránu není velký.

Terry Martin se pozdravil s doktory Ludwigem Schrammem z Kolumbijské univerzity v New Yorku, Benem Jolleym z Rand Corporation a „Harrym“ Harrisonem z Brookings Institution, jehož křestní jméno znělo jinak, ale všichni mu říkali Harry. Nejstarší z nich, a tedy nejmenovaný předseda výboru, byl Ben Jolley, vysoký vousatý muž, který bez váhání a navzdory nesouhlasně sešpuleným rtům zástupce ředitele vytáhl hrozivě vypadající dýmku a spokojeně z ní potahoval, dokud nepraskala jako podzimní táborák. Odsávací zařízení Westinghouse nad jejich hlavami jelo na plný výkon a téměř uspělo, ale podle všeho je čekala důkladná oprava.

Zástupce ředitele šel rovnou k věci. Rozdal všem profesorům kopie obou dokumentů. Byly to originály z laptopu finančníka Al-Kajdy a překlady pořízené arabským oddělením. Čtyři muži se začetli rovnou do arabských verzí. Doktor Jolley dýmal a muž z ministerstva se mračil. Dočetli přibližně ve stejnou dobu.

Potom se podívali do anglických překladů, co bylo vypuštěno a proč. Jolley zvedl oči k důstojníkům.

„Nuže?“

„Nuže… co, profesore?“

„V čem spočívá problém, kvůli kterému jste nás sem přivezli?“ zeptal se arabista.

Zástupce ředitele se předklonil a ukázal na pasáž v anglickém překladu.

„V tomhle. Tady. Co to znamená? O čem se tu píše?“ Všichni čtyři profesoři v arabském textu zaznamenali odkaz na Korán. Nebylo zapotřebí jej překládat. Mnohokrát jej četli a studovali jeho možné významy. Týkalo se to však jen vědeckých spisů. Tohle byly dopisy v moderním jazyce. V prvním se vyskytovaly tři odkazy, ve druhém jeden.

„Al-Isra? To musí být nějaká šifra. Vztahuje se to k jedné epizodě ze života proroka Mohameda.“

„Omlouvám se za svou neznalost,“ ozval se muž z ministerstva. „Co je to Al-Isra?“

„Vysvětlete to, Terry,“ řekl Jolley.

„Dobře, pánové,“ začal Terry Martin, „jde o zjevení v životě Proroka. Učenci se dodnes přou, jestli prožil skutečný boží zázrak, nebo to byla prostě mimotělesná zkušenost.

Zkrátka a dobře, došlo k tomu, že jedné noci rok před svým odchodem z Mekky do Mediny spal a měl sen. Nebo halucinaci. Nebo to byl boží zázrak. V zájmu stručnosti to nazvěme ‚snem‘ a zůstaňme u toho označení.

Ve snu byl přenesen z hloubi dnešní Saudské Arábie přes pouště a hory do Jeruzaléma, tehdy svatého města pouze pro křesťany a židy.“

„Kdy se to odehrálo? Podle našeho kalendáře?“

„Kolem roku 622 po Kristu.“

„Co se stalo pak?“

„Archanděl Gabriel, sedící na okřídleném koni, Mohameda provedl sedmi nebi a nakonec ho vzal k samotnému Bohu Všemohoucímu, který mu předal pokyny ohledně všech modlitebních rituálů, které jsou požadovány po opravdových věřících. Prorok si je zapamatoval a později nadiktoval písaři, takže se staly nedílnou součástí šesti tisíc šesti set šedesáti šesti. Tyto verše byly a dodnes jsou základem islámu.“

Zbývající tři profesoři souhlasně přikyvovali.

„A oni tomu věří?“ zeptal se zástupce ředitele. „Nechovejme se povýšeně,“ napomenul ho Harry Harrison ostře. „Podle Nového zákona máme věřit tomu, že Ježíš Kristus se čtyřicet dní a čtyřicet nocí postil na poušti a potom ho pokoušel sám ďábel. Po tak dlouhé době bez jídla má člověk určitě halucinace. Jenže pro křesťanské opravdové věřící je to Písmo svaté, o kterém se nepochybuje.“

„Dobře, omlouvám se. Takže Al-Isra je setkání s archandělem?“

„To v žádném případě,“ řekl Jolley. „Al-Isra je samotná cesta. Magická cesta. Boží cesta, podniknutá podle pokynů samotného Alláha.“

„Říká se jí,“ vložil se do debaty doktor Schramme, „cesta temnotou k velkému osvícení…“

Citoval jeden dávný komentář. Ostatní tři jej dobře znali a pokyvovali.

„Takže co by tím mohl myslet moderní muslim a vysoký představitel Al-Kajdy?“

Akademici teprve teď dostali první informaci, odkud texty pocházejí. Nebyly zachyceny, ale ukořistěny.

„Stálo vás získání těch dokumentů hodně sil?“ zeptal se Harrison.

„Dva muži zemřeli, abychom se k nim nedostali.“

„Aha, samozřejmě. Pochopitelné.“ Dr. Jolley si soustředěně prohlížel dýmku. Ostatní tři sklopili zrak. „Obávám se, že to nemůže být nic jiného než odkaz na nějaký projekt, na nějakou operaci. A nikoli malou.“

„Na něco velkého?“ zeptal se člověk z ministerstva vnitřní bezpečnosti.

„Pánové, zbožní muslimové, o fanatických nemluvě, neberou Al-Isru na lehkou váhu. Pro ně je to cosi, co změnilo svět. Pokud zvolili krycí název Al-Isra, mají v úmyslu provést něco obrovského.“

„A máte tušení, co by to mohlo být?“

Doktor Jolley se rozhlédl kolem stolu. Jeho tři kolegové pokrčili rameny.

„Naprosto žádné. Oba pisatelé se pro svůj projekt dovolávají božího požehnání, ale to je všechno. Vzhledem k tomu, co bylo řečeno, vám zřejmě za nás všechny mohu doporučit, abyste zjistili, co se chystá. Název Al-Isra by rozhodně nedali odpálení bomby v aktovce, zničení nočního klubu nebo útoku na autobus.“

Nikdo si nepsal poznámky. Nebylo potřeba. Každé slovo bylo nahráno. Právě proto se budově, v níž se nacházeli, v branži říkalo „palác hádanek“.

Oba důstojníci výzvědných služeb dostanou během hodiny přepis diskuse a přes noc připraví společnou zprávu. Ta ještě před rozedněním opustí budovu, zapečetěná a s ozbrojeným doprovodem, a zamíří hodně vysoko. Tak vysoko, jak to jen v USA jde, tedy do Bílého domu.

Zpátky do Washingtonu jel Terry Martin v limuzíně s Benem Jolleym. Vůz byl větší než sedan, v němž přijel, a sedadla vpředu oddělovala od prostoru vzadu přepážka. Přes sklo viděli zátylky dvou mužů: řidiče a mladého strážce.

Nevrlý starý Američan zamyšleně uložil dýmku do kapsy a sledoval ubíhající scenerii, moře červenohnědého a zlatého podzimního listí. Mladší Brit se díval na opačnou stranu a rovněž se ponořil do úvah.

Za celý život skutečně miloval čtyři lidi a o tři z nich přišel během posledních deseti měsíců. Na začátku roku téměř současně zemřeli oba jeho rodiče, kterým bylo přes sedmdesát, protože se jim dva synové narodili po třicítce. Otce zabila rakovina prostaty a matka byla prostě příliš zlomená na to, aby chtěla žít dál. Napsala oběma synům dojemné dopisy, ve vaně horké vody spolykala lahvičku prášků na spaní a podle vlastních slov „odešla za tátou“.

Terry Martin nesmírně trpěl, ale pomohla mu síla dvou mužů, zbývajících dvou lidí, které miloval víc než sebe. Prvním byl jeho partner, vysoký pohledný makléř, s nímž již čtrnáct let žil. A pak jedné bouřlivé březnové noci jel jeden opilý řidič příliš rychle, lidské tělo, které neodolalo tlaku pokrouceného kovu, skončilo v márnici a následoval podivný pohřeb, na němž Gordonovi rodiče upjatě neschvalovali Terryho nezastírané slzy.

Vážně uvažoval nad tím, že ukončí svůj nyní tak mizerný život, ale starší bratr Mike vycítil jeho myšlenky, na týden se k němu nastěhoval a pomohl mu krizi překonat.

Terry k bratrovi vzhlížel již od dětství v Iráku a pak během let na britské internátní škole v Haileybury nedaleko Hertfordu.

Mike a Terry představovali v mnoha ohledech dokonalé protiklady. Byli snědý a světlý, štíhlý a zaoblený, tvrdý a měkký, rychlý a pomalý, statečný a ustrašený. Zatímco Terry seděl v limuzíně, která ho unášela Marylandem, jeho myšlenky se vrátily k ragbyovému zápasu s Tonbridge, jímž Mike zakončil svých pět let na Haileybury.

Když šly oba týmy ze hřiště, Terry stál za provazem ohraničujícím průchod pro hráče a usmíval se. Mike k němu natáhl ruku a prohrábl mu vlasy.

„Dobře,“ řekl, „dokázali jsme to, brácho.“

Terry měl panický strach, když přišel okamžik svěřit se bratrovi s tím, že je gay. Starší ze sourozenců, jenž v té době sloužil jako důstojník u výsadkářů a právě se vrátil z bojů na Falklandách, se na okamžik zamyslel, vesele se usmál a zareagoval poslední větou, kterou ve filmu Někdo to rád horké pronesl Joe E. Brown.

„Nikdo není dokonalý.“

Od té doby Terryho úcta ke staršímu bratrovi neznala mezí.

* * *

V Marylandu zapadalo slunce. Ve stejném časovém pásmu zapadalo také na Kubě a na poloostrově v její jihozápadní části, známém jako Guantanamo, si muž rozložil modlitební kobereček, obrátil se k východu, poklekl a začal odříkávat modlitby. Zpoza mříží ho lhostejně sledoval americký voják. Tuto scénu viděl již mnohokrát, ovšem instrukce mu velely nikdy nepolevit v pozornosti.

Modlící se muž byl ve věznici, dříve označované jako tábor X-Ray a nyní jako tábor Delta a v médiích většinou Guantanamo nebo zkráceně „Gitmo“, již skoro pět let. Bez jediného výkřiku překonal počáteční brutalitu a strádání. Beze slova snášel neustálé pokořování svého těla a své víry, ale když se podíval na své mučitele, viděli v jeho černých očích natolik nesmiřitelnou nenávist, že ho bili ještě víc. Nikdy ho však nezlomili.

Ve dnech cukru a biče, kdy mohli vězni donášením na své druhy získat výhody, zachovával mlčení, čímž si lepší zacházení nevysloužil. Ostatní vězni o tom věděli, a tak o něm vyšetřovatelům vykládali různé zkazky, aby si sami polepšili, jenže tyto pověsti byly naprosto smyšlené a on je nikdy nevyvrátil ani nepotvrdil.

V místnosti plné spisů, které vyšetřovatelé považovali za důkaz své kvalifikace, bylo mnoho informací o muži, jenž se onoho večera modlil, ale téměř žádné od něj. Před lety uctivě zodpověděl dotazy položené vyšetřovatelem, jenž se rozhodl pro lidštější přístup. Tím veškerá jeho spolupráce s vězniteli skončila.

Byl tu jeden problém. Nikdo z vyšetřovatelů nerozuměl ani slovu v jeho mateřštině, takže se museli spoléhat na tlumočníky, kteří je všude doprovázeli. Tlumočníci však měli své vlastní zájmy. Také byli odměňováni za zajímavá odhalení, a tak jim nescházela motivace a občas si něco vymysleli.

Po čtyřech letech byl modlící se muž označen za „nespolupracujícího“, což jinými slovy znamenalo, že se nenechal zlomit. V roce 2005 byl přemístěn do nového tábora Echo, do stálé izolace v uzavřené jednotce. Cely s bílými stěnami zde byly menší a cvičilo se pouze v noci. Muž celý rok neviděl slunce.

Nesháněla se po něm žádná rodina, nevyptávala se na něj žádná vláda, jeho případu se neujali právníci. Zadržení kolem něj měli psychické problémy a byli převezeni na léčení. Muž stále mlčel a četl si Korán. Během jeho modliteb se na opačné straně mříží střídaly stráže.

„Zatracený Arab,“ utrousil muž, jemuž končila služba. Jeho kolega zavrtěl hlavou.

„Není to Arab,“ řekl. „Je to Afghánec.“

„Tak co si myslíte o našem problému, Terry?“

Ze zasnění Martina vytrhl Ben Jolley, který na něj hleděl z druhé strany limuzíny.

„Nevypadá to dobře, co říkáte?“ odpověděl Terry Martin. „Všiml jste si výrazu našich dvou přátel z tajné služby? Tušili, že potvrdíme jejich podezření, ale když jsme odcházeli, rozhodně nebyli nadšení.“

„Jinak to ale dopadnout nemohlo. Musejí zjistit, co je to za operaci, ta Al-Isra.“

„Jenomže jak?“

„Víte, se špionáží spolupracuji už dlouho. V záležitostech Středního východu jim radím od šestidenní války. Mají spoustu metod: zdroje v nepřátelském táboře, dvojité agenty, odposlouchávání, zachycování souborů, přelety; hodně jim pomáhají počítače, které během několika minut zpracují tolik dat jako dříve za týdny. Myslím, že na to nakonec přijdou a nějak to zastaví. Nezapomínejte, že jsme urazili obrovský kus cesty od doby, kdy byl v šedesátém nad Sverdlovskem sestřelem Gary Powers nebo kdy ve dvaašedesátém U2 pořídilo snímky raket na Kubě. Myslím, že to bylo ještě před vaším narozením, je to tak?“ Tlumeně se zasmál vlastnímu stáří, zatímco Terry Martin přikývl.

„Možná mají někoho uvnitř Al-Kajdy,“ usoudil Martin.

„To pochybuji,“ řekl starší muž. „Kdybychom měli někoho dost vysoko, už dávno by nám prozradil, kde se skrývá vedení, a vyřídili bychom je chytrými bombami.“

„Tak by třeba mohli do Al-Kajdy nasadit někoho, kdo by to zjistil a podal zprávu.“

Starší muž znovu zavrtěl hlavou, tentokrát zcela přesvědčivě.

„No tak, Terry, oba víme, že to nejde. Rodilý Arab by nejspíš přešel na jejich stranu a pracoval proti nám. Nearab nepřichází v úvahu. Oba víme, že Arabové mají rozvětvené rodiny, klany, kmeny. Vetřelce by prozradil jediný dotaz v jeho rodině nebo klanu.

Potřeboval by nenapadnutelnou minulost. Kromě toho by musel bezchybně vypadat, bezchybně mluvit a především bezchybně hrát. Kdyby spletl jedinou slabiku v některé z mnoha modliteb, fanatici by si toho všimli. Odříkávají je pětkrát denně a dávají si na nich záležet.“

„To je pravda,“ řekl Martin, a ačkoli věděl, že jeho nápad není proveditelný, dál se oddával úvahám. „Ale člověk se může naučit pasáže z Koránu a vymyslet si nevypátratelnou rodinu.“

„Zapomeňte na to, Terry. Nikdo ze Západu se nemůže mezi Araby vydávat za Araba.“

„Můj bratr ano,“ řekl doktor Martin. Po několika vteřinách by si nejraději ukousl jazyk. Ale nic se nestalo. Doktor Jolley zamručel, opustil téma a sledoval ubíhající předměstí Washingtonu. Hlavy vpředu za sklem se nepohnuly ani o centimetr. Martin ulehčeně vydechl. Pokud byl ve voze nějaký mikrofon, musel být vypnutý.

Mýlil se.

KAPITOLA TŘETÍ

Zpráva o rozpravě koránského výboru ve Fort Meade byla připravena do sobotního rána a několika lidem rozvrátila plány na víkend. Jedním z těch, které v noci na sobotu probudili, byl Marek Gumienny z Alexandrie ve Virginii, zástupce ředitele pro operace (DDO) CIA. Dostal rozkaz okamžitě se hlásit v kanceláři, avšak důvod mu nesdělili.

Důvod na něj čekal na pracovním stole. Nad Washingtonem se ještě nerozednělo, ale první růžové náznaky slunečního světla již zbarvily vzdálené hory v okrese Prince George’s County, kde se řeka Patuxent vlévá do zálivu Chesapeake.

Kancelář Marka Gumiennyho se jako jedna z mála nacházela v šestém a nejvyšším patře velké budovy s obdélníkovým půdorysem v komplexu tvořícím ústředí CIA a známém jednoduše jako Langley. Budovu nedávno překřtili na „starou“, aby ji odlišili od protější „nové“, o jejíž postavení se zasloužilo rozšíření agendy po 9/11.

V hierarchii CIA byl ředitel služby vždy spíše politickým představitelem, zatímco skutečná moc připadla dvěma jeho zástupcům. Zástupce pro operace (Ops) řídí vlastní shromažďování údajů a zástupce pro zpravodajskou činnost se stará o zpracování a analýzu přicházejících dat a přetváří informační surovinu ve smysluplný obraz.

Hned pod nimi jsou ředitel kontrašpionáže (s úkolem zamezit pronikání agentů zvnějšku a působení zrádců ve vlastních řadách) a ředitel boje proti terorismu (jehož význam stoupl s tím, jak se pozornost agentury přesunula z někdejšího Sovětského svazu k novým hrozbám na Středním východě).

Zástupci ředitele bývali od začátku studené války v roce 1945 experti na Sovětský svaz ze sovětského oddělení a oddělení SE (Satelity a východní Evropa). Tato specializace pomáhala k rychlým kariérním pokrokům. Marek Gumienny se stal prvním arabistou jmenovaným do funkce zástupce ředitele. Jako mladý agent strávil několik let na Středním východě, naučil se dva jazyky (arabštinu a fársí, jímž se mluví v Íránu) a poznal tamní kulturu.

Ani v budově, kde se pracuje čtyřiadvacet hodin denně, není v neděli před rozedněním snadné sehnat voňavou kouřící kávu, jakou měl rád, a tak si ji musel udělat sám. Než byla hotová, Gumienny se zadíval na balíček na svém stole, skrývající tenkou, zapečetěnou složku.

Věděl, co může očekávat. Lidé z Fort Meade se zabývali obnovou dat, překladem a analýzou, ale soubory v Péšávaru ukořistila CIA ve spolupráci s Brity a pákistánským CTC. Zastoupení CIA v Péšávaru a Islámábádu již odeslala několik zpráv, aby byl jejich šéf v obraze.

Složka obsahovala dokumenty stažené z finančníkova počítače, avšak zdaleka nejdůležitější byly dva dopisy o celkem třech stranách. Zástupce ředitele mluvil rychle a plynně hovorovou arabštinou, jenže psaný text je vždycky problematičtější, a tak opakovaně nahlížel do překladu.

Přečetl zprávu koránského výboru, připravenou oběma důstojníky výzvědných služeb, ale nenalezl v ní nic překvapivého. Bylo mu jasné, že odkazy na Al-Isru, Prorokovu magickou cestu nocí, mohou být jedině krycí jméno pro nějaký důležitý projekt.

Tento projekt nyní potřeboval interní název v rámci americké zpravodajské komunity. Nemohli mu říkat Al-Isra; tím by jen prozradili ostatním, co zjistili. Spustil kryptografický software a požádal o jméno, jímž budou on a jeho kolegové napříště označovat projekt Al-Kajdy, ať se týkal čehokoli.

Krycí názvy jsou počítačem vybírány náhodně z toho důvodu, aby se z nich nedalo nic poznat. Toho měsíce byly v CIA v kurzu ryby, a tak počítač zvolil rejnoka. Od té chvíle se mluvilo o projektu Rejnok.

Poslední dokument byl do složky přidán během sobotní noci. Byl věcný a krátký. Napsal jej muž, který nesnášel plýtvání slovy, jeden ze šesti nejvyšších, ředitel Národní tajné služby. Složka z Fort Meade nepochybně zamířila k řediteli Národní tajné služby (Steve Hadley) a do Bílého domu. Marek Gumienny pochopil, že v Oválné pracovně se svítilo dlouho do noci.

Vzkaz byl napsán na hlavičkovém papíře ředitele Národní tajné služby. Všechna písmena byla velká:

CO JE AL-ISRA?

JE NUKLEÁRNÍ, BIOLOGICKÁ, CHEMICKÁ, KONVENČNÍ?

ZJISTIT CO, KDY A KDE.

ČASOVÝ PLÁN: OKAMŽITĚ

OMEZENÍ: ŽÁDNÁ

PRAVOMOCI: ABSOLUTNÍ

JOHN NEGROPONTE

Dole se skvěl naškrábaný podpis. V USA působí devatenáct hlavních agentur, zabývajících se získáváním a uchováváním dat. Dopis, který Marek Gumienny držel v ruce, mu zaručoval pravomoc nad všemi. Podíval se do záhlaví dopisu. Byl adresován jemu osobně. Ozvalo se zaklepání.

Za dveřmi stál mladý GS15 s další zásilkou. Zkratka GS, neboli General Service, označuje platovou třídu a patnáctka znamená zaměstnance s velice nízkým postavením. Gumienny se na mladíka povzbudivě usmál; takhle vysoko v budově zřejmě ještě nikdy nebyl. Potom Gumienny stvrdil podpisem přijetí a počkal, dokud zase nebyl v místnosti sám.

Další pozdrav od kolegů z Fort Meade. Byl to přepis rozhovoru mezi dvěma koránskými učenci, který vedli cestou autem zpátky do Washingtonu. Jeden z nich byl Brit. Jeho poslední větu kdosi ve Fort Meade podtrhl a označil červenými otazníky.

Během svého pobytu na Středním východě Marek Gumienny často přicházel do styku s Brity a na rozdíl od části svých krajanů, kteří se již tři roky snažili obstát v iráckém pekle, nepříliš hrdě připouštěl, že Britové, nejbližší spojenci CIA v tom, co Kipling kdysi nazval „vysokou hrou“, se v rizikových oblastech mezi Jordánem a Hindúkušem vyznají daleko lépe.

Půldruhého století se Britové jako vojáci, správci nebo výstřední objevitelé toulali pouštěmi a po horských hřebenech oblasti, kterou nyní tajné služby označovaly za časovanou bombu světa. Britové CIA neoficiálně označují jako „bratrance“ nebo „Společnost“; Američané londýnské Tajné zpravodajské službě přezdívají „přátelé“ nebo „Firma“. Pro Marka Gumiennyho byl jedním z těchto přátel muž, s nímž prožil dobré, nepříliš dobré i přímo nebezpečné časy, když oba působili jako agenti v poli. Gumienny nyní seděl za stolem v Langley a Steve Hill povýšil na pozici řídícího důstojníka pro Střední východ v ústředí „Firmy“ na Vauxhall Cross.

Gumienny usoudil, že menší porada určitě nebude na škodu a možná přinese něco dobrého. Nemusel se ohlížet na bezpečnost. Věděl, že Britové mají přibližně stejné informace jako on. Také oni přenesli obsah laptopu z Péšávaru do svého odposlouchávacího a kryptografického centra v Cheltenhamu, vytiskli si jej a analyzovali nezvyklé odkazy na Korán, obsažené v kódovaných dopisech.

Londýn však zřejmě neměl tušení o zvláštní poznámce, kterou britský akademik pronesl v autě uprostřed Marylandu. Gumienny zmáčkl číslo na pultu na svém stole. Centrály odvádějí dobrou práci, ale moderní technologie dospěla do stadia, kdy se s kterýmkoli vysoce postaveným činitelem nejsnadněji spojíte zrychlenou volbou čísla jeho satelitního telefonu.

Telefon se rozdrnčel ve skromném příměstském domě v Surrey na okraji Londýna. V Langley bylo osm hodin ráno, v Londýně jedna odpoledne; v domě panoval klid a zanedlouho se měla podávat hovězí pečeně. Hlas se ozval po třetím zazvonění. Steve Hill se vrátil z golfu a těšil se na oběd.

„Haló?“

„Steve? Marek.“

„Kamaráde, kde jste? Někde tady u nás?“

„Ne, ve své kanceláři. Můžeme mluvit?“

„Jistě. Dejte mi dvě minuty…“ A v pozadí: „Miláčku, nech maso v troubě.“ Spojení bylo přerušeno.

Další telefonát přišel z Anglie, zněl trochu zkresleně, ale zato byl bezpečný.

„Rozumím tomu dobře, že jste až po kolena zapadli do něčeho podezřele zapáchajícího?“ zeptal se Hill.

„Až po uši,“ připustil Gumienny. „Předpokládám, že jste z Péšávaru dostali to samé co my.“

„Vypadá to tak. Dočetl jsem to včera. Čekal jsem, až zavoláte.“

„Mám něco, co vy mít nemůžete, Steve. Působí u nás jeden hostující profesor z Londýna. V pátek večer náhodou něco řekl. Přejdu rovnou k věci. Znáte nějakého Martina?“

„Jak dál?“

„Ne, to je příjmení. Jeho bratr u nás se jmenuje Terry Martin. Říká vám to něco?“

Steve Hill zvážněl. Posadil se a hleděl před sebe. Ano, bratra hostujícího profesora znal. Během války v Perském zálivu v letech 1990/91 Hill působil v řídícím týmu v Saudské Arábii a profesorův bratr pronikl do Bagdádu, jako nenápadný zahradník pracoval přímo pod nosem Saddámovy tajné policie a získával neocenitelné informace od zdroje uvnitř diktátorova kabinetu.

„Možná,“ připustil nakonec. „Proč?“

„Myslím, že bychom si měli promluvit,“ řekl Američan. „Osobně. Můžu přiletět. Mám k dispozici grumman.“

„Kdy chcete letět?“

„Dnes večer. Vyspím se v letadle. V Londýně budu na snídani.“

„Dobře. Ohlásím vás na letišti v Northoltu.“

„Výborně. A Steve, než dorazím, mohl byste o tom Martinovi shromáždit veškeré dostupné informace? Všechno vám vysvětlím, až se uvidíme.“

Západně od Londýna, směrem na Oxford, leží základna Královského letectva v Northoltu. Pár let po druhé světové válce letiště sloužilo civilnímu provozu, než bylo urychleně dobudováno Heathrow. Potom mu připadla role vedlejšího letiště a nakonec se stalo útočištěm soukromých a firemních tryskových letadel. Protože však zůstává v majetku RAF, lze zařídit, aby lety probíhaly v naprostém bezpečí bez obvyklých formalit.

CIA má vlastní letiště poblíž Langley a nevelkou letku malých proudových strojů. Díky všemocnému dopisu od nadřízeného Marek Gumienny získal letoun Grumman V, ve kterém se za letu v dokonalém pohodlí vyspal.

V Northoltu ho přivítal Steve Hill.

Hill svého hosta nevzal do zeleného a pískovcového zikkuratu na Vauxhall Cross na jižním břehu Temže u Vauxhallského mostu, kde sídlí SIS, ale do mnohem klidnějšího hotelu Cliveden, dříve soukromého sídla, nacházejícího se asi padesát kilometrů od letiště. Zamluvil tam malé konferenční apartmá s pokojovou službou a zaručeným soukromím.

Nejprve si přečetl analýzu amerického koránského výboru, nápadně podobnou rozboru z Cheltenhamu, a přepis rozhovoru v limuzíně.

„Zatracený blázen,“ utrousil, když jej dočetli. „Ten druhý arabista měl pravdu. Nepůjde to. Nejde jenom o jazyk, mají spoustu dalších zkoušek. Žádný cizinec jimi nikdy nemůže projít.“

„Takže co byste vzhledem k mým rozkazům od našeho nejvyššího navrhoval?“

„Chytit někoho z Al-Kajdy a vymáčknout to z něj,“ řekl Hill.

„Steve, kdybychom měli sebemenší tušení, kde se nachází někdo na tak vysoké pozici v Al-Kajdě, samozřejmě bychom si pro něj došli. Jenomže v současné době o nikom takovém nevíme.“

„Tak vyčkávejte. Někdo ten název znovu použije.“

„Moji lidé musejí předpokládat, že pokud má být Al-Isra další velkou operací, cílem budou Spojené státy. Cekání na zázrak, který se možná nestane, nám při jednání s Washingtonem nepomůže. Al-Kajda navíc musí vědět, že jsme získali ten laptop. Je pravděpodobné, že ten název už nikdy nepoužijí, jedině při osobním rozhovoru.“

„Dobře,“ řekl Hill, „mohli bychom na místech, odkud se jim to donese, rozhlásit, že už všechno víme a chystáme protiúder. Třeba dostanou strach, ukončí projekt a utečou.“

„Možná, možná ne. Ale nebudeme si jistí. Pořád nebude jasné, jestli projekt Rejnok skončil, nebo ne. A pokud ne? Co když budou pokračovat? Jak říká můj šéf: je nukleární, biochemický, konvenční? Kde a kdy? Může se ten váš Martin mezi Araby skutečně vydávat za Araba? Je vážně tak dobrý?“

„Býval,“ zabručel Hill a vytáhl složku. „Podívejte se ale sám.“

Standardní žlutohnědá složka byla přes dva centimetry silná a na přední straně měla jednoduché označení „PLUKOVNÍK MIKE MARTIN“.

Dědeček bratrů Martinových z matčiny strany pěstoval mezi světovými válkami čaj v indickém Dárdžílingu. Učinil tam cosi téměř neslýchaného. Oženil se s indickou dívkou.

Svět britských pěstitelů čaje byl malý, odlehlý a plný arogance. Nevěsty byly přiváženy z Anglie nebo hledány mezi dcerami britských důstojníků. Bratři Martinové viděli obrázek svého dědečka, Terence Grangera, vysokého muže s růžovou tváří a světlým knírem, jak s dýmkou v ústech a puškou v ruce stojí nad zastřeleným tygrem.

A viděli také obrázky slečny Indíry Bohseové, jemné, něžné a velice krásné. Ve firmě volbu Terence Grangera neschvalovali, ale protože nechtěli vyvolat skandál tím, že ho propustí, vymysleli jiné řešení. Poslali mladý pár do divokého Assámu u barmské hranice.

Jestliže to měl být trest, plán nevyšel. Granger a jeho novomanželka si život v Assámu zamilovali: drsná venkovská krajina oplývala lovnou zvěří a tygry. A v roce 1930 se jim narodila dcera Susan. V roce 1943 se k Assámu blížila válka, když Japonci přes Barmu postupovali k hranici. Terence Granger se vzhledem k věku mohl vyhnout službě v armádě, ale přihlásil se jako dobrovolník a v roce 1945 zemřel při přechodu řeky Irrawaddy.

S nevelkou vdovskou penzí od firmy se Indíra Grangerová uchýlila na jediné možné místo, zpátky ke své kultuře. O dva roky později přišly další problémy; země se při vyhlášení nezávislosti rozdělila. Alí Džinnáh trval na muslimském Pákistánu na severu, Nehrú se spokojil s převážně hinduistickou Indií na jihu. Oběma směry proudili uprchlíci a vypukly prudké boje.

Kvůli obavám o dceřinu bezpečnost paní Grangerová poslala Susan k mladšímu bratrovi svého zesnulého manžela, architektovi z Haslemere v Surrey. Po šesti měsících matka zahynula při nepokojích.

Susan Grangerová se v sedmnácti letech octila v zemi svých předků, kterou nikdy předtím neviděla. Strávila rok v dívčí škole a další tři roky pracovala jako sestra ve Všeobecné nemocnici ve Farnhamu. Jakmile dosáhla povinné hranice jednadvaceti let, ucházela se o místo letušky u British Overseas Airways Corporation. Byla nesmírně krásná, měla nádherné kaštanové vlasy, modré oči po otci a medově zlatou pleť jako opálená anglická dívka.

BOAC ji kvůli dokonalé znalosti hindštiny nasadila na linku Londýn-Bombaj. V té době se létalo dlouho a pomalu: z Londýna do Říma, Káhiry, Basry, Bahrajnu, Karáčí a teprve pak do Bombaje. Žádná posádka nevydržela celou cestu, a tak se musely v Basře v jižním Iráku střídat. Tam se Susan v roce 1951 ve venkovském klubu seznámila s účetním naftařské společnosti Nigelem Martinem. Vzali se v roce 1952.

Na narození prvního syna Mika čekali devět let a na druhorozeného Terryho další tři roky. Chlapci se od sebe lišili jako den a noc.

Marek Gumienny se díval na fotografii ve složce. Nikoli opálení, ale přirozeně snědá pokožka, černé vlasy a tmavé oči. Pochopil, že babiččiny geny přeskočily ob jednu generaci na vnuka; Mike se ani v nejmenším nepodobal bratrovi, profesorovi z Georgetownu, který měl po otci růžovou tvář a zrzavé vlasy.

Gumienny si vzpomněl na námitky Bena Jolleyho. Pokud má mít vetřelec šanci obstát uvnitř Al-Kajdy, musí bezchybně vypadat a bezchybně mluvit. Gumienny pokračoval ve čtení.

Oba bratři chodili do anglo-irácké školy a učili se také od své dada neboli chůvy, laskavé kypré Fatimy z venkova, jež měla v plánu vrátit se ke svému kmeni, jakmile našetří dost peněz, aby se mohla vdát za mladíka podle svého gusta.

Ve složce byla popsána příhoda, o které se mohl v rozhovoru zmínit jedině Terry Martin: starší chlapec, oblečený do dlouhého bílého pláště zvaného dišdaš, běhal na trávníku kolem domu na bagdádském předměstí Saadun a jeho otce potěšilo, když se iráčtí hosté vesele smáli a volali: „Ale Nigeli, on je spíš jako jeden z nás.“

Spíš jeden z nás, pomyslel si Marek Gumienny, než jeden z nich. Dva body z Jolleyho čtyřbodového výčtu byly splněny: vypadal bezchybně a mohl se mezi Araby vydávat za Araba. Dokázal by se při intenzivním studiu naučit rituální modlitby?

Muž ze CIA ještě chvíli četl. Viceprezident Saddám Husajn začal znárodňovat zahraniční naftařské společnosti, což se v roce 1972 dotklo také firmy Anglo-Iraq Petroleum. Nigel Martin vydržel ještě tři roky a v roce 1975 s celou rodinou odjel domů. Mikovi bylo třináct let a mohl nastoupit do internátní školy v Haileybury. Marek Gumienny potřeboval přestávku a kávu.

„Mohl by to zvládnout,“ řekl, když se vrátil z toalety. „S dostatečným výcvikem a podporou by to mohlo vyjít. Kde je teď?“

„Kromě dvou období, kdy jsme si ho vypůjčili a pracoval pro nás, prožil celou vojenskou kariéru u výsadkářů a ve zvláštních jednotkách. Loni po pětadvaceti letech odešel ze služby. A vážně si myslím, že to vyjít nemůže.“

„Proč ne, Steve? Ten člověk má všechno.“

„Kromě zázemí. Původ, příbuzenstvo, rodiště. Do Al-Kajdy nemůžete přijít jen tak, pokud nejste mladý dobrovolník, který se hlásí do sebevražedné mise, bezejmenný pěšák, figurka. Jestliže máte získat důvěru a dozvědět se něco o přísně tajném projektu, musíte v organizaci působit řadu let. V tom je problém, Marku, a vždycky to bude problém. Ledaže…“

Na chvíli se zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou. „Ledaže co?“ zeptal se Američan.

„Ne, to nepřichází v úvahu,“ řekl Hill.

„Povídejte.“

„Myslel jsem na dvojníka. Na člověka, jehož místo by mohl zaujmout. Na alter ego. Jenže s tím taky budou potíže. Kdyby byl skutečný objekt stále naživu, už by v Al-Kajdě působil. Kdyby byl mrtvý, věděli by o tom. Takže si nevyberete.“

„Je to silná složka,“ řekl Marek Gumienny. „Můžu si ji vzít s sebou?“

„Samozřejmě je to jenom kopie. Jen pro čtení?“

„Máte mé slovo, kamaráde. Jen pro moji potřebu. Uložím ji do osobního trezoru. Nebo spálím.“

Zástupce ředitele pro operace se vrátil do Langley, ale za pár dní znovu zatelefonoval. Steve Hill hovor přijal u svého stolu na Vauxhall Cross.

„Myslím, že bych zase měl přiletět,“ řekl DDO bez dlouhého úvodu. Oba muži věděli, že britský ministerský předseda v Downing Street přislíbil svému příteli z Washingtonu bezvýhradnou spolupráci britské strany při odhalování projektu Rejnok.

„Beze všeho, Marku. Máte něco převratného?“ Steva Hilla to začínalo zajímat. Díky moderní technice neexistuje nic, co by si CIA a SIS nemohly předat během několika vteřin a naprosto bezpečně. Tak proč létat?

„Dvojníka,“ odpověděl Gumienny. „Myslím, že jsme ho našli. Je o deset let mladší, ale vypadá starší. Stejná váha a postava. Stejná snědá tvář. Veterán Al-Kajdy.“

„To zní dobře. Jenže proč není někde mezi svými?“

„Protože ho máme my. Je na Guantanamu. Držíme ho tam už pět let.“

„Je to Arab?“ podivil se Hill. Jestliže Američané na Guantanamu celých pět let vězní vysoce postaveného Araba z Al-Kajdy, měl by o tom něco vědět.

„Ne, je to Afghánec. Jmenuje se Izmat Chán. Letím za vámi.“

* * *

Terry Martin celý týden po setkání ve Fort Meade špatně spal. Taková hloupá poznámka. Proč radši nemlčel? Proč do toho musel zatahovat svého bratra? Co když se o tom někde zmíní Ben Jolley? Koneckonců, Washington je jedna velká vesnice plná klepů. Sedm dní po rozhovoru v limuzíně bratrovi zavolal.

Mike Martin vytahoval na střechu poslední balík nepoškozených tašek. Konečně mohl začít s pokládáním, neboť krytinová lepenka díky latím pevně držela na místě. Během jednoho týdne bude střecha poskytovat dokonalou ochranu před deštěm. Uslyšel vojenský pochod, nastavený jako vyzvánění mobilního telefonu, který měl v kapse vesty, pověšené o něco dál na hřebíku. Sunul se po nebezpečně tenkých trámech, aby na něj dosáhl. Z displeje poznal, že mu volá bratr z Washingtonu.

„Ahoj, Terry.“

„Miku, to jsem já.“ Stále ještě nepochopil, jak mohou lidé předem vědět, kdo jim volá. „Udělal jsem pěknou pitomost a chci se ti omluvit. Asi před týdnem jsem hloupě žvanil.“

„Výborně. O čem?“

„To je jedno. Poslechni, kdyby tě navštívili chlapi v oblecích - víš, koho myslím - řekni jim, ať si trhnou nohou. To, co jsem řekl, byla hloupost. Jestli k tobě někdo přijede Mike Martin ze svého orlího hnízda viděl, jak se po příjezdové cestě ke stodole zvolna blíží temně šedý jaguar.

„Nic se neděje, brácho,“ řekl klidně. „Myslím, že už jsou tady.“

Dva šéfové špionáže seděli na rozkládacích plátěných židlích a Mike Martin se usadil na kmen stromu, který se chystal rozřezat na otop. Vyslechl Američanův výklad a tázavě se zadíval na Steva Hilla.

„Je to na vás, Miku. Naše vláda slíbila Bílému domu maximální spolupráci ve všem, co chtějí nebo potřebují, ale to neznamená, že někoho budeme nutit do akce, ze které se nevrátí.“

„A tohle je taková akce?“

„My si to nemyslíme,“ ozval se Marek Gumienny. „Kdyby se nám podařilo zjistit jméno a místo pobytu jediného člověka z Al-Kajdy, který ví, co se chystá, odvolali bychom vás a postarali se o zbytek. Stačilo by poslouchat, co se šušká.“

„Jenomže… Mám dojem, že už se nemůžu vydávat za Araba. Před patnácti lety jsem se v Bagdádu ztratil, protože jsem byl nenápadný zahradník. Kdyby mě vyslýchala tajná policie Mukhabarat, neměl bych šanci. Tentokrát by mě dlouze prověřovali. Je snad možné, aby nezradil někdo, kdo strávil pět let v rukou Američanů?“

„Samozřejmě, předpokládáme, že by vás prověřili. Ale při troše štěstí by za vámi kvůli tomu přijel někdo důležitý. A vy nás na něj upozorníte. My budeme poblíž, jen pár metrů od vás.“

„Tohle“ - Martin poklepal na složku muže z guantanamské cely - „je Afghánec. Bývalý talibanec. To znamená Paštun. Já jsem paštštinu nikdy plynně neovládal. Odhalil by mě první Afghánec, který by se tam objevil.“

„Prošel byste několikaměsíční přípravou, Miku,“ řekl Steve Hill. „V žádném případě nepůjdete do akce, dokud se nebudete cítit připravený. A ani potom, jestliže budete mít dojem, že to nevyjde. A zůstanete dost daleko od Afghánistánu. Do karet nám hraje to, že se afghánští fundamentalisté jen málokdy odvažují za hranice. Myslíte, že byste dokázal mluvit špatnou arabštinou s přízvukem nevzdělaného Paštuna?“

Mike Martin přikývl.

„Možná. A co když Arabové přivedou Afghánce, který toho člověka zná?“

Návštěvníci mlčeli. Všichni kolem ohně věděli, že to by byl konec.

Šéfové špionáže sklopili oči k zemi, neboť nemělo smysl vysvětlovat, co by se stalo s agentem, odhaleným v srdci Al-Kajdy. Martin si na klíně otevřel složku. A jakmile do ní nahlédl, strnul.

Tvář byla o pět let starší, poznamenaná útrapami, které do ní vepsaly dalších deset let navíc. Stále to však byl onen chlapec z hor, který málem zahynul ve Quala-i-Jangi.

„Toho člověka znám,“ řekl polohlasně. „Jmenuje se Izmat Chán.“

Američan se na něj zadíval s otevřenými ústy.

„Jak ho sakra můžete znát? Už pět let ho držíme pod zámkem na Guantanamu.“

„Já vím, ale před lety jsme v Tora Bora bojovali proti Rusům.“

Muži z Londýna a Washingtonu se rozpomněli na Martinovu složku. Samozřejmě, strávil rok v Afghánistánu, kde pomáhal mudžahedínům v boji proti sovětským okupantům. Bylo to přitažené za vlasy, ale jeho setkání s Izmatem Chánem připadalo v úvahu. Dalších deset minut mluvili o Izmatu Chánovi a zjišťovali nové informace. Potom jim Martin podal složku zpátky.

„Co s ním teď je? Jak se změnil za těch pět let s vašimi lidmi v táboře Delta?“

Američan z Langley pokrčil rameny.

„Je houževnatý, Miku. Velice, velice houževnatý. Přivezli ho po těžkém zranění hlavy a dvou otřesech mozku. Zranění při zajímání. Naši doktoři si nejdřív mysleli, že je možná… ehm… trochu jednoduchý. Zaostalý. Ukázalo se, že je jenom naprosto dezorientovaný. Otřes mozku a pak cesta. To bylo na začátku prosince 2001, těsně po 9/11. Léčení bylo… jak to říct… ne právě vybíravé. Potom se sám od sebe uzdravil a zotavil natolik, že byl schopen výslechu.“

„A co vám řekl?“

„Nic moc. Jenom pár dat ze svého života. Přečkal výslech třetího stupně a nereagoval na naše nabídky. Prostě se na nás dívá a v očích nemá zrovna bratrskou lásku.

Proto je pořád pod zámkem. Ale od ostatních jsme se dozvěděli, že se domluví obstojnou arabštinou, kterou zvládl v Afghánistánu a předtím během let v medrese, když se zpaměti učil Korán. A na Guantanamu byl se dvěma britskými dobrovolníky z Al-Kajdy, které jsme už propustili, a od nich pochytil trochu angličtiny.“

Martin vrhl pohled na Steva Hilla.

„Ty by bylo potřeba najít a držet v izolaci,“ upozornil. Hill přikývl. „Samozřejmě. To se dá zařídit.“

Zatímco Martin pročítal složku, Marek Gumienny vstal a procházel se kolem stodoly. Martin se zadíval do ohně a mezi řeřavými uhlíky spatřil drsný a holý horský svah. Za hromadou balvanů se schovávali dva muži, na něž se chystal zaútočit sovětský bitevní vrtulník Hind. „Teď zemřeme, Angláne?“ zeptal se později chlapec v turbanu. Gumiennny se vrátil, přidřepl k ohni a šťouchl do uhlíků. Obraz zmizel v oblaku jisker.

„Pustil jste se do náročného úkolu, Miku. Řekl bych, že to je práce pro celou partu profesionálů. Děláte na té stodole všechno sám?“

„Snažím se. Poprvé po pětadvaceti letech mám čas.“

„Ale ne peníze, co?“

Martin pokrčil rameny. „Kdybych hledal práci, existuje spousta bezpečnostních agentur. Jenom v Iráku působí víc osobních strážců, než se dá spočítat, a pořád hledají další. V sunnitském trojúhelníku si prací pro vaše lidi vydělají za jediný týden víc než za půl roku v armádě.“

„Jenže to by znamenalo vrátit se do terénu, do pouště, kde vás můžou každou chvíli zabít. Nechtěl jste si od toho všeho odpočinout?“

„A co nabízíte vy? Dovolenou s Al-Kajdou na Floridě?“

Marek Gumienny měl dost slušnosti na to, aby se zasmál.

„Američané bývají obviňováni z mnoha věcí, Miku, ale málokdy z nedostatku velkorysosti vůči těm, kteří jim pomohli. Nabízím vám místo poradce, řekněme za dvě stě tisíc dolarů ročně po dobu pěti let. Vyplatíme vám je v zahraničí, abyste nemusel obtěžovat berní úředníky. Vlastně tu práci ani nemusíte vykonat. Není třeba znovu riskovat.“

Myšlenky Mika Martina se zatoulaly ke scéně z jeho nejoblíbenějšího filmu. T. E. Lawrence nabídl Audovi Abú Tajovi peníze, aby s ním zaútočil na Akabu. Pak přišla nádherná odpověď: Auda proti Akabě nevytáhne kvůli britskému zlatu, ale proto, že vytáhnout proti Akabě mu udělá radost. Vstal.

„Steve, chci abyste mi dům až po střechu zabalili do nepromokavé plachty. Až se vrátím, musí být ve stejném stavu, jako když jsem odjížděl.“

Řídící důstojník pro Střední východ přikývl. „Spolehněte se.“

„Sbalím si věci. Moc toho nebude. Všechno by se vešlo do jedné vojenské boty.“

A tak se pod jabloněmi v hampshirském sadu zrodila odpověď Západu na projekt Rejnok. O dva dny později ji počítač náhodným výběrem pojmenoval operace Sochor.

Kdyby se ho někdo přímo zeptal, Mike Martin by nedokázal poskytnout uspokojivou odpověď. Kdykoli však později při instruktážích hovořil o Afghánci, který kdysi býval jeho přítelem, jednu věc si nechával pro sebe.

Možná se domníval, že tuto informaci jednou bude moci za něco směnit. Možná si myslel, že jde o bezvýznamný detail. Souviselo to s tlumeným rozhovorem v příšeří jeskynní nemocnice, kterou Arabové provozovali ve vesnici jménem Džadži.

DRUHÁ ČÁST

Bojovníci

KAPITOLA ČTVRTÁ

Rozhodnutí učiněné v hampshirském sadu zahájilo smršť kroků ze strany šéfů špionáže. Nejprve bylo nutné získat podporu a souhlas politických vůdců v obou zemích.

Docílit toho bylo komplikovanější, než by se mohlo zdát, neboť první podmínka Mika Martina zněla, že o podstatě operace Sochor nesmí vědět víc než tucet lidí. Jeho obavy byly zcela pochopitelné.

Jestliže o něčem zajímavém ví padesát lidí, jeden z nich se nakonec podřekne. Nikoli záměrně ani ve zlém úmyslu, ale každopádně k tomu dojde.

Lidé, kteří nějaký čas používali falešnou identitu a jejichž život byl v ohrožení, dobře vědí, že spoléhat se na vlastní um a nedopustit se chyby vedoucí k prozrazení, je obrovský nápor na nervy. Doufat, že člověka neprozradí nějaká zcela nepředvídatelná náhoda, znamená čelit nepřetržitému stresu. Ovšem ze všeho nejhorší je vědět, že zajetí a následnou pomalou, trýznivou smrt způsobil jakýsi hlupák, jenž se v baru vychloubal před svým děvčetem a kterého někdo zaslechl - z toho mají lidé největší obavy. Na Martinovu podmínku tedy všichni okamžitě přistoupili.

Ve Washingtonu John Negroponte řekl Marku Gumiennymu, aby se s veškerými žádostmi obracel přímo na něj, a odsouhlasil zahájení akce. Steve Hill povečeřel ve svém klubu s jedním členem britské vlády a dosáhl téhož výsledku. Počet zasvěcených se tedy vyšplhal na čtyři.

Gumienny i Hill však věděli, že se případu nemohou osobně věnovat čtyřiadvacet hodin denně. Potřebovali každý jednoho výkonného důstojníka pro rutinní velení. Marek Gumienny jím jmenoval nadějného arabistu z protiteroristické divize CIA: Michael McDonald všeho nechal, rodině oznámil, že musí na nějaký čas pracovně do Británie, a odletěl na východ ještě dřív, než se Marek Gumienny vrátil domů.

Steve Hill vybral svého zástupce ze středovýchodní sekce - Gordona Phillipse. Než se oba šéfové špionáže rozloučili, shodli se na tom, že každý aspekt operace Sochor musí mít hodnověrný krycí příběh, aby nikdo mimo úzkou skupinku obeznámených nevěděl, že se západní agent chystá proniknout do Al-Kajdy.

V Langley i na Vauxhall Cross byla rozšířena informace, že oba vybraní muži mají z kariérních důvodů studijní dovolenou a přibližně šest měsíců nebudou ve svých kancelářích.

Steve Hill tyto budoucí spolupracovníky seznámil a vysvětlil jim, jaký bude cíl operace Sochor. McDonald i Phillips dlouho mlčeli. Hill jim nepřidělil pracovny v ústředí na břehu Temže, ale v jednom z několika bezpečných domů, které si „Firma“ ponechala na venkově.

Když si vybalili a přišli do salonu, podal jim tlustou složku.

„Zítra začneme hledat operační ústředí,“ řekl. „Máte čtyřiadvacet hodin, abyste se to naučili nazpaměť. Tohle je o muži, který půjde do akce. Vy s ním budete nejprve spolupracovat a potom pro něj pracovat. Tohle hodil na stolek tenčí složku, „je o muži, za kterého se bude vydávat. O něm toho samozřejmě víme mnohem méně. Ale víc toho američtí vyšetřovatelé na Guantanamu během stovek hodin výslechů zjistit nedokázali. Naučte se to taky.“

Když odešel, dva mladší muži si u personálu objednali velkou konvici kávy a pustili se do čtení.

Mike Martin se zamiloval v roce 1977, když jako patnáctiletý školák navštívil leteckou show ve Farnborough. Otec a mladší bratr byli s ním, fascinováni stíhačkami a bombardéry, akrobatickými sestavami a nejnovějšími prototypy. Pro Mika se však vrcholem stalo vystoupení Rudých ďáblů, elitní skupiny výsadkového pluku, kteří se jako drobné tečky snášeli volným pádem z oblohy a přistávali s padáky přímo uprostřed vymezené zóny. Od té chvíle věděl, čím chce být.

Během posledního letního semestru v Haileybury v roce 1980 napsal výsadkářům osobní dopis a na září téhož roku byl pozván k pohovoru na základnu pluku v Aldershotu. Přijel na místo a zíral na starou dakotu, z níž kdysi vyskakovali jeho předchůdci, když se snažili dobýt arnhemský most. Potom pověřený seržant zavedl skupinku pěti absolventů do místnosti, kde se odehrávaly přijímací pohovory.

Vedení bývalé školy (na něž se výsadkáři vždycky obrátí) Martina označilo za středně dobrého studenta, ale výborného sportovce. To armádě dokonale vyhovovalo. Přijali ho a na konci října začal výcvik, který úspěšní adepti měli zakončit po dvaadvaceti namáhavých týdnech v dubnu 1981.

Čtyři týdny strávili pořadovou přípravou, naučili se zacházet se základními druhy zbraní a přežít v terénu a pracovali na fyzické kondici; další dva týdny byly podobné, ovšem obohacené o seznámení s první pomocí, signalizací a ochranou před NBC (nukleárními, bakteriologickými a chemickými zbraněmi).

Sedmý týden přinesl další, ještě tvrdší fyzickou přípravu, ale nebyl tak náročný jako osmý a devátý: zimní vytrvalostní pochody v breconských horách ve Walesu, kde trénovaní muži kdysi umírali na podchlazení a vyčerpání. Adeptů začalo ubývat.

V desátém týdnu se přesunuli na střelnici v Hythu v Kentu, kde se Martin, jemuž právě bylo devatenáct, projevil jako elitní střelec. Jedenáctý a dvanáctý týden se nesly ve znamení „testů“ - uchazeči běhali nahoru a dolů po kopcích, tahali těžká polena a potýkali se s blátem, deštěm a ledovými kroupami.

„Testovací týdny?“ utrousil Phillips. „Sakra, tak co jiného byly ty ostatní?“

Po testech zbývající mladíci dostali vytoužené červené barety a na další tři týdny se vrátili do Brecons na cvičení v sebeobraně, hlídkování a „ostré střelbě“. Na konci ledna bylo v horách mimořádně nepříjemně a mrazivo. Muži spali v drsných podmínkách a vlhku a nemohli si rozdělat oheň.

Šestnáctý až devatenáctý týden přinesly to, po čem Mike Martin toužil: parašutistický kurz na základně RAF v Abingdonu, kde několik dalších adeptů vypadlo, a to nejen z letadla. Na závěr přišla „křídlová přehlídka“, na níž byly mladíkům konečně připnuty výsadkářské odznaky ve tvaru křídel. Toho večera se ve starém klubu 101 v Aldershotu konala bujará oslava.

Následovaly další dva týdny polního cvičení zvaného „poslední překážka“, příprava na závěrečnou přehlídku a ve dvaadvacátém týdnu vyřazení, kdy hrdí rodiče konečně spatřili své uhrovité synky, zázračně změněné ve vojáky.

Vojín Mike Martin byl označen jako POM - potenciální důstojnický materiál - a v dubnu 1981 nastoupil na další krátký kurz v Královské vojenské akademii v Sandhurstu, po jehož absolvování byl v prosinci povýšen na podporučíka. Pokud se domníval, že začínají báječné časy, naprosto se mýlil.

Výsadkový pluk má tři prapory a Martina zařadili do třetího, který byl právě v klidovém režimu v Aldershotu.

Tři roky z devíti neboli jeden tumus ze tří stráví každý prapor na zemi a je využíván jako obyčejná pěchota. Výsadkáři klidový režim nenávidí.

Martin byl jmenován velitelem čety rekrutů a podroboval nováčky stejnému utrpení, jakým sám prošel. Třetí prapor by v klidovém režimu možná setrval celé tři roky, ovšem v jiném koutě světa pán jménem Leopoldo Galtieri rozhodl jinak. Tento argentinský diktátor obsadil 2. dubna 1982 Falklandské ostrovy. Třetí výsadkářský prapor dostal rozkaz balit a připravovat se na přesun.

Během jednoho týdne vyplula různorodá flotila přepravující britské síly na pokyn neústupné Margaret Thatcherové na jih a zamířila na opačný konec Atlantiku, kde právě vládla zima, moře bylo rozbouřené a bez ustání pršelo.

Cestou na jih se zaoceánský parník Canberra nejprve zastavil na neútulném a větrném ostrůvku Ascension. Tam nějaký čas čekal, zatímco kdesi daleko probíhala poslední diplomatická jednání, jejichž cílem bylo přimět Galtieriho k ústupu nebo Margaret Thatcherovou ke zrušení útoku. Ani jeden z nich nemohl doufat, že pokud na tyto požadavky přistoupí, setrvá ve funkci. Canberra tedy plula dál, přičemž těsně sledovala dvojici letadlových lodí ve flotile, Hermes a Invincible.

Jakmile bylo zřejmé, že invaze je neodvratná, Martin byl se svými lidmi s pomocí vrtulníku přepraven z Canberry na vylodovací plavidlo. Na civilizované podmínky zaoceánského parníku mohli zapomenout. Téhož večera, kdy helikoptéry Sea King přemístily Martina a jeho muže, se jiný stroj téhož typu zřítil a potopil. Zahynulo devatenáct příslušníků Zvláštní jednotky vzdušného pluku (SAS), což byla největší ztráta, kterou kdy SAS během jediné noci utrpěla.

Martin se svými třiceti muži vystoupil na břeh společně se zbytkem 3. výsadkového praporu na místě označovaném jako San Carlos Water. Do Port Stanley, hlavního města na největším ostrově, jim zbývalo mnoho kilometrů, jenže právě z toho důvodu nenarazili na žádný odpor. Výsadkáři a námořní pěchota se bez otálení vydali na vyčerpávající pochod v blátě a dešti na východ do hlavního města.

Všechno si nesli v ruksacích těžkých jako další muž. Kdykoli se na obloze objevily argentinské letouny Skyhawk, vojáci se po hlavě vrhli do bahna, ovšem Argentinci se zaměřovali především na plavidla u pobřeží, nikoli na muže postupující blátem. Jestliže se podaří potopit lodě, vojáci na ostrově nemají šanci.

Skutečnými nepřáteli byly chlad, neustálý mrznoucí déšť a náročný přesun terénem, v němž nerostl ani jediný strom. Až k Mount Longdon.

Pod vysočinou se 3. výsadkový prapor zastavil, zřídil si tábor na odlehlé farmě Estancia House a připravoval se na splnění úkolu, kvůli kterému vyplul z jedenáct tisíc kilometrů vzdálené vlasti. Přišla noc z jedenáctého na dvanáctého června.

Měl to být tichý noční útok a skutečně tak probíhal, dokud vojín Milne nešlápl na minu. Potom začalo být hlučno. Argentinské kulomety zahájily palbu a ta ozářila kopce a údolí jako denní světlo. 3. výsadkový prapor mohl bud ustoupit, nebo bez ohledu na nepřátelskou palbu obsadit Longdon. Obsadil Longdon, přičemž dvacet tři vojáků zahynulo a přes čtyřicet bylo raněno.

Když kulky svištěly vzduchem kolem jeho hlavy a vedle umírali kamarádi, Mike Martin na jazyku poprvé ucítil onu zvláštní, kovovou příchuť, která je chutí strachu.

Jemu se však nic nestalo. Z jeho třicetičlenné čety, v níž sloužil jeden seržant a tři desátníci, padlo šest mužů a devět bylo zraněno.

Argentinští vojáci, kteří bránili vysočinu, byli nedobrovolně odvedení branci, chlapci ze slunné pampy - synové bohatých se vojenské službě dokázali vyhnout - a chtěli jít domů, daleko od deště, chladu a bláta. Opustili své bunkry a kryty a vydali se zpátky do bezpečí Port Stanley.

Za úsvitu Mike Martin stanul na hřebeni Wireless Ridge, podíval se na východ k městu a vycházejícímu slunci a znovu objevil boha svých předků, kterého tolik let přehlížel. Pronesl děkovnou modlitbu a slíbil, že již nikdy nezapomene.

V době, kdy desetiletý Mike Martin dováděl na otcově zahradě v Saadunu v Bagdádu a rozveseloval irácké hosty, o tisíc kilometrů dál přišel na svět chlapec.

Západně od silnice mezi pákistánským Péšávarem a Džalalabádem v Afghánistánu se táhne pohoří Spin Ghar, Bílé hory, jemuž dominuje tyčící se masiv Tora Bora.

Hory z dálky vypadají jako obrovská bariéra mezi oběma zeměmi, drsná a chladná, vždycky s bílými čepičkami a v zimě zcela zasněžená.

Spin Ghar leží uvnitř Afghánistánu a hřeben Safed Koh se nachází již na pákistánské straně. Úrodné roviny kolem Džalalabádu jsou zavlažovány bezpočtem bystřin, které ze Spin Gharu přivádějí roztátý sníh a déšť a vytvářejí na horním toku mnoho údolí, kde je možné obdělávat malá pole, zakládat sady a chovat stáda ovcí a koz.

Život je zde drsný a civilizačních vymožeností tak málo, že vesnic je v horských údolích rozptýleno jen poskrovnu. O lidech, kteří zde žijí, věděli již britští kolonisté, obávali se jich a dali jim jméno Patháni, dnes se jim říká Paštunové. V dobách britského impéria hájili své skalní pevnosti s pomocí dlouhých mušket zvaných džezejly, s nimiž byli stejně nebezpeční jako moderní ostřelovači.

Rudyard Kipling, básník britského panství nad Indií, popsal smrtící převahu horských kmenů nad vojáky s nákladným anglickým výcvikem pouhými čtyřmi řádky:

Posádka u hranic zas přišla o muže a temným průsmykem spěšné kroky zaznějí - výcvik za dvě tisícovky liber nic nezmůže, když spustí džezejla za deset rupií…

V roce 1972 se v jednom horském údolí rozkládala vesnička Maloko-zai, pojmenovaná, jako mnoho jiných, po dávno mrtvém zakladateli a válečníkovi. Skládala se z pěti obytných komplexů obehnaných zdmi, z nichž v každém žila širší rodina čítající zhruba dvacet osob.

V čele vesnice stál Nuri Chán a v jeho domě se jednoho letního večera shromáždili muži a upíjeli horký neslazený čaj bez mléka.

Stejně jako u všech ostatních sídel zdi ohraničovaly obytné prostory a ohrady pro domácí zvířata a všechno podstatné se odehrávalo uvnitř. Oheň z morušových polen obstarával světlo, neboť slunce klesalo pod obzor daleko na západě a hory se halily do temnoty, což dokonce i uprostřed léta působilo mrazivě.

Ze ženské části obydlí se ozývaly tlumené výkřiky, ale po jednom výrazně hlasitějším muži přerušili veselý rozhovor a čekali, zdali se nedozvědí nějakou novinku. Žena Nuriho Chána měla porodit čtvrté dítě a její manžel se modlil k Alláhovi, aby ho obdařil druhým synem. Bylo jedině správné, aby muž měl syny, kteří se postarají o stáda, dokud jsou mladí, a budou bránit dům, až dospějí. Nuri Chán měl osmiletého syna a dvě dcery.

Úplně se setmělo a jen plameny osvětlovaly tváře s orlími nosy a černými vousy, když ze stínů přispěchala porodní bába. Zašeptala otci něco do ucha a na jeho mahagonové tváři se objevil široký úsměv.

„Alláhu akbar! Mám syna,“ zvolal. Jeho mužští příbuzní a sousedé vstali a začali pálit z pušek k noční obloze. Následovalo objímání, gratulace a díky milosrdnému Alláhovi, který svému služebníkovi daroval syna.

„Jaké mu dáš jméno?“ zeptal se pastevec ze sousedství.

„Dám mu jméno Izmat po svém dědečkovi, kéž jeho duše navěky odpočívá v míru,“ řekl Nuri Chán. A tak se také stalo, když o několik dní později do vesnice přišel imám kvůli udělení jména a obřízce.

Chlapec vyrůstal jako všichni ostatní. Když se měl batolit, batolil se, a když se naučil běhat, běhal jako o závod. Jako většina venkovských chlapců chtěl dělat věci, které dělali starší chlapci, a tak mohl od pěti let v létě pomáhat s vyháněním stád na pastviny vysoko v horách a dohlížel na ně, zatímco ženy připravovaly krmivo na zimu.

Získal výsadu pobývat mimo ženskou část domu a prožíval zatím největší hrdost v životě, když konečně mohl usednout s muži kolem ohně a poslouchat příběhy o tom, jak Paštunové v horách před sto padesáti lety porazili Anglány v rudých kabátech, vyprávěné, jako by se to stalo včera.

Jeho otec byl nejbohatší muž ve vesnici, a to jediným možným způsobem: vlastnil nejvíce krav, ovcí a koz. Ty sice vyžadovaly neustálou péči a spoustu námahy, ale dávaly maso, mléko a kůže. Malá políčka poskytovala ovesnou kaši a chléb; ovoce a ořechový olej přicházely z morušových a ořechových sadů.

Nebylo zapotřebí odcházet z vesnice, a tak ji Izmat Chán prvních osm let neopustil. Pět rodin se dělilo o malou mešitu a v pátek se scházelo ke společným bohoslužbám. Izmatův otec byl zbožný člověk, ale ne fundamentalista a rozhodně ne fanatik.

Afghánistán se zatím prohlásil za demokratickou republiku, ovšem jako v mnoha podobných případech jméno neodpovídalo skutečnosti. Vláda byla komunistická a spoléhala se na podporu Sovětského svazu. Z náboženského hlediska to bylo kuriózní, neboť obyvatelé divokého vnitrozemí byli odjakživa hluboce věřící muslimové a ateismus pokládali za bezbožný, a tedy nepřijatelný.

Ovšem stejně tradičně byli Afghánci z měst umírnění a tolerantní - fanatismus jim byl vnucen teprve později. Ženy se vzdělávaly, jen málokteré si zakrývaly tvář, zpěv a tanec byly nejen povolené, ale běžné, a obávaná tajná policie potírala politickou opozici, nikoli náboženskou vlažnost.

Vesnice Maloko-zai měla dvě spojení s okolním světem. První představoval občasný průjezd skupiny kočovníků, kteří s karavanami mezků, naložených kontrabandem, putovali mimo Hedvábnou stezku a Chajbarský průsmyk s hlídkami a pohraničními strážemi a hledali jinou cestu do Parachinaru v Pákistánu. Kočovníci přinášeli zprávy z nížin a měst, o vládě ve vzdáleném Kábulu a světě za údolími. A pak tu bylo ještě rádio, drahocenný letitý aparát, který pískal a skřípal, ale nakonec se z něj linula slova, kterým se dalo rozumět. Poslouchali vysílání BBC v paštštině, které Paštunům přinášelo nekomunistické zpravodajství. Bylo to poklidné dětství. Pak přišli Rusové.

Ve vesnici Maloko-zai příliš nezáleželo na tom, kdo má pravdu a kdo ne. Její obyvatelé bud nevěděli, nebo se nezajímali o to, že jejich komunistický prezident se znelíbil moskevským pohlavárům, neboť nedokázal řádně spravovat svěřenou oblast. Záleželo jen na tom, že přes řeku Amudarju v sovětském Uzbekistánu se přehnala celá armáda, překročila průsmyk Salang a obsadila Kábul. Zatím ještě nevypukl boj islámu proti ateismu; byla to urážka.

Izmatu Chánovi se dostalo velmi základního vzdělání. Naučil se verše z Koránu, nezbytné pro modlitby, které však byly v jazyce zvaném arabština a on jim nerozuměl. Místní imám ve vesnici nebydlel a bohoslužby vedl Nuri Chán; ten také vesnické chlapce naučil číst a psát, ovšem pouze v paštštině. Od otce se Izmat naučil pravidla paštúnválí, zákoníku, jímž se Paštun musí v životě řídit. Čest, pohostinnost, nezbytnost odvety k pomstění urážky: takové byly zásady zákoníku. A Moskva se provinila urážkou.

V horách začal vznikat odboj a jeho příslušníci sami sebe nazvali Božími bojovníky, mudžahedíny. Nejprve však bylo třeba svolat konferenci mužů z hor, šúru, na níž se rozhodne, co je třeba udělat a kdo je povede.

Nevěděli nic o studené válce, ale doslechli se, že mají mocné spojence, nepřátele Sovětského svazu. To bylo naprosto pochopitelné. Nepřítel mého nepřítele… Na prvním místě byl Pákistán, který se rozkládal hned vedle a vládl v něm fundamentalistický diktátor, generál Zijául Hak. Navzdory náboženským rozdílům se spojil s křesťanskou velmocí jménem Amerika a jejími přáteli Anglány, někdejšími protivníky.

Mike Martin okusil akci a pochopil, že je pro ni stvořený. Sloužil v Severním Irsku, kde bojoval proti IRA, jenže podmínky byly špatné a bez ohledu na neustálé nebezpečí, že ho do zad zasáhne ostřelovač, mu hlídky připadaly nudné. Hledal něco jiného a na jaře 1986 se zúčastnil výběru nových příslušníků SAS.

Značná část členů SAS pochází od výsadkářů, neboť jejich výcvik a úkoly v boji jsou podobné, ale SAS tvrdí, že její testy jsou přísnější. Martinovy dokumenty prošly kanceláří pluku v Herefordu, kde pozornost vzbudila zmínka o jeho plynné arabštině, a tak ho pozvali k výběrovému kurzu.

SAS prohlašuje, že si vybírá velice schopné muže a dále na nich pracuje. Martin prošel standardním šestitýdenním „úvodním“ výběrovým kurzem, kterého se účastnili zájemci z řad výsadkářů, pěchoty, jízdy, dělostřelectva a dokonce ženistů. Další elitní jednotka, Zvláštní člunová služba (SBS), si nováčky vybírá hlavně mezi námořní pěchotou.

Byl to jednoduchý kurz s jediným prostým pravidlem. Prvního dne jim seržant instruktor s úsměvem řekl: „V tomto kurzu se vás nesnažíme vycvičit. Snažíme se vás zabít.“

Byla to pravda. „Úvodním“ kurzem prošlo jen deset procent zájemců. Ušetří to čas později. Martin prošel. Potom přišel pokračovací výcvik: pobyt v džungli v Belize a jeden měsíc zpátky v Anglii, zaměřený na odolnost při výslechu. „Odolnost“ znamená udržet jazyk za zuby, zatímco se člověku dějí mimořádně nepříjemné věci. Naštěstí mají pluk i dobrovolník právo požádat v kterémkoli okamžiku o návrat k jednotce.

Martin v létě 1986 nastoupil k 22 SAS jako velitel oddílu s hodností kapitána. Přihlásil se do eskadry „A“, což byla pro výsadkáře přirozená volba.

Jestliže výsadkáři neměli pro jeho arabštinu použití, v SAS tomu bylo jinak díky jejím dlouholetým a důvěrným stykům s arabským světem. Jednotka vznikla v Západní poušti v roce 1941 a nikdy neztratila slabost pro písky Arábie.

V žertu se o ní říká, že je to jediná armádní jednotka, která vytváří zisk - což sice není pravda, ale něco na tom je. Muži ze SAS jsou nejvyhledávanějšími osobními strážci a instruktory osobních strážců na světě. V celém arabském světě sultáni a emírové vždycky chtěli mít tým ze SAS, který by vycvičil jejich bodyguardy, a penězi rozhodně nešetřili. Martin byl nejprve přidělen do saúdské Národní gardy v Rijádu, odkud ho v létě 1987 odvolali zpátky.

„Vůbec se mi to nezamlouvá,“ řekl velící důstojník ve své kanceláři ve Stirling Lines, kde sídlí herefordské velení pluku. „Sakra, ani trochu. Ale chce si vás vypůjčit Vauxhall. Jde o tu vaši arabštinu.“

Mluvil o zelené pískovcové budově na jižním břehu Temže v Londýně, zvané Vauxhall Cross. A měl na mysli SIS - „Firmu“.

„Copak nemají vlastní lidi, kteří se domluví arabsky?“ zeptal se Martin.

„Ano, mají jich celá oddělení. Jenže to není jenom otázka řeči. A vlastně se to ani netýká Arábie. Chtějí někoho poslat za sovětské linie v Afghánistánu, aby pracoval pro odboj, mudžahedíny.“

Pákistánský vojenský diktátor vydal nařízení, podle kterého nesměl žádný voják západní mocnosti ve službě proniknout na afghánské území z jeho země. O tom, že pomoc od Američanů mudžahedínům ochotně předávala jeho vojenská tajná služba ISI, se již nezmínil. Nehodlal však připustit, aby Rusové dopadli nějakého amerického či britského vojáka, který přišel z Pákistánu, a udělali z něho exemplární případ.

Zhruba v polovině sovětské okupace se však Britové rozhodli, že nebudou podporovat Gulbuddína Hekmatjára, oblíbence Pákistánu, nýbrž Tádžika Šáha Masúda, který se neskrýval v Evropě ani za pákistánskou hranicí, ale skutečně působil okupantům škody. Bylo však těžké dopravit pomoc až k němu. Jeho území leželo až na severu.

Zajistit dobré průvodce z mudžahedínských jednotek poblíž Chajbarského průsmyku nebyl problém. Stejně jako v koloniálních dobách mělo zlato kouzelnou moc. Existuje rčení, podle něhož si nelze koupit Afgháncovu věrnost, ale je možné si ji pronajmout.

„Ve všech fázích bude zcela zásadní, aby se celá věc dala popřít, kapitáne,“ řekli mu na velitelství SIS, které se tehdy nacházelo v Century House poblíž stanice metra Elephant and Castle. „Proto musíte - z čistě formálních důvodů - ukončit službu v armádě. Samozřejmě, až se vrátíte“ - ohleduplně použili spojku „až“ a ne „pokud“ - „všechno bude při starém.“

Mike Martin dobře věděl, že mezi členy SAS již bylo ustaveno přísně tajné Křídlo revolučního boje, jehož úkolem bylo působit komunistickým režimům po celém světě co největší potíže. Zmínil se o tom.

„Tohle je ještě tajnější,“ vysvětlil jeden vysoký důstojník. „Říkáme té jednotce Jednorožec, protože neexistuje. Nikdy v ní není víc než dvanáct mužů a v současné době jsou jenom čtyři. Potřebujeme někoho, kdo Chajbarským průsmykem pronikne do Afghánistánu, sežene si místního průvodce a dostane se na sever do Panšírského údolí, kde operuje Šáh Masúd.“

„A předá dárky?“ zeptal se Martin.

Uhlazený důstojník bezmocně pokrčil rameny. „Moc toho bohužel nebude. Jen tolik, kolik unese jeden muž. Ale později můžeme s pomocí karavan mezků dopravovat mnohem víc výzbroje, pokud nám Masúd na jih k hranici pošle své průvodce. Jde o první kontakt, chápete?“

„A jaké dárky to budou?“

„Šňupací tabák. Má rád náš šňupací tabák. A ještě dva raketomety Blowpipe se střelami země-vzduch. Velice ho trápí letecké útoky. Musel byste jeho lidi naučit, jak s nimi zacházet. Předpokládám, že byste byl od letošního podzimu šest měsíců pryč. Co tomu říkáte?“

Než uplynulo půl roku od invaze, začalo být jasné, že Afghánci dosud neudělali to, co se jim ani nikdy v minulosti nepodařilo: nesjednotili se. Po týdnech dohadů v Péšávaru a Islámábádu, kde pákistánská armáda trvala na tom, že bude pouze distribuovat americké peníze a zbraně odbojovým jednotkám, jež na ně mají právo, klesl počet soupeřících odbojových skupin na sedm. Každá měla politického vůdce a vojenského velitele. Vžilo se pro ně označení Péšávarská sedmička.

Pouze jedna skupina nebyla paštunská: profesor Rabbání a jeho charismatický velitel Ahmad Šáh Masúd byli Tádžikové ze severu. Z ostatních šesti si tři vojáci brzy vysloužili přezdívku „velitelé od Gucciho“, neboť jen zřídka vstupovali na afghánské území a raději v bezpečném zahraničí nosili západní obleky.

Dva ze zbývajících tří, Sajáf a Hekmatjár, byli fanatičtí přívrženci ultraislámského Muslimského bratrství. Hekmatjár byl natolik krvelačný a pomstychtivý, že do konce sovětské okupace nařídil popravy více Afghánců, než kolik zabil Rusů.

Velitel, který kmenově ovládal provincii Nangarhar, rodiště Izmata Chána, se jmenoval Jounis Chális. Byl to učenec a kazatel a jeho pohled svědčil o laskavosti tolik odlišné od krutosti Hekmatjára, jenž jím opovrhoval.

Ačkoli byl ve více než šedesáti letech ze všech sedmi nejstarší, Jounis Chális podnikl v příštích deseti letech mnoho cest do okupovaného Afghánistánu a osobně své muže vedl. Pokud se za nimi nevypravil sám, jeho vojenským velitelem byl Abdul Hak.

V roce 1980 válka dospěla do údolí Spin Gharu. Sověti se přes Džalalabád dostali až na úpatí hor a jejich vzdušné síly podnikaly odvetné výpady proti vysoko položeným vesnicím. Nuri Chán odpřísáhl věrnost Chálisovi a získal právo vytvořit svůj vlastní laškar neboli dobrovolnický jízdní oddíl.

Většinu hospodářských zvířat z vesnice mohl před nálety ukrýt v jeskyních, jimiž jsou Bílé hory prošpikovány, a stejně to udělali i jeho lidé. Rozhodl však, že přišel čas, aby ženy a děti překročily hranici a hledaly útočiště v Pákistánu.

Samozřejmě bylo potřeba, aby je během putování a pobytu v Péšávaru, jehož délka se nedala odhadnout, doprovázeli mužští ochránci. Jako mahrama ustanovil svého otce, jemuž bylo přes šedesát a už mu tuhly klouby. Potom opatřil osly a mezky na cestu.

Osmiletý Izmat Chán si otřel slzy, za které mohla hanba, že ho posílají pryč jako děcko, nechal se obejmout otcem a bratrem, chopil se uzdy mezka, na němž jela jeho matka, a vydal se k vysokým vrcholům a Pákistánu. Uplynulo sedm let, než se vrátil z exilu a s chladnou zuřivostí se zapojil do boje proti Rusům.

Aby se legitimizovali v očích světa, vojenští velitelé museli zakládat vlastní politické strany. Jounis Chális ji nazval Hizbi-Islamí a všichni jeho lidé do ní museli vstoupit. U Péšávaru se pod patronací jakési Organizace spojených národů, o níž Izmat Chán nikdy neslyšel, rychle rozrůstala stanová města. OSN odsouhlasila, že každý velitel, nyní maskovaný jako vůdce politické strany, povede jeden uprchlický tábor, do kterého nebudou mít přístup lidé mimo jeho stranu.

Další organizace rozdávala jídlo a deky. Jejím znakem byl červený kříž. Izmat Chán jej nikdy dřív neviděl, ale horkou polévku znal a po vyčerpávajícím přechodu hor byl za ni vděčný. Obyvatelé táborů a lidé těžící ze štědrosti Západu, zprostředkované OSN a generálem Zijáulem Hákem, museli splňovat jednu podmínku: posílat chlapce do koránských škol zvaných medresy. To bylo jejich jediné vzdělání. Nedozvěděli se nic o matematice, dějepise ani zeměpise. Stále dokola se jen učili odříkávat verše z Koránu. Kromě toho se seznámili pouze s válkou.

Imámové z medres dostávali peníze na platy a provoz škol především ze Saudské Arábie, odkud také mnozí z nich přišli. S sebou přinesli jedinou podobu islámu, která je v této zemi povolena: wahhábismus, nejpřísnější a nejméně tolerantní větev tohoto náboženství. A tak na dohled od kříže, pod kterým bylo rozdáváno jídlo a léky, celá generace mladých Afghánců prodělala vymývání mozků a změnila se ve fanatiky.

Nuri Chán rodinu navštěvoval co nejčastěji, dvakrát či třikrát ročně, a svůj laškar svěřoval prvnímu synovi. Cesta však byla náročná a Nuri Chán vypadal pokaždé o něco starší. Když dorazil v roce 1987, měl vrásčitý obličej a byl vyčerpaný. Izmatův bratr zahynul při náletu, když ostatní vedl do bezpečí jeskyní. Izmatovi bylo patnáct a jeho hruď se nadmula pýchou málem k prasknutí, neboť ho otec vyzval, aby se vrátil, připojil se k odboji a stal se mudžahedínem.

Ženy samozřejmě dlouho lkaly a dědeček, který další zimu za Péšávarem nepřežil, nesouhlasně mručel. Potom se Nuri Chán, jeho zbývající syn a osm mužů, které s sebou vzal za jejich rodinami, obrátili za západ, aby se přes hory odebrali zpátky do provincie Nangarhar a do války.

Chlapec, jenž se vrátil, byl jiný, a krajina, kterou spatřil, byla rozbitá. V údolích nezbyla téměř žádná kamenná stavba. Bitevní bombardovací letouny Suchoj a vrtulníky Hind zničily vše od Panšíru na severu, kde operoval Šáh Masúd se svými muži, až po Paktíju a Šinkajský hřeben. Obyvatele nížin mohla ovládat či zastrašovat afghánská armáda nebo Khad, tajná policie cvičená a podporovaná sovětskou KGB.

Avšak lidi z hor a ty, kteří za nimi z nížin uprchli, nebylo možné vyděsit, a jak se později ukázalo, ani podmanit. Bez ohledu na leteckou podporu, kterou Britové nikdy neměli, Sověti prožívali totéž co britské jednotky, decimované během sebevražedného pochodu z Kábulu do Džalalabádu.

Na cestách hrozilo přepadení ze zálohy a létat příliš blízko hor nebylo bezpečné. Když mudžahedíni v září 1986 dostali americké řízené střely Stinger, Sověti museli létat výš - což jim znemožňovalo přesnou střelbu nebo riskovali sestřelení. Sovětské ztráty na životech neustále rostly a další muži nemohli bojovat kvůli zraněním a nemocem a dokonce i v přísně regulované společnosti, jakou SSSR byl, morálka klesala jako sokol vrhající se za kořistí.

Byla to nesmírně krutá válka. Nebylo zvykem brát zajatce a štěstí měl ten, kdo zemřel rychle. Zejména příslušníci horských klanů Rusy nenáviděli, a pokud jim některý padl do rukou živý, nechali ho venku připoutaného s malou řeznou ranou v břiše, takže mu vyhřezly vnitřnosti a pekly se na slunci, dokud smrt nepřinesla úlevu. Nebo zajatec skončil v péči žen a jejich stahovacích nožů.

Sověti reagovali tak, že raketami a bombami zaútočili na všechno, co se pohnulo: muže, ženu, dítě i zvíře. Shodili v horách obrovské množství min, takže celý národ časem potřeboval berle a protézy. Než válka skončila, zahynul milion Afghánců, další milion utrpěl zranění a pět milionů jich uprchlo.

Izmat Chán se v táboře dozvěděl vše o zbraních a jeho favoritem byl pochopitelně kalašnikov - nechvalně známý AK-47. Bylo nesmírně ironické, že tato sovětská zbraň, oblíbený samopal všech povstalců a teroristů na světě, se nyní obrátila proti svým tvůrcům. Ovšem Američané je poskytovali z prostého důvodu; každý Afghánec mohl snadno doplnit munici ze zásob mrtvých Rusů, což v horách ušetřilo potíže s její kompatibilitou.

Kromě tohoto samopalu si oblibu získal ještě raketový granát RPG, jednoduše ovladatelný a smrtící na krátkou až střední vzdálenost. Také ten byl dodáván ze Západu.

Izmat Chán byl na patnáct let vysoký, nesmírně toužil po chmýří na bradě a v horách byl brzy zase jako doma. O Paštunech z hor se říká, že se v terénu pohybují obratně jako horské kozy, dýchají bez námahy, zatímco ostatní lapají po dechu, a jejich nohy se zřejmě nikdy neunaví.

Když byl Izmat Chán zpátky doma rok, nechal si ho zavolat otec. Byl s ním jakýsi cizinec s tváří ztmavlou sluncem a černými vousy, oblečený do šalvar kamízu, vesty a vysokých bot. Na zemi vedle něj ležel největší batoh, jaký kdy chlapec viděl, a dvě trubice zabalené do ovčí kůže. Na hlavě měl paštunský turban.

„Tento muž je host a přítel,“ řekl Nuri Chán. „Přišel nám pomoci a bojovat po našem boku. Musí ty trubice odnést Šáhovi Masúdovi do Panšíru a ty ho tam doprovodíš.“

KAPITOLA PÁTÁ

Mladý Paštun hleděl na cizince. Tvářil se, jako kdyby nechápal, co mu Nuri Chán říká.

„Je to Afghánec?“ zeptal se.

„Ne, Anglán.“

Izmat Chán zavrávoral. Ten muž byl odvěký nepřítel. Kromě toho imám v medrese na takové jako on bez ustání dštil síru. Musel to být kafir, nevěřící, křesťan, odsouzený k věčnému utrpení v pekle. A on měl toho člověka doprovázet přes sto padesát kilometrů horami do širokého údolí na severu? Trávit dny a noci v jeho společnosti? Otec byl dobrý muž, dobrý muslim, a přece ho nazval přítelem. Jak je to možné?

Angličan si ukazováčky lehce poklepal na hruď vedle srdce.

„Salám alejkum, Izmate Cháne,“ řekl. Otec arabštinu neovládal, třebaže v horách nyní bojovalo mnoho arabských dobrovolníků. Arabové se stýkali jen mezi sebou, takže nebylo zapotřebí stýkat se s nimi a učit se jejich řeč.

Avšak Izmat stále dokola četl Korán, který byl napsán výhradně v tomto jazyce, a jeho imám hovořil jen svou rodnou saúdskou arabštinou. Izmat tedy něco pochytil.

„Alejkum as salám,“ pozdravil. „Jak se jmenuješ?“

„Mike,“ odpověděl muž.

„Ma-ik,“ zopakoval Izmat. Zvláštní jméno.

„Výborně, dáme si svačinu,“ rozhodl otec. Skrývali se u vchodu do jeskyně asi patnáct kilometrů od trosek své vesnice. Dále v jeskyni hořel malý oheň, rozdělaný dost hluboko na to, aby viditelný sloup kouře nemohl přilákat sovětská letadla.

„Dnes budeme spát tady. Ráno půjdete na sever. Já půjdu na jih za Abdulem Hakem. Chystá se další operace na cestě z Džalalabádu do Kandaháru.“

Žvýkali kozí maso a ukusovali rýžové placky. Potom šli spát. Dvojice, kterou čekalo putování na sever, vstala a vyrazila ještě před rozedněním. Cesta je zavedla do bludiště propojených údolí, v nichž jistě najdou nějakou skrýš. Ovšem mezi údolími se táhly horské hřebeny s příkrými kamenitými svahy, kde budou mít s hledáním úkrytů velké potíže. Bude moudré překračovat tyto hřebeny v měsíčním světle a přes den se držet v údolích.

Smůlu měli hned druhý den. Aby urychlili postup, opustili noční tábor před rozbřeskem, ovšem první sluneční paprsky jim ukázaly, že cestou k dalšímu hřebeni musejí přejít široký pás kamení a břidlice bez jakéhokoli úkrytu. Jestliže by čekali, ztratili by celý den až do setmění. Izmat Chán naléhal, aby postupovali v denním světle. V polovině svahu uslyšeli hučení motorů bitevního vrtulníku.

Muž i chlapec se vrhli na zem a nehybně leželi - bylo však pozdě. Přes hřeben před nimi se jako dravá vážka přehoupl sovětský Mi-24D, známý pod označením Hind. Jeden z pilotů musel zahlédnout pohyb nebo možná kovový záblesk na kamenném poli, neboť stroj se obrátil a zamířil k ležící dvojici. Řev motorů Isotov byl stále hlasitější, stejně jako nezaměnitelné pleskání listů hlavního rotoru.

S hlavou zabořenou mezi předloktí Mike Martin zariskoval pohled dozadu. Nebylo pochyb o tom, že je zpozorovali. Dva sovětští piloti sedící v tandemu, přičemž ten zadní se nacházel o něco výš, se dívali přímo na něj a vrtulník se otáčel do útočné pozice. Být překvapen bitevním vrtulníkem na otevřeném prostoru bez možnosti úkrytu je zlý sen každého pěšáka. Rozhlédl se. O sto metrů dál spatřil hromadu balvanů, nedosahující ani výšky dospělého muže, ale jako útočiště postačující. Zakřičel na afghánského chlapce a vyrazil k balvanům, přičemž na místě nechal svůj pětačtyřicetikilový ruksak, ale vzal si jednu z trubic, které jeho průvodce tolik zajímaly.

Zezadu slyšel chlapcovy kroky, v uších mu pulzovala krev a do toho znělo burácení motorů klesajícího vrtulníku. Nikdy by se k balvanům nerozeběhl, pokud by při ohlédnutí nezaznamenal něco, co mu poskytlo záblesk naděje. Raketové závěsy byly prázdné a helikoptéra nenesla ani žádné bomby. Překotně vdechoval řídký vzduch a doufal, že se nezmýlil. A opravdu viděl správně.

Pilot Simonov a druhý pilot Grigorijev se vraceli z ranní hlídky v úzkém údolí, v němž se podle agentů údajně skrývali mudžahedíni. Z velké výšky shodili bomby a potom slétli níž, aby štěrbiny ve skalách ostřelovali raketami. Z jedné jeskyně vyběhlo stádo koz, což znamenalo, že se tam skrývají lidé. Simonov zvířata rozstřílel třicetimilimetrovým kanónem, přičemž vyplýtval většinu munice.

Pak vystoupali do bezpečné výšky a vraceli se na sovětskou základnu u Džalalabádu, když vtom Grigorijev zaznamenal na horském svahu nalevo drobný pohyb. Vzápětí spatřil, jak se postavy rozebíhají, připravil se ke střelbě a klesal. Dvě utíkající postavy mířily k hromadě balvanů. Simonov vrtulník srovnal v šesti stech metrech a zahájil palbu právě v okamžiku, kdy se dvojice vrhla za balvany. Dvě hlavně kanónu GSH se roztřásly, jak z nich vyletovaly projektily, a pak se zastavily. Simonov zaklel, neboť došla munice. Většinu vystřílel na kozy, takže mu teď nezbylo na mudžahedíny. Zvedl nos vrtulníku a širokým obloukem se vyhýbal horskému hřebenu, takže stroj směřoval zpátky do údolí.

Martin a Izmat Chán se krčili za nevysokou hromadou kamení. Afghánský chlapec sledoval, jak Anglán rychlými pohyby rozbaluje ovčí kůži a vytahuje krátkou trubici, a matně si uvědomil, že ho cosi zasáhlo do pravého stehna, ale bolest necítil. Jen otupělost.

Muž ze SAS spěšně sestavoval raketomet Blowpipe, jeden z těch, které měl přinést Šáhu Masúdovi do Panšíru. Nebyl tak dobrý jako americký Stinger, zato jednodušší, lehčí a ovladatelnější.

Některé střely země-vzduch jsou na cíl naváděny s pomocí pozemního radaru. Jiné mají drobný radar v přední části. Další pracují s infračerveným paprskem, který samy vysílají. Některé typy hledají teplo a mají ve špici čidlo, jež „cítí“ horko z motorů letadla a zamíří k němu. Blowpipe je daleko jednodušší; byl navržen pro „vizuální ovládání“, což znamená, že raketa je na cíl navedena rádiovými signály, které k jejím směrovým stabilizátorům vysílá drobná řídicí páka.

Nevýhoda tohoto systému spočívá v tom, že muž, který raketu ovládá, musí zůstat stát proti útočícímu vrtulníku, což v praxi vede k řadě úmrtí. Martin do trubice zasunul dvoustupňovou raketu, zkontroloval baterii a gyroskop a přimhouřeným okem skrze mířidla spatřil, že vrtulník nyní letí přímo na něj. Ustálil jeho obraz v mířidlech a vyslal raketu. Se svištěním horkých plynů opustila trubici a vylétla k obloze. Protože byla zcela neautomatická, její pohyb nahoru, dolů, doleva i doprava vyžadoval manuální ovládání. Odhadl vzdálenost na třináct set metrů, ovšem rychle se zkracovala. Simonov zahájil palbu z kulometu.

Čtyři rotující hlavně v přední části vrtulníku vytvořily clonu střel silných jako prst. Potom sovětský pilot zahlédl, jak se k němu blíží drobný třepotající se plamínek za zádí rakety. Dál to byl souboj nervů.

Projektily se zarývaly do kamenů, z nichž na všechny strany odletovaly úlomky. Trvalo to dvě vteřiny, ale při kadenci dvou tisíc ran za minutu balvany zachytily přibližně sedmdesát střel, než se Simonov rozhodl pro úhybný manévr a jejich proud se stočil stranou.

Je dokázáno, že v případě ohrožení člověk obvykle instinktivně uhýbá doleva. Proto je jízda na levé straně silnice bezpečnější, ačkoli se takto jezdí jen v několika málo zemích. Zmatkující řidič spíše odbočí z cesty na louku a vyhne se čelnímu střetu. Simonov zazmatkoval a obrátil vrtulník doleva.

Raketa odhodila první stupeň a překonala rychlost zvuku. Martin stočil její trajektorii doprava těsně před Simonovovým manévrem. Byl to dobrý odhad. Vrtulník odhalil břicho a hlavice do něj narazila. Vážila jen dva a půl kilogramu a Mi-24D má mimořádně silné pancéřování. Avšak díky rychlosti patnáct set kilometrů v hodině to byla ohromná rána. Hlavice pronikla dovnitř a explodovala.

Martin, z něhož se na ledově studeném horském svahu lil pot, sledoval, jak se vrtulník po zásahu naklání a valí se z něj oblaka kouře. Potom stroj začal prudce klesat do údolí hluboko pod sebou.

Když dopadl do koryta řeky, veškerý rámus utichl. Ve chvíli, kdy oba Rusové zemřeli, se z trosek vyvalil květ plamenů, následovaný sloupem černého dýmu. Taková událost jistě neunikne pozornosti Rusů v Džalalabádu. Pro pěší je to namáhavá a dlouhá cesta, ale stíhačky Suchoj tu mohly být během několika minut.

„Jdeme,“ řekl Martin arabsky svému průvodci. Chlapec se pokusil vstát, ale nedokázal to. Potom Martin na jeho stehně spatřil krvavou skvrnu. Beze slova odložil znovu použitelnou vypouštěcí trubici, vyrazil pro svůj ruksak a přinesl jej.

Loveckým nožem rozřízl nohavici šalvar kamízu. Rána byla čistá a malá, ale nejspíš hluboká. Pokud ji způsobila střelba z kanónu, jistě v ní byla jen střepina nebo úlomek kamene, ale Martin nevěděl, jak blízko stehenní tepny se nachází. Absolvoval školení na úrazovém oddělení v Herefordu a o první pomoci toho věděl hodně, ale na úbočí afghánské hory nemohl provádět složité zákroky, zejména když se blížili Rusové.

„Teď zemřeme, Angláne?“ zeptal se chlapec.

„Inšalláh, dnes ne, Izmate Cháne. Dnes se,“ odpověděl Martin. Řešil obtížné dilema. Potřeboval svůj ruksak a všechno v něm. Mohl nést bud ruksak, nebo chlapce, ale ne obojí.

„Znáš tuhle horu?“ zeptal se, zatímco hledal lékárničku.

„Samozřejmě,“ odpověděl Afghánec.

„Musím se později vrátit s jiným průvodcem. Řekneš mu, kam má jít. Schovám tady batoh a rakety.“

Otevřel ocelovou krabičku a vytáhl injekční stříkačku. Pobledlý chlapec ho pozoroval.

A je to tady, pomyslel si Izmat Chán. Jestli mě chce ten nevěřící mučit, tak ať. Nedám na sobě nic znát.

Anglán mu zapíchl jehlu do stehna. Izmat Chán ani nesykl. Jakmile se o několik vteřin později dostavily účinky morfia, bolest v noze ustupovala. Povzbuzený chlapec se snažil vstát. Angličan vytáhl malou skládací lopatku a začal v mezeře mezi balvany hloubit mělkou brázdu. Když byla hotová, uložil do ní ruksak a dvě raketové trubice a přikryl je kameny, až nebyly vůbec vidět. Tvar kamenné mohyly si vryl do paměti. Jestli se mu podaří vrátit se na svah, dokáže svůj náklad zase najít.

Chlapec protestoval, že může jít sám, ale Martin si ho prostě hodil přes rameno a vyrazil. Štíhlý a šlachovitý Afghánec nevážil víc než pětačtyřicetikilový ruksak. Ovšem vydat se s ním ve stále řidším vzduchu nahoru nepřicházelo v úvahu. Martin vykročil přes kamenné pole a zvolna sestupoval do údolí. Ukázalo se, že to bylo moudré rozhodnutí.

Sestřelená sovětská letadla vždycky přilákala Paštuny, kteří hledali cokoli užitečného nebo cenného. Sověti oblaka kouře ještě nezpozorovali a Simonovovo poslední vysílání přešlo ve výkřik, z něhož se nedalo odvodit místo události. Kouř však upoutal pozornost mudžahedínů z vedlejšího údolí. Setkali se tři sta metrů nad údolím.

Izmat Chán vysvětlil, co se stalo. Muži z hor se spokojeně usmívali a začali člena SAS poplácávat po ramenou. Ten trval na tom, že jeho průvodce potřebuje pomoc a ne pouze misku čaje v nějaké čajchaně v horách. Bylo nutné přepravit ho do nemocnice a operovat. Jeden z mudžahedínů věděl o muži, který o dvě údolí dál vlastnil mezka. Vydal se pro něj. Trvalo to do soumraku. Martin použil druhou morfiovou injekci.

S novým průvodcem a Izmatem Chánem na mezku konečně vyrazili do noci, jen ve třech. Nad ránem dosáhli jižního okraje Spin Gharu a průvodce se zastavil. Ukázal dopředu.

„Džadži,“ řekl. „Arabové.“

Také chtěl vrátit mezka. Poslední tři kilometry Martin chlapce nesl. Džadži byl komplex pěti set jeskyní, na němž takzvaní afghánští Arabové pracovali tři roky. Rozšiřovali, prohlubovali a vybavovali podzemní prostory, až z nich vytvořili významnou partyzánskou základnu. I když o tom Martin nevěděl, v komplexu byla kasárna, mešita, knihovna s náboženskými texty, kuchyně, skladiště a plně vybavená nemocnice.

Cestou Martin narazil na vnější okruh strážců. Bylo zřejmé, jaké má úmysly; na zádech nesl zraněného muže. Strážci mezi sebou probírali, jak s dvojicí naloží, a on poznal severoafrickou arabštinu. Diskusi přerušil příchod velitele, který mluvil jako saúdský Arab. Martin všemu rozuměl, ale považoval za rozumné nepromluvit. Posunkovou řečí naznačil, že jeho přítel potřebuje lékařské ošetření. Saúdský Arab přikývl a vedl je dál.

Izmat Chán byl operován během hodiny. Z nohy mu vytáhli hrozivě vypadající střepinu.

Martin čekal, dokud se chlapec neprobere. Úplně jako místní dřepěl ve stínu v koutě pokoje a nikoho ani nenapadlo, že by mohl být někdo jiný než horský Paštun, který přinesl svého přítele.

O další hodinu později do pokoje vešli dva muži. Jeden byl vysoký, mladistvého vzhledu a vousatý. Na sobě měl maskovací bundu přes arabský plášť a na hlavě bílý šátek. Druhý byl menší, podsaditý a také mu nebylo víc než pětatřicet. Na nose připomínajícím knoflík měl nasazené okrouhlé brýle. Byl oblečený do chirurgické zástěry. Když prohlédli dva vlastní válečníky, vydali se k Afghánci. Vysoký muž promluvil saudskou arabštinou.

„A jak se cítí náš mladý afghánský bojovník?“

„Jnšalláh, je mi mnohem lépe, šejku,“ odpověděl Izmat arabsky a přisoudil staršímu muži uctivý titul. Vysokého muže to potěšilo. Usmál se.

„Vida, mluvíš arabsky a jsi pořád tak mladý.“

„Sedm let jsem byl v medrese v Péšávaru. Vrátil jsem se loni, abych bojoval.“

„A za koho bojuješ, synu?“

„Bojuji za Afghánistán,“ odpověděl chlapec. Tvář saúdského Araba se na okamžik zachmuřila. Afghánec si uvědomil, že možná neřekl to, co se od něj očekávalo.

„A také bojuji za Alláha, šejku,“ dodal.

Chmury zmizely a do tváře se vrátil úsměv. Saúdský Arab se sklonil a poklepal mladíkovi na rameno.

„Přijde den, když už tě Afghánistán nebude potřebovat, ale milosrdný Alláh vždycky uvítá bojovníka, jako jsi ty. Jak se našemu mladému příteli hojí zranění?“ S touto otázkou se obrátil na zaobleného lékaře.

„Podíváme se,“ řekl lékař a stáhl obvaz. Rána byla čistá, s podlitinami kolem okrajů, ale zašitá šesti stehy a bez infekce. S uspokojením zamlaskal a vrátil obvaz na místo.

„Za týden budeš zase chodit,“ konstatoval doktor Ajmán Al-Zavahrí. Potom s Usámou bin Ládinem odešel z pokoje. Ani si nevšimli potem zbroceného mudžahedína, který seděl v rohu s hlavou na kolenech, jako kdyby spal.

Martin vstal a došel k mladíkovi na posteli.

„Musím jít,“ řekl. „Arabové se o tebe postarají. Zkusím najít tvého otce a požádám ho o jiného průvodce. Alláh s tebou, příteli.“

„Buď opatrný, Ma-iku,“ opáčil chlapec. „Tihle Arabové nejsou jako my. Jsi kafir, nevěřící. Jsou jako imám v mé medrese. Nenávidí všechny nevěřící.“

„Budu ti tedy vděčný, když jim nepovíš, kdo jsem,“ řekl Angličan.

Izmat Chán zavřel oči. Raději by zemřel při mučení, než zradil svého nového přítele. Takový byl zákon. Než oči zase otevřel, Angličan byl pryč. Později se doslechl, že ten muž dorazil k Šáhovi Masúdovi do Panšíru, ale už ho nikdy neviděl.

Po šesti měsících za sovětskými liniemi v Afghánistánu se Mike Martin dostal přes Pákistán nepozorovaně domů a ke svým přednostem přidal plynnou paštštinu. Dostal dovolenou, vrátil se do armády, a protože stále sloužil v SAS, v létě 1988 ho opět poslali do Severního Irska. Tentokrát to bylo jiné.

IRA měla ze SAS obrovský strach a zabít - nebo ještě lépe zajmout živého, mučit a zabít - takzvaného „sasmana“ byl největší sen jejích příslušníků. Mike Martin nastoupil do 14. zpravodajské roty, známé jako Detachment nebo zkráceně Det.

Tato rota se věnovala sledování, stopování a odposlouchávání. Její členové museli být neviditelní, jako by ani neexistovali, a zároveň vědět, kde zabijáci IRA udeří příště. Aby to zjistili, občas předváděli pozoruhodné kousky.

Rozebranými střechami pronikali do domů vedoucích představitelů IRA a na půdách rozmisťovali štěnice. Mikrofony byly také v rakvích zabitých bojovníků IRA, neboť kmotrové měli ve zvyku radit se a přitom předstírat, že vzdávají čest mrtvému. Kamery s teleobjektivy zachycovaly pohyby rtů a experti z nich pak odezírali, o čem byla řeč. Puškové mikrofony nahrávaly rozhovory za zavřenými okny. Když Det získal skutečně cennou informaci, předal ji ostrým hochům.

Pravidla pro ozbrojené akce byla přísná. Členové IRA museli vystřelit první a navíc na příslušníky SAS. Pokud při střetu odhodili zbraně, bylo třeba vzít je do zajetí. Než zahájili palbu, SAS i výsadkáři si museli vše důkladně promyslet. Britští politici a právníci totiž v posledních letech dospěli k názoru, že nepřátelé Británie mají občanská práva, zatímco vojáci nikoli.

Přesto se Martin během osmnácti měsíců, které strávil jako kapitán SAS v Ulsteru, zúčastnil také nočních přepadení. Zaskočení členové IRA byli pokaždé vyzváni, aby se vzdali. A vždycky bláhové sáhli po zbraních a chtěli střílet. Královský ulsterský policejní sbor pak ráno našel jejich mrtvá těla.

Při druhé přestřelce Martina zasáhla kulka. Měl štěstí. Zranění levého bicepsu nebylo vážné, ale přesto odletěl domů a léčil se v rehabilitačním centru Headley Court v Leatherheadu. Tam se seznámil se zdravotní sestrou Lucindou, která se po krátké známosti stala jeho manželkou.

Na jaře 1990 se Mike Martin vrátil k výsadkářům a nastoupil na ministerstvo obrany ve Whitehallu v Londýně. Pronajali si venkovský dům poblíž Chobhamu, aby Lucinda mohla dál chodit do práce, a Martin poprvé v životě navlékl tmavý oblek a ranním vlakem dojížděl do Londýna za prací. Působil jako druhý štábní důstojník v jednotce vojenských operací a zvláštních projektů MOSP. A znovu místo opustil kvůli zahraničnímu agresorovi.

Druhého srpna Saddám Husajn z Iráku napadl sousední Kuvajt. Margaret Thatcherová to opět nechtěla nechat jen tak a americký prezident George Bush starší s ní byl zajedno. Během jednoho týdne horečných příprav vznikly plány na vytvoření mnohonárodní koalice, která podnikne protiútok a ropou oplývající zemičku osvobodí.

Třebaže kancelář MOSP pracovala na plné obrátky, Tajná zpravodajská služba SIS měla takový vliv, že mohla Martina oslovit a „navrhnout“ mu, aby s několika „přáteli“ zašel na oběd.

Poobědvali v diskrétním klubu v St. James’s a jeho hostiteli byli dva vysocí důstojníci z „Firmy“. Seděl s nimi také britský analytik jordánského původu, kterého přivezli z GCHQ v Cheltenhamu. Jeho prací bylo poslouchat a rozebírat rádiovou komunikaci v arabském světě. U večeře však měl jiný úkol.

Hovořil na Mika Martina rychlou arabštinou a Martin odpovídal. Nakonec analytik kývl na dva špiony ze Century House.

„Nikdy jsem nic takového nezažil,“ poznamenal. „S touhle tváří a hlasem by mohl obstát.“

Potom odešel od stolu, neboť tím jeho role zřejmě skončila.

„Byli bychom vám ohromně vděční,“ řekl jeden z pohlavárů, „kdybyste mohl odjet do Kuvajtu a podívat se, co se tam děje.“

„A co armáda?“ zeptal se Martin.

„Myslím, že naše stanovisko pochopí,“ odpověděl druhý.

Armáda reptala, ale znovu ho uvolnila. O několik týdnů později Martin, vydávající se za beduínského pastevce velbloudů, překročil hranici mezi Saúdskou Arábií a okupovaným Kuvajtem. Cestou na sever do hlavního města minul několik iráckých hlídek, ale ty vousatému nomádovi, vedoucímu dva velbloudy na trh, nevěnovaly žádnou pozornost. Beduíni jsou natolik zásadově nepolitičtí, že celá tisíciletí sledovali, jak se nájezdníci valí Arábií tam a zpátky, a nikdy se do bojů nezapojili. A tak je bojující armády většinou nechaly na pokoji.

Během několika týdnů v Kuvajtu Martin navázal kontakty se vznikajícím odbojem a podporoval jej, učil odbojáře důležitým dovednostem, zaznamenal irácké pozice s jejich silnými a slabými místy a pak se zase vytratil.

Druhá akce v průběhu války v Perském zálivu ho zavedla přímo do Iráku. Na západě překročil saúdskoarabskou hranici a jednoduše chytil autobus do Bagdádu. Vydával se za prostého rolníka, jenž veze proutěný koš se slepicemi.

Ve městě, které tak dobře znal, získal místo zahradníka ve vile zámožné rodiny a bydlel v domku na okraji zahrady. Jeho úkolem bylo vyzvedávat a předávat zprávy; v tom mu pomáhala malá skládací parabolická anténa, která „chrlila“ signály nezachytitelné iráckou tajnou policií, ale dost silné na to, aby doletěly až do Rijádu.

Jedním z nejpečlivěji střežených tajemství války byla skutečnost, že s „Firmou“ jako zdroj spolupracuje jeden vysoce postavený činitel Saddámovy státní správy. Martin se s ním nikdy nesetkal, pouze vyzvedával zprávy v předem dohodnutých schránkách a odesílal je do Saúdské Arábie, kde vyvolávaly úžas i uznání koaličního velitelství vedeného Američany. Osmadvacátého února 1991 Saddám kapituloval a pro Mika Martina akce skončila. Když v noci přecházel hranici, málem ho postřelila francouzská Cizinecká legie.

Ráno 15. února 1989 generál Boris Gromov, velitel sovětské 40. armády, okupační síly v Afghánistánu, přešel po Mostě přátelství přes Amudarju do sovětského Uzbekistánu. Všichni jeho vojáci už byli na druhé straně. Válka skončila.

Euforie nevydržela dlouho. Operace, která se pro SSSR stala jakýmsi Vietnamem, skončila katastrofou. Východoevropské satelity byly stále vzpurnější a sovětské hospodářství se rozkládalo. V listopadu Berlíňané strhli zeď a sovětské impérium se jednoduše rozpadlo.

V Afghánistánu po Sovětech zůstala vláda, které většina odborníků nepředvídala dlouhé trvání, neboť se předpokládalo, že vojenští velitelé vytvoří stabilní kabinet a převezmou moc. Vláda prezidenta Nadžíbulláha, milovníka whisky, jehož v Kábulu zanechali Sověti, však vydržela ze dvou důvodů. Za prvé, afghánská armáda byla zkrátka mocnější než kterákoli jiná síla v zemi, měla podporu tajné policie Khad a ovládala velká města a tedy většinu obyvatelstva.

Rozhodlo také to, že velitelé netáhli za jeden provaz a místo toho mezi nimi propukly malicherné, nenávistné a sobecké spory, což nevedlo k vytvoření stabilní vlády, ale naopak k občanské válce.

Izmata Chána se nic z toho nedotýkalo. V čele rodiny nadále stál jeho otec, byť churavějící a předčasně zestárlý, a doufal, že s pomocí sousedů znovu vybuduje vesnici Maloko-zai. Kámen po kameni odstraňovali škody po bombách a raketách a obnovili rodinné sídlo, kolem něhož rostly moruše a granátová jablka.

Jakmile se Izmatu Chánovi úplně zacelila rána na noze, vrátil se do boje, vedl otcův laškar a muži ho ochotně následovali kvůli krvi, kterou prolil. Když zavládl mír, jeho oddíl se zmocnil rozsáhlého skladiště zbraní, které s sebou Sověti zkrátka nedokázali odvézt domů.

Převezli vše přes Spin Ghar do Parachinaru v Pákistánu, což je spíše než město bazar se zbraněmi. Tam sovětské přebytky vyměnili za krávy, kozy a ovce, které se měly stát základem nových stád.

Jestliže život dříve býval tvrdý, začít znovu bylo ještě těžší, ale Izmatu Chánovi se dřina líbila a byl hrdý, že Maloko-zai znovu ožije. Člověk musí mít kořeny a ty jeho byly tady. Ve dvaceti letech svolával k pátečním bohoslužbám a sám ve vesnické mešitě vedl modlitby.

Procházející kočovníci vyprávěli pochmurné příběhy z nížin. Armáda Afghánské demokratické republiky, věrná Nadžíbulláhovi, stále držela města, ale vojenští velitelé zamořili venkov a jejich muži se chovají jako bandité. Na hlavních cestách svévolně vybírají mýto a cestující jsou připraveni o peníze a zboží nebo surově zbiti.

Pákistán prostřednictvím ředitelství ISI podporoval Hekmatjára, aby opanoval celou zemi, a v oblastech pod jeho kontrolou již zavládl teror. Všichni bývalí členové Péšávarské sedmičky, kteří dříve bojovali proti Sovětům, si nyní šli vzájemně po krku a prostí lidé strádali. Mudžahedíni se z hrdinů změnili v tyrany. Izmat Chán děkoval milosrdnému Alláhovi, že zůstal ušetřen utrpení v nížinách.

Na konci války téměř všichni Arabové opustili hory a své drahocenné jeskyně. Ten, který se stal jejich nekorunovaným velitelem, vysoký saudský Arab z jeskynní nemocnice, také zmizel. Zhruba pět stovek Arabů v zemi zůstalo, ale nebyli příliš oblíbení; rozprchli se po kraji a žili jako žebráci.

Když se dvacetiletý Izmat Chán vydal na návštěvu do sousedního údolí, spatřil tam dívku, která v bystřině prala šaty své rodiny. Kvůli zurčení vody neslyšela jeho koně, a než si stačila zakrýt obličej hidžábem, Izmat jí pohlédl do očí. Zahanbeně utekla. Jenže to už věděl, že je krásná.

Izmat udělal to, co by udělal každý mladý muž. Poradil se s matkou. Ta měla radost a zakrátko se dvěma tetami zosnovala spiknutí s cílem najít dívku a přesvědčit Nuriho Chána, aby se spojil s jejím otcem a dohodl uzavření manželského svazku. Dívka se jmenovala Marjam a svatba se slavila na sklonku jara 1993.

Obřad samozřejmě proběhl pod širým nebem a vzduchem poletovaly květy odváté z ořešáků. Potom se konala hostina a nevěsta přijela ze své vesnice na ozdobeném koni. Hrálo se na flétny a do tance attan se pod stromy zapojili pochopitelně pouze muži. Izmat kvůli své výchově z medresy proti hraní a tanci protestoval, ale jeho otec omládl a umlčel ho. A tak Izmat na jeden den zapomněl na přísné wahhábovské zásady a také tančil na louce, přičemž ho na každém kroku sledovaly nevěstiny oči.

Prodleva mezi prvním setkáním u bystřiny a svatbou byla nezbytná kvůli uzavření dohody o věnu a také kvůli postavení dalšího domu pro novomanžele za zdmi rodinného sídla Chánů. Tam si Izmat odvedl nevěstu, když padla noc a unavení vesničané se odebrali do svých domovů, a jeho matka ve třicetimetrové vzdálenosti spokojeně pokývala hlavou, když jediný výkřik do tmy ohlásil, že její snacha se stala ženou. O tři měsíce později bylo jasné, že v zasněženém únoru porodí děcko.

Zatímco Marjam nosila Izmatovo dítě, vrátili se Arabové. Vysoký saúdský Arab, který je předtím vedl, s nimi teď nebyl; odjel do daleké země jménem Súdán. Poslal však spoustu peněz, a protože byl zadobře s vojenskými veliteli, mohlo se začít s budováním výcvikových táborů. Do míst jako Chálid ibn Valíd, Al-Farúk, Sadík, Chaldan, Džihád Wal a Darunta přicházely po tisících dobrovolníci z celého arabsky mluvícího světa, aby se připravovali na válku.

Jenže na jakou válku? Pokud bylo Izmatu Chánovi známo, nepřidali se na žádnou stranu konfliktu mezi kmenovými satrapy, tak proč tedy ten výcvik? Za vším prý stál ten vysoký muž, kterého jeho stoupenci oslovovali jako šejka. Ten údajně vyhlásil džihád proti vlastní vládě v Saúdské Arábii a proti Západu.

Izmat Chán však proti Západu nic neměl. Západ svými penězi a zbraněmi pomohl porazit Sověty a jediný kafir, s nímž se kdy setkal, mu zachránil život. Není to jeho svátá válka, není to jeho džihád, usoudil. Dělal si starosti o svou zemi, která se propadala do šílenství.

KAPITOLA ŠESTÁ

Mike Martin byl zařazen zpátky do výsadkového pluku, a třebaže se ho nikdo na nic neptal, neboť přišel pokyn na nic se neptat, začínal mít pověst poněkud záhadného muže. Dvě neobjasněné absence ve službě během čtyř let, pokaždé na šest měsíců, vzbudí pozornost v kterékoli vojenské jednotce. V roce 1992 ho poslali na štábní školu v Camberley a pak znovu na ministerstvo, teď již v hodnosti majora.

Opět nastoupil na ředitelství vojenských operací, ovšem tentokrát jako druhý štábní důstojník do třetího, balkánského oddělení. V oblasti stále zuřila válka, převahu měli Srbové pod Miloševičovým vedením a svět byl znechucen masakry, známými jako etnické čistky. Martin dva roky dojížděl v černém obleku z předměstí do Londýna a nedočkavě čekal na příležitost vyrazit do akce.

Důstojníci, kteří již sloužili v SAS, se mohou vrátit, ovšem jedině pokud jim to jednotka sama navrhne. Mike Martin obdržel pozvánku do Herefordu na konci roku 1994. Byl to pro něj vytoužený vánoční dárek. Lucindu však nepotěšil.

Neměli dítě a jejich profesní životy se rozbíhaly různými směry. Lucindě nabídli významné povýšení, které považovala za životní šanci, jenomže by musela pracovat v Midlands. Manželství procházelo krizí a Mike Martin dostal nabídku ujmout se velení eskadry B 22 SAS a tajně s ní odcestovat do Bosny. Oficiálně měli působit jako součást mírových sil Organizace spojených národů UNPROFOR. Ve skutečnosti dostali úkol pronásledovat a chytat válečné zločince. Lucindě nemohl říci žádné podrobnosti, pouze že zase odjíždí.

To byla poslední kapka. Myslela si, že se manžel hodlá vrátit do Arábie, a vcelku pochopitelně mu dala ultimátum: buď se rozhodneš pro výsadkáře, SAS a tu svoji zatracenou poušť, nebo můžeš odjet do Birminghamu a zachránit manželství. Nechal si to projít hlavou a rozhodl se pro poušť.

Do údolí Bílých hor se Izmatu Chánovi donesla zpráva, že starý vůdce jeho strany Jounis Chális zemřel a Hizbi-Islamí se ocitla zcela v rukou Hekmatjára, jímž kvůli jeho krutosti opovrhoval.

V únoru 1994 přišlo na svět dítě a ve stejné době skončil ve funkci prezident Nadžíbulláh, který však přežil a uchýlil se na zastoupení OSN v Kábulu. Údajně ho nahradil profesor Rabbání, jenže Rabbání byl Tádžik, a tedy člověk nepřijatelný pro Paštuny. Mimo Kábul své oblasti spravovali vojenští velitelé, ale skutečnými vládci se staly chaos a anarchie.

A přece se dělo ještě něco jiného. Po válce se Sověty se tisíce mladých Afghánců vrátily do pákistánských medres, aby dokončily studia. Další, kteří byli na boj příliš mladí, přecházeli hranici, aby získali vůbec nějaké, jakékoli vzdělání. Čekaly je roky wahhábovského vymývání mozku. Nyní se vraceli, ale byli jiní než Izmat Chán.

Starý Jounis Chális byl sice mimořádně zbožný, ale vyznačoval se vrozenou umírněností, a tak jeho medresy v uprchlických táborech vyučovaly islám s nádechem zdrženlivosti. Jiné se zaměřovaly pouze na ty nejagresivnější pasáže, které lze ve verších meče ve svatém Koránu nalézt. A Nuri Chán byl sice také zbožný, ale zároveň shovívavý a neviděl nic špatného na zpěvu, tanci, sportu a jisté toleranci vůči ostatním.

Vzdělání navrátilců mělo nevalnou úroveň, neboť je učili sotva gramotní imámové. Nevěděli nic o životě, o ženách (většina z nich žila a zemřela jako panicové) ani o vlastní kmenové kultuře, s níž Izmata seznámil jeho otec. Kromě Koránu znali jedinou věc: válku. Většina z nich pocházela z jihu, kde se odjakživa dařilo těm nepřísnějším odnožím islámu v Afghánistánu.

V létě 1994 se Izmat Chán a jeho bratranec vydali z údolí do Džalalabádu. Byla to krátká návštěva, ale dost dlouhá na to, aby se stali svědky brutálního masakru, jímž Hekmatjárovi lidé ztrestali vesnici, která již odmítala odvádět jejich vůdci další peníze. Poutníci viděli zmučené a povražděné muže, zbité ženy a podpálené domy. Izmat Chán byl znechucen. V Džalalabádu se dozvěděl, že podobné věci jsou na denním pořádku.

Pak se na jihu cosi přihodilo. Od pádu jakékoli věrohodné ústřední vlády se jednotky někdejší oficiální afghánské armády podřizovaly tomu místnímu vojenskému veliteli, který nejlépe zaplatil. Nedaleko Kandaháru několik vojáků odvleklo do svého tábora dvě dospívající dívky a hromadně je znásilnilo.

Kazatel a zároveň ředitel náboženské školy z vesnice, kterou přepadli, se do tábora vypravil s třiceti studenty a šestnácti puškami. Navzdory předpokladům vojáky porazili na hlavu a jejich velitele oběsili na hlavni tanku. Kazatel se jmenoval Muhammad Umar neboli mulláh Umar.

V boji přišel o pravé oko.

Zpráva se šířila. K Umarovi se hlásili další a další. Jeho skupina se rozrůstala a reagovala na výzvy. Bojovníci nepřijímali peníze, neznásilňovali ženy, nekradli úrodu, nežádali odměnu. Stali se místními hrdiny. Do prosince 1994 se k nim připojilo dvanáct tisíc mužů, kteří začali nosit černý turban jako mulláh Umar. Dali si jméno studenti. Paštsky se „student“ řekne talib a množné číslo je taliban. Z vesnické domobrany se stali hnutím a nakonec po dobytí města Kandahár i alternativní vládou.

Pákistán se prostřednictvím neustále intrikující ISI pokoušel svrhnout v Kábulu Rabbáního tím, že podpoří Hekmatjára, ovšem tyto pokusy opakovaně selhávaly. A protože ISI byla do značné míry infiltrována ultraortodoxními muslimy, Pákistán svou podporu zaměřil na Taliban. V Kandaháru se nové hnutí zmocnilo velkého množství zbraní včetně tanků, obrněných vozů, nákladních aut, děl, šesti ex-sovětských stíhaček MiG 21 a šesti těžkých vrtulníků. Začalo tažení na sever. V roce 1995 Izmat Chán objal svou manželku, políbil dítě na rozloučenou a sešel z hor, aby se k hnutí připojil.

Později na podlaze cely na Kubě pochopil, že v horské usedlosti se ženou a potomkem prožíval nejšťastnější dny svého života. Bylo mu dvacet tři let.

Příliš pozdě zjistil, že Taliban má také odvrácenou tvář.

V Kandaháru vždycky žili zbožní Paštunové, nyní tu ale zavládl ten nejpřísnější režim, jaký kdy islámský svět poznal.

Dívčí školy byly okamžitě zavřeny. Ženy mohly vycházet z domu jen ve společnosti mužského příbuzného. Za všech okolností bylo třeba nosit všezahalující burku a klapot ženských sandálů na dlaždicích byl zakázán jako příliš sexy.

Zpěv, tanec, provozování hudby, sport a národní kratochvíle pouštění draků, to všechno bylo napříště zapovězeno. Modlitby se musely odříkávat pětkrát denně. Muži si nesměli holit vousy. Strážci mravů v černých turbanech byli často dospívající fanatici, školení ve verších meče, krutosti a válčení. Z osvoboditelů se stali tyrany, ale jejich postup byl nezadržitelný. Měli za cíl zničit moc vojenských velitelů, neboť lidé tyto velitele nenáviděli a volali po nové přísnosti. Konečně přišel zákon a pořádek a někdo potlačil korupci, znásilňování a zločinnost; zbyla jen fanatická pravověrnost.

Mulláh Umar nebyl nic jiného než válečník a kazatel. Zahájil revoluci tím, že pověsil násilníka na hlavni tanku, a pak se stáhl do ústraní své jižní pevnosti Kandaháru. Jeho stoupenci jako by přišli ze středověku a k mnoha věcem, které neuznávali, patřil také strach. Uctívali jednookého mulláha, jenž se stáhl do bezpečí, a než vláda Talibanu padla, osmdesát tisíc jich za něj položilo životy. Vysoký muž ze Saúdské Arábie, stojící v čele dvaceti tisíc Arabů, kteří mezitím do Afghánistánu přišli, situaci sledoval z dalekého Súdánu a vyčkával.

Izmat Chán vstoupil do laškaru sestaveného z mužů z jeho provincie, Nangarharu. Rychle si získal respekt, protože byl dospělý, bojoval s Rusy a utrpěl zranění.

Taliban nedisponoval armádou v pravém slova smyslu; bojové síly neměly velícího generála, generální štáb, důstojníky, hodnosti ani infrastrukturu. Každý laškar byl zpola nezávislý, s vlastním kmenovým vůdcem, který své postavení mnohdy získal díky osobním vlastnostem, odvaze v boji a náboženské horlivosti. Stejně jako původní muslimští bojovníci z prvních kalifátů poráželi nepřítele díky fanatickému odhodlání, jež jim dodalo auru neporanitelnosti, takže protivník mnohdy kapituloval bez jediného výstřelu. Když se nakonec střetli se skutečnými vojáky, jednotkami charismatického Tádžika Šáha Masúda, utrpěli obrovské ztráty. Neměli žádné záchranné oddíly, takže jejich ranění prostě umírali podél cesty. Přesto pokračovali v tažení.

U kábulských bran vyjednávali s Masúdem, ale ten odmítl přistoupit na jejich podmínky a stáhl se do severních hor, kde kdysi úspěšně vzdoroval Rusům. Tak začala další občanská válka, v níž proti sobě stály Taliban a Severní aliance Tádžika Masúda a Uzbeka Dóstuma. Psal se rok 1996. Podivnou novou vládu Afghánistánu uznaly pouze Pákistán (který ji zorganizoval) a Saudská Arábie (která ji financovala).

Pro Izmata Chána byly kostky vrženy. Jeho někdejší spojenec Šáh Masúd se stal nepřítelem. Daleko na jihu přistálo letadlo. Vystoupil z něj vysoký saudský Arab, s nímž před osmi lety mluvil v jeskyni v Džadži, a malý lékař, který mu z nohy vytáhl sovětskou střepinu. Oba muži bez otálení projevili nejhlubší úctu mulláhovi Umarovi a předali mu peněžní a materiální dary, jimiž si zajistili jeho doživotní oddanost.

Po obsazení hlavního města se válka na nějaký čas zastavila. Jedním z prvních činů Talibanu v Kábulu bylo to, že vytáhli bývalého prezidenta Nadžíbulláha z jeho domácího vězení, mučili ho, zohavili, popravili a nakonec tělo pověsili na lucernu. Izmat Chán zbytečné krutosti neschvaloval. Při dobývání své vlasti bojoval dost neohroženě na to, aby se z dobrovolníka stal velitelem vlastního laškaru, který se díky pověstem o jeho vůdcovských schopnostech rozrůstal, až se změnil v jednu ze čtyř divizí talibanské armády. Potom Izmat požádal, aby se mohl vrátit do rodného Nangarharu, a byl jmenován guvernérem provincie. Ze svého úřadu v Džalalabádu mohl navštěvovat rodinu, manželku a dítě.

Nevěděl nic o Nairobi nebo Dar es Salaamu. Nikdy neslyšel jméno William Jefferson Clinton. Doslechl se však o skupině, která nyní sídlila v jeho zemi, říkala si Al-Kajda a vyhlásila celosvětovým džihád proti nevěřícím, proti Západu a zejména proti zemi zvané Amerika. Jenže to nebyl jeho džihád.

Bojoval proti Severní alianci, jejíž porážka by znovu sjednotila celou zemi. Po nějaké době se aliance stáhla do dvou nevelkých enkláv. Jedna se nacházela v horách Darai-Suf, kde se pokoušeli bránit kmenoví Hazárové, a druhou vedl sám Masúd v nedobytném Panšírském údolí a severozápadní provincii zvané Badachšán.

Sedmého srpna 1998 vybuchly bomby před americkými velvyslanectvími ve dvou afrických hlavních městech. Izmat o tom neslyšel. Poslouchat rádio se nesmělo a on zákazy dodržoval. Dvacátého srpna Amerika na Afghánistán vypálila sedmdesát řízených střel Tomahawk. Postaraly se o to raketové křižníky Cowpens a Shiloh v Rudém moři a torpédoborce Briscoe, Elliot, Hayler a Milius a ponorka Columbia v Arabském zálivu jižně od Pákistánu.

Terčem útoku byly výcvikové tábory Al-Kajdy a jeskyně Tora Bora. Některé střely k cíli nedorazily a jedna z nich skončila v prázdné přírodní jeskyni ve svahu vysoko nad vesnicí Maloko-zai. Detonace hluboko v jeskyni horu narušila a celé úbočí se sesulo dolů. Miliony tun kamene se zřítily do údolí.

Když pod horu dorazil Izmat Chán, nepoznával ji. Celé údolí bylo pohřbené. Zmizel potok, domy, sady, výběhy, mešita, stáje i ohrady. Celá jeho rodina a všichni sousedi zemřeli. Jeho rodiče, strýce, tety, sestry, ženu a dítě zasypaly miliony tun žulového štěrku. Nemělo smysl kopat a nebylo co hledat. Izmat se stal mužem bez kořenů, bez příbuzných, bez klanu.

Ve slábnoucích paprscích srpnového slunce poklekl na suť, pod níž kdesi hluboko spočívala jeho rodina, obrátil se k Mekce, sklonil hlavu k zemi a pomodlil se. Tentokrát to však byla jiná modlitba; odpřísáhl krevní mstu, osobní džihád končící až smrtí a namířený proti lidem, kteří tohle všechno zavinili. Vyhlásil válku Americe.

O týden později rezignoval na guvernérskou funkci a vrátil se na frontu. Dva roky bojoval proti Severní alianci. Během jeho nepřítomnosti výborný taktik Masúd podnikl protiútok a opět způsobil značné ztráty hůře vycvičenému Talibanu. V Mazáre Šarífu došlo k masakru, když se Hazárové vzbouřili a zabili šest set talibanců, jejichž spolubojovníci se pak pomstili povražděním více než dvou tisíc civilistů.

Daytonská dohoda byla podepsána a bosenská válka oficiálně skončila. Její následky však byly děsivé. Muslimská Bosna se stala hlavním bojištěm, kde se střetli Bosňané, Srbové i Chorvati. Šlo o nejkrvavější konflikt v Evropě od druhé světové války.

Většinu krutostí měli na svědomí Chorvati a Srbové, zdaleka nejlépe vybavené bojující strany. Zahanbená Evropa ustavila v nizozemském Haagu mezinárodní trestní tribunál a čekala na první obžalované. Potíž spočívala v tom, že viníci se nehodlali dobrovolně vydat spravedlnosti. Miloševič nespolupracoval a místo toho připravoval krveprolití v další muslimské provincii, v Kosovu.

Výhradně srbská třetina Bosny se prohlásila za Republiku srbskou a na jejím území se skrývala většina válečných zločinců. Úkol tedy zněl: najít je, identifikovat, zatknout a postavit před soud. Příslušníci SAS vyrazili do polí a lesů a celý rok 1997 pátrali po lidech, které označovali zkratkou PIFWIC - osoby obviněné z válečných zločinů.

V roce 1998 se Mike Martin vrátil do Británie a k výsadkářům, jako podplukovník a instruktor ve štábní škole v Camberley. Následující rok se stal velícím důstojníkem 1. praporu. Spojenci z NATO znovu zasáhli na Balkáně, tentokrát o něco pohotověji, aby odvrátili masakr, který média popisovala až příliš často používaným slovem genocida.

Výzvědná služba přesvědčila britskou i americkou vládu, že Miloševič hodlá „vyčistit“ vzpurnou provincii Kosovo a že má v plánu provést to důkladně. Cílem bylo vyhnání většiny z jejích 1,8 milionu obyvatel na západ, do sousední Albánie. Spojenci pod hlavičkou NATO postavili Miloševiče před ultimátum. Nevěnoval jim pozornost a do Albánie začaly horskými průsmyky proudit zástupy plačících a zoufalých Kosovanů.

Reakcí NATO nebyl pozemní útok, ale nálety, které trvaly sedmdesát osm dní a rozvrátily Kosovo i srbskou Jugoslávii. Když jeho země ležela v troskách, Miloševič konečně ustoupil a síly NATO vstoupily do Kosova a snažily se uprostřed rozvalin nastolit pořádek. Tyto síly vedl celoživotní výsadkář generál Mike Jackson a ten si vzal 1. prapor s sebou.

Pravděpodobně by se jednalo o poslední vyslání Mika Martina do „akce“, kdyby ovšem neexistovali West Side Boys.

Devátého září 2001 se jednotkami Talibanu šířila čerstvá zpráva a bojovníci znovu a znovu vykřikovali Alláhu akbar, Bůh je velký. Kolem Izmatova tábora v Bamjánu se rozléhala střelba z radostného opojení. Kdosi zavraždil Ahmada Šáha Masúda. Jejich nepřítel byl mrtev. Muž, který svým charismatem držel nad vodou zoufalce Rabbáního, muž, jehož partyzánskou mazanost Sověti obdivovali a který svým velitelským uměním porážel Taliban na hlavu, už nežil.

Zabili ho dva sebevražední pumoví atentátníci, ultrafanatičtí Maročané, kteří se s ukradenými belgickými pasy vydávali za novináře a které poslal Usáma bin Ládin, aby potěšil svého přítele mulláha Umara. Tento plán nevymyslel saúdský Arab, ale daleko chytřejší Egypťan Ajmán Al-Zavahrí, jenž si uvědomil, že pokud Al-Kajda Umarovi prokáže tuto laskavost, jednooký mulláh je nebude moci vykázat ze země kvůli tomu, co se chystali udělat.

Jedenáctého byla nad americkým východním pobřežím unesena čtyři dopravní letadla. Během devadesáti minut zničila Světové obchodní centrum na Manhattanu, pobořila Pentagon a jedno se zřítilo na pole, když vzbouření cestující vnikli do kabiny, aby únosce odstavili od řízení.

Během pár dní byla známa totožnost devatenácti únosců a mužů v pozadí akce; po několika dalších dnech dal nový americký prezident mulláhovi Umarovi jasné ultimátum: vydejte nám organizátory, nebo ponesete následky. Umar kvůli Masúdovi nemohl ustoupit. Taková byla pravidla.

Západoafrická noční můra jménem Sierra Leone se po dlouhém období občanské války a barbarství změnila z kdysi bohaté britské kolonie v chaotické místo plné banditů, špíny, nemocí, chudoby a usekaných končetin. Před několika lety se Britové rozhodli zasáhnout a přesvědčili OSN, aby do země vypravila patnáct tisíc vojáků, kteří však převážně jen vysedávali v kasárnách v hlavním městě Freetownu. Džungle za městem jim připadala moc nebezpečná. Pouze jednotky britské armády podléhaly národnímu velení a byly připraveny k akci, takže jen ony se odvažovaly do řídce osídlených oblastí.

Na konci srpna 2000 se jedenáctičlenná hlídka královských irských rangerů nechala odlákat z hlavní silnice až do vesnice, kde sídlilo velení tlupy povstalců, která si říkala West Side Boys. Byli to v podstatě nezvladatelní psychopati. Neustále se opíjeli podomácku vyráběnou kořalkou, potírali si dásně kokainem nebo se řezali do rukou a drogu sypali do ran, aby se účinky dostavily rychleji. Zvěrstva, která páchali na vesničanech ze širokého okolí, se nedala popsat, jenže jich bylo čtyři sta a byli po zuby ozbrojení. Rangeři byli během několika okamžiků zajati a drženi jako rukojmí.

Mike Martin se po skončení kosovské mise přemístil s 1. výsadkovým praporem do tábora Waterloo ve Freetownu. Po složitých vyjednáváních byla pětice rangerů vyměněna za výkupné, ovšem zbývajícím šesti stále hrozilo rozsekání. Šéf vojenského štábu sir Charles Guthrie v Londýně vydal rozkaz: použijte sílu a přiveďte je odtamtud.

Úkol připadl osmačtyřiceti mužům ze SAS, čtyřiadvaceti ze SBS a devadesáti z 1. výsadkového praporu. Deset maskovaných příslušníků SAS bylo v džungli vysazeno s týdenním předstihem. Nepozorováni žili v okolí povstalecké vesnice, sledovali a poslouchali. Všechno, co West Side Boys řekli a udělali, bylo zaznamenáno muži ze SAS, skrývajícími se v křoví o několik metrů dál, a ohlášeno na velitelství. Britové pochopili, že již není žádná naděje na smírné vyřešení situace.

Mike Martin útočil ve druhé vlně poté, co střela z povstaleckého minometu zranila šest mužů včetně velícího důstojníka první vlny, která se musela neslavně stáhnout.

Vesnice - či spíše dvě spojené osady, Gberi Bana a Magbeni - se rozkládala na březích špinavé a páchnoucí řeky Rokel Creek. Sedmdesát mužů ze zvláštních jednotek obsadilo Gberi Bana, kde byli drženi rukojmí, všechny osvobodilo a odrazilo sérii maniakálních protiútoků. Devadesát výsadkářů zamířilo do Magbeni. Za svítání se v obou osadách nacházelo po dvou stovkách West Side Boys.

Šest mužů bylo zajato, svázáno a odvezeno do Freetownu. Několik jich uprchlo do džungle. Nikdo se nepokusil počítat těla v osadách ani v okolní divočině, ale nikdo také nepopřel, že jich mohlo být kolem tří set.

SAS a výsadkáři měli dvanáct raněných a jeden člen SAS, Brad Tinnion, na následky svých zranění zemřel. Mike Martin poté, co přišel o velícího důstojníka první vlny, přiletěl ve druhém vrtulníku Chinook a vedl závěrečný útok na Magbeni. Byl to boj jako za starých časů, na krátkou vzdálenost a muže proti muži. Na jižním břehu Rokel Creeku výsadkáři přišli o rádio kvůli stejnému minometu, který zasáhl velitele útoku. Kroužící vrtulníky tedy nemohly předávat zprávy o účinnosti palby vlastních minometů, neboť jejich posádky v husté džungli neviděly, kam střely dopadají.

A tak výsadkáři, jimž ve spáncích pulzovala krev, prostě útočili, křičeli a nadávali, dokud se West Side Boys, kteří tak rádi týrali vesničany a vězně, nedali na útěk, neumírali, znovu neprchali a neumírali, až nezbyl ani jediný.

O šest měsíců později byl Martin zpátky v Londýně a od oběda ho vyrušily ony neuvěřitelně televizní záběry plně obsazených a natankovaných dopravních letadel, nalétávajících přímo do dvojice věží. Po týdnu bylo jasné, že USA si budou muset pro zodpovědné osoby dojít do Afghánistánu, se souhlasem kábulské vlády či bez něj.

Londýn okamžitě přislíbil, že z vlastních zdrojů poskytne vše, co bude zapotřebí, a vzápětí následovala žádost o letadla pro doplňování paliva ve vzduchu a o zvláštní jednotky. Vedoucí zastoupení SIS v Islámábádu rovněž hlásil, že bude potřebovat veškerou pomoc, kterou může obdržet.

Těmito záležitostmi se zabýval Vauxhall Cross, ale pak svou žádost o podporu vznesl také vojenský atašé v Islámábádu. Mike Martin byl odvolán z kanceláře na velení výsadkářů v Aldershotu a hned prvním letadlem pospíchal do Islámábádu jako styčný důstojník zvláštních jednotek.

Na místo dorazil čtyři týdny po zničení Světového obchodního centra a v den zahájení spojeneckých útoků.

KAPITOLA SEDMÁ

Když na Kábul začaly dopadat bomby, Izmat Chán stále působil jako velitel na severu, na badachšánské frontě. Zatímco svět věnoval pozornost hlavnímu městu a taktickému manévrování na jihu, americké zvláštní jednotky pronikly do Badachšánu, aby podpořily generála Fahíma, který převzal velení Masúdovy armády. Tady se měly odehrávat skutečně podstatné boje, všechno ostatní bylo divadlo pro média. Klíčové byly pozemní síly Severní aliance a americká nadvláda ve vzduchu.

Bezvýznamné afghánské vojenské letectvo bylo zničeno, aniž se stačilo odlepit od země. Všechny tanky a děla, které Afghánci neukryli, byly „odstraněny“. Uzbek Rašíd Dóstum, jenž strávil několik let v bezpečí za hranicemi, se nechal přesvědčit k návratu a otevřel druhou frontu na severozápadě, čímž doplnil Fahímovu frontu v severovýchodní části země. A v listopadu začal velký průlom. Klíčové bylo označování cílů, technologie, která od první války v Perském zálivu v roce 1991 prošla nenápadnou revolucí.

V rámci spojeneckých sil skrytě působili specialisté ze zvláštních jednotek, kteří s pomocí špičkových dalekohledů odhalovali nepřátelské okopy, děla, tanky, muniční sklady, zásoby a velitelská stanoviště. Na ty pak s pomocí projektoru, který nosili na rameni, „namalovali“ infračervenou tečku a vysílačkou ohlásili, že útok ze vzduchu může začít.

Během ničení talibanské armády, jež stála proti Severní alianci, letadla k náletům startovala buď z jihu, kde u pobřeží kotvily americké letadlové lodě, nebo se jednalo o protitankové stroje A-10, které měly základnu ve štědře odměněném Uzbekistánu. Jednotky talibanské armády mizely jedna za druhou, ničeny bombami a raketami, jež nemohly minout cíl, a Tádžikové slavili vítězství.

Izmat Chán vyklízel pozici za pozicí. Talibanská armáda měla na severu zpočátku třicet tisíc vojáků, ale přicházela o tisícovku denně. Scházely léky, evakuační prostředky, lékaři. Ranění odříkali modlitby a umírali jako mouchy. Bojovníci volali Alláhu akbar a vrhali se do deště kulek.

Původní dobrovolníky již talibanská armáda spotřebovala. Zůstalo jich jen pár. Bylo třeba sehnat další desetitisíce řadových vojáků, ale mnoha mužům se již válčit nechtělo. Opravdových fanatiků ubývalo. Izmat Chán musel velet k ústupům a sílilo v něm přesvědčení, že pokud bude neustále bojovat v čele svých lidí, další den už nepřežije. Osmnáctého listopadu se zastavili v Kundúzu.

Shodou historických okolností je toto město enklávou jižních Ghilzajů, kteří náleží k Paštunům, v moři Tádžiků a Hazárů. Proto zde talibanská armáda nalezla útočiště. A tady také souhlasila s kapitulací.

Afghánci nevidí na sjednané kapitulaci nic nečestného, a jakmile jsou její podmínky schváleny, všichni je dodržují. Celá talibanská armáda se vzdala generálu Fahímovi a ten k nelibosti amerických poradců kapitulaci přijal.

V rámci Talibanu působily dvě neafghánské skupiny. První tvořilo šest set Arabů věrných Usámovi bin Ládinovi, který je do země poslal. Přes tři tisícovky Arabů již padly a Američané rozhodně neměli v úmyslu ronit slzy, pokud se k Alláhovi odeberou také ti zbývající.

Druhá skupina sestávala z přibližně dvou tisíců Pákistánců, kteří by Islámábádu nepochybně způsobili značné komplikace, pokud by se o nich někdo dozvěděl. Pákistánský vládce generál Mušaraf se po 9/11 musel rozhodnout: buď se stane věrným spojencem USA a obdrží pomoc v hodnotě několika miliard dolarů, nebo bude nadále prostřednictvím ISI stranit Talibanu a tedy Bin Ládinovi a ponese přímé následky. Vybral si USA.

Jenže ISI stále měla v Afghánistánu menší armádu agentů a pákistánští dobrovolníci v řadách Talibanu by si jistě vzpomněli na podporu, které se jim kdysi cestou na sever dostávalo. Během tří nocí byla většina z nich tajným leteckým mostem přepravena zpátky do Pákistánu.

V rámci další utajované dohody byly čtyři tisíce zajatců prodány USA a Rusku - za různé sumy podle jejich atraktivity. Rusové chtěli všechny Čečence a kvůli Taškentu také proti taškentské Uzbeky.

Kapitulující armáda měla původně přes čtrnáct tisíc mužů, ale jejich počet se snižoval. Nakonec Severní aliance oznámila zástupcům světových médií, kteří se kvůli válečným reportážím hnali na sever, že má pouze osm tisíc zajatců.

Dalších pět tisíc mělo být předáno uzbeckému veliteli generálu Dóstumovi. Ten je chtěl převézt daleko na západ, do věznice Šeberghán na svém vlastním území. Zajatci byli bez jídla a vody namačkáni do nákladních vagonů a bylo jich tolik, že mohli jenom stát a lapat po vzduchu pod střechou. Cestou na západ kdosi usoudil, že kvůli přísunu vzduchu je třeba nadělat do vagonů otvory.

O to se postaraly těžké kulomety, jejichž palba ustala teprve poté, co uvnitř utichl křik.

Ze 3015 zajatců byli vytříděni Arabové. Ti pocházeli ze všech koutů muslimského světa: Saudské Arábie, Jemenu, Maroka, Alžírská, Egypta, Jordánská a Sýrie. Ultraradikální Uzbekové byli svěřeni do laskavé péče Taškentu, stejně jako většina Čečenců, kterých však přežilo jen pár. Během války se projevili jako nejdivočejší, nejkrutější a nejvíce sebevražední bojovníci ze všech.

Zbývajících dva tisíce čtyři sta mužů skončilo v rukou Tádžiků a od té doby o nich nikdo neslyšel. Izmat Chán při výslechu dokázal odpovědět na otázku položenou v arabštině, a proto ho považovali za Araba. Neměl hodnostní označení a byl špinavý, hladový a vyčerpaný. Když ho někam postrčili, kvůli únavě ani neprotestoval. Proto skončil s dalšími pěti Afghánci ve skupině, která měla být odeslána do Mazáre Šarífu a předána Dóstumovi a jeho Uzbekům. Mezitím již na místo dorazila západní média a Organizace spojených národů dohlížela na to, aby se vězňům dostalo slušného zacházení.

Podařilo se sehnat nákladní auta a šest set zajatců čekala dlouhá cesta na západ, po rozbité silnici do Mazáre Šarífu. Konečnou stanicí však nebylo město, ale rozlehlá věznice dalších patnáct kilometrů výchdně od něj.

A tak se dostali rovnou do pekla, kterému však všichni říkali pevnost Qala-i-Jangi.

Dobytí Afghánistánu trvalo přibližně padesát dní, počítáno od shození první bomby po obsazení Kábulu Severní aliancí, ale spojenecké zvláštní jednotky operovaly v zemi již dlouho předtím. Mike Martin se chtěl zapojit do jejich akcí, ale britská Vysoká komise v Islámábádu trvala na tom, že ho potřebuje k tomu, aby zprostředkovával styk s pákistánskými důstojníky.

Až do Bagrámu. Toto bývalé sovětské letiště severně od Kábulu se mělo stát významnou spojeneckou základnou v okupovaném Afghánistánu. Všude ležely vraky talibanských letadel a řídicí věž byla rozstřílená, ale dlouhá přistávací dráha, početné hangáry a ubikace, které dříve obývala sovětská posádka, se daly za nějaký čas opravit a znovu uvést do provozu.

Letiště bylo obsazeno ve třetím listopadovém týdnu a na místo dorazila jednotka mužů ze Zvláštní člunové služby, aby jeho část zajistila pro Brity. Mike Martin bez váhání prohlásil, že musí místo obhlédnout, a s touto prvotřídní výmluvou se na letišti v Rávalpindí vnutil do amerického letadla.

Základna v Bagrámu byla pustá a neútulná, ale SBS ještě před příchodem Američanů „osvobodila“ svůj vlastní hangár a usídlila se v jeho zadní části, co nejdál od ledového větru.

Vojáci mají neobyčejné nadání vytvořit cosi jako domov na těch nejpodivnějších místech, protože se právě na takových místech ocitají častěji než většina ostatních. Jednotka SBS v počtu dvaceti mužů se ve svých dlouhých landroverech rozjela po okolí, zmocnila se několika ocelových kontejnerů a odtáhla je do hangáru.

S pomocí barelů, prken a trochy vynalézavosti vojáci z těchto kontejnerů vybudovali ubikace s postelemi, gauči, stolky, elektrickým světlem a nesmírně důležitou zásuvkou, do níž bylo možné zapojit konvici a uvařit si šálek čaje.

Ráno 26. listopadu velící důstojník jednotky oznámil svým mužům: „Východně od Mazáre Šarífu, v místě zvaném Qala-i-Jangi, se zřejmě něco děje. Údajně se vzbouřila část vězňů, sebrala dozorcům zbraně a začala bojovat. Mám dojem, že bychom se tam měli podívat.“

Bylo vybráno šest mariňáků a ti dostali k dispozici dva landrovery s plnými nádržemi. Těsně před jejich odjezdem se Martin zeptal: „Nemáte nic proti tomu, když pojedu s vámi? Mohl bych se vám hodit jako tlumočník.“

Velící důstojník jednotky SBS byl kapitán námořní pěchoty. Martin byl plukovník od výsadkářů. Nikdo nic nenamítal. Martin se usadil do druhého auta vedle řidiče. Za ním se dva mariňáci hrbili nad kulometem M2 ráže .50. Čekala je šestihodinová jízda na sever, průsmykem Salang do severních planin a přes Mazáre Šarífu k pevnosti Qala-i-Jangi.

Mnohokrát se mluvilo o tom, co přesně rozpoutalo masakr vězňů v Qala-i-Jangi, a tyto dohady nikdy neutichnou. Přesto se lze na některá fakta spolehnout.

Západní média, známá schopností vše naprosto překroutit, vězně vytrvale označovala za vojáky Talibanu. To rozhodně nebyla pravda. S výjimkou šesti Afghánců, kteří se do pevnosti dostali omylem, se jednalo o bojovníky Al-Kajdy. Do Afghánistánu přijeli kvůli džihádu, aby bojovali a zemřeli. Na nákladních autech bylo z Kundúzu do pevnosti dopraveno šest set nejnebezpečnějších mužů v Asii.

V Qale na ně dohlížela jen stovka špatně vycvičených Uzbeků s naprosto neschopným velitelem. Rašíd Dóstum odjel a velení svěřil svému zástupci Saídu Kamelovi.

Mezi šesti sty vězni bylo zhruba šedesát mužů nearabského původu, spadajících do třech kategorií. První byli Čečenci, kteří při rozdělování v Kundúzu usoudili, že odjezd do Ruska by znamenal jistou smrt, a tak se mu vyhnuli. Kromě nich se do pevnosti dostali protitaškentští Uzbekové, jimž také došlo, že v Uzbekistánu nemají šanci přežít, a tak se ukryli mezi ostatní. Poslední skupinu tvořili Pákistánci, kteří špatně odhadli situaci a odmítli repatriaci do Pákistánu, kde by bývali byli propuštěni.

Ostatní byli Arabové. Na rozdíl od mnoha vojáků Talibanu, ponechaných v Kundúzu, se nejednalo o násilím odvedené muže, ale o dobrovolníky. Všichni byli ultrafanatičtí. Všichni prošli výcvikovými tábory Al-Kajdy a v boji se vyznačovali zuřivostí a obratností. A na životě jim moc nezáleželo. Každý z nich Alláha žádal jen o to, aby dostal šanci sprovodit ze světa několik obyvatel Západu či jejich přátel a zemřít jako šahíd neboli mučedník.

Qala nepřipomíná pevnost v západním stylu. Jedná se o rozlehlý, desetiarový komplex s otevřenými prostranstvími, stromy a přízemními budovami. Celý prostor je obklopen patnáctimetrovou zdí, jejíž sklon umožňuje vylézt nahoru a podívat se přes okraj na druhou stranu.

V této silné zdi se skrývá labyrint kasáren, skladišť a chodeb, pod nimiž se nalézá další bludiště tunelů a sklepů. Uzbekové pevnost obsadili před pouhými deseti dny a zdálo se, že nevědí o talibanském skladu zbraní a munice ve zdi na jižní straně, neboť právě k ní vězně nahnali.

V Kundúzu zajatcům zabavili pušky a RPG, ale osobní prohlídka neproběhla. Kdyby k ní došlo, vítězové by byli zjistili, že téměř každý vězeň pod splývavým oblečením schovává jeden nebo dva granáty. Měli je tam i poté, co kolona nákladních aut dorazila do Qaly.

K první komplikaci došlo v sobotu večer po příjezdu. Izmat Chán byl v pátém autě, když ze vzdálenosti stovky metrů uslyšel výbuch. Jeden Arab se vmísil mezi Uzbeky a odpálil svůj granát, takže z něj a pětice dozorců skoro nic nezbylo. Stmívalo se. V pevnosti nebyla světla. Dóstumovi muži se rozhodli, že zajatce prohledají až ráno. Nechali je v komplexu bez jídla a vody sedět na zemi, obklopené ozbrojenými, ale nervózními strážemi.

Za úsvitu začaly prohlídky. Vězni, stále poddajní vlivem únavy z boje, si nechali svázat ruce za zády. Uzbekové však neměli dost provazů, a tak použili turbany vězňů. Jenže turbany nejsou provazy.

Zajatci byli jeden po druhém zvedáni ze země a prošacováni. Objevily se pistole, granáty - a peníze. Ty Saíd Kamel a jeho zástupce odnášeli stranou do místnosti. Jeden uzbecký voják o chvíli později nahlédl oknem dovnitř a viděl, že si cpou hotovost do kapes. Vešel a vytkl jim to, ale bylo mu jednoznačně řečeno, aby se ztratil. On se však vrátil s puškou.

Všimli si toho dva vězňové, kteří si mezitím uvolnili ruce. Vrazili do místnosti, sebrali vojákovi pušku a všechny tři Uzbeky ubili pažbou. Protože nevystřelili, incident nevzbudil žádnou pozornost, ovšem pevnost se změnila v soudek s dynamitem.

Potom dorazili Američané ze CIA, Johnny „Mike“ Spann a Dave Tyson, a přímo na místě zahájili sérii výslechů. Kolem sebe měli šest set fanatiků, kteří od Alláha chtěli jediné, totiž aby jim před smrtí dovolil zabít Američana. Potom jakýsi uzbecký dozorce spatřil ozbrojeného Araba a vykřikl. Arab vypálil a zabil ho. Soudek s dynamitem vybuchl.

Izmat Chán seděl v prachu a čekal, až přijde na řadu. Podobně jako další měl rozvázané ruce. Když se zastřelený uzbecký voják skácel k zemi, další po obvodu zdi začali střílet z kulometů. Rozpoutalo se krveprolití.

Přes sto zajatců zemřelo vsedě se spoutanýma rukama a tak je také našli pozorovatelé OSN, když se situace uklidnila natolik, že mohli bez obav vejít. Další rozvázali ruce svým sousedům, aby mohli bojovat. Izmat Chán vedl skupinu, v níž bylo také zbývajících pět Afghánců, přískoky ke stromům u jižní zdi, kde se nacházela zbrojnice, o níž věděl od své předešlé návštěvy, kdy pevnost byla v rukou Talibanu.

Dvacet nejbližších Arabů se vrhlo na Mika Spanna a holýma rukama ho ubili. Dave Tyson vystřílel do davu zásobník pistole, zabil tři muže, a když úderník cvakl naprázdno, právě včas se dostal k hlavní bráně.

Během deseti minut bylo prostranství prázdné až na mrtvá těla a zraněné, kteří leželi a sténali, dokud nezemřeli. Uzbekové se stáhli za zeď a zabouchli hlavní bránu, takže vězni zůstali uvnitř. Začalo šestidenní obléhání, během kterého ani jedna strana nebrala zajatce. Obě byly přesvědčeny, že podmínky kapitulace porušila ta druhá, ovšem na tom již nezáleželo.

Vězni vyrazili dveře zbrojnice a rozdělili si zbraně.

Zbraní bylo dost pro malou armádu a pět set mužů získalo obrovské množství munice. Měli pušky, granáty, raketomety, RPG a minomety. Každý si vzal, co unesl, a rozptýlili se po tunelech a chodbách, až obsadili celou pevnost. Kdykoli se nad zdí objevila hlava uzbeckého vojáka, odněkud ze skuliny na něj vystřelil Arab.

Dóstumovi muži neměli jinou možnost než okamžitě požádat o posily. Generál poslal několik set Uzbeků, kteří ihned vyrazili k pevnosti. Na cestě byli také americké zelené barety v počtu čtyř mužů z Fort Campbell v Kentucky, jeden člověk z vojenského letectva kvůli koordinaci náletů a šest členů 10. horské divize. Jejich hlavním úkolem bylo monitorovat situaci, podávat hlášení a naváděním útočících letadel zlomit odpor.

Dopoledne přijelo ve dvou landroverech z bagrámské základny severně od nedávno dobytého Kábulu šest příslušníků britských elitních sil ze Zvláštní člunové služby (SBS) a tlumočník plukovník Mike Martin ze SAS.

V úterý začal uzbecký protiútok. Vojáci pod ochranou svého jediného tanku vnikli do komplexu a začali likvidovat pozice vzbouřenců. Izmatu Chánovi bylo jako vyššímu důstojníkovi svěřeno velení jižního křídla. Když tank začal střílet, Izmat svým mužům nařídil stáhnout se do sklepů. Jakmile nebezpečí pominulo, opět vyšli ven.

Věděl, že všechno je jen otázka času. Těžko se jim podaří uniknout a nemohli očekávat soucit. Ani po něm netoužil. V devětadvaceti letech konečně našel místo, kde zemře, a připadalo mu stejně dobré jako kterékoli jiné.

V úterý také zaútočila americká letadla. Čtyři zelené barety a muž od letectva leželi na obvodové zdi a označovali bitevním bombardovacím strojům cíle. Za celý den bylo shozeno třicet pum a dvacet osm jich dopadlo do pevnosti obsazené vzbouřenci. Přibližně sto mužů zemřelo, převážně pod hromadami padajícího kamení. Dvě bomby cíl minuly.

Mike Martin byl na zdi asi sto metrů od zelených baretů, když přišel první nepřesný zásah. Bomba vybuchla mezi pěti Američany, stojícími v kroužku. Kdyby se jednalo o protipěchotní pumu, téměř nic by z nich nezbylo. To, že všichni přežili, i když s popraskanými ušními bubínky a několika zlomenými kostmi, bylo samo o sobě zázračné.

Šlo o bombu typu JDAM, určenou k rozbíjení bunkrů. Ta před explozí proniká do zdivá. Dopadla svisle do písku a její hlavice před detonací vystřelila dalších dvanáct metrů hluboko. Američané se ocitli v epicentru zemětřesení, byli zle pošramocení, avšak přežili.

Druhá chyba měla ještě tragičtější následky. Bomba zasáhla uzbecký tank a velitelské postavení za ním.

Ve středu se okolo pevnosti začali hemžit západní novináři. Ačkoli si to zřejmě neuvědomovali, jejich přítomnost se stala rozhodujícím faktorem, který Uzbekům zabránil vyhladit vzbouřence do posledního muže.

Během šesti dnů se dvacet zajatců rozhodlo zkusit štěstí a pod pláštěm noci prchlo do okolní krajiny. Všichni skončili v rukou zemědělců - Hazárů, kteří si dobře pamatovali na talibanské krutosti, ke kterým došlo před třemi lety - a byli zlynčováni.

Mike Martin ležel na vrcholu zdi a pozoroval otevřené prostranství. Těla z prvních dnů dosud ležela na místě a pevností se šířil odporný zápach. Američané v černých vlněných čepicích chodili s nezakrytými tvářemi a nechali se fotografovat a natáčet novináři. Sedm Britů dalo přednost anonymitě. Všichni měli přes obličej šemag, bavlněný šátek, který sloužil jako ochrana před mouchami, pískem, prachem a čumily. Od středy fungoval také jako pachový filtr.

Těsně před západem slunce se Dave Tyson ze CIA po dnu stráveném v Mazáre Šarífu rozhodl vstoupit do pevnosti jako doprovod tříčlenného televizního štábu, který toužil po záběrech, za něž bude oceněn novinářskou cenou. Martin sledoval, jak se všichni plíží podél vzdálenější zdi. Vedle něj ležel major od námořní pěchoty. Náhle se z nenápadných dveří vynořila skupinka vzbouřenců, zajala čtveřici vetřelců a zatáhla je dovnitř.

„Někdo by je odtamtud měl dostat,“ poznamenal major nevzrušeně. Pak se rozhlédl. Dívalo se na něj šest párů očí. Všichni mlčeli.

Major pouze stručně poznamenal: „Do prdele,“ přeskočil zeď, seběhl po vnitřní rampě a sprintoval přes otevřené prostranství. Tři muži z SBS utíkali za ním. Další dva a Martin je kryli jako ostřelovači. V té době se již vzbouřenci stáhli pouze do jižní zdi. Neslýchaná troufalost toho, co čtveřice mariňáků provedla, jim vyrazila dech. Nechali se zaskočit a první výstřely zazněly teprve ve chvíli, kdy vojáci doběhli ke dveřím.

Major dovnitř vrazil jako první. Příslušníci SAS a SBS nacvičují osvobozování rukojmích tak dlouho, až jim přejde do krve. SAS má v Herefordu „mrtvý dům“, kde se nedělá prakticky nic jiného, a SBS disponuje stejnou stavbou ve svém ústředí v Poolu.

Čtveřice ze SBS bez otálení proběhla dveřmi, podle oblečení a vousů identifikovala únosce a spustila palbu. Zavedenému postupu se říká „dvojitá rána“; dva výstřely přímo do hlavy. Tři Arabové se ani nezmohli na odpor a stejně byli obrácení špatným směrem. Dave Tyson a členové britského televizního štábu slíbili, že o incidentu pomlčí, a slib dodrželi.

Ve středu večer Izmat Chán pochopil, že se svými muži nad úrovní terénu nepřežije. Přijelo dělostřelectvo a začalo celou jižní část pevnosti měnit v hromadu sutin. Posledním útočištěm se staly sklepy. Zbývající vzbouřenci se museli uchýlit do podzemí.

Někteří se rozhodli, že raději zemřou pod otevřeným nebem. Podnikli sebevražedný protiútok na vzdálenost přibližně sto metrů a podařilo se jim zabít několik neopatrných Uzbeků, kteří nereagovali dost rychle. Potom ale spustil kulomet uzbeckého tanku, který dorazil jako náhrada zničeného, a Arabové byli rozsekáni na kusy. Byli to převážně Jemenci a několik Čečenců.

Ve čtvrtek Uzbekové na radu Američanů vzali barely s naftou, kterou měli připravenou pro tank, a vylili ji do kanálů vedoucích ke sklepům. Potom naftu zapálili.

Izmat Chán nebyl v zasažené části sklepa, ale přes pach nafty cítil spálené maso, slyšel hukot plamenů a cítil horko. Většina vzbouřenců zahynula, avšak další skrze oblaka kouře klopýtali k němu. Všichni se dusili a dávili. Když se Izmat Chán se zhruba sto padesáti muži uchýlil do poslední sklepní místnosti, zabouchl dveře a zavřel je na zástrčku, aby dovnitř nepronikl dým. Z druhé strany se ozývalo bušení umírajících, které však bylo stále slabší a nakonec ustalo. Do prázdných sklepů dopadaly dělostřelecké náboje.

Z poslední místnosti vybíhala chodba, na jejímž konci muži ucítili čerstvý vzduch. Hledali cestu ven, ale objevili jenom kanál nad svými hlavami. V noci nového uzbeckého velitele Dina Muhammada napadlo, že by do kanálu mohl svést ledovou vodu ze zavlažovacího příkopu. Po listopadových deštích byl příkop plný.

O půlnoci stáli zbývající muži po pás ve vodě. Oslabení hladem a vyčerpáním, začali sklouzávat pod hladinu a topili se.

Na povrchu velení převzali zástupci Organizace spojených národů a v obklíčení novinářů nařídili, že je třeba brát zajatce. Vzbouřenci přes trosky zřícených budov slyšeli megafon, který jim oznamoval, že mají vyjít ven, neozbrojení a s rukama nad hlavou. Po dvaceti hodinách se ke schodům váhavě vydal první. Další ho následovali. Izmat Chán nakonec uznal porážku a společně s pěti dalšími Afghánci vyšel živý ven.

Na povrchu klopýtali přes rozbité kamenné kvádry, které dříve tvořily jižní zed. Osmdesát šest vzbouřenců stálo proti hlavním namířených pušek a raketometů.

V denním světle sobotního dopoledne vypadali jako strašáci z hororu. Špinaví, zapáchající, černí od korditových sazí, otrhaní, zarostlí a podchlazení se třásli a někteří upadli. To se stalo i Izmatu Chánovi.

Při slézání z hromady sutin uklouzl, natáhl ruku a zachytil se kamenného bloku. Kámen se pod jeho rukou rozdrobí. Nervózní mladý Uzbek, který měl dojem, že na něj někdo útočí, vypálil RPG.

Granát proletěl Afgháncovi kolem ucha a narazil do balvanu za ním. Kámen se roztříštil a úlomek o velikosti baseballového míče ho se zničující silou zasáhl zezadu do hlavy.

Izmat Chán byl bez turbanu. Před šesti dny mu s ním svázali ruce a poté si jej už nenasadil. Kdyby ho kámen zasáhl po úhlem devadesáti stupňů, rozdrtil by mu lebku. Úlomek se však odrazil, o hlavu se pouze otřel a poslal Afghánce do hlubokého bezvědomí. Izmat Chán se zhroutil mezi trosky a z rány se mu řinula krev. Ostatní zajatci byli odváděni k nákladním autům čekajícím před pevností.

O hodinu později komplexem procházelo sedm britských vojáků a dělalo si poznámky. Mike Martin jako důstojník s nejvyšší hodností, třebaže oficiálně tlumočník jednotky, musel sepsat dlouhé hlášení. Počítal oběti, i když věděl, že mnoho mrtvých, možná až dvě stě, zůstalo pod zemí. Jedno tělo ho zaujalo, neboť stále krvácelo. Mrtvoly nekrvácejí.

Obrátil strašáka tváří nahoru. Oblečením sem nepatřil. Měl na sobě paštunské šaty. Paštunové tu být neměli. Martin si z tváře stáhl šemag a otřel špinavý obličej. Připadalo mu, že vzbouřence odněkud zná.

Když vytáhl nůž, přihlížející Uzbek se zašklebil. Jestliže se cizinec chce pobavit, proč ne? Martin ležícímu muži rozřízl kalhoty na pravém stehně.

Byla tam, svraštělá jizva se šesti stehy, v místě, kam Afghánce před třinácti lety zasáhla střepina sovětské střely. Martin podruhé v životě zvedl Izmata Chána na rameno a odnášel ho pryč. U hlavní brány vyhledal bílý landrover označený symbolem Organizace spojených národů.

„Tenhle muž žije, ale je zraněný,“ oznámil. „Má ošklivou ránu na hlavě.“

Když vykonal svou povinnost, nastoupil do landroveru SBS a vydal se na cestu zpátky do Bagrámu.

Tým amerických vyšetřovatelů Afghánce našel po třech dnech v nemocnici v Mazáre Šarífu a vyžádal si ho k výslechu. Odvezli ho do Bagrámu, ovšem na svou stranu rozlehlé letecké základny, a tam o dva dny později na podlaze provizorní vězeňské cely pomalu a nejistě přišel k sobě. Zůstal však naživu.

Čtrnáctého ledna 2002 byli první zadržení z Kandaháru vypraveni do Guantanamo Bay na Kubě. Měli zavázané oči, vrávorali, měli hlad a žízeň a byli špinaví. Izmat Chán byl mezi nimi.

Plukovník Mike Martin se na jaře 2002 vrátil do Londýna a tři roky pracoval jako zástupce velitele štábu na ústředí zvláštních sil v kasárnách vévody z Yorku v Chelsea. V prosinci 2005 odešel do výslužby a na rozloučenou uspořádal večírek, na kterém se ho skupina přátel, mezi nimi Jonathan Shaw, Mark Carleton-Smith, Jim Davidson a Mike Jackson, neúspěšně pokusila opít do němoty. V lednu 2006 si koupil památkově chráněnou stodolu v údolí řeky Meon v Hampshiru a na konci léta ji začal přestavovat na venkovský dům.

Ze záznamů Organizace spojených národů později vyplynulo, že v pevnosti Qala-i-Jangi zemřelo 514 fanatiků z Al-Kajdy a šestaosmdesát přežilo, do jednoho zranění. Všichni byli přepraveni do Guantanamo Bay. Zahynulo také šedesát uzbeckých dozorců. Generál Rašíd Dóstum se stal ministrem obrany v nové afghánské vládě.

TŘETÍ ČÁST

Sochor

KAPITOLA OSMÁ

Prvním úkolem v rámci operace Sochor byl výběr krycího příběhu, aby ani lidé, kteří se na operaci budou podílet, nevěděli nic o Miku Martinovi a plánu na proniknutí zvěda do Al-Kajdy.

Zvolená „legenda“ hovořila o tom, že se jedná o společný anglo-americký podnik v boji proti sílící opiové hrozbě, přicházející z makových polí v Afghánistánu a drogových laboratoří na Středním východě. Čistý heroin totiž pronikal na Západ, kde ničil životy a zároveň pomáhal vytvářet fondy pro další financování terorismu.

„Scénář“ pokračoval v tom smyslu, že kvůli západním snahám připravit teroristy o přísun peněz na úrovni světových bank se fanatici museli uchýlit k drogám - které ve světě zločinu vynášejí hotovost.

I když Západ již dříve v tažení proti narkotikům disponoval mocnými agenturami, jako je americká DEA a britská Celní správa, obě vlády se rozhodly spustit operaci Sochor jako zvláštní jednorázovou akci, v jejímž rámci budou tajné služby využity mimo delikátní oblast oficiální diplomacie tak, aby odhalily a zničily továrny v kterékoli cizí zemi, jež nad obchodem s drogami přivírá oči.

Pokud jde o modus operandi, zaměstnanci zapojení do operace Sochor obdrží současně s přidělenými úkoly také pokyny pro využití nejmodernější odposlouchávací a pozorovací techniky pro sledování vysoce postavených zločinců a souvisejících tras, skladišť, rafinerií, lodí a letadel. Tato informace nevzbudila u nikoho ze zúčastněných ani stín podezření.

Byl to pouze krycí příběh, na který všichni zapomenou, jakmile ho již nebude zapotřebí, ať tato chvíle přijde kdykoli. Ovšem po konferenci ve Fort Meade žádná západní výzvědná služba nehodlala spoléhat pouze na operaci Sochor. Na všech frontách probíhala horečná, byť přísně utajovaná snaha, jejímž cílem bylo zjistit, čeho by se Al-Isra mohla týkat.

V agenturách však vládl zmatek. Ve světě islámského fundamentalismu měly mnoho informátorů, některé ochotné, jiné spolupracující pod nátlakem.

Otázka zněla: jak daleko můžeme zajít, než skuteční vůdci pochopí, že o operaci Al-Isra víme? Evidentně bylo výhodné nechat Al-Kajdu při představě, že z laptopu mrtvého bankéře z Péšávaru se nepodařilo získat žádné informace.

To se potvrdilo, když první zmínky o klíčovém slovu v běžných rozhovorech s koránskými učenci, o nichž se vědělo, že sympatizují s extremisty, vyvolaly zdvořilou, ale nic neříkající odezvu.

Ať o skutečném významu slova věděl kdokoli, Al-Kajda se postarala, aby okruh těchto lidí byl velice omezený, a brzy se ukázalo, že do něj nepatří žádný informátor Západu. A tak padlo rozhodnutí nasadit proti mlčenlivosti mlčenlivost. Západním protitahem bude výhradně Sochor.

Ve druhé fázi projektu bylo třeba zřídit a vybavit nové a odlehlé ústředí. Marek Gumienny a Steve Hill byli zajedno v tom, že musí ležet daleko od Londýna i Washingtonu. Potom se shodli, že Sochor by měl mít zázemí někde na Britských ostrovech.

Po analýze potřeb z hlediska velikosti, ubytovací kapacity, prostoru a přístupové cesty se jednoznačně ukázalo, že se musí jednat o nepoužívanou leteckou základnu. Taková zařízení zpravidla bývají daleko od velkých měst a jsou v nich k dispozici jídelny, kantýny, kuchyně a ubikace. Kromě toho lze v hangárech skladovat vybavení a přistávací dráha umožňuje přílety a odlety návštěvníků, které nemá nikdo spatřit. Pokud základny nejsou mimo provoz příliš dlouho, mohou je opravářské čety jednotlivých armádních složek - v tomto případě letectva -rychle uvést do původního stavu.

Když se přikročilo k samotnému výběru, bylo rozhodnuto, že by se mělo jednat o bývalou americkou základnu z dob studené války, jichž se v Británii nacházelo několik desítek. Seznam se zúžil na patnáct, které pak čekalo detailní posouzení. Byly mezi nimi Chicksands, Alconbury, Lakenheath, Fairford, Molesworth, Bentwaters, Upper Heyford a Greenham Common. Všechny byly zamítnuty.

Některé dosud byly v provozu a personál může leccos prozradit. Jiné se ocitly v rukou developerů a na dalších byly přistávací dráhy rozorány a opět se z nich stala pole. Na dvou dosud probíhal výcvik výzvědných služeb. Operace Sochor potřebovala prázdnou základnu jen pro sebe. Phillips a McDonald se rozhodli pro letiště RAF v Edzellu a zajistili souhlas svých nadřízených.

I když RAF nikdy nepřestala být výhradním majitelem Edzellu, na řadu let ji pronajala americkému námořnictvu, ačkoli základna leží mnoho kilometrů od moře. Nachází se ve skotském hrabství Angus severně od Brechinu a severozápadně od Montrose, na jižním úpatí Skotské vysočiny.

K hlavní silnici A90 z Forfaru do Stonehavenu je to poměrně daleko. Samotná vesnice sestává jen z několika domů, rozesetých po lese a vřesovišti, a protéká jí řeka North Esk.

Základna, na jejíž návštěvu se oba výkonní důstojníci vypravili, jim dokonale vyhovovala. Byla ukrytá před zvědavýma očima; měla dvě dobré přistávací dráhy, řídicí věž a všechny budovy nezbytné pro personál. Zbývalo jen postavit bílé kupole připomínající golfové míčky, v nichž budou pracovat antény schopné odposlouchávat svačícího brouka na opačném konci světa, a bývalé operační středisko námořnictva se změní v komunikační centrum.

Do komplexu budou zavedeny linky z GCHQ v Cheltenhamu a NSA v Marylandu; kromě toho bude zřízeno přímé a bezpečné spojení do Vauxhall Cross a Langley kvůli neustálému kontaktu s Markem Gumiennym a Stevem Hillem a zajištěn přísun dat z osmi výzvědných agentur obou zemí, především z amerických družic spadajících pod Národní úřad pro průzkum (NRO) ve Washingtonu.

Jakmile bylo vše schváleno, „nádeníci“ Královského letectva se pustili do bleskového uvedení Edzellu do provozu. Dobří lidé z vesnice si všimli, že se něco děje, avšak s významným pomrkáváním vzali na vědomí, že se opět jedná o cosi tajného, jako za starých časů. Majitel místní hospody objednal víc ležáku a whisky v naději, že se tržby vrátí na úroveň před vyklizením základny. Jinak nikdo neřekl ani slovo.

Zatímco malíři pokojů zkrášlovali stěny důstojnických ubikací na skotské letecké základně, do sídla firmy Siebart a Abercrombie v nenápadné ulici Crutched Friars v londýnské City zavítal návštěvník.

Pan Ahmed Lampong se dostavil na schůzku po výměně několika e-mailů mezi Londýnem a Jakartou a byl uveden do pracovny pana Siebarta, syna zakladatele firmy. Zástupce lodní společnosti nevěděl, že lampong je jeden z menšinových jazyků na Sumatře, odkud Indonésan pocházel. A pochopitelně se jednalo o falešné jméno, i když bylo uvedeno v cestovním pasu, kterému se nedalo nic vytknout.

Nic se nedalo vytknout ani jeho angličtině, a když ji Alex Siebart pochválil, návštěvník přiznal, že na ní zapracoval během magisterského studia na London School of Economics. Mluvil plynně, jeho vystupování bylo příjemné a uhlazené a navíc se jednalo o potenciálního zákazníka. Nic nenasvědčovalo tomu, že jde o fanatického Člena islamistické teroristické organizace Džamáa Islamíja, odpovědné za vlnu pumových útoků na Bali.

Vystupoval jako senior partner společnosti Sumatra Trading International a jeho dokumenty i bankovní reference byly v pořádku. Když požádal o svolení objasnit svůj problém, pan Siebart byl jedno velké ucho. Na úvod pan Lampong před britského lodního jednatele vážně položil list papíru.

Jednalo se o dlouhý seznam. Jako první byl uveden Aldemey, jeden z britských Normanských ostrovů, a následovaly Anguilla, Antigua a Aruba. Tím písmeno A skončilo. Seznam čítal celkem třiačtyřicet míst a končil Uruguají, Vanuatu a Západní Samoou.

„Toto jsou daňové ráje, pane Siebarte,“ řekl Indonésan, „a všechny ctí bankovní tajemství. Ať se nám to líbí nebo ne, své finanční záležitosti na těchto místech ukrývají dosti pochybné firmy včetně těch čistě zločineckých. A tyhle země“ - vytáhl další seznam - „jsou svým způsobem stejně problematické. Pod jejich vlajkami bývají registrovány obchodní lodě.“

Dopředu se znovu dostala Antigua a po ní Bahamy, Barbados, Barma, Belize, Bermudy a Bolívie. Soupis měl sedmadvacet položek a poslední byly Sv. Vincenc, Srí Lanka, Tonga a Vanuatu.

Obsahoval zaostalé africké země jako Rovníková Guinea a mušince na mapě jako Sv. Tomáš a Princův ostrov, Komory nebo korálový atol Vanuatu. Pozornost vzbuzovaly Lucembursko a Mongolsko, jež nemají přístup k moři. Pan Siebart byl zmaten, ovšem zatím se nedozvěděl nic nového.

„Dejte tyhle dva papíry dohromady, a co dostanete?“ zeptal se vítězoslavně pan Lampong. „Podvod, vážený pane, kolosální a stále rostoucí podvod. A týká se to především té části světa, kde já a mí partneři obchodujeme. Proto jsme se rozhodli jednat v budoucnu výhradně s institucí známou díky své bezúhonnosti. S londýnskou City.“

„Děkujeme za důvěru,“ řekl pan Siebart. „Kávu?“

„Krádeže nákladu, pane Siebarte. Neustálé a pořád horší. Děkuji, nechci, právě jsem snídal. Svěříte někomu náklad, cenný náklad, a ten zmizí. Už nenajdete loď, agenty, posádku, náklad a nakonec ani majitele. Všichni se schovávají v džungli různých vlajek a bank. A velká většina je zkorumpovaná.“

„Hrozné,“ poznamenal Siebart. „Jak vám můžu pomoci?“

„S partnery jsme si řekli, že toho už máme dost. Pravda, bude to trochu dražší. Ale v budoucnu se chceme spoléhat výhradně na britské obchodní lodě plující pod britskou vlajkou, z britských přístavů, pod vedením britských kapitánů a objednané londýnským agentem.“

„Výborně,“ rozzářil se Siebart. „Moudrá volba. A samozřejmě nesmíme zapomínat na pojištění plavidla a nákladu u Lloyd’s v Londýně. Jaký náklad hodláte posílat?“ Lodní jednatelé se živí tím, že kombinují zásilky a nákladní lodě a nákladní lodě s náklady, a firma Siebart a Abercrombie odjakživa patřila k pilířům úctyhodné londýnské instituce zvané Baltic Exchange.

„Čekal jsem, že se zeptáte,“ řekl pan Lampong a vytáhl několik dopisů. „Jednáme s touto firmou: dodavateli drahých britských limuzín a sportovních vozů do Singapuru. Také vyvážíme dřevo na nábytek, například růžové dřevo, tulipánovník a padauk, z Indonésie do USA. Dřevo pochází ze severního Bornea, ovšem náklad doplňujeme zásilkami vyšívaného hedvábí ze Surabaje na Jávě, které rovněž směřuje do USA. Tady“ - položil na stůl další dopis - „jsou podrobnosti o našich přátelích ze Surabaje. Všichni jsme se shodli na tom, že si najdeme britského dopravce. Bude se jednat o plavbu mezi třemi přístavy. Dokážete nám najít vhodnou společnost s registrací ve Velké Británii? Šlo by o pravidelnou a dlouhodobou spolupráci.“

Alex Siebart nepochyboval, že najde tucet vhodných plavidel plujících pod britskou vlajkou. Potřeboval však upřesnit velikost lodi, cenu a časový harmonogram.

Nakonec se dohodli, že panu Lampongovi dodá nabídku lodí s požadovanou tonáží včetně cen. Pan Lampong po poradě se svými partnery sestaví časový plán plavby mezi dvěma dálněvýchodními přístavy a místem určení ve Spojených státech. Na závěr se ujistili o vzájemné důvěře a dobrých úmyslech.

„Jak příjemné,“ konstatoval otec Alexe Siebarta, když mu syn nad obědem v klubu vyprávěl o probíhajícím jednání, „obchodovat se staromódními a zdvořilými gentlemany.“

Pokud existovalo nějaké místo, kde se Mike Martin nesměl ukázat, pak to byla letecká základna Edzell. Steve Hill se rozhodl, že ho někam uklidí a využije k tomu síť svých kontaktů na bývalé spolužáky, což je spolehlivý nástroj, který funguje v jakékoli branži.

„Většinu zimy nebudu doma,“ řekl jeho host na obědě v klubu zvláštních jednotek. „Mám v plánu trochu si užít karibského slunce. Takže by sis ten dům mohl půjčit.“

„Samozřejmě budeme platit nájem,“ připomněl Hill. „V rámci našeho skromného rozpočtu.“

„A nic nerozbijete?“ zeptal se host. „V tom případě si můžeme plácnout. Jak dlouho tam budete?“

„Doufáme, že maximálně do poloviny února. Jde o pár seminářů. Potřebujeme někde ubytovat lektory a tak podobně. Nic… zásadního.“

Martin odletěl z Londýna do Aberdeenu, kde na něj čekal bývalý seržant SAS, kterého dobře znal. Byl to tvrdý Skot, který se podle všeho rozhodl prožít penzi na svém rodném vřesovišti.

„Jak se vede, veliteli?“ zeptal se žargonem, který příslušníci SAS používají v hovoru s důstojníky. Hodil Martinův vojenský batoh na zadní sedadlo auta a vyjel z letištního parkoviště. Na předměstí Aberdeenu odbočil na sever a po A96 se rozjel směrem na Inverness. Po několika kilometrech je obklopily kopce Skotské vysočiny. Po deseti kilometrech od odbočky sjeli z hlavní silnice doleva.

Na ukazateli stálo pouze „Kemnay“. Nechali za sebou vesnici Monymusk a dostali se na cestu z Aberdeenu do Alfordu. Po necelých pěti kilometrech landrover odbočil doprava, projeli Whitehouse a zamířil do Keigu. Podél cesty tekla řeka; Martina napadlo, jestli by se v ní nenašel nějaký losos nebo pstruh.

Těsně před Keigem auto přejelo most a pokračovalo vzhůru po klikaté soukromé cestě. Po dvou zatáčkách se objevil starobylý kamenný hrad, shlížející z nevysokého vršku na překrásnou krajinu divokých kopců a roklí.

Hlavním vchodem vyšli dva muži, dokráčeli k autu a představili se.

„Gordon Phillips. Michael McDonald. Vítejte na hradě Forbes, rodinném sídle lorda Forbese. Jaká byla cesta, plukovníku?“

„Pro vás Mike. Jak je možné, že jste náš očekávali? Tady Angus nikam nevolal.“

„Víte, měli jsme svého člověka v letadle. Pro jistotu,“ odpověděl Phillips.

Mike Martin zamručel. Nevšiml si, že ho někdo sleduje. Očividně vyšel ze cviku.

„Pusťte to z hlavy, Miku,“ řekl McDonald ze CIA. „Teď jste tady. Čeká vás osmnáct týdnů náročných školení. Běžte se dát do pořádku a po obědě nás čeká první instruktáž.“

* * *

Během studené války CIA udržovala po celých Spojených státech síť „bezpečných domů“. Zčásti se jednalo o městské byty, kde mohla probíhat diskrétní jednání, jejichž účastníci se raději nechtěli ukazovat v centrálách. Zbytek tvořily venkovské rezidence, například zrenovované farmy, na kterých si agenti po náročných zahraničních misích mohli odpočinout a zároveň podávat podrobná hlášení.

Některé domy se nacházely na místech natolik odlehlých, že se tam mohli v bezpečí a pohodlí ukrývat přeběhlíci ze Sovětského svazu, dokud nebyla ověřena jejich spolehlivost. Pomstychtivá KGB, operující prostřednictvím velvyslanectví nebo konzulátů, tak dlouhé prsty neměla.

Veteráni tajných služeb dodnes neradi vzpomínají na případ plukovníka Jurčenka, jenž zběhl v Římě a kupodivu mu bylo dovoleno zajít v Georgetownu na oběd s důstojníkem, který ho vyslýchal. V restauraci odešel na záchod a už se nevrátil. Kontaktovala ho totiž KGB a připomněla mu, že v Moskvě nechal rodinu. Protože měl výčitky svědomí, naivně uvěřil slibům, že se mu nic zlého nestane, a vrátil se do Sovětského svazu. Od té doby o něm nikdo neslyšel.

Marek Gumienny měl pro malou kancelář, která v Langley řídí a spravuje bezpečné domy, jedinou prostou otázku: „Který náš objekt je nejodlehlejší, nejskrytější a nejhůře dostupný?“

Kolega, jenž měl nemovitosti na starosti, odpověděl bez zaváhání:

„Říkáme mu ‚srub‘. Stojí v pustém kraji nedaleko rezervace Pasayten Wilderness v Kaskádových horách.“

Gumienny si vyžádal podrobné informace a všechny dostupné fotografie. Třicet minut poté, co obdržel složku, učinil rozhodnutí a vydal rozkazy.

Východně od Seattlu, v divočině státu Washington, se nacházejí příkré, zalesněné a v zimě zasněžené svahy pohoří nazývaného Kaskádové hory. Jeho území se skládá ze tří zón: národního parku, dřevařského lesa a rezervace Pasayten Wilderness. Silnice a lidská obydlí se vyskytují pouze v prvních dvou.

Do parku během sezóny každoročně zavítají statisíce návštěvníků, a proto je protkán cestami a stezkami; první využívají terénní vozy a druhé pěší turisté a koně. A strážci je znají jako své boty.

Do dřevařského lesa veřejnost nemá z bezpečnostních důvodů přístup, ovšem i tam je síť cest, využívaných lomozícími nákladními auty, která svážejí klády na sběrná místa, odkud jsou dopravovány na pily. Přes zimu bývají cesty zavřené, protože kvůli hlubokému sněhu téměř není možné jezdit.

Na východ od těchto dvou zón se až ke kanadské hranici rozkládá rezervace. Tu neprotínají žádné silnice, jen pár lesních cest, a na její jižní straně nedaleko Hartova průsmyku stojí několik srubů.

Rezervace je po celý rok plná divokých zvířat a lovné zvěře. Majitelé srubů většinou přijíždějí jen na léto a na zbytek roku chaty zamknou, odpojí vodu a elektřinu a uchýlí se do svých městských bytů. Nikde v USA zřejmě nejsou zimy tak mrazivé, snad s výjimkou oblasti v severním Vermontu, známé jako „Království“, kde může člověk beze stopy zmizet a při jarní oblevě ho naleznou zmrzlého na kámen.

Před několika lety byl na prodej odlehlý srub a CIA ho koupila. Byla to koupě z náhlého popudu a agentura jí později litovala, třebaže vysocí důstojníci na místě příležitostně trávili letní dovolenou. Když Mark Gumienny v říjnu vznesl svůj dotaz, srub byl zamčený a připravený na zimu. Navzdory blížícímu se chladnému počasí a nákladům Gumienny trval na otevření a zprovoznění srubu.

„Jestliže potřebujete něco v tomhle stylu, proč nevyužijete severozápadní vazební centrum v Seattlu?“ zeptal se šéf kanceláře spravující nemovitosti.

Ačkoli hovořil s kolegou, Gumienny neměl jinou možnost než zalhat.

„Není to jen otázka utajení nesmírně cenného člověka před všetečnýma očima, ani nám nejde o to, abychom mu bránili v útěku. Dokonce i ve věznicích s nejvyšším stupněm ostrahy dochází ke smrtelným úrazům.“

Šéf kanceláře pochopil. Tak přece, pomyslel si. Potřebují nějakou naprosto nenápadnou rezidenci, ze které se v žádném případě nedá uprchnout. Místo, které zůstane přinejmenším šest měsíců odříznuté od světa. To nebyla jeho specialita. Proto povolal tým, který vybudoval bezpečnostní opatření v obávané věznici Pelican Bay v Kalifornii.

První komplikace spočívala v tom, že srub byl téměř nepřístupný. Severně od něj se táhla silnička do malého města Mazama, jenže i k ní stále zbývalo patnáct kilometrů. Nezbývalo než povolat na pomoc vrtulník a nechat těžkou práci na něm. Marek Gumienny si díky svým pravomocem mohl vyžádat mimořádně výkonnou helikoptéru Chinook z letecké základny McChord jižně od Seattlu.

O stavební práce se postarají ženisté; materiál armáda nakoupí v blízkém okolí, s čímž jí pomůže státní policie. Všem zúčastněným bylo řečeno, že ze srubu bude přísně střežené výzkumné středisko. Ve skutečnosti se ovšem měnil ve věznici pro jednoho muže.

Na hradě Forbes zavládl tvrdý režim a časem se ještě přiostřil. Mike Martin musel vyměnit západní šaty za hábit a turban kmenových Paštunů. Také bylo třeba, aby si nechal narůst co nejdelší vousy a vlasy.

Hospodyně mohla na hradě zůstat; nejevila sebemenší zájem o soukromí hostů, stejně jako zahradník Hector. Trojici původních obyvatel doplňoval Angus, bývalý seržant SAS, který se stal správcem nemovitého majetku lorda Forbese. I kdyby se nějakému vetřelci podařilo proniknout do sídla, rozhodně by toho začal litovat ve chvíli, kdy by se střetl s hlídajícím Angusem.

Pokud šlo o ostatní, „hosté“ přicházeli a odcházeli až na dva, kteří se na hradě ubytovali nastálo. První byl Nadžíb Qureshi, rodilý Afghánec a kdysi učitel v Kandaháru, dříve uprchlík, kterému Británie udělila azyl, nyní naturalizovaný občan a překladatel v GCHQ v Cheltenhamu. Zprostili ho všech úkolů a převedli na hrad Forbes. Stal se jazykovým lektorem a učitelem všech forem chování, které lze od Paštuna očekávat. Objasňoval význam gest a postojů, vysvětlil, jak sedět na patách, jak jíst, jak chodit a jaké pozice zaujímat při modlitbách.

Druhým stálým hostem byla doktorka Tamian Godfreyová: přibližně pětašedesátiletá dáma s ocelově šedými vlasy staženými do drdolu. Jejím manželem dlouhá léta býval jeden vysoký důstojník z Bezpečnostní služby, M15, jenže ten před dvěma lety zemřel. Coby „jedna z nás“, jak ji označil Steve Hill, znala bezpečnostní procedury a zásady mlčenlivosti a naprosto neměla v úmyslu kohokoli o svém pobytu ve Skotsku informovat.

Navíc okamžitě pochopila, že muž, kvůli kterému ji na hrad pozvali, se chystá podstoupit značné nebezpečí, a pevně se rozhodla, že se mu nesmí stát nic zlého kvůli něčemu, na co ona zapomněla. Její odborností byl Korán; v tomto směru disponovala encyklopedickými znalostmi a hovořila dokonalou arabštinou.

„Slyšel jste někdy o Muhammadu Asadovi?“ zeptala se Martina. Přiznal, že nikoli.

„Tak začneme s ním. Narodil se jako Leopold Weiss, německý Žid, přestoupil na islám a zařadil se k jeho nejvýznamnějším učencům. Napsal pravděpodobně nejlepší komentář všech dob o Al-Isře, cestě z Arábie do Jeruzaléma a potom do nebe. Tento prožitek vedl k ustanovení pěti denních modliteb, jednoho ze základů víry. Tohle by vás jako chlapce učili v medrese a váš imám, pokud by byl wahhábovec, by jej považoval za skutečnou, fyzickou cestu, ne pouze snovou vizi. Takže tomu také věříte. A teď k denním modlitbám. Opakujte po mně…“

Nadžíb Qureshi žasl. Ta žena ví o Koránu víc než já, napadlo ho.

Hodiny konverzace probíhaly tak, že se teple oblékli a vyrazili na procházku do kopců, přičemž je zpovzdálí sledoval Angus, zcela legálně vybavený loveckou puškou.

Třebaže arabštinu ovládal, Mike Martin si uvědomil, jak obrovské množství informací musí vstřebat. Nadžíb Qureshi mu vysvětloval, jak se mluví arabsky s paštským přízvukem. Vycházel z nahrávky hlasu Izmata Chána, pořízené tajně při hovoru s ostatními vězni v táboře Delta pro případ, že by něco prozradil. Nahrávka nic převratného neodhalila, ovšem nyní měla pro pana Qureshiho nesmírnou cenu, neboť podle ní mohl učit svého žáka.

Ačkoli Mike Martin strávil s mudžahedíny během sovětské okupace šest měsíců v horách, od té doby uběhlo osmnáct let a on mnohé zapomněl. Qureshi ho zasvěcoval do tajů paštštiny, i když hned na začátku usoudili, že se Martin mezi Paštuny nikdy nebude moci vydávat za Paštuna.

Dvě věci byly obzvlášť důležité: modlitby a vše, co prožil v Guantanamo Bay. Vyšetřovatelé v táboře Delta většinou pracovali pro CIA; Marek Gumienny zjistil jména tří nebo čtyř, kteří s Izmatem Chánem přišli do kontaktu od jeho příjezdu až do současnosti.

Michael McDonald odletěl zpátky do Langley a několik dní s těmito muži mluvil, ptal se jich na všechny podrobnosti, které si dokázali vybavit, a chtěl vidět jejich zápisky a slyšet zvukové záznamy. Své počínání vysvětloval tak, že se uvažuje o vězňově propuštění, protože již není nebezpečný, a Langley chce mít úplnou jistotu.

Všichni vyšetřovatelé prohlašovali, že paštunský bojovník z hor a talibanský velitel je nejhouževnatější muž v táboře. Prozradil toho jen málo, vůbec si nestěžoval, spolupracoval co nejméně a všechny nepříjemnosti a tresty snášel se stoickým klidem. Jenomže když se mu podívali do jeho černých očí, hned pochopili, že by jim s radostí utrhl hlavu.

Jakmile McDonald shromáždil údaje, nasedl do grummanu CIA a přistál přímo na základně Edzell. Odtud autem odjel na sever do hradu Forbes a předal všechny informace Miku Martinovi.

Tamian Godfreyová a Nadžíb Qureshi se soustředili na denní modlitby. Martin je bude muset odříkávat před jinými lidmi, takže by se je měl naučit pořádně. Podle Nadžíba jim jedna věc hrála do karet. Nebyl rodilý Arab a jediným jazykem Koránu je klasická arabština. Jedno špatné slovo bylo možné omluvit jako nedostatek ve výslovnosti. Ale splést celý verš si jako absolvent sedmi let studia v medrese dovolit nemohl. A tak modlitby odříkávali stále dokola, přičemž Nadžíb se vedle Martina ukláněl a dotýkal čelem koberečku a Tamian Godfreyová se kvůli bolavým kolenům usadila do křesla.

Také na letecké základně Edzell se věci hýbaly kupředu a anglo-americký technický tým připravoval propojení linek ze všech britských výzvědných služeb s americkými do jediného uzlu. Pracovalo se také na ubikacích a pomocných zařízeních. Když na základně sídlilo americké námořnictvo, kromě ubytovacích a pracovních prostor zde bylo možné najít bowlingovou dráhu, kosmetický salon, lahůdkářství, poštu, basketbalové hřiště, tělocvičnu a kino. Gordon Phillips musel pamatovat na rozpočet a věděl, že mu Steve Hill šlape na paty, a tak tyto vymoženosti zůstaly v takovém stavu, v jakém je našel - tedy mimo provoz.

Královské letectvo dodalo zaměstnance do kuchyně a jeho příslušníci převzali také starost o bezpečnost základny. Nikdo nepochyboval, že se místo stane centrem odposlouchávání obchodníků s opiem.

Z USA přiletěly obří letouny Galaxy a Starlifter s monitorovacím vybavením. Nebylo třeba dopravovat na místo jazykové specialisty, neboť o arabské překlady se postará GCHQ Cheltenham společně s Fort Meade, přičemž obě služby budou v neustálém spojení se Sochorem, jak bylo nové odposlouchávací místo kódově označeno.

Před Vánocemi bylo zapojeno a spuštěno dvanáct počítačových pracovních stanic. Ty se stanou nervovým centrem a dnem i nocí se jim bude věnovat šestice operátorů.

Sochor nebyl ustaven jako nová zpravodajská služba, ale pouze jako krátkodobé „specializované“ (tzn. jednoúčelové) centrum, s nímž budou díky absolutní prioritě udělené Johnem Negropontem všechny britské a americké agentury spolupracovat bez sebemenšího náznaku otálení.

Kvůli tomu byly počítače Sochoru připojeny přes mimořádně bezpečné linky ISDN BRENT, se dvěma klíči BRENT pro každou stanici. Počítače měly vyjímatelné harddisky, které budou v případě nepoužívání uloženy do střeženého trezoru.

Počítače byly přímo napojeny na komunikační systémy Hlavní kanceláře neboli HO, jak bývá označováno ústředí SIS na Vauxhall Cross, a Grosvenoru, což je termín používaný pro zastoupení CIA na americkém velvyslanectví na Grosvenor Square v Londýně.

Aby se zabránilo neoprávněným zásahům do operace, elektronická adresa Sochoru byla chráněna přístupovým kódem STRAP3 a ten znali pouze lidé, kteří věděli o skutečném cíli akce: tedy jen několik málo vysokých důstojníků.

Sochor začal odposlouchávat každé slovo pronesené na Středním východě, v arabštině a v islámském světě. Tím dubloval práci, kterou již před ním vykonávali jiní, ovšem bylo třeba držet se krycího příběhu.

Když se projekt Sochor naplno rozjel, zabýval se ještě jedním druhem informací. Kromě zvukových se zaměřil také na vizuální. Na téměř neznámou skotskou leteckou základnu byly přiváděny obrázky, které Národní úřad pro průzkum dostával z družic KH-11 Keyhole nad arabským světem, a fotografie s vysokým rozlišením, pořízené ze šestikilometrové výšky stále populárnějšími bezpi-lotními letouny Predator a předávané prostřednictvím ústředního velení americké armády CENTCOM v Tampě na Floridě.

Některé bystřejší mozky v Edzellu pochopily, že Sochor je připravený a na něco čeká, ovšem nevěděly na co.

Krátce před Vánocemi 2006 pan Alex Siebart znovu kontaktoval pana Lamponga v indonéské kanceláři jeho firmy a nabídl mu dvě nákladní lodě registrované v Liverpoolu a vhodné pro jeho záměry. Obě shodou okolností patřily stejnému malému dopravci a společnost Siebart a Abercrombie je již v minulosti pronajímala pro své klienty, kteří s nimi byli velice spokojeni. Rejdařství McKendrick Shipping byl rodinný podnik se stoletou tradicí. Šéfem firmy byl nejstarší z rodu, Liam McKendrick, jenž zároveň působil jako kapitán na Countess of Richmond, a jeho syn vedl druhou loď.

Countess of Richmond měla osm tisíc tun, plula pod britskou vlajkou, nebyla příliš drahá a v Británii mohla nakládat 1. března.

Alex Siebart se však nezmínil o tom, že Liamu McKendrickovi tento kontrakt vřele doporučil, pokud klient bude mít zájem, a starý kapitán s ním souhlasil. Jestli by mu Siebart a Abercrombie obstarali nějaký náklad z USA zpátky do Británie, měl by na jaro velice příjemnou a výnosnou cestu přes tři přístavy.

Ani jeden z mužů nevěděl, že pan Lampong se obrátil na jednoho člověka z anglického Birminghamu, na vysokoškolského učitele z Aston University, a ten se vypravil do Liverpoolu. S pomocí výborného dalekohledu Countess of Richmond důkladně prozkoumal a více než stokrát ji teleobjektivem vyfotografoval z různých úhlů. O týden později lodní jednatelství obdrželo e-mail od pana Lamponga. Omluvil se za zpoždění a vysvětlil, že byl ve vnitrozemí obhlédnout pily. Zdá, že Countess of Richmond by mohla být pro jeho potřeby ta správná loď. Od svých přátel ze Singapuru ještě dostane podrobnosti o nákladu limuzín, které se budou dovážet z Británie na Dálný východ.

Jeho přátelé ze Singapuru však nebyli Číňané, ale Malajci; navíc to nebyli obyčejní muslimové, ale ultrafanatičtí islamisté. Ti měli k dispozici fondy z nového účtu, otevřeného na Bermudách zesnulým panem Tewfíkem Al-Qurem, který peníze před převodem uložil u jedné nic netušící malé soukromé banky ve Vídni. Nehodlali na limuzínách tratit, ale zabezpečit svou investici tím, že je prodají, jakmile bude po všem.

Vysvětlení Marka Gumiennyho určené pro vyšetřovatele CIA, že Izmata Chána čeká soud, nebylo zcela smyšlené. Měl totiž v úmyslu zařídit projednání Afgháncova případu a zajistit jeho osvobození a propuštění.

V roce 2005 americký odvolací soud rozhodl, že členové Al-Kajdy nemají statut válečných zajatců. Federální soud předtím podpořil záměr prezidenta Bushe soudit osoby podezřelé z terorismu před zvláštními vojenskými tribunály. To znamenalo, že zadržení měli poprvé po čtyřech letech šanci dostat obhájce. Gumienny zamýšlel postavit obhajobu Izmata Chána na tom, že nikdy nebyl členem Al-Kajdy, ale sloužil jako důstojník afghánské armády, byť pod vedením Talibanu, a nemá nic společného s 9/11 a islamistickým terorismem. A naplánoval si, že soud jeho mínění podpoří.

K tomu bude zapotřebí, aby ředitel Národní tajné služby požádal svého kolegu ministra obrany, jestli by o případu „nepohovořil“ s vojenskými soudci.

Noha Mika Martina se uspokojivě hojila.

Po schůzce v sadu se z tenké složky Izmata Chána dozvěděl, že Afghánec nikdy neprozradil, kde přišel k jizvě na pravém stehně. Martin také neměl potřebu o události hovořit. Ale když se Michael McDonald vrátil z Langley s podrobnějšími informacemi z mnoha výslechů, Martina zarazilo, že ačkoli se vyšetřovatelé na jizvu opakovaně ptali, nikdy nedostali odpověď. Pokud by o ní věděl někdo uvnitř Al-Kajdy a Mike Martin by ji neměl, jeho vysoká hra by okamžitě skončila.

Martin nic nenamítal, protože měl cosi v plánu. Chirurg přiletěl z Londýna na základnu v Edzellu a potom nově pořízeným vrtulníkem Bell Jetranger na hrad Forbes. Byl to lékař z Harley Street s nejvyšší bezpečnostní prověrkou, na kterého se dalo spolehnout, že občas vyoperuje kulku a nebude se na nic ptát.

Zákrok proběhl s místním umrtvením. Řez byl snadný, neboť nebylo zapotřebí vyjímat kulku ani střepinu. Problém však spočíval v tom, jak docílit, aby rána po několika týdnech vypadala mnohem starší.

Chirurg James Newton pod řezem a kolem něj odstranil určité množství svalové tkáně, aby rána vypadala hlubší, jako kdyby v mase po něčem zůstala dutina. Ránu zašil dlouhými křivými stehy a stáhl její okraje, aby se při hojení svraštila. Chtěl, aby jizva vypadala jako práce z polní nemocnice v jeskyni, a stehů udělal šest.

„Měli byste vědět,“ řekl na odchodu, „že chirurg by pravděpodobně zjistil, že ta rána není patnáct let stará, ale laik tomu zkrátka musí věřit. Zejména pokud máme dalších dvanáct týdnů na zahojení.“

To bylo na začátku listopadu. Do Vánoc příroda a tělo trénovaného čtyřiačtyřicetiletého muže dokázaly své. Otoky a zarudnutí zmizely.

KAPITOLA DEVÁTÁ

„Jestliže pojedete tam, kam si myslím, že pojedete, mladý Miku,“ řekla Tamian Godfreyová na jedné procházce, „budete muset zvládnout různé úrovně agresivity a fanatismu, s nimiž se pravděpodobně setkáte. Jádrem je svévolně vyhlášený džihád neboli svátá válka, ale různé frakce k ní dospívají různými způsoby a každá se chová jinak. Ani zdaleka nejsou stejné.“

„Zřejmě to začalo wahhábismem,“ odhadl Martin.

„Do jisté míry ano, ale nezapomínejme, že wahhábismus je státní náboženství v Saúdské Arábii a Usáma bin Ládin vyhlásil saúdskoarabské vládě válku jako odpadlíkům. Z učení Muhammada Al-Wahhába vychází řada skupin řazených mezi extremisty.

Byl to kazatel z osmnáctého století a pocházel z Nadždu, nejpustšího a nejtvrdšího kraje ve vnitrozemí Arabského poloostrova. Zasloužil se o vznik té nejpřísnější a nejméně tolerantní z mnoha interpretací Koránu. To bylo tenkrát. Mezitím se situace změnila. Wahhábovu roli převzali jiní. Saudský wahhábismus nevyhlásil válku Západu ani křesťanství, neobhajuje masové vraždy, natož zabíjení žen a dětí. Wahháb však připravil půdu pro intoleranci, do níž dnešní vůdcové teroristů sázejí svá semínka a pěstují z nich zabijáky.“

„Tak proč teroristé nepocházejí jenom z Arabského poloostrova?“ zeptal se Martin.

Do hovoru se vložil Nadžíb Qureshi. „Protože Saudská Arábie již třicet let utrácí petrodolary, aby své státní náboženství rozšířila do všech muslimských zemí na světě včetně mého rodiště. Zjevně si nikdo neuvědomil, jakého netvora vypustili na svobodu a že to může vést k masovým vraždám. Vlastně existuje mnoho důvodů domnívat se, že Saúdská Arábie se dnes příliš pozdě děsí toho, jakou zrůdu během těch třiceti let financovala.“

„Tak proč Al-Kajda vyhlásila válku zdroji svého učení a peněz?“

„Protože se objevili noví proroci, ještě netolerantnější a extrémnější. Hlásají nejen intoleranci vůči všemu, co není islámské, ale přímo povinnost útočit a ničit. Saúdská vláda bývá odsuzována kvůli jednání se Západem a vpuštění amerických vojáků na posvátnou půdu. A totéž platí o každé světské muslimské vládě. Podle fanatiků se provinily stejně jako křesťané a židé.“

„Tak koho podle vás můžu na svých cestách potkat, Tamian?“ zeptal se Martin. Dáma si našla balvan vysoký jako židle a usadila se na něj, aby si její nohy odpočinuly.

„Existuje řada skupin, ale nejdůležitější jsou dvě. Znáte slovo ‚saláfí‘?“

„Něco jsem zaslechl,“ přiznal Martin.

„Tahle skupina hlásá návrat ke kořenům. Chtějí obnovit zlatý věk islámu. Zpátky k první čtyřem kalifátům před tisíci lety. Dlouhé plnovousy, sandály, hábity, přísný právní systém šaría - odmítnutí modernosti a Západu, který ji přinesl. Žádný pozemský ráj samozřejmě nikdy nevznikne, jenže fanatici se jeho nereálností nenechají odradit.

Nacisté, komunisté, maoisté, následovníci Pol Pota, ti všichni povraždili stovky milionů lidí, mezi nimi polovinu z vlastních řad, kvůli tomu, že nebyli dost radikální. Vzpomeňte si na Stalinovy a Maovy čistky - na popravištích jako delikventi končili sami komunisté.“

„Když jste mluvila o saláfistech, měla jste na mysli Taliban,“ poznamenal Martin.

„Mimo jiné. Jsou to sebevražední atentátníci, obyčejní věřící; jdou za svými učiteli a spoléhají na jejich duchovní vedení, nejsou moc chytří, zato naprosto oddaní a přesvědčení, že svou vyšinutou nenávistí potěší mocného Alláha.“

„Jsou ještě nějací horší?“ zeptal se Martin.

„Ano,“ odpověděla Tamian Godfreyová a vstala, ovšem tentokrát skupinku neochvějně vedla zpátky k hradu, jehož věž se tyčila jen o dvě krátká údolí dál.

„Radikály, skutečné radikály bych označila jediným slovem. Takfír. Ať ve Wahhábově době popisovalo cokoli, jeho význam se změnil. Opravdový saláfí nekouří, nesází, netančí, nesnese hudbu, nepije alkohol a nestýká se se západními ženami. Kvůli jeho oblečení, vzhledu a náboženskému zanícení ho každý okamžitě pozná a zařadí. Z bezpečnostního hlediska je identifikace polovinou cesty k úspěchu.

Někteří však přebírají veškeré zvyky Západu, jímž ve skutečnosti pohrdají, aby vypadali integrované a tedy neškodně. Všech devatenáct atentátníků z 9/11 proklouzlo bezpečnostními opatřeními, protože vypadali a chovali se právě tak. Totéž platilo o čtyřech útočnících z Londýna: zdánlivě normální mladí muži, chodili do posilovny, hráli kriket, slušní, ochotní, jeden učitel ze zvláštní školy, neustále se usmívající a plánující masovou vraždu. Na ty je třeba si dát pozor.

Často jsou vzdělaní, oholení, krátkovlasí, jako ze škatulky, chodí v oblecích a daří se jim. Ti jsou nejhorší; navenek se jako chameleoni obracejí proti vlastní víře, aby kvůli ní mohli vraždit. Díkybohu, už jsme tady, tohle už není nic pro moje staré nohy. Čas na polední modlitby, Miku, svoláte nás a pak budete předříkávat. Možná to po vás budou chtít. Je to veliká čest.“

Hned po Novém roce byl z kanceláře společnosti Siebart a Abercrombie odeslán e-mail do Jakarty. Countess of Richmond vypluje 1. března s nákladem jaguarů v bednách z Liverpoolu a zamíří do Singapuru. Po vykládce v Singapuru bude pokračovat na sever Bornea, kde do podpalubí naloží dřevo, a potom se vydá do Surabaje pro hedvábí.

Stavební četa v rezervaci Pasayten Wilderness si zhluboka oddechla, když na konci ledna přestavba srubu skončila. Aby udrželi vysoké tempo, pracovali raději přes noc, dokud v mrazu nezprovoznili ústřední topení. Výsledek jim zvedl náladu. Nedbali na těžkosti a dokončili práce včas.

Nezasvěcenému pozorovateli by se zdálo, že srub pouze trochu vyrostl. Ve skutečnosti však prošel zásadní proměnou. Pokoje postačovaly pro ubytování dvou důstojníků, ovšem pro osm dozorců, kteří se měli čtyřiadvacet hodin denně starat o dohled, bylo třeba vybudovat zvláštní ložnici a vedle také jídelnu.

Prostorná hala byla ponechána v původní podobě, ale společenská místnost s kulečníkovým stolem, knihovnou, plazmovou televizí a bohatým výběrem DVD se také zvětšila. Všechny pokoje měly stěny z klád a vnitřní izolaci.

Třetí změna na první pohled vypadala jako pouhá úprava obvodových zdí, jenže ve skutečnosti z nich zbyla pouze vnější dřevěná vrstva a vnitřek byl vyplněn betonem. Celé vězeňské křídlo bylo zvenčí nepřístupné a zevnitř dokonale zabezpečeného proti útěku.

Chodilo se do něj přes místnosti dozorců jedinými ocelovými dveřmi se špehýrkou a průhledem pro podávání jídla. Za těmito dveřmi se nacházela jediná rozlehlá cela. Ocelový rám postele byl zapuštěný hluboko do betonové podlahy. Holýma rukama se s ním nedalo pohnout. Stejné to bylo s poličkami na stěnách, rovněž pevně zasazenými do betonu.

Na zemi ležely koberce a teplo přicházelo podlahou skrze mřížku, kterou nebylo možné otevřít. Na druhé dveře v cele bylo vidět špehýrkou a vězeň je mohl kdykoli otevřít. Vedly na dvorek, na kterém si mohl zacvičit.

Dvorek byl prázdný až na betonovou lavici uprostřed, daleko od stěn. Ty na výšku měřily tři metry a byly hladké jako kulečníkový stůl. Nepřicházelo v úvahu, že by po nich někdo vyšplhal nebo o ně něco opřel a přelezl na druhou stranu.

Sociální zařízení byla umístěna ve výklenku vedle hlavní místnosti, ve kterém se nacházela díra v podlaze pro vykonávání tělesných potřeb a sprcha, kterou zvenčí ovládali dozorci.

Protože veškerý nový materiál byl na místo dopraven vrtulníkem, jedinou viditelnou změnou exteriéru se stala sněhem zasypaná přistávací plocha. Izolovaný srub stál na pětisetakrovém pozemku, obklopený ze všech stran borovicemi, modříny a smrky, které však byly do stometrové vzdálenosti všemi směry vykáceny.

Pak do zřejmě nejdražší a nejexkluzivnější věznice v zemi přijelo deset dozorců. Byli to dva střední kádry CIA z Langley a osm mladších zaměstnanců, kteří prošli všemi psychologickými a fyzickými testy na farmě a těšili se na první náročný úkol. Místo toho skončili v zasněženém lese. Všichni však byli ve formě a toužili udělat dobrý dojem.

Vojenský soud v Guantanamo Bay se sešel na konci ledna v jedné z větších místností vyšetřovacího bloku, přizpůsobené pro justiční účely. Kdo by se domníval, že na místě spatří pološíleného plukovníka Jessupa nebo některou teatrální postavu z filmu Pár správných chlapů, byl by zklamán. Jednání probíhalo klidně a spořádaně.

O propuštění se uvažovalo u osmi zadržených, kteří již nebyli považováni za nebezpečné, a sedm z nich hlasitě trvalo na své nevině. Osmý zachovával pohrdavé mlčení. Jeho případ přišel na řadu jako poslední.

„Vězni Cháne, do jakého jazyka vám máme toto jednání tlumočit?“ zeptal se plukovník, který předsedal soudu. Spolu s ním na stupínku pod znakem Spojených států amerických seděl major a kapitánka. Všichni tři patřili do právního oddělení námořní pěchoty USA.

Vězeň seděl naproti nim; dva mariňáci, každý z jedné strany, ho postavili na nohy. Žalobce a obhájce měli stoly proti sobě, první zastupoval armádu, druhý byl civilista. Vězeň pokrčil rameny a několik vteřin se díval na kapitánku námořní pěchoty; potom pohled zvedl ke stěně za soudci.

„Soud ví, že vězeň se dorozumí arabsky, a proto volí tento jazyk. Nějaké námitky, pane obhájce?“

Oslovený právník zavrtěl hlavou. Když případ přebíral, všichni ho před klientem varovali. Z jejich postřehů vyplývalo, že nemá šanci vyhrát. Šlo v něm o lidská práva a advokát věděl, co si mariňáci o idealistech z hnutí za lidská práva myslí. Kéž by jeho klient spolupracoval. Afghánec však svým přístupem zřejmě veškeré úsilí zmaří. Právník zavrtěl hlavou. Nemám námitky; arabština bude stačit.

Arabský tlumočník vykročil dopředu a postavil se vedle dozorců. Byla to rozumná volba; tlumočník z paštštiny byl jenom jeden a Američané si ho příliš neoblíbili, neboť ze svého afghánského krajana nic nevymámil. Nyní neměl nic na práci a čekal, až jeho vcelku poklidné působení v táboře skončí.

Na Guantanamu se vyskytlo všehovšudy jen sedm Paštunů, kteří byli před pěti lety chybně zařazeni zahraničními vojáky v Kundúzu. Čtyři se již vrátili domů; byli to prostí venkovští chlapci a s dostatečným nadšením odsoudili veškerý muslimský extremismus. Dva se nervově zhroutili a prozatím skončili v péči psychiatrů. Poslední byl talibanský velitel.

Jako první promluvil žalobce a tlumočník jeho řeč převáděl do arabštiny plné sykavek. Amíci tě pošlou zpátky do basy a zahodí klíče od cely, ty arogantní pitomce z Talibanu. Izmat Chán zvolna sklopil zrak a podíval se na tlumočníka. V jeho pohledu bylo všechno. Američan narozený v Libanonu se vrátil k doslovnému překladu. Ten muž měl možná směšnou oranžovou kombinézu a spoutané ruce a nohy, ale s těmihle gaunery člověk nikdy neví.

Žalobce nemluvil dlouho. Pouze poukázal na to, že vězeň pět let mlčí, odmítá jmenovat své pomahače v teroristické válce proti USA a navíc se podílel na vzpouře, při níž byl brutálně ubit Američan. Potom se žalobce posadil. O výsledku nepochyboval. Ten muž stráví ještě mnoho let ve vazbě.

Obhájce se specializací na lidská práva hovořil o něco déle. Potěšilo ho, že afghánský vězeň nemá absolutně nic společného se zvěrstvy z 9/11. Bojoval ve výhradně afghánské občanské válce a s Araby z Al-Kajdy se nestýkal. Pokud jde o mulláha Umara a afghánskou vládu, která poskytla útočiště Bin Ládinovi a jeho kumpánům, jednalo se o diktaturu, které pan Chán sloužil jako důstojník, ale nebyl její součástí.

„Skutečně musím tento soud požádat, aby uznal pravý stav věcí,“ zakončil obhájce. „Jestliže jsou s tímto mužem potíže, pak jsou to afghánské potíže. Dnes tam mají novou a demokraticky zvolenou vládu. Měli bychom ho poslat zpátky, ať se s ním vypořádají sami.“

Trojice soudců odešla. Vrátili se za třicet minut. Kapitánka byla dosud zrůžovělá hněvem. Pořád nedokázala pochopit, co právě slyšela. S předsedou sboru náčelníků štábů mluvili plukovník a major, a proto znali rozkazy pouze oni.

„Vězni Cháne, povstaňte. Tento soud zjistil, že vláda prezidenta Karzáího přislíbila, že po svém návratu do vlasti budete odsouzen k doživotnímu trestu. Vzhledem k tomu tento soud vámi nadále nehodlá zatěžovat americké daňové poplatníky. Proto bude dohodnuto vaše odeslání do Kábulu. Vrátíte se tam, jak jste přijel sem - v poutech. To je vše. Soud odchází.“

Kapitánka nebyla sama, kdo utrpěl šok. Žalobce uvažoval, jak se tento případ bude vyjímat v jeho životopise. Obhájci se lehce točila hlava. Tlumočník chvíli přemýšlel, zda šílený plukovník nenařídí sejmout vězni pouta, protože za těchto okolností by on, dobrý syn Bejrútu, okamžitě vyskočil z okna.

Britské ministerstvo zahraničí sídlí na King Charles Street nedaleko Whitehallu a z jeho oken lze snadno přehlédnout Parliament Square, na němž byl sťat král Karel I. Když minul Nový rok, malý tým specialistů na protokol, ustavený loni v létě, se vrátil ke své práci.

Měl za úkol koordinovat s Američany stále složitější podrobnosti blížící se konference G8 v roce 2007. V roce 2005 se setkání vlád osmi nejvyspělejších zemí světa konalo v hotelu Gleneagles ve Skotsku a do určité míry skončilo úspěchem. Jako obvykle však nastaly potíže s hlučnými davy demonstrantů. Tyto problémy se rok od roku zhoršovaly. V Gleneagles bylo nutné vybudovat mnoho kilometrů plotů, které kolem celého sídla uprostřed správní oblasti Pertshire vytvořily bezpečný kordon. Přístupová cesta byla rovněž oplocena a pečlivě střežena.

Protestující pod vedením dvou stárnoucích hvězd populární hudby doufali, že se jim podaří na pochod proti chudobě do nedalekého Edinburghu přilákat milion účastníků. To byla pouze akce proti chudobě. Divocí odpůrci globalizace házeli pytlíky s moukou a mávali transparenty.

„Copak ti moulové nechápou, že globální trh vytváří bohatství k potírání chudoby?“ ptal se jeden rozčílený diplomat. Odpověď zněla: zřejmě ne.

S obavami se vzpomínalo na Ženevu. Proto byla myšlenka Bílého domu, který se měl stát hostitelem v roce 2007, odsouhlasena jako prostá, elegantní a báječná. Luxusní, avšak zcela izolované místo; odlehlé, nedostupné, zaručující dokonalou kontrolu. Tým odborníků na protokol se nyní zajímal o celou řadu podrobností a o vše, co je třeba stihnout do poloviny dubna. Britský tým tedy vzal na vědomí, co již bylo schváleno a oznámeno, a vrátil se ke svým administrativním úkolům.

Nad ománským sultanátem daleko na jihovýchodě zahájily dva obří stroje amerického vojenského letectva C-5 Galaxy sestup. Přiletěly z východního pobřeží USA a ve vzduchu jednou doplňovaly palivo, nad Azorami. Dvojice nákladních letounů se vynořila proti zapadajícímu slunci na pozadí Dhofarských hor, zamířila na východ a požádala o pokyny pro přistání na anglo-americké pouštní letecké základně v Thumraitu.

V prostorných trupech dvou obrů se skrývala celá vojenská jednotka. V jednom bylo běžné vybavení: od skládacího nábytku a smontovatelných přístřešků přes generátory, klimatizaci, chladničky a televizní antény po nářadí pro patnáctičlenný technický tým. Do druhého naložili to, čemu se říká „ostrý konec“: dva bezpilotní průzkumné letouny Predator, jejich naváděcí systémy, snímací zařízení a muže a ženy, kteří je budou řídit.

O týden později skončily přípravy. Na vzdáleném konci základny, nepřístupném personálu mimo jednotku, byly postaveny bungalovy, rozjela se klimatizace, byly vykopány latríny a kuchyně začala vařit. A v oblých hangárech čekaly dva predatory, až je rozkaz vyšle do akce. Skupina vzdušného průzkumu byla rovněž napojena na centra v Tampě na Floridě a v Edzellu ve Skotsku. Jednoho dne se dozvědí, co mají sledovat, fotografovat a odesílat - dnem i nocí, bez ohledu na počasí. Do té doby lidé a stroje vyčkávali v pouštní výhni.

Poslední instruktáž Mika Martina trvala celé tři dny a byla natolik důležitá, že kvůli ní v grummanu CIA přiletěl Marek Gumienny. Z Londýna přijel Steve Hill a oba šéfové špionáže se připojili k výkonným důstojníkům McDonaldovi a Phillipsovi.

V místnosti bylo pouze pět mužů, neboť Gordon Phillips sám „promítal diapozitivy“, jak tomu říkal. Ve skutečnosti ovšem nepracoval s předpotopním projektorem, ale ukazoval jeden obrázek za druhým na plazmové obrazovce s vysokým rozlišením, v dokonalých barvách a detailech. S pomocí dálkového ovládání se mohl zaměřit na jakoukoli podrobnost a zvětšit ji přes celou plochu.

Účelem instruktáže bylo předat Miku Martinovi poslední informace, které konglomerát západních agentur zjistil o lidech, s nimiž by se mohl setkat.

Údaje nepřicházely jenom od anglo-amerických tajných služeb. Do centrální databáze přispívaly agentury ze čtyřiceti zemí. Kromě problematických států jako Irán a Sýrie a těch nefunkčních, například Somálska, se vlády po celé planetě dělily o informace o agresivních islamistických teroristech.

Rabat prokazoval neocenitelné služby při odhalování svých vlastních Maročanů; Aden dodal jména a tváře z Jižního Jemenu; Rijád překonal své zahanbení a poskytl záplavu fotografií ze saúdskoarabského seznamu.

Martin sledoval, jak se jedna po druhé objevují na obrazovce. Některé byly pořízeny na policejních stanicích, jiné s pomocí teleobjektivů na ulicích nebo v hotelech. Člověk si mohl také prohlédnout možné varianty: s vousy nebo bez nich, v arabském a západním oblečení, dlouhé vlasy, krátký sestřih, vyholená hlava.

Byli to mulláhové a imámové z extremistických mešit, mladíci, kteří pouze předávali zprávy, lidé, kteří se údajně starali o podpůrné služby jako financování, doprava a bezpečné domy.

A poslední kategorii tvořili bossové, muži, kteří stáli v čele různých celosvětových divizí a měli přístup k nejvyššímu vedení.

Někteří již byli po smrti, například Muhammad Atef, první ředitel operací, zabitý v Afghánistánu americkou pumou; jeho nástupce dostal doživotní trest bez možnosti propuštění; třetí v řadě byl rovněž mrtvý; nakonec se objevila fotografie muže, o kterém se předpokládalo, že funkci zastává v současnosti.

Nescházela ani doktorská tvář Tewfíka Al-Qura, který se před pěti měsíci vrhl v Péšávaru z balkonu. Za chvíli přišel na řadu snímek snímek Saúda Hamúda Al-Utajbího, nového šéfa Al-Kajdy v Saúdské Arábii, jenž podle všeho životem překypoval.

A přišly také pouhé černobílé obrysy na bílém pozadí. Mezi ně patřil šéf Al-Kajdy v jihovýchodní Asii, nástupce Hanbalího a pravděpodobný organizátor posledních pumových útoků v turistických střediscích na Dálném východě. A překvapivě také velitel Al-Kajdy ve Velké Británii.

„Ještě před zhruba šesti měsíci jsme o něm věděli,“ vysvětlil Gordon Phillips. „Potom nám na poslední chvíli unikl. Je zpátky v Pákistánu, neustále na útěku. ISI ho dřív nebo později dostane…“

„A pošle nám ho do Bagrámu,“ zavrčel Marek Gumienny. Všichni věděli, že na americké základně severně od Kábulu se nachází velmi zvláštní zařízení, kde nakonec všichni „zazpívají“.

„Toho vyhledejte určitě,“ řekl Steve Hill, když se na obrazovce objevil zachmuřený imám. Snímek byl pořízen teleobjektivem a pocházel z Pákistánu. „A tohohle taky.“

Byl to starší muž příjemného a elegantního vzhledu, vyfotografovaný rovněž z dálky, kdesi na nábřeží s modrou hladinou v pozadí; obrázek přišel z Dubaje od zvláštních sil Spojených arabských emirátů.

Přerušili instruktáž, najedli se, pokračovali, vyspali se a znovu se dali do práce. Phillips obrazovku zhasínal jenom v okamžiku, kdy do místnosti hospodyně přinesla podnosy s jídlem. Tamian Godfreyová a Nadžíb Qureshi zůstávali ve svých pokojích nebo se společně procházeli v kopcích. Potom školení skončilo.

„Zítra odlétáme,“ oznámil Marek Gumienny.

Paní Godfreyová a afghánský analytik se přišli rozloučit k vrtulníku. Martin byl dost mladý na to, aby znalkyně Koránu mohla být jeho matkou.

„Dávejte na sebe pozor, Miku,“ řekla a potom zaklela. „Sakra, já pitomá, ještě se rozbrečím. Bůh s vámi, hochu.“

„A pokud všechno ostatní selže, kéž vás ochraňuje Alláh,“ dodal Qureshi.

Do vrtulníku Jetranger se kromě Martina vešli jen dva šéfové špionáže. Výkonní důstojníci odjedou na jih do Edzellu a vrátí se ke své práci.

Helikoptéra přistála stranou zvědavých pohledů a trojice mužů přeběhla do čekajícího letadla Grumman V, které dodala CIA. Protože ve Skotsku sněžilo, mohli se zahalit do pláštěnek, takže nikdo neviděl, že jeden z nich nemá západní šaty.

Posádka letadla se setkávala se všelijakými pasažéry a raději ani nehnula brvou, když se objevil Afghánec s dlouhými vousy, kterého přes Atlantik doprovázel zástupce ředitele pro operace a jeho britský host.

Neletěli do Washingtonu, ale na odlehlý poloostrov na jihovýchodním pobřeží Kuby. Krátce po rozbřesku 14. února přistáli na Guantanamu a zajeli rovnou do hangáru, jehož vrata se okamžitě zavřela.

„Bohužel musíte zůstat v letadle, Miku,“ řekl Marek Gumienny. „Odvedeme vás odsud, až bude tma.“

V tropech noc přichází brzy a setmělo se již kolem sedmé. V tu chvíli do cely Izmata Chána vstoupila čtveřice mužů z oddělení „zvláštních úkolů“ CIA. Vstal, neboť vycítil, že se něco děje. Obvyklí strážní odešli z chodby před jeho celou o půl hodiny dříve. To se nikdy předtím nestalo.

Čtyři muži nebyli suroví, ovšem na druhé straně nepřipustili odpor. Ve dvou Afghánce popadli, jeden kolem trupu, čímž mu znehybnil ruce, druhý kolem stehen. Chloroform začal účinkovat za pouhých dvacet vteřin. Vězeň se přestal zmítat a ležel bez hnutí.

Položili ho na nosítka a s nimi na vozík. Přes tělo přehodili bavlněnou deku a vyvezli ho ven. Tam čekala bedna. V celém vězeňském bloku nebyl ani jeden dozorce. Nikdo nic neviděl. Několik vteřin po únosu Afghánec skončil v bedně.

Nebyla vůbec špatně vybavená. Zvenčí vypadala jako obyčejná dřevěná bedna, v jakých se dá přepravovat cokoli. Dokonce i označení bylo zcela autentické.

Zevnitř byla zvukotěsná, aby z ní neunikl případný hluk. Ve střeše se nacházel malý odnímatelný panel zajišťující přísun čerstvého vzduchu, ovšem ten měl být odstraněn teprve v okamžiku, až bedna bezpečně vzlétne. K podlaze byly přišroubovány dvě židle a slabé světlo jantarové barvy.

Omámeného Izmata Chána posadili na jednu židli, k níž byly připevněny popruhy. Připoutali k ní vězně tak, aby mu do končetin proudila krev, a pásy utáhli natolik, aby se mohl uvolnit, ale nedokázal ze židle vstát. Pořád spal.

Když bylo všechno hotovo, pátý muž ze CIA, jenž měl cestovat v bedně, kývl na kolegy a ti bednu zavřeli. Vysokozdvižný vozík ji zvedl ze země a jel s ní ven na přistávací dráhu, kde čekal nákladní letoun Hercules. Jednalo se o typ AC-130 Talon od zvláštních jednotek, který díky zvětšeným nádržím mohl doletět na místo určení.

Neobjasněné odlety a přílety jsou na Guantanamu na denním pořádku; věž jim po stručné žádosti bez okolků odsouhlasila vzlet a hercules se vydal k základně McChord ve státě Washington.

O hodinu později u budovy v táboře Echo zastavilo uzavřené auto a vystoupila z něj další malá skupinka. Do prázdné cely byl uveden muž v oranžové kombinéze a bačkorách. Afghánce v bezvědomí několikrát vyfotografovali, než ho zakryli a odvezli. S pomocí polaroidových snímků a několika drobných zástřihů nyní upravili vousy a vlasy jeho náhradníkovi. Všechny spadané chomáče pak pečlivě sesbírali.

Když úpravy skončily, zaznělo několik strohých pozdravů, společnost odešla a celu za sebou zamkla. O dvacet minut později se vrátili vojáci, udivení, ale lhostejní. Básník Tennyson to vystihl dobře: „jim nepřísluší uvažovat proč“.

V cele prominentního vězně spatřili při kontrole známou postavu, a tak čekali na rozednění.

Ranní slunce se dotýkalo vrcholků Kaskádových hor, když AC-130 klesal ke své domovské základně v McChordu. Veliteli základny bylo oznámeno, že přepravuje vybavení pro CIA, poslední zásilku pro jejich nové výzkumné centrum někde v lesích uprostřed rezervace. Navzdory své hodnosti nepotřeboval vědět víc, a proto se neptal. Papíry byly v pořádku a vrtulník už čekal.

Za letu se Afghánec probral. Střešní panel byl otevřený a vzduch v trupu letadla měl správný tlak i teplotu. Dozorce se povzbudivě usmál a nabídl jídlo a pití. Vězeň se spokojil se sodovkou, kterou usrkával brčkem.

Dozorce překvapilo, že vězeň umí několik anglických frází, jež zřejmě pochytil během pěti let poslouchání tohoto jazyka na Guantanamu. Během cesty se dvakrát zeptal, kolik je hodin, a jednou co nejvíce předklonil hlavu a mumlal své modlitby. Jinak nic neříkal.

Krátce před přistáním byl střešní panel vrácen na místo a čekající řidič vysokozdvižného vozíku neměl nejmenší podezření, že ze zadní rampy herculesu neodváží k vrtulníku obyčejný náklad.

Vrata nákladového prostoru helikoptéry se zavřela.

V bedně dál svítilo kontrolní světlo na baterii, ovšem zvenku ho nikdo nemohl vidět. Také zvukotěsné obložení se osvědčilo. Vězeň však byl, jak dozorce později ohlásil Marku Gumiennymu, jako pěna. Naprosto žádné problémy, pane.

Vzhledem k tomu, že byla polovina února, měli štěstí na počasí. Nebe bylo jasné a mrzlo. Vrtulník Chinook se dvěma rotory dosedl na přistávací plochu vedle srubu a otevřel zadní vrata. Bedna však zůstala uvnitř. Bylo jednodušší vyložit z ní dva cestující rovnou do sněhu.

Než byla odstraněna zadní stěna bedny, oba muži se třásli. Únosci z Guantanama letěli v herculesu a později také v chinooku. Nyní čekali na poslední formalitu.

Než vězni rozvázali popruhy, spoutali mu ruce i nohy. Potom ho vyzvali, aby vstal a sešel po rampě do sněhu. Místní dozorci stáli kolem v půlkruhu s namířenými puškami.

S doprovodem, který málem neprošel vchodem, byl talibanský velitel odveden přes přistávací dráhu ke srubu a v něm do svého křídla. Když se zavřely dveře a třeskutá zima zůstala venku, přestal se třást.

Ve velké cele kolem něj stálo šest dozorců a konečně mu sejmuli pouta. Opatrně vycouvali a zabouchli za sebou dveře. Rozhlédl se. Byla to lepší cela, ale pořád cela. Vzpomněl si, co mu řekli u soudu. Plukovník mu slíbil, že se vrátí do Afghánistánu. Zase mu lhali.

Bylo dopoledne a slunce spalovalo kubánskou krajinu, když na základně přistál další hercules. Také byl vybavený pro dálkové lety, ale na rozdíl od talonu nenesl výzbroj a nepatřil zvláštním jednotkám. Létal pro MATS, dopravní divizi vojenského letectva. Jeho úkolem bylo přepravit přes polovinu světa jediného pasažéra.

Dveře cely se prudce otevřely.

„Vězni Cháne, vstaňte. Postavte se čelem ke zdi. Zaujměte postoj.“

Pás svíral bránici a řetězy od něj vedly k poutům na kotnících a kolem zápěstí, držených těsně u sebe před tělem ve výši pasu. Postoj umožňoval šouravou chůzi, nic víc.

Následoval krátký přesun na konec bloku ve společnosti šesti ozbrojených dozorců. Obrněný nákladní vůz měl vzadu schody, drátěnou přepážku mezi vězni a řidičem a tmavá okna.

Když mu na letišti řekli, aby vystoupil, vězeň zamrkal do ostrého slunečního světla.

Kroutil zarostlou hlavou a vypadal zmateně. Jakmile si jeho oči zvykly na prudký svit, rozhlédl se a spatřil čekající letoun Hercules a skupinu amerických důstojníků, kteří se na něj dívali. Jeden z nich vykročil kupředu a pokynul bradou.

Vězeň ho poslušně následoval po rozpáleném makadamu. Ačkoli byl důkladně spoután, celou dobu ho doprovázela šestice ozbrojených dozorců. Obrátil se a naposledy přehlédl místo, kde ho pět mizerných let drželi. Potom drobnými krůčky zmizel v trupu letadla.

Z místnosti jedno patro pod kontrolním centrem řídicí věže ho pozorovali dva stojící muži.

„Náš člověk jde na věc,“ poznamenal Marek Gumienny.

„Jestli někdy přijdou na to, kdo doopravdy je,“ řekl Steve Hill, „nechť s ním má Alláh slitování.“

ČTVRTÁ ČÁST

Cesta

KAPITOLA DESÁTÁ

Byl to dlouhý a únavný let. Nemohli doplňovat palivo ve vzduchu, protože jim k tomu scházelo drahé vybavení. Tento hercules byl pouze vězeňskou lodí, prokazující laskavost afghánské vládě, která by si měla svého muže vyzvednout na Kubě sama, ale neměla vhodné letadlo.

Letěli přes americké základny na Azorách a v Ramsteinu v Německu a pozdě odpoledne následujícího dne C-130 začal sestupovat k velké základně Bagrám na jižním okraji nehostinné planiny Šomali.

Posádka letadla se dvakrát vyměnila, ale vojáci z eskorty byli celou dobu stejní, četli si, hráli karty a podřimovali, zatímco je čtyři rychle rotující vrtule za okénky unášely stále více na východ. Vězeň zůstal v poutech. Také on se snažil co nejvíce spát.

Hercules zajel na odstavnou plochu vedle velkého hangáru, nejnápadnějšího objektu v americké zóně bagrámské základny, kde už na něj čekal uvítací výbor. Major americké vojenské policie, který velel eskortě, s uspokojením zaznamenal, že Afghánci neponechali nic náhodě. Kromě vězeňské dodávky se dostavilo dvacet vojáků z afghánských zvláštních jednotek pod velením brigádního generála Jusufa.

Major seběhl po rampě, aby ještě vyřídil dokumenty, než vězně předá. Trvalo to jen několik vteřin. Potom kývl na své kolegy. Ti uvolnili řetěz, který Afghánce poutal k žebru v trupu letadla, a šouravě ho vyvedli do mrazivé afghánské zimy.

Pak ho obklopili vojáci, odtáhli ho k vězeňské dodávce a strčili ho dovnitř. Zabouchli za ním dveře. Americký major usoudil, že by rozhodně nechtěl být na jeho místě. Zasalutoval brigádnímu generálovi, který pozdrav opětoval.

„Dejte si na něj dobrý pozor, pane,“ řekl Američan, „je to pěkně tvrdý chlap.“

„Nebojte se, majore,“ odpověděl afghánský důstojník. „Zbytek svých dnů stráví ve věznici Pul-i-Charki.“

Po pár minutách dodávka odjela, následována nákladním autem s vojáky z afghánských zvláštních jednotek. Mířily na jih do Kábulu. Po setmění se obě vozidla rozdělila, což bylo později oficiálně označeno za nedopatření. Dodávka pokračovala sama.

Pul-i-Charki je obávané a skličující místo východně od Kábulu, nedaleko propasti na východním okraji Kábulské planiny. Za sovětské okupace zde působila tajná policie Khad a neustále zněl křik týraných.

Během občanské války ve věznici skončil život desetitisíců zadržených. Od vytvoření nové, volené vlády Afghánské republiky se situace zlepšila, ovšem kamennými chodbami a celami jako by stále zněla ozvěna přízračného nářku. Dodávka do věznice naštěstí vůbec nedojela.

Patnáct kilometrů poté, co se oddělilo doprovodné nákladní auto, se za dodávku z vedlejší silnice zařadil pickup. Když zablikal, řidič dodávky odbočil na předem dohodnuté místo u cesty a zajel za skupinu nízkých stromů. Potom proběhl „útěk“.

Jakmile dodávka projela posledním kontrolním stanovištěm v Bagrámu, dozorci vězni sejmuli pouta. Ještě za jízdy se převlékl do teplého vlněného šalvar kamízu šedé barvy a obul si vysoké boty. Než sjeli ze silnice, omotal si kolem hlavy obávaný černý turban talibanců.

Akci řídil brigádní generál Jusuf, který přesedl z náklaďáku do pickupu. Na otevřené korbě užitkového vozidla ležela těla čtyř mužů.

Všechna byla nedávno vyzvednuta v městské rnárnici. Dva muži měli vousy a byli oblečení jako talibanci. Ve skutečnosti se jednalo o stavební dělníky, kteří se zabili, když se s nimi zřítilo špatně zajištěné lešení.

Další dva byli oběti dopravních nehod. Afghánské silnice jsou natolik rozbité, že nejlépe se po nich jezdí středem. Uhnout jenom kvůli tomu, že se někdo blíží z protisměru, je považováno za poněkud zbabělé, a tak smrtelné nehody nejsou ničím výjimečným. Oba oholení muži byli oblečení do uniforem vězeňské služby.

Dozorci budou nalezeni s vytasenými pistolemi, ale mrtví; do těl jim vpálili několik kulek. Číhající talibanci byli pohozeni podél cesty, rovněž se zásahy ze zbraní dozorců. Dveře dodávky dostaly několik ran krumpáčem a zůstaly dokořán otevřené. V tomto stavu vůz někdo zítra najde.

Jakmile bylo místo činu dokončeno, brigádní generál Jusuf usedl do kabiny pickupu vedle řidiče. Bývalý vězeň zaujal společně se dvěma příslušníky zvláštních jednotek místo na korbě. Volné konce turbanů si ovinuli kolem tváří, aby se chránili před chladem.

Auto se vyhnulo Kábulu a ujíždělo venkovskou krajinou k hlavní silnici na jih do Ghazni a Kandaháru. Tam jako každou noc stála kolona odstavených nákladních aut, známých po celé Asii jako „zvonkové kamiony“.

Všechny vypadají, jako by byly vyrobeny před sto lety.

Supí a hřmotí po všech silnicích Středního a Dálného východu, přičemž vypouštějí oblaka dusivého černého kouře. Často bývají k vidění porouchané podél cest, takže řidič musí vyrazit na mnohakilometrovou túru a koupit potřebnou součástku.

Tyto vozy se vyškrábou do těch nejvyšších horských průsmyků i po rozpadajících se silnicích na holých svazích. V roklích lze občas zahlédnout zrezivělý vrak. Jsou však obchodní mízou kontinentu a dovážejí obdivuhodnou škálu zboží i do těch nejmenších a nejzapadlejších vísek.

Britové jim před mnoha lety začali říkat zvonkové kamiony kvůli jejich výzdobě. Každé volné místečko na nich pokrývají pečlivě vyvedené scény s náboženskými a historickými tématy. Zastoupeny jsou křesťanství, islám, hinduismus, sikhismus a buddhismus, mnohdy v překrásné směsici. Řidiči na svá auta věší stužky, proužky lesklé fólie a dokonce zvonky. A podle nich kamiony dostaly svůj název.

V řadě na hlavním tahu jižně od Kábulu jich stálo několik set. Řidiči spali v kabinách a čekali, až se rozední. Pickup zastavil vedle kolony. Mike Martin seskočil z korby a došel ke kabině. Tvář nahrbeného muže za volantem zakrývala kostkovaná látka šemagu.

Brigádní generál Jusuf na druhém sedadle pokýval hlavou, ale nic neřekl. My tady končíme. Dál musíte sám. Když se Martin odvracel, zaslechl řidiče.

„Hodně štěstí, šéfe.“

Zase ten výraz. Jedině příslušníci SAS říkají důstojníkům „šéfe“. Major americké vojenské policie v Bagrámu při předávání vězně nejen neznal jeho totožnost, ale ani nevěděl, že prezident Hamíd Karzáí požádal SAS, aby vytvořila a vycvičila afghánské zvláštní jednotky.

Martin se obrátil a kráčel podél kolony aut. Pickup se otočil a ujížděl zpátky do Kábulu, až se jeho koncová světla úplně ztratila. Seržant SAS z vozu zavolal na kábulské telefonní číslo. Telefon zvedl šéf zastoupení tajné služby. Seržant pronesl dvě slova a zavěsil.

Velitel SIS pro celý Afghánistán k hovoru použil bezpečnou linku. V Kábulu bylo půl čtvrté ráno a ve Skotsku jedenáct v noci. Na obrazovkách se objevila jednořádková zpráva. Phillips a McDonald již byli v místnosti a netrpělivě na ni čekali. „Operace Sochor zahájena.“

Mike Martin si v mrazu na nerovné silnici dovolil poslední ohlédnutí. Červená světla pickupu zmizela. Obrátil se a šel dál. Po sto metrech se stal Afgháncem.

Věděl, co hledá, ovšem našel to, až když minul sto nákladních vozů. Poznávací značku z Karáčí v Pákistánu. Řidič tohoto náklaďáku sotva bude Paštun, a proto nezaznamená nedokonalou znalost paštštiny. Spíše se bude jednat o Balúče, který má namířeno do pákistánského Balúčistánu.

Bylo příliš brzy na to, aby řidiče vybraného auta budil; unavení muži nebývají po nečekaném probuzení v nejlepší náladě a Martin potřeboval vsadit na jeho velkorysost. Dvě hodiny čekal vedle kamionu a třásl se.

Kolem šesté obzor na východě zrůžověl. U silnice někdo rozdělal oheň a pověsil nad něj kotlík s vodou. Ve střední Asii se život z velké části odehrává v čajchanách a kolem nich a taková čajovna vznikne kdekoli, kde je oheň, připravený nápoj a skupina mužů. Martin vstal, došel k ohni a ohřál si ruce.

Majitel kotlíku byl Paštun, ovšem málomluvný, což Martinovi vyhovovalo. Sundal si turban, rozmotal jej a ukryl jej do pytle, který mu visel přes rameno. Nebylo moudré upozorňovat na svou příslušnost k Talibanu, dokud nezjistí, jaká nálada mezi muži panuje. Za hrst afghání si koupil kouřící šálek a vděčně usrkával. Po několika minutách Balúč ospale sešplhal ze své kabiny a šel si pro čaj.

Začínal nový den. Některé náklaďáky ožily a začaly chrlit černý kouř. Balúč se vracel k autu. Martin vyrazil za ním.

„Zdravím, můj bratře.“

Balúč odpověděl, ovšem s jistou nedůvěrou.

„Nejedeš náhodou na jih k hranici a přes Spin Boldak?“ Pokud měl muž namířeno do Pákistánu, musel projet malým pohraničním městem jižně od Kandaháru. Martin věděl, že touto dobou už bude na jeho hlavu vypsaná odměna. Hraniční kontrole se bude muset vyhnout pěšky. „Pokud Alláh dovolí,“ odpověděl Balúč.

„Ve jménu milosrdného, nesvezl bys tedy chudého muže, který se pokouší dostat domů k rodině?“

Balúč se zamyslel. Obvykle s ním na dlouhé štreky do Kábulu jezdil bratranec, jenže ten ležel nemocný v Karáčí. Nezbývalo než řídit celou cestu sám, což bylo vyčerpávající.

„Umíš jezdit s takovýmhle autem?“ zeptal se.

„Jestli to umím? Řídím už mnoho let.“

Přátelsky naladěni ujížděli na jih a ze starého umělohmotného rádia, připevněného nad palubní desku, poslouchali orientální populární hudbu. Rádio skřípalo a hvízdalo, avšak Martin si nebyl jistý, jestli je to poruchami vysílání nebo hudbou samotnou.

Den ubíhal a oni projeli Ghazni a pokračovali směrem na Kandahár. Zastavili se na čaj a jídlo, tradiční kozí maso s rýží, a natankovali plnou nádrž. Martin při placení odpočítal část ze svého svazku afghání, čímž u Balúče vzbudil ještě větší sympatie.

Ačkoli Martin nemluvil urdsky ani balúčsky a paštština muže z Karáčí byla dosti lámaná, s pomocí znakového jazyka a trochy arabštiny z Koránu se dorozuměli vcelku dobře.

Na další noc zastavili severně od Kandaháru, protože Balúč nechtěl jet za tmy. Nacházeli se v provincii Zábol, v divokém kraji obývaném divokými lidmi. Bylo bezpečnější jet za světla v koloně stovek dalších nákladních aut, přičemž další mířila opačným směrem. Lupiči většinou ožívají v noci.

Na severním předměstí Kandaháru Martin prohlásil, že si potřebuje zdřímnout, a stočil se na lavici za sedačkami, což byla Balúčova postel. Kandahár býval centrem a pevností Talibanu a Martin nechtěl v žádném z jeho napravených členů vzbudit dojem, že v projíždějícím voze zahlédl starého přítele.

Jižně od Kandaháru Balúče znovu vystřídal za volantem. Odpoledne dorazili do Spin Boldaku; Martin řekl, že žije na severním okraji, vděčně se rozloučil se svým hostitelem a vystoupil několik kilometrů před hraničním přechodem.

Protože Balúč neuměl paštsky, měl rádio naladěné na hudební stanici a vůbec neposlouchal zprávy. Kolona před hranicí byla delší než obvykle, a když konečně dojel k závoře, ukázali mu fotografii. Spatřil tvář Talibance s černým plnovousem.

Byl to poctivý a pracovitý muž. Chtěl domů za ženou a čtyřmi dětmi. Život byl už tak dost tvrdý. Proč trávit několik dní a možná i týdnů v afghánské věznici vysvětlováním, že vážně o ničem neví?

„U Proroka, nikdy jsem ho neviděl,“ řekl jim, a tak ho nechali jet.

Tohle už nikdy neudělám, uvažoval, zatímco zvolna ujížděl po kvétské silnici. Možná pocházel z nejprohnilejšího města v Asii, ale člověk vždycky musí vědět, kde je jeho místo. Afghánci nebyli jeho lidé; proč se mezi ně plést? Přemýšlel, čím se Talibanec mohl provinit.

Martin byl předem varován, že únos vězeňské dodávky, vraždu dvou dozorců a útěk navrátilce z Guantanamo Bay nebude možné utajit. Není rozumné pouštět se do křížku s americkou ambasádou.

Místo „činu“ objevila hlídka vyslaná po bagrámské cestě, když dodávka nepřijela včas do věznice. Rozdělení dodávky a jejího vojenského doprovodu bylo prohlášeno za projev neschopnosti. Ovšem osvobození vězně bylo nepochybně dílem zločineckého gangu zbylých Talibanců. Rozběhlo se pátrání.

Americké velvyslanectví naneštěstí nabídlo Karzáího vládě fotografii, což nebylo možné odmítnout. Velitelé zastoupení CIA a SIS se snažili postup co nejvíce zpomalit, ovšem jejich možnosti byly omezené. V době, kdy všechny hraniční přechody obdržely odfaxovanou fotografii, se Martin stále ještě nacházel severně od Spin Boldaku.

Ačkoli nevěděl, co se mezitím událo, bylo mu jasné, že na hraničním přechodu se objevit nemůže. Schoval se v horách nad Spin Boldakem a čekal na noc. Ze své skrýše měl výhled na krajinu a na cestu, po níž se po setmění vydá.

Městečko leželo osm kilometrů před ním a o osm set metrů níž. Viděl točitou silnici a nákladní auta na ní. Všiml si také masivní staré pevnosti, v níž kdysi sídlila britská armáda.

Věděl, že obsazení pevnosti v roce 1919 bylo poslední vojenskou operací, při které Britové použili středověké obléhací žebříky. Chtěli se v noci připlížit co nejtišeji, aby neprobudili obránce, ovšem jejich mezkové ržáli, v kotlích chrastily naběračky a vojáci kleli, když o něco zakopli.

Žebříky byly o tři metry kratší, a když na ně vyšplhalo sto mužů, zřítily se do vyschlého příkopu. Paštunští bojovníci, kteří se krčili za zdmi, však naštěstí usoudili, že útočníků musí být mnoho, a tak pevnost opustili zadním východem a utekli do hor. Pevnost padla bez jediného výstřelu.

Kolem půlnoci Martin tiše prošel kolem ní, minul město a pokračoval do Pákistánu. Východ slunce ho zastihl o patnáct kilometrů dál na kvétské silnici. Tam našel čajchanu a čekal na řidiče, který by s sebou vzal platícího pasažéra až do Kvéty. Černý talibanský turban, který v těchto končinách každý poznal, nyní hovořil v jeho prospěch. A tak to zůstalo.

Jestliže je Péšávar poměrně extremistické islamistické město, Kvétaje ještě horší a míru její náklonnosti vůči Al-Kajdě předčí jedině Miram Šah. Obě města leží v severozápadních hraničních provinciích, kde má silný vliv kmenové právo. Ačkoli oblast administrativně rozděluje hranice s Afghánistánem, převažují v ní Paštunové se svým jazykem a mimořádnou oddaností tradiční formě islámu. Talibanský turban je odznakem muže, s nímž je třeba počítat.

Třebaže hlavní silnice z Kvéty na jih míří do Karáčí, Martin dostal radu, aby se vydal po menší silnici na jihozápad do nebezpečného přístavu Gvádar.

Ten se nachází téměř u íránské hranice v nejzápadnější části Balúčistánu. Kdysi ospalá a páchnoucí rybářská vesnice se rozrostla v důležitý obchodní přístav hlavně zásluhou pašování, přičemž hlavní komoditou se stalo opium. Islám možná odsuzuje užívání narkotik, ovšem to se týká pouze muslimů. Pokud si nevěřící na Západě chtějí dopřát jed a ještě za to zaplatí, pak proti tomu Prorokovi pravověrní služebníci a následovníci nic nenamítají.

Proto se v Íránu, Pákistánu a především v Afghánistánu pěstuje mák a na místě je z něj vyráběno morfium, které se pak pašuje na západ, kde se mění v heroin a smrt.

V tomto úctyhodném odvětví hraje Gvádar důležitou roli.

V Kvétě se Martin vyhýbal rozhovorům s Paštuny, kteří by ho mohli odhalit, a našel dalšího balúčského řidiče, který měl namířeno do Gvádaru. Teprve v Kvétě se Martin dozvěděl, že na jeho dopadení byla vypsána odměna pět milionů afghání - ovšem pouze v Afghánistánu.

Třetího rána od chvíle, kdy slyšel slova „hodně štěstí, šéfe“, vystoupil z náklaďáku a v čajovně na chodníku vděčně usedl k šálku sladkého zeleného čaje. Byl očekáván, ovšem ne místními.

První ze dvou predatorů vzlétl z Thumraitu před čtyřiadvaceti hodinami. Napříště se letouny měly střídat v nepřetržitém hlídkování nad určenou pozorovací oblastí.

Stroj UAV-RQ 1 L Predator, vyráběný firmou General Atomics, není příliš pohledný. Připomíná spíše něco, co by mohl z roztržitosti načrtnout letecký modelář.

Měří pouze něco přes osm metrů a je tenký jako tužka. Jeho úzká racčí křídla mají rozpětí čtrnáct a půl metrů. Úplně vzadu je jediný motor Rotax o výkonu 113 koní, který roztáčí tlačnou vrtuli a pouze pomalu spotřebovává palivo z třistaosmdesátilitrové nádrže.

Navzdory slabému pohonu může letoun překonat rychlost dvě stě kilometrů za hodinu nebo se loudat stotřicítkou. Ve vzduchu vydrží až čtyřicet hodin, ovšem při normálních misích se pohybují v okruhu kolem 750 kilometrů od základny, létají čtyřiadvacet hodin a pak zase přistanou.

Protože motor vzadu letadlo tlačí, směrová kormidla jsou umístěna vepředu. Mohou být ovládána manuálně řídícím personálem nebo přepnuta na dálkové ovládání počítačovým programem, který se postará o vše potřebné, dokud nepřijdou čerstvé pokyny.

Největší přednost predatoru se skrývá v jeho vypouklém nose: oddělitelná avionika Skyball.

Veškeré komunikační vybavení je zaměřeno vzhůru a navazuje spojení s družicemi na oběžné dráze. Odesílá jim fotografie a záznamy rozhovorů a družice je předávají na základnu.

Dolů směřují radar se syntetizovanou aperturou Lynx a fotografickou jednotkou L-3 Wescam. Modernějším verzím, například oběma strojům použitým nad Ománem, nevadí noc, oblačnost, déšť, kroupy ani sníh, neboť mají multispektrální zaměřovací systém.

Po invazi do Afghánistánu, kde se nepodařilo včas zaútočit na některé zajímavé cíle, byly predatory vráceny výrobci a vznikla nová verze. Ta nesla řízené střely Hellfire, díky nimž se špionážní prostředek změnil ve zbraň.

O dva roky později šéf Al-Kajdy v Jemenu odjel se čtyřmi přáteli v landcruiseru ze svého domu daleko v přehlíženém vnitrozemí. Neměl ani tušení, že ho na obrazovce v Tampě sleduje několik párů amerických očí.

Byl vydán rozkaz, z trupu predatoru vylétla střela Hellfire a o několik vteřin později se landcruiser i s pasažéry prostě vypařil. Na Floridě bylo všechno vidět v barvě na plazmové obrazovce.

Dva predatory v Thumraitu neměly výzbroj. Jejich jediným úkolem bylo létat v šestikilometrové výšce, kde byly neviditelné, neslyšitelné a nezachytitelné radarem, a sledovat pevninu a moře pod sebou.

V Gvádaru jsou čtyři mešity a Britové diskrétním dotazem u pákistánské ISI zjistili, že za centrum fundamentalistické agitace bývá pokládána ta nejmenší z nich. Podobně jako ve většině malých mešit v ní působil jediný imám, žijící z příspěvků od věřících. Tuto mešitu založil a spravoval imám Abdulláh Halabí.

Svůj sbor dobře znal a z vyvýšené židle, z níž vedl modlitby, okamžitě zaznamenal každého nově příchozího. Černý talibanský turban upoutal jeho pozornost i úplně vzadu.

Později, než si cizinec s černými vousy stačil znovu obout sandály a ztratit se v zástupu na ulici, ho imám zatahal za rukáv.

„Milosrdný Pán s tebou,“ pronesl polohlasně v arabštině, nikoli v urdštině.

„S tebou také, imáme,“ odpověděl cizinec. Také on promluvil arabsky, ale imám si všiml paštského přízvuku. Podezření se potvrdilo; muž přicházel z kmenových území.

„Mí přátelé a já se právě odebíráme do madafy,“ řekl. „Nechceš si s námi dát čaj?“

Paštun se na okamžik zamyslel, pak vážně pokýval hlavou. U většiny mešit se nachází madafa, neformálnější a uzavřenější společenský klub pro modlitby, klábosení a náboženské vyučování. Na Západě se v nich dospívající často seznamují s extremismem.

„Já jsem imám Halabí. Má náš nový věřící nějaké jméno?“ zeptal se duchovní.

Martin bez přemýšlení vyslovil první jméno afghánského prezidenta a druhé jméno brigádního generála zvláštních jednotek.

„Jsem Hamíd Jusuf,“ odpověděl.

„Buď vítán, Hamíde Jusufe,“ řekl imám. „Všiml jsem si, že se odvažuješ nosit turban Talibanu. Patřil jsi k nim?“

„Od té doby, co jsem se v roce 1995 přidal v Kandaháru k mulláhovi Umarovi.“

V madafě, nenápadném přístavku za mešitou, se sešel asi tucet mužů. Podával se čaj. Martin si všiml, že ho jeden muž pozoruje. Stejný muž po chvíli vzrušeně odvedl imáma stranou a cosi mu šeptal. Vysvětloval, že by ho ani ve snu nenapadlo sledovat televizi, ve které beztak běží jedna zvrácenost za druhou, ale náhodou šel kolem prodejny televizorů a ve výloze byl jeden vystavený.

„Určitě je to ten člověk,“ pokračoval polohlasně. „Před třemi dny uprchl z Kábulu.“

Martin neuměl urdsky, o balúčském nářeční nemluvě, ale pochopil, že řeč je o něm. Imám možná odsuzoval všechno západní a moderní, ale jako většina lidí se sžil s mobilním telefonem, byť vyrobeným firmou Nokia v křesťanském Finsku. Požádal tři přátele, aby s cizincem zapředli hovor a nenechali ho odejít. Potom se uchýlil do svého prostého bytu a zavolal na několik čísel. To, co se dozvěděl, na něho udělalo dojem.

Být u vzniku Talibanu, ztratit všechny příbuzné při útoku Američanů, velet polovině severní fronty při invazi nevěřících, vloupat se do zbrojnice v Qala-i-Jangi, přežít pět let v americké věznici, uniknout ze spárů Washingtonem podporovaného kábulského režimu - tento muž nebyl uprchlík, byl to hrdina.

Imám Halabí byl sice Pákistánec, ale islámábádskou vládou z hloubi duše opovrhoval kvůli její spolupráci s Amerikou. Jeho sympatie bezvýhradně patřily Al-Kajdě. Ačkoli by z něj odměna ve výši pěti milionů afghání nadosmrti učinila boháče, ke cti mu sloužilo, že na ni ani na okamžik nepomyslel.

Vrátil se do místnosti a kývnutím k sobě přivolal cizince.

„Vím, kdo jsi,“ pronesl tiše. „Jsi ten, kterému říkají Afghánec. U mě jsi v bezpečí, ale ne v Gvádaru. Agenti ISI jsou všude a na tvou hlavu je vypsaná odměna. Kde bydlíš?“

„Nikde. Právě jsem přijel ze severu,“ odpověděl Martin.

„Vím, odkud přicházíš; jsou toho plné zprávy. Musíš zůstat tady, ale ne nadlouho. Musíš se nějak dostat z Gvádaru. Budeš potřebovat dokumenty, novou totožnost, bezpečnou únikovou cestu. Možná někoho znám.“

Poslal malého chlapce ze své medresy, aby zaběhl do přístavu. Loď, kterou hledal, tam nebyla. Připlula o čtyřiadvacet hodin později. Chlapec tou dobou stále trpělivě čekal v přístavišti, kde vždycky kotvila.

Fajsal bin Selim byl původem Katařan. Narodil se v chudé rybářské rodině, v boudě na břehu bahnitého potoka nedaleko vesnice, která se později změnila v rušné hlavní město Dauhá. To však bylo až po objevení ropy, vytvoření Spojených arabských emirátů z někdejších Smluvních států, stažení Britů, příjezdu Američanů a dlouho před tím, než se jako záplavová vlna přivalily peníze.

V dětství poznal chudobu a bezděčnou úctu k pánovitým bílým cizincům. Bin Selim se však záhy rozhodl, že si vydobude své místo na slunci. Zvolil cestu, kterou znal nejlépe: moře. Stal se pomocníkem kapitána na nákladní lodi, jež se plavila podél pobřeží z ostrova Masíra a Salálahu v ománské provincii Dhofar k přístavům v Kuvajtu a Bahrajnu v Perském zálivu, a jeho bystrá mysl vše pozorně vstřebávala.

Zjistil, že všude lze najít někoho, kdo chce něco prodat a chce to prodat levně. A vždycky se najde někdo, kdo to něco chce koupit a zaplatit za to víc. Mezi těmito lidmi stála instituce zvaná celnice. Fajsal bin Selim se vrhl na dráhu pašeráka.

Na svých cestách poznal mnoho věcí, které se naučil obdivovat: jemné látky a koberce, islámské umění, opravdovou kulturu, staré Korány, vzácné rukopisy a krásu nádherných mešit. A viděl také věci, které začal nenávidět: bohaté obyvatele Západu, prasečí obličeje zarudlé od slunce, nechutné ženy v miniaturních bikinách, opilé povaleče, všechny ty nezasloužené peníze.

Neunikla mu skutečnost, že také vládcové zemí v Perském zálivu zbohatli z peněz, které prostě prýštily v podobě černého proudu z pouštního písku. A protože se vychloubali svými západními zvyky, pili dovážený alkohol a spali s luxusními courami, začal nenávidět také je.

Když mu bylo kolem pětačtyřiceti, tedy dvacet let před tím, než na něj v gvádarském přístavišti čekal balúčský chlapec, přihodily se Fajsalu bin Selimovi dvě věci.

Vydělal a ušetřil dost peněz na to, aby si mohl koupit nádhernou dřevěnou obchodní plachetnici dhou, postavenou nejlepšími řemeslníky v Súru v Ománu a nazvanou Rasha, Perla. A stal se vášnivým wahhábovcem.

Když povstali noví proroci, hlásali učení Maududiho a Sajída Kutba a vyhlásili džihád silám kacířství a úpadku, stál na jejich straně. Když mladí mužové odcházeli bojovat proti bezbožným Sovětům v Afghánistánu, jeho modlitby byly s nimi; když potom další nalétli s dopravními letadly do věží západního boha peněz, poklekl a prosil, aby byli skutečně přijati do zahrad Alláhových.

Pro svět zůstával zdvořilým, skromně žijícím, puntičkářským kapitánem a majitelem Rashy. Pravidelně objížděl celé pobřeží Perského zálivu a dostával se až do Arabského moře. Nestál o potíže, ale pokud opravdový věřící vyhledal jeho pomoc, ať už šlo o almužnu nebo cestu do bezpečí, udělal, co bylo v jeho silách.

Západní bezpečnostní síly si ho začaly všímat poté, co se jeden saúdskoarabský aktivista Al-Kajdy, zajatý v Hadramautu a přinucený k výpovědi v rijádské cele, zmínil o tom, že přísně důvěrné zprávy pro samotného Bin Ládina, natolik tajné, že jsou poslům svěřovány výhradně ústně a posel musí raději spáchat sebevraždu, než aby se nechal zajmout, občas opouštějí Arabský poloostrov na lodi. Poslové vystoupí na balúčském pobřeží a pokračují na sever do záhadných jeskyní Vazíristánu, kde šejk přebývá. Tou lodí byla Rasha. Po dohodě se spolupracující ISI nebyla zadržena, ale pouze sledována.

Fajsal bin Selim připlul do Gvádaru s nákladem bílého zboží z bezcelního přístavu v Dubaji. Skladiště ve svobodných pásmech nabízela ledničky, pračky, mikrovlnné trouby a televizory za zlomek maloobchodní ceny.

Měl dojednáno, že zpátky do Perského zálivu poveze náklad pákistánských koberců, utkaných tenkými prsty dětských otroků a určených pro podlahy bohatých obyvatel Západu, kteří si kupovali luxusní vily na umělých ostrovech v moři u Dubaje a Kataru.

Zasmušile vyslechl chlapce se zprávou, přikývl a o dvě hodiny později, po bezpečném vyložení nákladu, jež se obešlo bez jednání s pákistánskými celníky, ponechal Rashu v rukou svého ománského pomocníka a rozvážným krokem zamířil přes Gvádar k mešitě.

Za léta obchodování s Pákistánci elegantní Arab obstojně zvládl urdštinu a v ní také hovořil s imámem. Pil čaj, jedl sladké koláčky a otřel si prsty do batistového kapesníku. Potom přikývl a podíval se na Afghánce. Když slyšel o útěku z vězeňské dodávky, souhlasně se usmál. Potom přešel do arabštiny.

„A ty si přeješ odjet z Pákistánu, můj bratře?“

„Není tu pro mě místo,“ řekl Martin. „Imám má pravdu. Tajná policie mě najde a vrátí těm psům v Kábulu. To radši skončím svůj život.“

„Taková škoda,“ utrousil Katařan, „zatím… takový život. A když tě vezmu do států v zálivu, co podnikneš?“

„Najdu další opravdové věřící a nabídnu, co umím.“

„A co by to mělo být? Co umíš?“

„Umím bojovat. A jsem odhodlaný zemřít v Alláhově svaté válce.“

Uhlazený kapitán se na okamžik zamyslel.

„Koberce budeme nakládat za úsvitu,“ řekl. „Potrvá to několik hodin. Musí být hluboko v podpalubí, nebo by je poškodila mořská voda. Potom spustíme plachty a vyplujeme. Musím těsně minout konec betonové přístavní hráze. Kdyby z ní někdo skočil na palubu, nikdo by si toho nevšiml.“

Po obřadných pozdravech odešel. Martin se ve tmě nechal chlapcem zavést do doku. Dobře si Rashu prohlédl, aby ji ráno poznal. Kolem hráze proplouvala těsně před jedenáctou. Bylo třeba přeskočit dvouapůlmetrovou mezeru, což Martin po krátkém rozběhu bez problémů dokázal.

U kormidla byl Ománec. Fajsal bin Selim Martina přivítal vlídným úsměvem. Nabídl hostovi sladkou vodu na umytí rukou a výtečné datle z palem v Muskatu.

V poledne starší muž rozložil na široký poklop nákladového prostoru dvě rohože. Pak společně s hostem poklekli k modlitbě. Pro Martina to byla první příležitost k přednesení modlitby jinde než ve větší skupině, kde se jednotlivý hlas může ztratit mezi ostatními. Zvládl to dokonale.

Když se agent vydá do jámy lvové, na „černou“ a nebezpečnou misi, jeho řídící důstojníci doma dychtivě čekají na nějaké znamení, že je v pořádku, dosud živý a na svobodě, že stále pracuje na úkolu. Toto znamení přijde bud od samotného agenta v podobě telefonátu, nenápadného inzerátu v novinách nebo křídové značky na zdi na předem dohodnutém místě. Může přijít od pozorovatele, který nenaváže kontakt, ale pouze něco spatří a podá o tom zprávu. Říká se tomu „známka života“. Po několika dnech mlčení byli řídící důstojníci jako na trní a na nějakou takovou známku čekali.

V Thumraitu bylo poledne, ve Skotsku snídali a v Tampě teprve čekali na nový den. Na prvním a třetím místě viděli, co predator zachytil, ale netušili, jaký to má význam. Nebylo třeba je zasvěcovat. Na letecké základně Edzell však měli jasno.

Zřetelně viděli Afghánce, který klečel na palubě Rashy, modlil se a střídavě skláněl čelo k rohoži a zvedal obličej k nebi. Od terminálu operátorů v řídicí místnosti se rozlehl jásot. O několik vteřin později přijal snídající Steve Hill telefonát a dal své ženě vášnivý a nečekaný polibek.

Po dalších dvou minutách zazvonil telefon vedle postele Marka Gumiennyho v Alexandrii. Gumienny se probudil, vyslechl zprávu, usmál se, zamumlal „jen tak dál“ a zase usnul. Afghánec měl zatím správný kurz.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Díky dobrému jižnímu větru, který napínal plachty, Rasha mohla vypnout motor a dunění zespoda bylo vystřídáno klidnými zvuky moře: pleskáním vody pod přídí, šuměním větru v plachtoví a skřípěním kladek.

Dhou, doprovázena v šestikilometrové výšce neviditelným predatorem, se kradla podél pobřeží jižního Íránu a do Ománského zálivu. Tam zamířila doprava, natočila plachty, protože vítr vanul odzadu a vydala se do úzké mezery mezi Íránem a Arábií, zvané Hormuzský průliv.

Ačkoli se jedná o úzké místo, kde ománský cíp poloostrova Musandam dělí jen třináct kilometrů od perského pobřeží, vyhnul se nepřetržitému proudu obřích tankerů; ty s hlubokým ponorem byly plné ropy pro Západ prahnoucí po energii, prázdné pluly pro nový náklad opačným směrem, do Saúdské Arábie nebo Kuvajtu.

Menší lodě jako dhou se držely blízko pobřeží a hlubší vody přenechávaly gigantům. Supertankery jednoduše nemohou zastavit, pokud se jim něco dostane do cesty.

Rasha nikam nespěchala, a tak celou jednu noc kotvila mezi ostrovy na východ od ománského přístavu Kumzar. Martin, který v příjemném vánku seděl na palubě záďové nástavby a byl zřetelně vidět na plazmové obrazovce na skotské letecké základně, v měsíčním světle zahlédl dvě „cigaretové lodě“ a slyšel burácení jejich výkonných přívěsných motorů. Hnaly se ománskými vodami a chystaly se zamířit do jižního Íránu.

Martin o těchto pašerácích již slyšel; nepracují pro žádnou zemi a řídí se jen pokyny svých šéfů. Na nějaké opuštěné pláži v Íránu nebo Balúčistánu se setkají se svými odběrateli, vyloží náklad levných cigaret a na palubu vezmou angorské kozy, které mají v Ománu kupodivu obrovskou cenu.

Na volném moři se tyto tenké hliníkové lodě s nákladem uloženým uprostřed trupu a posádkou, která se ze všech sil snaží nespadnout, díky motorům o výkonů 250 koní řítí téměř stokilometrovou rychlostí. Jsou prakticky nezadržitelné, neboť jejich kapitáni znají každý záliv a průplav, v naprosté tmě protínají dráhu tankerů a plují ke svým skrýším na opačné straně.

Fajsal bin Selim se shovívavě usmál. Také byl pašerák, ale o něco důstojnější než tihle vyvrhelové zálivu, které slyšel v dálce.

„A až tě dovezu do Arábie, můj příteli, co budeš dělat?“ zeptal se tiše. Ománský pomocník byl na přídi a pokoušel se na udici chytit rybu k snídani. Na večerní modlitbu se připojil ke dvěma zbývajícím mužům. Nyní přišla hodina příjemného klábosení.

„Nevím,“ připustil Afghánec. „Vím jenom to, že ve své zemi jsem mrtvý a do Pákistánu nemůžu, protože jsou to přisluhovači Amerikánů. Doufám, že najdu další opravdové věřící a budu bojovat po jejich boku.“

„Bojovat? Ve Spojených arabských emirátech se nebojuje. Je to další věrný spojenec Západu. Ve vnitrozemí leží Saudská Arábie, kde by tě okamžitě našli a poslali zpátky. Takže…“

Afghánec pokrčil rameny.

„Nechci nic jiného než sloužit Alláhovi. Svůj osud odevzdávám do jeho rukou.“

„A říkáš, že bys pro něj dokázal zemřít,“ dodal elegantní Katařan.

Mike Martin si vzpomněl na dětství a bagdádskou základní školu. Většinu žáků tvořili iráčtí chlapci z nejvyšších vrstev společnosti. Jejich otcové se těšili, že synové s dokonalou znalostí angličtiny stanou v čele velkých firem a budou obchodovat s Londýnem a New Yorkem. Vyučovalo se anglicky a látka zahrnovala tradiční anglickou poezii.

Martin měl jednu oblíbenou báseň: příběh o tom, jak římský Horatius bránil poslední most před nájezdem armády pod Tarquiniovým velením a Římané za ním tento most strhli. Některé verše chlapci recitovali společně:

Pro každého muže, jenž mužem chce se zvát,

dříve nebo později nadejde jeho čas,

a mohl by snad muž si krásnější smrt přát,

než čelit protivenstvím v bojích zlých

ve jménu prachu, v nějž jeho předci padli,

a kvůli chrámům bohů svých?

„Kdybych zemřel jako šahíd, ve službě jeho džihádu, pak samozřejmě,“ odpověděl.

Kapitán dhou chvíli uvažoval a pak změnil téma. „Máš afghánské šaty,“ připomněl. „Během pár minut tě poznají. Počkej.“

Odešel do podpalubí a vrátil se s čerstvě vypraným dišdašem, bílým bavlněným hábitem, který v nepřerušované linii splývá od ramen až ke kotníkům.

„Převlékni se,“ nařídil. „Šalvar kamíz a ten talibanský turban hoď do moře.“

Když se Martin převlékl, Bin Selim mu podal novou pokrývku hlavy, kefiji s červenými puntíky, jakou nosí Arabové ze Zálivu, a černou kruhovou šňůrku, která šátek drží na místě.

„To je lepší,“ konstatoval starý muž, když proměna jeho hosta skončila. „Můžeš se vydávat za Araba ze Zálivu, dokud ovšem nepromluvíš. V Džiddě ale žije kolonie Afghánců. Jsou v Saúdské Arábii řadu generací, jenže pořád mluví jako ty. Říkej, že jsi odtamtud, a neznámí lidé ti uvěří. Teď půjdeme spát. Vstáváme za úsvitu a čeká nás poslední den plavby.“

Predator sledoval, jak zvedají kotvu a vzdalují se od ostrovů, hladce proplouvají kolem skalnatého cípu ostrova Al-Ghanam a míří podél pobřeží Spojených arabských emirátů na jihozápad.

SAE tvoří sedm emirátů, avšak člověka obvykle napadnou jen jména těch největších a nejbohatších - Dubaj, Abú Zabí a Šardžá. Čtyři zbývající jsou menší, daleko chudší a téměř neznámé. Dva z nich, Adžmán a Umm Al-Kuvajn, jsou vtěsnány vedle Dubaje, který je díky nalezištím ropy nejvyspělejší ze všech. Fudžajra leží na opačné straně poloostrova u Ománského zálivu. Sedmým emirátem je Rás Al-Chajma.

Rás Al-Chajma se nachází na stejném pobřeží jako Dubaj, ale daleko blíž Hormuzskému průlivu. Je to chudý a ultratradicionalistický emirát. Proto ochotně přijímá dary ze Saúdské Arábie včetně štědře financovaných mešit a škol - jenže všechny vyučují wahhábismus. Rás Al-Chajma je domovem fundamentalismu, sympatií k Al-Kajdě a džihádu. Jako první se na levoboku zvolna plující dhou objevil právě tento emirát.

„Nemáš dokumenty,“ připomněl kapitán hostovi, „a já ti je obstarat nemůžu. To nevadí, stejně je to západní výmysl. Důležitější jsou peníze. Tady máš.“

Strčil Martinovi do dlaně svazek dirhamů SAE. V pohasínajících slunečních paprscích se sunuli kolem kilometr a půl vzdáleného města na pobřeží. Mezi budovami se začínala rozsvěcet světla.

„Na břeh tě vysadím o něco dál,“ řekl Bin Selim. „Dojdeš na silnici a vrátíš se pěšky. Znám jeden penzion ve starém městě. Je levný, čistý a diskrétní. Tam se ubytuješ. Nechoď ven. Budeš tam v bezpečí a, inšalláh, možná mám přátele, kteří ti pomůžou.“

Byla již úplná tma, když Martin spatřil světla hotelu a Rasha se stočila k pobřeží. Bin Selim se vyznal: mířil k přestavěné pevnosti Hamra, z níž se stal plážový klub pro zahraniční hosty a u které do moře vybíhalo molo. Po setmění bude prázdné.

„Vystupuje z lodi,“ oznámil hlas v řídicím centru na letecké základně Edzell. Bez ohledu na tmu teplotní zobrazovač predatoru v šestikilometrové výšce viděl, jak mrštná postava skáče na molo a obchodník obrací dhou a míří s ní zpátky do hlubších vod a na otevřené moře.

„Lodi si nevšímejte, držte se té pohybující se postavy,“ řekl Gordon Phillips, který se přes operátorovo rameno nakláněl k pultu. Instrukce byla předána do Thumraitu a predator obdržel příkaz, aby sledoval termogram muže kráčejícího po pobřežní silnici nazpátek k Rás Al-Chajma.

Pochod měřil osm kilometrů, ale Martin dorazil do starého města kolem půlnoci. Dvakrát se zeptal na cestu a byl nasměrován k penzionu. O necelých pět set metrů dál stál dům rodiny Al-Šihhí, jejíž potomek Marván Al-Šihhí nalétl s dopravním letadlem do jižní věže Světového obchodního centra. Stále to byl místní hrdina.

Majitel penzionu se tvářil nevrle a podezíravě, dokud se Martin nezmínil o Fajsalu bin Selimovi. Také svazek dirhamů přispěl k vylepšení jeho nálady. Martin byl vpuštěn dovnitř a uveden do prostého pokoje. V domě byli podle všeho jen dva další hosté a ti se již odebrali do postelí.

Majitel zcela změnil postoj a pozval Martina na šálek čaje přes spaním. Martin mu nad čajem musel vysvětlit, že je z Džiddy, ale paštského původu.

Díky svému snědému zevnějšku, černým vousům a opakovanému zbožnému odvolávání se na Alláha se Martinovi podařilo hostitele přesvědčit, že je také opravdový věřící. Při loučení si vzájemně přáli klidný spánek.

Kapitán dhou plul celou noc. Jeho cílem byl přístav v srdci Dubaje, označovaný prostě jako Zátoka. Skutečně jí byl, bahnitou zátokou páchnoucí mrtvými rybami, v níž muži přes den spravovali sítě a která se stala posledním „malebným“ místem v rušném hlavním městě, naproti tržišti se zlatnickými výrobky a pod okny vysokých hotelů v západním stylu. Kotvila zde jedna obchodní dhou vedle druhé a proudili sem turisté, aby si prohlédli poslední zbytek „staré Arábie“.

Bin Selim si najal taxík a řidiče požádal, aby ho odvezl podél pobřeží o pět kilometrů dál, do nejmenšího a druhého nejchudšího emirátu Adžmán. Tam nechal taxi odjet, vydal se ke krytému tržišti a zamířil mezi jeho křivolaké uličky plné stánků a hlučných prodavačů, aby setřásl případné pronásledovatele - pokud by se nějací našli.

Nikdo ho nesledoval. Predator se soustředil na hosta penzionu v srdci Rás Al-Chajma. Kapitán dhou proklouzl z tržiště do malé mešity a ptal se po imámovi. Jakýsi chlapec ho šel hledat do města a vrátil se s mladým mužem, který studoval na místní průmyslové škole. Kromě toho měl za sebou výcvik v táboře Darunta, vedeném Al-Kajdou u Džalalabádu až do roku 2001.

Starý muž mladému něco pošeptal a mladík přikývl a poděkoval. Potom se kapitán vrátil přes kryté tržiště, mávl na taxík a vrátil se ke svému nákladu do Zátoky. Udělal vše, co mohl. Nyní to bylo na mladších. Inšalláh.

Téhož rána, ale kvůli časovému rozdílu o něco později, vyplula Countess of Richmond z ústí řeky Mersey do Irského moře. Kapitán McKendrick se chopil kormidla a zamířil s nákladní lodí na jih. Po nějaké době minou Wales na levoboku, nechají za sebou Irské moře a Lizard Point a budou pokračovat do kanálu La Manche a východního Atlantiku. Potom poplují na jih, kolem Portugalska, a přes Středozemní moře k Suezskému průplavu a pak do Indického oceánu.

V podpalubí Countess, přes jejíž příď se přelévala březnově chladná mořská voda, se v bednách skrýval náklad pečlivě zabalených limuzín Jaguar, určených pro předváděcí místnosti v Singapuru.

Uplynuly čtyři dny, než Afghánce, schovávajícího se v Rás Al-Chajma, někdo navštívil. Podle pokynů nevycházel, přinejmenším ne na ulici. Dopřával si však čerstvý vzduch na uzavřeném dvorku za domem, odděleném od ulice dva a půl metru vysokou dvojitou branou. Tou přijížděly a odjížděly dodávky s různým zbožím.

Při pobytu na dvoře ho sledoval predator, jehož operátoři ve Skotsku si povšimli změny oblečení.

Když se objevili návštěvníci, nepřivezli jídlo, nápoje ani prádlo, ale chtěli si něco vyzvednout. Nacouvali s dodávkou k zadním dveřím budovy. Řidič zůstal za volantem a zbývající tři muži vešli dovnitř.

Oba další hosté byli v práci a majitel penzionu podle dohody vyrazil na nákupy. Tříčlenný tým měl své instrukce. Přesunuli se tiše k patřičným dveřím a vstoupili bez klepání. Člověk, který seděl v pokoji a četl Korán, vzhlédl a viděl, že na něj míří pistole. Držel ji muž, jenž prošel výcvikem v Afghánistánu. Všichni tři příchozí měli kukly.

Postupovali klidně a efektivně. Martin věděl o bojovnících dost na to, aby pochopil, že návštěvníci své práci rozumějí. Na hlavu mu nasadili kápi spadající až na ramena. Ruce mu zkroutili za záda a nasadili mu umělohmotná pouta. Pak ho vedli ven ze dveří a dlážděnou chodbou k čekající dodávce. Uložili ho vleže na bok a on slyšel bouchnutí dveří a cítil, že vyjíždějí z brány a zahýbají na ulici.

Predator dodávku zaznamenal, ale operátoři se domnívali, že vůz opět přivezl prádlo. Během několika minut jim dodávka zmizela z dohledu. Existuje mnoho zázraků, které dokáže vykonat moderní špionážní technika, ale operátory i stroje lze stále ošálit. Únosci neměli tušení, že někde nad nimi létá predator, ale chytře akci naplánovali na dopoledne a nikoli na půlnoc, čímž pozorovatele v Edzellu zmátli.

Pozorovatelům trvalo tři další dny, než si uvědomili, že jejich člověk se již neobjevuje na dvorku, aby ukázal, že je naživu. Prostě zmizel. Sledovali prázdný dům. A neměli ponětí, která z několika dodávek muže odvezla.

Dodávka ve skutečnosti nejela daleko. Mezi přístavem a městem Rás Al-Chajma se rozkládá kamenitá poušť, přecházející v hory Rus Al-Džibal. Nepřežije v ní nic kromě koz a ještěrek.

Únosci nechtěli v žádném případě riskovat, že muž, kterého se zmocnili, je vědomě či nevědomě sledován. Do hor vedlo několik cest a oni si jednu vybrali. Martin vzadu cítil, že vozidlo sjelo z asfaltové silnice a začalo nadskakovat na nerovné cestě.

Pokud by je sledovalo nějaké auto, určitě by si ho všimli. I kdyby se drželo mimo dohled, prozradil by ho oblak stoupajícího pouštního prachu. Průzkumná helikoptéra by byla ještě mnohem nápadnější.

Dodávka zastavila po osmi kilometrech cesty do hor. Velitel skupiny, muž s pistolí, vytáhl silný dalekohled a prohlédl údolí a pobřeží až ke starému městu, odkud přijeli. Neblížilo se k nim žádné vozidlo.

Jakmile byl spokojený, dodávka se obrátila a ujížděla zpátky dolů. Její skutečný cíl představovala vila v obezděném komplexu na samém okraji města. Když byla jeho brána znovu zamčená, auto nacouvalo k otevřeným dveřím a Martin byl vyveden ven a prošel další dlážděnou chodbou.

Sundali mu umělohmotná pouta a místo nich mu kolem levého zápěstí zacvakla kovová. Věděl, že budou přidělaná k řetězu, na jehož konci je kroužek napevno zapuštěný do zdi. Než mu sejmuli kápi, únosci si znovu nasadili kukly. Pozadu vyšli z místnosti a zabouchli dveře. Slyšel, jak zástrčky zajíždějí do otvorů.

Nebyla to cela v pravém slova smyslu. Nacházel se v upraveném přízemním pokoji. Okno bylo zazděné, a ačkoli to Martin neviděl, předpokládal, že z druhé strany je namalované tak dokonale, že to zpoza stěn komplexu nelze poznat ani s dalekohledem.

V porovnání s tím, co před lety poznal v programu SAS, zaměřeném na odolnost při výslechu, se dokonce cítil pohodlně. U stropu visela žárovka, chráněná drátěným rámem. Světlo bylo tlumené, ale dostatečné.

Na spaní měl skládací lehátko, ke kterému mu právě tak vystačila délka řetězu. V místnosti byla také jednoduchá židle a chemický záchod. Všechno se nacházelo v jeho dosahu, ovšem různými směry.

Kolem levého zápěstí měl pouta z nerezové oceli, spojená řetězem s kroužkem ve stěně. Nemohl se natáhnout až ke dveřím, jimiž budou vstupovat vyšetřovatelé a kterými mu snad budou přinášet jídlo a vodu. Špehýrkou ve dveřích ho mohli kdykoli kontrolovat, aniž je uslyší nebo uvidí.

Na hradě Forbes dlouho a vášnivě debatovali o jediném problému: měl by u sebe mít nějaké sledovací zařízení?

V současné době existují vysílače tak drobné, že je lze vpravit pod kůži bez jejího poškození. Jsou velké jako špendlíková hlavička. Zahřívá je krev, a proto nepotřebují zdroj energie. Mají však omezený dosah. Ještě horší je, že mohou být odhaleny citlivými detektory.

„Tihle lidé rozhodně nejsou hloupí,“ zdůraznil Phillips. Jeho kolega z protiteroristické divize CIA souhlasil.

„Mezi těmi nejvzdělanějšími,“ pokračoval McDonald, „jsou odborníci na vyspělé technologie a především na počítače.“

Nikdo na hradě nepochyboval, že pokud Martina podrobí tělesné prohlídce s pomocí hypermoderní techniky a něco naleznou, během několika minut bude po smrti.

Nakonec padlo rozhodnutí žádné takové zařízení nepoužít. Obejdou se bez signálů. Za hodinu se dostavili únosci. Opět měli kukly.

Tělesná prohlídka byla dlouhá a důkladná. Nejprve se musel svléknout donaha a šaty byly ke zkoumání odneseny do jiné místnosti.

Nebylo nutné fyzicky zkoumat krk a konečník. O vše se postaral skener. Přejížděli jeden centimetr jeho těla po druhém, zda se neozve pípnutí, které by znamenalo přítomnost cizího tělíska. Ta objevili pouze v ústech. Donutili ho je otevřít a prozkoumali všechny plomby. Jinak -nic.

Vrátili mu šaty a chystali se k odchodu.

„V penzionu zůstal můj Korán,“ připomněl vězeň. „Nemám hodinky ani kobereček, ale určitě nadešla hodina modlitby.“

Velitel se mu škvírami v kukle podíval do očí. Nic neřekl, ale po dvou minutách se vrátil s koberečkem a Koránem. Martin mu důstojně poděkoval.

Jídlo a vodu mu nosili pravidelně. Pokaždé mu pohybem pistole naznačili, aby ustoupil, a položili tác na místo, kam na něj dosáhne, až odejdou. Stejným způsobem čistili chemický záchod.

Tři dny před zahájením výslechů mu nasadili kápi, aby se nemohl dívat okny ven, a někam ho odvedli dvěma chodbami. Když mu kápi sejmuli, užasl. Proti němu za úzkým stolem klidně seděl muž bez kukly a tvářil se nejspíš jako uchazeč o zaměstnání, mladý, elegantní, uhlazený a nic neskrývající. Mluvil dokonalou arabštinou Perského zálivu.

„Masky podle mě nemají smysl,“ řekl, „ani hloupá smyšlená jména. Mimochodem, já jsem doktor Al-Chattáb. Nebudeme si na nic hrát. Pokud se přesvědčím, že jste, kdo tvrdíte, budete mezi námi vítán. V tom případě nás totiž nezradíte. Pokud zjistím něco jiného, bohužel vás okamžitě zabijeme. Takže nebudeme nic předstírat, pane Izmate Cháne. Jste skutečně ten, kterému říkají Afghánec?“

„Budou je zajímat dvě věci,“ varoval ho Gordon Phillips během jedné z nekonečných instruktáží na hradě Forbes. „Jste opravdu Izmat Chán a jste stejný Izmat Chán, který bojoval v Qala-i-Jangi? Nebo se z vás během pěti let na Guantanamu stal někdo jiný?“

Martin se zadíval na usměvavého Araba. Vzpomněl si, před čím ho varovala Tamian Godfreyová. Vousatých křiklounů si nevšímejte; dávejte si pozor na ty oholené, kteří kouří, pijí, stýkají se s děvčaty a chovají se přesně jako my. Zcela se přizpůsobili Západu. Lidští chameleoni, skrývající svou nenávist. Nesmírně nebezpeční. Existuje pro ně slovo… takfír.

„Je mnoho Afghánců,“ odpověděl. „Kdo mě nazývá Afgháncem?“

„Aha, strávil jste pět let v izolaci. Po vzpouře v Qala-i-Jangi se o vás hodně mluvilo. Vy nevíte nic o mně, ale já vím hodně o vás. Někteří naši lidé byli z tábora Delta propuštěni. Mluvili o vás s uznáním. Prý jste nikdy nic neprozradil. Je to pravda?“

„Ptali se mě, co jsem dělal já. To jsem jim řekl.“

„Ale nikdy jste neudal druhé? Neřekl jste jim žádná jména? Tohle o vás ostatní vyprávěli.“

„Zabili celou moji rodinu. Tehdy jsem z větší části zemřel. Jak potrestáte mrtvého muže?“

„Dobrá odpověď, můj příteli. Teď si promluvíme u Guantanamu. Vyprávějte mi o něm něco.“

Martin byl seznámen s tím, jak se hodinu po hodině odvíjel jeho život na kubánském poloostrově. Přivezli ho 14. ledna 2002, hladového, žíznivého, pomočeného, s páskou přes oči a pouty tak těsnými, že několik týdnů necítil ruce. Vousy a vlasy oholené, na sobě oranžovou kombinézu, klopýtal s neprůhlednou kápí na hlavě…

Doktor Al-Chattáb si staromódním plnicím perem psal poznámky do bloku žlutých papírů. Když se dozvěděl odpovědi na všechny své otázky, zamyšleně se na vězně podíval a laskavě se usmál.

Pozdě odpoledne vytáhl fotografii.

„Znáte toho muže?“ zeptal se. „Viděl jste ho někdy?“ Martin zavrtěl hlavou. Před sebou měl tvář generála Geoffreyho D. Millera, nástupce generála Ricka Baccuse ve funkci velitele tábora. Ten se osobně účastnil výslechů, ale Miller je nechával na týmech CIA.

„To odpovídá,“ řekl Al-Chattáb. „On vás podle jednoho z našich propuštěných přátel viděl, ale vy jste vždycky měl kápi jako trest za neochotu spolupracovat. A kdy se podmínky začaly zlepšovat?“

Mluvili, dokud nezapadlo slunce, a potom Arab vstal. „Musím toho hodně prověřit,“ oznámil. „Pokud mluvíte pravdu, za pár dní budeme pokračovat. Pokud ne, bohužel budu nucen předat Sulejmanovi patřičné pokyny.“ Martin putoval zpátky do cely. Doktor Al-Chattáb udělil pár příkazů skupině strážců a odešel. Nenápadným pronajatým autem se vrátil do hotelu Hilton v Ras Al-Chajma, který se elegantně tyčil nad přístavem Al-Saqr. Přespal v hotelu a druhý den odjel. V té době již na sobě měl dokonale střižený tropický oblek krémové barvy. Když přistoupil k přepážce British Airways na mezinárodním letišti v Dubaji, jeho angličtina byla dokonalá.

Alí Azíz Al-Chattáb se narodil v Kuvajtu v rodině významného bankovního úředníka. V Perském zálivu to znamenalo, že jeho výchova probíhala hladce a měl řadu privilegií. V roce 1989 byl jeho otec poslán do Londýna jako zástupce ředitele tamní pobočky Bank of Kuwait. Rodina se přestěhovala s ním a vyhnula se obsazení své vlasti Saddámem Husajnem v roce 1990.

Alí Azíz již tou dobou dobře ovládal jazyk, v patnácti letech byl přijat na britskou školu a o tři roky později se pyšnil dokonalou angličtinou a výbornými známkami. Když se jeho rodina vrátila domů, rozhodl se zůstat a zapsat se na Loughborough Technical College. Za čtyři roky úspěšně završil studia chemického inženýrství a usiloval o doktorát.

Nikoli v Arabském zálivu, ale v Londýně začal chodit do mešity vedené nesmiřitelným kazatelem protizápadní nenávisti a prodělal to, co média označují jako „radikalizaci“. V jednadvaceti měl naprosto vymytý mozek a stal se fanatickým příznivcem Al-Kajdy.

„Hledač talentů“ mu navrhl, aby se jel podívat do Pákistánu; souhlasil a pokračoval přes Chajbarský průsmyk do Afghánistánu, kde strávil šest měsíců v teroristickém výcvikovém táboře Al-Kajdy. Tou dobou již byl vytipován do pozice „spícího agenta“, který bude žít v Anglii zcela nepovšimnut úřady.

Když se vrátil do Londýna, následoval obvyklý postup: na velvyslanectví oznámil, že ztratil cestovní pas, a byl mu vydán nový, bez výmluvného vstupního razítka z Pákistánu. Pokud by to někoho zajímalo, jel navštívit příbuzné a přátele v Perském zálivu a k Pákistánu se ani nepřiblížil, o Afghánistánu nemluvě. V roce 1999 získal místo odborného asistenta na Aston University v Birminghamu. O dva roky později anglo-americké síly vpadly do Afghánistánu.

Několik týdnů se děsil toho, že v teroristických táborech budou nalezeny nějaké záznamy o jeho výcviku, ovšem v jeho případě personální šéf Al-Kajdy Abú Zubajdá odvedl dobrou práci. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se na místě nějaký Al-Chattáb vůbec kdy objevil. A tak dál žil v utajení a stal se vedoucím agentem Al-Kajdy ve Velké Británii.

* * *

Zatímco doktor Al-Chattáb odlétal pravidelnou linkou do Londýna, loď Java Star vyplula ze svého domovského přístavu v Brunejském sultanátu na severním pobřeží indonéského Bornea a vydala se na otevřené moře.

Jako obvykle mířila do západoaustralského přístavu Fremantle a její norský kapitán Knut Herrmann nepředpokládal, že se během cesty stane něco mimo rámec běžné rutiny a monotónnosti.

Věděl, že moře v této oblasti se řadí k nejnebezpečnějším vodám na světě, ovšem nikoli kvůli mělčinám, nevyzpytatelným proudům, bouřím, útesům nebo cunami. Nebezpečí představovaly pirátské útoky.

Každý rok dojde mezi Malackým průlivem na západě a Celebeským mořem na východě k více než pěti stům přepadením obchodních lodí a ke stovce únosů. Posádka je někdy za výkupné vrácena majitelům lodi; jindy je povražděna a prostě zmizí. Náklad bývá ukraden a rozprodán na černém trhu.

Kapitán Herrmann očekával bezproblémovou plavbu do Fremantlu, neboť se domníval, že jeho náklad je pro mořské lupiče bezcenný. V tomto případě se však zmýlil.

Nejprve se museli vydat na sever, směrem od konečného cíle. Trvalo jim šest hodin, než minuli polorozpadlé město Kudat a obkroužili nejsevernější výběžek Sabahu a celého Bornea. Potom se obrátili na jihovýchod k Su-luským ostrovům.

Měl v úmyslu proplout hlubokou úžinou mezi korálovými, džunglí porostlými ostrovy Tawitawi a Jolo. Jižně od nich již bylo volné Celebeské moře a za ním Austrálie.

Jeho vyplutí z Bruneje kdosi sledoval a nahlásil mobilním telefonem. I kdyby hovor někdo odposlouchával, zjistil by pouze, že se týkal zotavování nemocného strýčka, kterého za dvanáct dní propustí z nemocnice. To znamenalo: dvanáct hodin do zadržení.

Hovor byl přijat v zátoce na ostrově Jolo mužem, kterého by pan Alex Siebart z ulice Crutched Friars v londýnské City okamžitě poznal. Byl to pan Lampong, jenž se již nevydával za obchodníka ze Sumatry.

Oné sametové tropické noci velel dvanácti mužům, což byli sice hrdlořezové, ovšem dobře zaplacení, a tak si mohl být jistý jejich poslušností. Patřili ke zločineckým kruhům a také k muslimským extremistům. Skupina Abú Sajáfa z jižních Filipín, jejichž nejzazší bod představují Suluské ostrovy jen pár kilometrů od Indonésie, je známá tím, že nezahrnuje pouze náboženské extremisty, ale také nájemné zabijáky. Nabídka, kterou jim pan Lampong učinil, se týkala obou těchto kategorií.

Jejich dva rychlé čluny za svítání vypluly na moře, zaujaly pozice mezi dvěma ostrovy a vyčkávaly. O hodinu později se k nim blížila Java Star na cestě ze Suluského moře k Celebesu. Na obsazení lodi nebylo nic složitého a bandité měli bohaté zkušenosti.

Kapitán Herrmann strávil celou noc u kormidla, a když nad Pacifikem vyšlo slunce, předal řízení indonéskému prvnímu důstojníkovi a odebral se do podpalubí. Jeho desetičlenná indická posádka byla rovněž ve svých kajutách na přídi.

První věcí, které si indonéský důstojník všiml, byly dva rychlé čluny blížící se k zádi každý z jedné strany. Tmaví, bosí a mrštní piráti bez námahy vyskočili na palubu a běželi k nástavbě a můstku, na němž stál. Než první muži vpadli z nejhořejší paluby do dveří, měl čas pouze na to, aby nouzovým bzučákem varoval kapitána v jeho kajutě. Vzápětí měl u krku nůž a volal: „Kapitáne, kapitáne…“

Nebylo to nutné. Unavený Knut Herrmann již stoupal po schodech nahoru, aby se podíval, co se děje. S panem Lampongem dorazili na můstek současně. Lampong držel samopal mini-Uzi. Nor dobře věděl, že nemá smysl klást odpor. O výkupném se piráti dohodnou s ústředím jeho zaměstnavatelské firmy ve Fremantlu.

„Kapitáne Herrmanne…“

Ten mizera znal jeho jméno. Bylo to připravené.

„Zeptejte se svého prvního důstojníka, zda v posledních pěti minutách někam volal rádiem.“

Nebylo třeba se ptát. Lampong hovořil anglicky. Nor a indonéský důstojník se rovněž domlouvali touto řečí. První důstojník vykřikl, že se vysílačky ani nedotkl.

„Výborně,“ řekl Lampong a vydal sérii pokynů v místním nářečí. První důstojník mu rozuměl a otevřel ústa ke druhému výkřiku. Nor nerozuměl ani slovu, ale vzápětí vše pochopil, když pirát, který držel jeho zástupce, trhl námořníkovou hlavou dozadu a jediným tahem mu podřízl krk. První důstojník kopl nohama, škubl sebou, klesl na zem a zemřel. Kapitán Herrmann, jemuž za čtyřicet let na moři nikdy nebylo špatně, se opřel o kormidlo a zvracel.

„Musejí se tu uklidit dvě louže,“ poznamenal Lampong. „A teď, kapitáne, kdykoli odmítnete uposlechnout mé rozkazy, totéž se stane jednomu z vašich lidí. Je to jasné?“

Nor byl odveden do malé rádiové kabiny a tam navolil šestnáctý kanál, mezinárodní tísňovou frekvenci. Lampong mu podal list papíru s rukou psaným textem.

„Nestačí to přečíst klidným hlasem, kapitáne. Až zmáčknu vysílací knoflík, musíte tu zprávu křičet s panikou v hlase. Nebo vaši muži zemřou, jeden po druhém. Můžeme začít?“

Kapitán Herrmann přikývl. Ani se nemusel moc snažit, jestliže chtěl zahrát krajní rozrušení.

„Mayday, mayday, mayday. Java Star, Java Star… Ničivý požár ve strojovně… Nedokážu ji zachránit… Moje poloha…“

Okamžitě věděl, že poloha, kterou čte z papíru, je špatná. Údaje odkazovaly k místu o sto šedesát kilometrů jižněji v Celebeském moři. Nehodlal se však přít. Lampong ukončil vysílání. S namířenou pistolí Nora přinutil dojít zpátky na můstek.

Dva členové jeho vlastní posádky nervózně vytírali krev a zvratky. Zbývajících osm viděl v hloučku na zavřeném průlezu do podpalubí pod dozorem šestice pirátů.

Další dva únosci zůstali na můstku. Zbývající čtyři házeli záchranné čluny, záchranné pásy a nafukovací vesty do jedné ze svých lodí. Ta měla uprostřed přídavné palivové nádrže.

Když byli hotoví, motorový člun se odlepil od boku Java Star a zamířil na jih. V chladné tropické noci urazí při rozumné rychlosti patnácti uzlů sto šedesát kilometrů na jih za sedm hodin a za dalších deset bude zpátky v pirátské zátoce.

„Změna kurzu, kapitáne,“ oznámil Lampong nevzrušeně. Jeho tón byl mírný, ale v očích měl nesmiřitelnou nenávist, která ho při jakémkoli projevu lidskosti vůči Norovi usvědčovala ze lži.

Nový kurz směřoval zpátky na severovýchod, stranou od shluku Suluských ostrovů a přes mezistátní hranici do filipínských vod.

Provincie na jihu ostrova Mindanao se jmenuje Zamboanga a do některých jejích částí se filipínské vládní síly prostě neodvažují. Tady je doma Abú Sajáfa. Zde získávají rekruty, cvičí je a rozdělují lup. Java Star byla určitě dobrá kořist, ovšem prodat se nedala. Lampong se místní hatmatilkou na čemsi domlouval s velitelem pirátů. Muž ukázal k ústí úzké zátoky, obklopené neproniknutelnou džunglí.

Lampongova otázka zněla: „Umějí tvoji lidé řídit takovouhle loď?“ Velitel přikývl. Lampong zavolal rozkazy pro piráty obklopující skupinu indických námořníků na přídi. Ti ani neodpověděli, nahnali námořníky k zábradlí a zahájili palbu. Muži křičeli a padali do teplého moře. Kdesi dole se žraloci otáčeli za pachem krve.

Kapitán Herrmann byl tak překvapený, že by mu trvalo dvě nebo tři vteřiny, než by se vzmohl na reakci. Nedostal je. Lampongova kulka ho zasáhla do hrudi, až pozadu spadl z nejhořejší paluby do moře. O půl hodiny později Java Star, vlečená dvěma malými remorkéry, které byly ukradeny před několika týdny, za hlasitého jásotu zakotvila ve svém novém přístavišti u mola ze silného týkového dřeva.

Shora a ze všech stran ji kryla džungle. Vidět nebyly ani dvě podlouhlé nízké dílny s plechovou střechou, plné ocelových plátů, řezaček, svářecích souprav, elektrického generátoru a barvy.

Poslední zoufalé volání z lodi Java Star na šestnáctém kanálu bylo zachyceno zhruba deseti plavidly, ovšem nejblíže místa, udaného jako její poloha, byla mrazírenská loď s nákladem čerstvého a rychle se kazícího ovoce pro americký trh na druhé straně Pacifiku. Její finský kapitán na místo okamžitě zamířil. Našel tam pouze pohupující se záchranné čluny, které se na hladině oceánu otevřely i nafoukly automaticky. Opsal kolem nich kruh a spatřil záchranné pásy a dvě nafukovací vesty. Na všech bylo stejné označení: MV Java Star. V souladu s námořním právem, které respektoval, kapitán Raikkonen vypnul motory a nechal prozkoumat záchranné čluny. Byly prázdné, a proto nařídil jejich potopení. Ztratil několik hodin a déle se zdržovat nemohl. Nemělo to smysl.

S těžkým srdcem rádiem ohlásil, že Java Star se potopila i s celou posádkou. V dalekém Londýně byla zpráva zaznamenána pojišťovnou Lloyd’s International a v Ipswichi si ztrátu zapsali do Lloydova lodního registru. Pro svět Java Star prostě přestala existovat.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vyšetřovatel byl pryč celý týden. Martin zůstal ve své cele a jedinou společností mu byl Korán. Měl pocit, že se brzy dostane do váženého okruhu lidí, kteří si zapamatovali všech jeho 6 666 veršů. Během let ve zvláštních jednotkách si osvojil jednu výjimečnou dovednost: dokázal po mimořádně dlouhou dobu zůstat nehybný a potlačovat nudu a potřebu ošívat se.

A tak se znovu cvičil v rozjímání, což je jediný způsob, jak se člověk v samovazbě může uchránit před šílenstvím.

V řídicím centru na letecké základně Edzell mezitím vládlo značné napětí. Ztratili svého člověka a otázky od Marka Gumiennyho v Langley a Steva Hilla v Londýně byly stále naléhavější. Predatory teď měly dva úkoly: sledovat Ras Al-Chajma pro případ, že by se Sochor znovu objevil, a monitorovat Rashu, až se objeví v Perském zálivu a zakotví někde v SAE.

Doktor Al-Chattáb se vrátil poté, co ověřil všechny aspekty vyprávění o Guantanamo Bay. Nebylo to jednoduché. Za žádných okolností se nechtěl obracet na čtveřici vězňů s britským občanstvím, kteří byli posláni domů. Všichni prohlásili, že nejsou extremisté a že v americkém zajetí skončili omylem. Bez ohledu na to, co si mysleli Američané, Al-Kajda věděla, že tito muži říkají pravdu.

Situace se ještě komplikovala tím, že Izmat Chán strávil kvůli neochotě spolupracovat tolik času v izolaci, že ho nikdo z ostatních zadržených vlastně neznal. Přiznal, že pochytil něco málo angličtiny, avšak za to mohly nekonečné výslechy, při nichž poslouchal muže ze CIA a potom překlad paštsky hovořícího tlumočníka.

Podle toho, co Al-Chattáb zjistil, se zdálo, že jeho vězeň mluvil ve všem pravdu. Kusé informace, které pronikly z Afghánistánu, nasvědčovaly, že útěk z vězeňské dodávky mezi Bagrámem a Pul-i-Charki proběhl přesně podle vyprávění. Al-Chattáb však nemohl vědět, že akci zorganizoval sám velmi schopný šéf zastoupení SIS na britské ambasádě. Brigádní generál Jusuf dokonale zahrál hněv a podařilo se mu přesvědčit agenty ožívajícího Talibanu. A ti zprávu předali Al-Kajdě.

„Vraťme se ke starým časům v Tora Bora,“ navrhl Al-Chattáb, když opět zahájil výslech. „Vyprávějte mi o svém dětství.“

Al-Chattáb byl chytrý muž, jenže nemohl tušit, že muž před ním je sice dvojník, ale afghánské hory zná lépe než on. Kuvajťan strávil šest měsíců v teroristickém výcvikovém táboře výhradně mezi Araby, nikoli s horskými Paštuny. Svědomitě si vše zaznamenával, dokonce i jaké ovoce rostlo v sadech kolem Maloko-zai. Tužka se míhala nad blokem a pokrývala stránku za stránkou.

Třetího dne druhého výslechu dospělo vyprávění k okamžiku, který se ukázal jako rozhodující zvrat v životě Izmata Chána: 20. srpna 1998 řízená střela Tomahawk narazila do hory.

„Ano, skutečná tragédie,“ poznamenal Al-Chattáb.

„A je zvláštní, že jste nejspíš jediný Afghánec, který nemá žádné žijící příbuzné, kteří by se za něj zaručili. Je to pozoruhodná shoda okolností a já jako vědec nemám shody okolností rád. Jaký to na vás mělo vliv?“

Ve skutečnosti Izmat Chán na Guantanamu odmítl sdělit, proč tak vášnivě nenávidí Američany. Tato informace pocházela od dalších bojovníků, kteří vyvázli z Qala-i-Jangi a skončili v táboře Delta. V talibanské armádě se Izmat Chán stal legendární postavou a jeho příběh si muži vyprávěli kolem táborových ohňů a obdivovali jeho odolnost vůči strachu. Vyšetřovatelé se o smrti celé rodiny dozvěděli od jiných přeživších vojáků.

Al-Chattáb se odmlčel a zadíval se na vězně. Stále měl velké výhrady, ale jedna věc mu začínala být jasná. Tento muž byl opravdu Izmat Chán. Pochybnosti se nyní týkaly druhé otázky: nepřetáhli ho Američané na svou stranu?

„Takže jste vyhlásil jakýsi soukromý džihád? Zcela osobní džihád? A nikdy jste nelitoval? Jenže co jste pro něj opravdu udělal?“

„Bojoval jsem proti Severní alianci, spojencům Američanů.“

„Jenže až od října a listopadu 2001,“ připomněl Al-Chattáb.

„Američané přišli teprve na podzim 2001,“ odpověděl Martin.

„Pravda. Takže jste bojoval za Afghánistán… a prohrál. Teď chcete bojovat za Alláha.“

Martin přikývl.

„Jak předpověděl šejk,“ řekl.

Al-Chattábovi poprvé spadla maska uhlazeného člověka. Celých třicet vteřin hleděl přes stůl na tvář s černými vousy, ústa otevřená a pero nehybně visící nad papírem. Nakonec zašeptal: „Vy… jste se opravdu setkal se šejkem?“

Za celou dobu v táboře Al-Chattáb Usámu bin Ládina nikdy ani nezahlédl. Jen jednou viděl projíždět landcruiser s tmavými okny, ovšem auto nezastavilo. On by si však doslova usekl levé zápěstí za šanci setkat se nebo dokonce mluvit s mužem, kterého uctíval víc než kohokoli jiného na světě. Martin zachytil jeho pohled a přikývl. Al-Chattáb se vzpamatoval.

„Vyprávějte mi ten příběh od začátku a přesně popište, co se stalo. Nic nevynechávejte, žádnou drobnost.“

A tak se Martin rozpovídal. Vyprávěl, jak coby mladík po návratu z medresy u Péšávaru sloužil v otcově laškaru, jak s ostatními chodil na hlídky a jak ho na svahu hory zastihla nepřátelská palba a on neměl jiný úkryt než hromadu balvanů.

Nezmínil se o britském důstojníkovi, raketometech Blowpipe ani o sestřelení sovětské helikoptéry. Popsal jen rachotící kulomet pod její přídí a déšť kulek a kamenných úlomků; nakonec vrtulníku, věčná chvála Alláhovi, došla munice, a proto odletěl.

Vyprávěl, že při zásahu měl dojem, jako by ho někdo praštil kladivem do stehna, a pak ho spolubojovníci nesli přes několik údolí, dokud nepotkali muže s mezkem a zvíře nezabavili.

A potom ho dopravili do jeskynního komplexu v Džadži a předali saudským Arabům, kteří tam žili a pracovali.

„Ale co šejk, povězte mi něco o šejkovi,“ vybídl ho Al-Chattáb. A tak mu Martin vyhověl. Kuvajťan si rozhovor zapisoval slovo od slova.

„Tohle zopakujte, prosím.“

„Řekl mi: ‚Přijde den, když už tě Afghánistán nebude potřebovat, ale milosrdný Alláh vždycky uvítá bojovníka, jako jsi ty.‘“

„Co se stalo pak?“

„Vyměnil mi obvaz na noze.“

„Šejk vám vyměnil obvaz?“

„Ne, ten doktor, co byl s ním. Egypťan.“

Doktor Al-Chattáb se opřel a dlouze vydechl. Samozřejmě, lékař Ajmán Al-Zavahrí, společník a důvěrník, který se zasloužil o spojení egyptského Islámského džihádu se šejkem a vytvoření Al-Kajdy. Al-Chattáb si začal rovnat papíry.

„Zase vás musím opustit. Bude to trvat týden, možná déle. Vy musíte zůstat tady. Bohužel připoutaný. Viděl jste příliš mnoho a víte příliš mnoho. Ale pokud jste skutečně opravdový věřící a Afghánec, připojíte se k nám jako vítaná posila. Pokud ne…“

Když Kuvajťan odešel, Martin putoval zpátky do cely. Tentokrát Al-Chattáb neletěl rovnou do Londýna. Vrátil se do Hiltonu a den a noc vytrvale psal. Potom zavolal na několik čísel, z úplně nového mobilního telefonu, který pak skončil na dně přístavu. Nikdo ho sice neodposlouchával, ale i kdyby tomu tak bylo, z jeho slov by se nedalo nic vyčíst. Doktor Al-Chattáb však stále zůstával na svobodě díky tomu, že byl nesmírně opatrný.

Domluvil si schůzku s Fajsálem bin Selimem, majitelem Rashy, která kotvila v Dubaji. Odpoledne v levném pronajatém autě odjel do Dubaje, pohovořil s postarším námořníkem a předal mu dlouhý osobní dopis, který kapitán schoval hluboko do svého hábitu. V šestikilometrové výšce stále kroužil predator.

Islamistické teroristické skupiny již přišly o mnoho vysokých představitelů, kteří si neuvědomovali, že mobilní a satelitní telefony jsou pro ně navzdory veškeré opatrnosti nebezpečné. Západní sledovací, odposlouchávací a dešifrovací technika je zkrátka příliš dobrá. Jejich další slabinou je převádění peněz běžným bankovním systémem.

K překonání této slabiny využívají systém hawala, datující se, s jistými obměnami, od dob prvního kalifátu. Systém je založen na naprosté důvěře, jež je v rozporu s doporučeními kteréhokoli právníka. Funguje však, neboť každý, kdo by se pokusil prát špinavé peníze a podvést klienta, by brzy zkrachoval - nebo by ho potkalo ještě něco horšího.

Plátce předá peníze hawalistovi na místě A a požádá ho, aby přítel na místě B obdržel ekvivalent této částky po odečtení poplatku zprostředkovateli.

Hawalista má na místě B důvěryhodného partnera, zpravidla příbuzného. Informuje ho a vydá příkaz, aby peníze v hotovosti vyplatil plátcovu příteli, který se smluveným způsobem prokáže.

Desítky milionů muslimů takto posílají peníze rodinám ve staré vlasti, neexistují žádné počítačové záznamy ani bankovní dokumenty o podobných operacích, vše se odehrává v hotovosti a příjemci mohou vystupovat pod smyšlenými jmény. Sledování finančních toků je tedy prakticky nemožné.

V oblasti komunikace řešení spočívá v šifrování teroristických zpráv do trojciferných kódů, které jsou pak do světa rozesílány prostřednictvím elektronické pošty nebo textových zpráv. Zprávu dokáže rozluštit jedině příjemce disponující seznamem až tří set takových číselných skupin. Takto jsou předávány stručné pokyny a varování. Občas však musí přes půl světa cestovat dlouhý a přesný text.

Na Západě se stále spěchá. Východ je trpělivý. Jestliže je na něco třeba hodně času, nedá se nic dělat. Rasha večer vyplula a mířila nazpátek do Gvádaru. Spolehlivý posel z Karáčí dostal textovou zprávu a přijel do přístavu na motocyklu. Převzal dopis a odjel s ním přes Pákistán na sever, do městečka fanatiků Miram Šah.

Tam čekal v určené čajchaně muž, jemuž se dalo důvěřovat natolik, že se mohl se zprávou vydat do hor Jižního Vazíristánu, a dopis znovu putoval z ruky do ruky. Odpověď přišla stejnou cestou. Trvalo to deset dní.

Doktor Al-Chattáb však nezůstal v Perském zálivu. Odletěl do Káhiry a odtud na západ do Maroka. Tam vyslechl a vybral čtyři Severoafričany, kteří se zapojí do druhé posádky. Protože dosud nebyl pod dohledem, jeho cesta se na ničím radaru neobjevila.

* * *

Když se rozdávala krása, pan Wei Wing Li zrovna chyběl. Byl to malý, zavalitý mužík připomínající ropuchu, na ramenou mu spočívala hlava ve tvaru fotbalového míče a tvář měl poznamenanou hlubokými jizvami po neštovicích. Svou práci ale dělal dobře.

Do zátoky na poloostrově Zamboanga dorazil se svými muži o dva dny dříve než Java Star. K cestě z Číny, kde působili ve zločineckém podsvětí provincie Guang-dong, nepotřebovali pasy ani víza. Jednoduše nastoupili na nákladní loď, jejíž kapitán obdržel tučnou odměnu, a připluli s ní na ostrov Jolo, odkud je do zátoky dopravily dva filipínské motorové čluny.

Pan Wei se pozdravil se svým hostitelem, panem Lampongem, a místním náčelníkem Abú Sajáfou, jenž ho doporučil, prohlédl pokoje pro svých dvanáct mužů, dostal polovinu sjednané částky předem a projevil přání podívat se do dílen. Po detailní prohlídce spočítal lahve s kyslíkem a acetylenem a vyjádřil spokojenost. Potom si prohlédl fotografie z Liverpoolu. Než do zátoky připlula Java Star, věděl, co je zapotřebí udělat, a byl na to připraven.

Specializoval se na přestavbu plavidel a nejméně padesát nákladních lodí brázdilo moře jihovýchodní Asie pod falešnými jmény a s falešnými dokumenty díky němu. Řekl, že potřebuje dva týdny, a dostal tři, ovšem ani hodinu navíc. Během této doby se Java Star změní v Countess of Richmond. To pan Wei nevěděl. Nepotřeboval to vědět.

Na fotografiích, které dostal, bylo skutečné jméno lodi vymazáno. Pane Wei se nezatěžoval jmény ani papíry. Zajímaly ho tvary.

Některé části Java Star bude nutné odstranit. Jiné dostanou nástavby ze svařované oceli. Nejdůležitější však bude vytvoření šesti dlouhých ocelových námořních kontejnerů, které ve třech párech zaplní palubu od můstku až po příď.

Nebudou ovšem skutečné. Ze všech stran i shora budou vypadat autenticky včetně označení Hapag-Lloyd. Nikdo nic nepozná ani na vzdálenost několika desítek centimetrů. Vnitřní stěny však budou scházet a vznikne protáhlý prostor se sklápěcí střechou a vstupem novými dveřmi, které budou vyříznuty do lodní přepážky pod můstkem a zamaskovány tak, že je nenajde nikdo, kdo nebude vědět o skryté západce.

Pan Wei a jeho lidé loď nenatřou. O to se postarají filipínští teroristé, kteří také po jeho odjezdu opatří plavidlo novým jménem.

V den, kdy poprvé vzplály kyslíko-acetylenové hořáky, Countess of Richmond proplouvala Suezským kanálem.

Když se Alí Azíz Al-Chattáb vrátil do vily, byl to jiný člověk. Nařídil, aby vězňovi sejmuli pouta, a pozval ho ke svému stolu na oběd. Oči se mu třpytily nesmírným vzrušením.

„Spojil jsem se se samotným šejkem,“ oznámil přívětivě. Zjevně si to pokládal za čest. Nedostal psanou odpověď. Ta byla v horách ústně svěřena poslovi, který si ji zapamatoval. Ve vysokých kruzích Al-Kajdy je to běžná praxe.

Posel cestoval až k Arabskému zálivu, kde zprávu předal kapitánovi Rashy, který ji pak slovo od slova odříkal Al-Chattábovi.

„Zbývá poslední formalita,“ řekl Al-Chattáb. „Mohl byste si, prosím, vyhrnout dišdaš do poloviny stehna?“

Martin poslechl. Neznal Al-Chattábovu vědeckou specializaci; věděl pouze, že má doktorát. Modlil se, aby to nebylo v dermatologii. Kuvajťan se zájmem prozkoumal svraštělou jizvu. Nacházela se přesně tam, kde měla být. Před osmnácti lety ji v jeskyni Džadži šesti stehy zašil muž, kterého obdivoval.

„Díky, můj příteli. Šejk vám posílá osobní pozdravy.

Jaká neuvěřitelná čest! On i doktor si pamatují na mladého bojovníka a na rozhovor, který s ním vedli.

Pověřil mě, abych vás zapojil do akce, která Velkému Satanovi zasadí úder, vedle kterého bude i zničení věží vypadat jako drobnost.

Nabídl jste svůj život Alláhovi. Nabídka je přijata. Zemřete vznešeně, jako skutečný šahíd. O vás a vašich spolumučednících se bude mluvit ještě za tisíc let.“

Po promarněných třech týdnech měl nyní Al-Chattáb naspěch. Mobilizoval zdroje Al-Kajdy po celém pobřeží. Objevil se holič, aby mu ostříhal střapaté vlasy do západnější podoby. Také chtěl oholit vousy. Martin protestoval. Jako muslim a Afghánec o ně nechtěl přijít. Al-Chattáb svolil, že si může nechat krátce střiženou bradku, ovšem nic delšího.

Sulejman pořídil fotografie a o čtyřiadvacet hodin později byl hotový dokonalý cestovní pas, ze kterého vyplývalo, že jeho majitel je námořní inženýr z Bahrajnu, neochvějně prozápadního sultanátu.

Přišel krejčí, vzal míry a při další návštěvě přinesl boty, ponožky, košili, kravatu, tmavě šedý oblek a dokonce i cestovní tašku.

Společnost byla připravena vydat se druhý den na cestu. Sulejman, jenž byl, jak se ukázalo, z Abú Zabí, měl Afghánce doprovázet celou cestu. Další dva strážci, najatí na místě a postradatelní, byli pouhé „gorily“. Vila posloužila svému účelu a po důkladném úklidu zůstane prázdná.

Doktor Al-Chattáb se chystal odjet dřív a obrátil se k Martinovi.

„Závidím vám, Afghánče. Nedokážete si představit jak moc. Bojoval jste pro Alláha, krvácel jste pro něj, zakoušel jste bolest a podlost nevěřících. A teď pro něj zemřete. Kéž bych mohl být vámi!“

Podal Afgháncovi ruku, ovšem pak si uvědomil, že není Evropan, ale Arab, a objal ho. Ve dveřích se naposledy obrátil.

„Budete v ráji dřív než já, Afghánče. Podržte mi tam místo. Inšalláh.“

Pak odešel. Pronajaté auto měl vždycky zaparkované několik set metrů od domu, za dvěma nárožími. Před vilou se jako obvykle shýbl a zavázal si botu, přičemž se rozhlédl. Neviděl nikoho, jen o dvě stě metrů dál se jakási dívka snažila nastartovat skútr, který odmítal naskočit. Na sobě džilbáb, který jí zakrýval vlasy a polovinu tváře. Přesto ho urazilo, že nějaká žena vůbec vlastní motorové vozidlo.

Obrátil se a šel ke svému autu. Dívka s neposlušným skútrem se naklonila a promluvila do něčeho v košíku nad předním blatníkem. Její angličtina svědčila o studiu na dívčí koleji v Cheltenhamu.

„Promyka jedna, sledovaný odjíždí,“ ohlásila.

Každý, kdo se někdy zapojil do toho, co Kipling nazval „vysokou hrou“ a James Jesus Angleton ze CIA označil za „divočinu zrcadel“, jistě bude souhlasit, že největším nepřítelem je NP.

Nepředvídaný průser pravděpodobně zhatil víc tajných misí než zrada či geniální kontrašpionáž druhé strany. Málem ukončil také operaci Sochor. A vše začalo kvůli tomu, že v nové atmosféře spolupráce se každý snažil pomáhat.

Záběry z predatorů, které se střídaly nad SAE a Arabským mořem, putovaly z Thumraitu na leteckou základnu Edzell, kde přesně věděli, co na nich má být, a do střediska americké armády CENTCOM v Tampě na Floridě, kde se domnívali, že Britové požádali pouze o jakýsi rutinní letecký dohled. Martin trval na tom, aby o jeho akci nevěděl víc než tucet lidí, a jejich počet byl stále jen na deseti. A v Tampě o ní nevěděl nikdo.

Kdykoli predatory přelétaly nad Emiráty, na jejich záběrech bylo obrovské množství Arabů, Nearabů, aut, taxíků, doků a budov. Vzhledem k jejich počtu nepřicházelo v úvahu všechny prověřovat. Ovšem o dhou jménem Rasha a jejím starém kapitánovi se vědělo. A tak když byla v přístavu, vzbudil pozornost každý, kdo ji navštívil.

Přicházely tam ale desítky lidí. Vykládala a nakládala, doplňovala palivo a potraviny. Ománský námořník při drhnutí paluby vtipkoval s kolemjdoucími na molu. Turisté s otevřenými ústy obdivovali skutečnou obchodní dhou z týkového dřeva. Kapitána na lodi navštěvovali jeho místní agenti a osobní přátelé. Když za Fajsálem bin Selimem přišel hladce oholený mladý Arab z Perského zálivu v bílém dišdaši a bílém šátku, byl pouze jeden z mnoha.

V řídicím centru v Edzellu měli soubor zhruba tisíce fotografií osob, o nichž se vědělo nebo předpokládalo, že jsou členové či sympatizanti Al-Kajdy, a elektronicky s nimi porovnávali každý snímek z predatorů. Al-Chattáb prošel bez povšimnutí, neboť se o něm nevědělo.

V Edzellu ho propásli. Takové věci se stávají.

Štíhlý mladý Arab na Rashe nikoho nezaujal ani v Tampě, ale armáda záběry poslala Národní bezpečnostní agentuře ve Fort Meade v Marylandu a Národnímu úřadu pro průzkum (špionážní družice) ve Washingtonu. NSA je poskytla svým britským partnerům z GCHQ v Cheltenhamu, kteří je dlouho studovali, přičemž Al-Chattába přehlédli, a pak je postoupili Bezpečnostní službě (kontrašpionáž), známější jako MI5 a sídlící v Thames House nedaleko britského parlamentu.

Zde jeden mladý zaměstnanec, jenž chtěl udělat dojem, zadal tváře všech návštěvníků Rashy do databáze na rozpoznávání obličejů.

Není to tak dávno, co identifikace lidských tváří závisela na schopných agentech, kteří v pološeru s pomocí lup prohlíželi zrnité snímky a snažili se zodpovědět dvě otázky: kdo je ten muž/žena na fotografii a je to poprvé, co tuhle tvář vidíme? Bývala to samotářská práce a trvalo několik let, než si specializovaný agent vypěstoval šestý smysl, díky němuž dokázal přijít na to, že člověk na obrázku se před pěti lety objevil na vietnamském diplomatickém večírku v Dillí, a tedy nepochybně pracuje pro KGB.

Potom přišly počítače. Vznikly programy, které lidskou tvář redukovaly na více než šest set drobných rozměrů a ukládaly údaje. Každý obličej na světě lze podle všeho analyzovat s pomocí měření. Je možné stanovit (s přesností na mikrony) vzdálenost mezi zornicemi, šířku nosu na sedmi místech od obočí po špičku, dvacet dva rozměrů jen u rtů a uší…

Ach ano, uši. Odborníci na identifikaci obličejů uši milují. Každá vráska a rýha, každý záhyb, křivka a lalok jsou jiné. Je to jako s otisky prstů. Dokonce existují rozdíly mezi levým a pravým uchem. Plastičtí chirurgové je přehlížejí, ovšem když zkušenému specialistovi poskytnete dobrý popis obou uší, odhalí totožnost člověka.

Databáze MI5 zahrnovala daleko víc tváří než tisícovku z Edzellu. Byli v ní usvědčení zločinci bez zjevného politického přesvědčení, protože i oni mohou pracovat pro teroristy, pokud dostanou dobře zaplaceno. Obsahovala přistěhovalce, legální i nelegální, i když nepřestoupili na islám. Objevily se v ní tisíce a tisíce tváří demonstrantů, kteří při mávání transparenty a vykřikování hesel prošli kolem skrytých kamer. A nejednalo se pouze o britské občany. V databázi bylo přes tři miliony obličejů z celého světa.

Tvář muže, který hovořil s kapitánem Rashy, počítač rozložil, kompenzoval zkosený pohled výběrem obrázku, na němž muž zvedl hlavu a zadíval se na letadlo, jež startovalo z dráhy v Abú Zabí, provedl svých šest set měření a začal porovnávat. Dokonce byl schopen počítat s úpravami vlasů a vousů.

Ačkoli se jednalo o rychlý počítač, operace mu trvala hodinu. Nakonec však muže našel.

Hledaný člověk se objevil v davu před jednou mešitou nedlouho po 9/11 a nadšeně aplaudoval řečníkovi. Tím řečníkem byl Abú Katada, fanatický příznivec Al-Kajdy v Británii, a lidé, kteří si ho na konci září 2001 přišli poslechnout, patřili k extremistické skupině přívrženců džihádu Al-Muhajiroun.

Mladý zaměstnanec studentovu tvář zvětšil a s obrázkem zašel za svým nadřízeným. Od toho snímek putoval k obávané dámě v čele MI5, Elize Manningham-Bullerové. Ta nařídila, aby se na muže zaměřili. V té době nikdo netušil, že začínající agent odhalil šéfa Al-Kajdy v Británii.

Trvalo to trochu déle, ale nakonec se objevil další záběr; muž na akademické slavnosti přebíral doktorát. Jmenoval se Alí Azíz Al-Chattáb a byl to každým coulem poangličtěný vysokoškolský pedagog z Aston University v Birminghamu.

Z dostupných informací vyplývalo, že se jedná bud o nesmírně úspěšného spícího agenta, nebo o pošetilce, který se jako student zapletl do extrémní politiky. Kdyby měl za mřížemi skončit každý občan spadající do druhé kategorie, zadržených by bylo víc než policistů.

Jisté bylo, že od demonstrace před mešitou se s extremisty již nikdy nezapletl. Jenže pošetilý chlapec sotva bude mluvit s kapitánem Rashy v přístavu v Abú Zabí. A tak byl přeřazen do první kategorie: spící agent Al-Kajdy, dokud se neprokáže něco jiného.

Další diskrétní vyšetřování ukázalo, že Al-Chattáb se vrátil do Británie a pokračuje ve své práci v univerzitní laboratoři. Otázka zněla: zatknout, nebo sledovat? Problém spočíval v tom, že snímek z leteckého sledování, o němž se nesmí mluvit, jako důkaz pro usvědčení nepostačí. Bylo rozhodnuto vysokoškolského učitele sledovat, i když to přijde na hodně peněz.

Pochybnosti vzaly za své o týden později, když si doktor Al-Chattáb objednal letenku do Arabského zálivu. Do akce byl povolán SRR.

Británie již mnoho let disponuje jednou z nejlepších „sledovacích“ jednotek na světě. Byla známa jako 14. zpravodajská rota nebo též Detachment, zkráceně Det. A podléhala přísnému utajení. Na rozdíl od SAS nebo SBS nevznikla jako jednotka ostrých bojovníků. K jejím přednostem patřila neviditelnost a specializovala se na rozmisťování štěnic, pořizování fotografií na velkou vzdálenost, odposlouchávání a sledování. Velké úspěchy slavila v boji s IRA v Severním Irsku.

V několika případech SAS díky jejím varováním nastražila past na teroristickou útočnou skupinu a rozprášila ji. Na rozdíl od bojových jednotek Det ve velké míře využíval ženy. Při sledování jim většinou nehrozilo stejné nebezpečí jako mužům a protivníci z nich neměli takový strach. Informace však dokázaly shromažďovat způsobem, z něhož strach šel.

V roce 2005 britská vláda rozhodla o rozšíření a modernizaci Detu. Změnil se ve Zvláštní průzkumný pluk (SRR). Konala se inaugurační přehlídka, na které byli všichni včetně velícího generála fotografováni pouze od pasu dolů. Ústředí zůstalo utajené, a pokud jsou SAS a SBS nenápadné, pak SRR je neviditelný. Paní Eliza však požádala o jeho pomoc a dostala ji.

Když doktor Al-Chattáb nasedl do letadla z Heathrow do Dubaje, na palubě bylo šest příslušníků SRR, rozmístěných diskrétně mezi třemi stovkami cestujících. Patřil k nim také mladý účetní v řadě za Kuvajťanem.

Protože se jednalo pouze o sledovací operaci, nikdo neviděl důvod, proč žádat o spolupráci zvláštní jednotky SAE. Od chvíle, kdy bylo zjištěno, že atentátník ze Světového obchodního centra Marván Al-Šihhí pocházel z SAE, a ještě více po odhalení, že Bílý dům uvažoval o bombardování televizní stanice Al-Džazíra v Kataru, byly Spojené arabské emiráty nesmírně citlivé na islamistický extremismus, což o Dubaji, sídle zvláštních jednotek, platilo dvojnásob.

Proto měli lidé z SRR po přistání k dispozici dva vozy a dva skútry pro případ, že by doktora Al-Chattába někdo vyzvedl. Sledovaný měl pouze palubní zavazadlo. Připravená vozidla nebyla zapotřebí; pronajal si malé japonské auto, což agentům poskytlo dost času zaujmout pozice.

Nejprve ho sledovali z letiště do zátoky v Dubaji, kde opět kotvila Rasha po návratu z Gvádaru. Tentokrát nešel k lodi, ale stál u auta o sto metrů dál, dokud si ho Bin Selim nevšiml.

O několik minut později se z podpalubí Rashy vynořil mladík, kterého nikdo neznal, prošel zástupem a cosi Kuvajťanovi pošeptal do ucha. Byla to odpověď od muže z hor Vazíristánu. Na Al-Chattábově tváři se zračilo překvapení.

Potom po rušné pobřežní silnici dojel přes Adžmán a Umm Al-Kuvajn až do Ras Al-Chajma. Tam se ubytoval v hotelu Hilton a převlékl se. To od něj bylo pozorné, neboť tři mladé ženy z týmu SRR si mohly na dámské toaletě navléknout zahalující džilbáby a vrátit se ke svým vozidlům.

Doktor Al-Chattáb se objevil v bílém dišdaši a odjel přes město pryč. Použil několik manévrů k setřesení případných pronásledovatelů, ale jeho snaha byla marná.

V Arabském zálivu jsou skútry všudypřítomné a řídí je obě pohlaví. Jejich řidiči vypadají vzhledem k jednotnému oblečení skoro stejně. Tým po obdržení úkolu studoval silniční mapy všech sedmi emirátů, dokud neznal všechny hlavní komunikace nazpaměť. Díky tomu Araba sledovali až k vile.

Jestliže dosud zbývala jistá teoretická možnost, že muž ve skutečnosti nemá s teroristy nic společného, jeho obezřetné manévry nenechaly nikoho na pochybách. Nezůstal ve vile přes noc a ženy ze SRR ho sledovaly zpátky do Hiltonu. Tři muži zaujali pozici na kopci s výhledem na vilu a celou noc hlídkovali. Nikdo nepřišel ani neodešel.

Druhý den byl jiný. Dostavili se návštěvníci. Hlídka nemohla tušit, že přinesli nový pas a oblečení. Poznávací značky vozů byly zaznamenány a jeden byl následně vystopován a zadržen. O třetím návštěvníkovi se později zjistilo, že se živí jako holič.

Večer druhého dne se naposledy ukázal Al-Chattáb. Katy Sextonová, startující o něco dál v ulici vzpurný skútr, svým kolegům podala hlášení, že sledovaný muž odjíždí.

V Hiltonu vysokoškolský pedagog odhalil své plány, když si z pokoje, kde bylo za jeho nepřítomnosti umístěno odposlouchávací zařízení, zamluvil letenku na ranní spoj z Dubaje do Londýna. Až do Birminghamu cestoval s doprovodem a ničeho si nevšiml.

MI5 odvedla skvělou práci a věděla o tom. O akci se důvěrně dozvěděli jen čtyři muži z britských tajných služeb. Jedním z nich byl Steve Hill. Ten málem vyskočil z kůže.

Predator nyní dostal za úkol sledovat vilu na pouštním předměstí Ras Al-Chajma. V Londýně však bylo dopoledne a v Perském zálivu odpoledne. Špionážní letoun zaznamenal jen nástup úklidové čety. A policejní razii.

Bylo příliš pozdě zastavit akci zvláštních jednotek SAE, které vedl bývalý britský důstojník Dave de Forest. Proto se s De Forestem alespoň spojil velitel zastoupení SIS v Dubaji, což byl Hillův osobní přítel. Neoficiálními kanály byla rozšířena zpráva, že zásah následoval po anonymním udání od rozezleného souseda.

Dva uklízeči nic nevěděli; pracovali pro agenturu, dostali zaplaceno předem a klíče od domu jim předal poslíček. Práci však nestihli dokončit. Ve vile byly nalezeny chomáče černých vlasů a také vousů - což se dalo poznat podle odlišné struktury. Jiné stopy po sobě muži, kteří dům obývali, nezanechali.

Sousedé spatřili dodávkový vůz, ale číslo si nezapamatovali. Auto bylo později objeveno opuštěné a ukázalo se, že pochází z krádeže, ovšem pátrání se díky němu nijak neposunulo.

Více informací přinesl výslech krejčího a holiče. Ti se nerozpakovali hovořit, ale mohli pouze popsat pětici mužů v domě. O Al-Chattábovi již vyšetřovatelé věděli. Sulejman byl identifikován podle policejních fotografií, neboť již figuroval na místním seznamu podezřelých. Totožnost dvou strážců se na základě popisu zjistit nepodařilo.

De Forest se soustředil na pátého muže, hovořícího dokonalou arabštinou. Do věci se vložil šéf zastoupení SIS. Dva Arabové z Perského zálivu, krejčí a holič, pocházeli z Adžmánu a dělali jen svou práci.

O Afghánci nikdo z vyšetřovatelů neměl ani tušení; prostě sepsali jeho popis a odeslali jej do Londýna. Nevěděli ani o cestovním pasu, protože jej zhotovil sám Sulejman. Nechápali, proč Londýn ztropil takový povyk kvůli vlasatému muži s plnovousem. Do hlášení uvedli, že nyní je pravděpodobně oholený a chodí v tmavém dvoudílném mohérovém obleku.

Poslední informace od holiče a krejčího však Steva Hilla, Marka Gumiennyho a tým v Edzellu potěšila.

Arabové z Perského zálivu se k tomu člověku chovali jako k váženému hostu. Podle všeho ho připravovali na odjezd. Po připlutí do Arabského zálivu na něj evidentně nečekala smrt.

V Edzellu se Michael McDonald a Gordon Phillips radovali, ale zároveň znejistěli. Pochopili, že jejich agent prošel všemi zkouškami a byl uznán za opravdového džihádistu. Po týdnech obav se ujistili, že je naživu. Zjistil však něco o projektu Rejnok, kvůli němuž ho do akce nasadili? Kam odjel? Mohou ho nějak kontaktovat?

I kdyby se svým agentem mohli promluvit, nijak by jim to nepomohlo. Ani on nic nevěděl.

A nikdo nevěděl, ze Countess of Richmond v Singapuru vykládá zásilku jaguarů.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Ačkoli cestující společnost nemohla tušit, že se za ní s několikahodinovým zpožděním vydali pronásledovatelé, šťastnou náhodou se jí podařilo uniknout.

Kdyby se vydali k pobřeží, na němž leží šest emirátů, pravděpodobně by byli dopadeni. Oni však zamířili hornatým vnitrozemím na východ, k sedmému emirátu Fudžajra na břehu Ománského zálivu.

Brzy za sebou nechali poslední štěrkovou silnici a pokračovali po vyježděných cestách, které se ztrácely mezi rozžhavenými kopci Džebel Jibir. Ze sedla v nejvyšším bodě svého putování sjížděli k malému přístavu Dibba.

Daleko jižněji policie ve Fudžajře obdržela z Dubaje žádost a úplný popis a zablokovala cestu z hor do města. Prohledaných dodávek bylo mnoho, ovšem v žádné nejeli čtyři teroristé.

Dibba není příliš zajímavé město: jen pár bílých domů, mešita se zelenou kupolí, malý rybářský přístav a příležitostně pronajatá loď pro západní potápěče. V jedné zátoce čekal na oblázkové pláži hliníkový člun s velkými přívěsnými motory vytaženými z vody. Nákladový prostor zaujímaly přídavné nádrže ukotvené řetězy. Dvoučlenná posádka odpočívala ve stínu osamoceného akátu mezi balvany.

Pro dva místní mladíky zde cesta končila. Ukradenou dodávku odvezou do kopců a nechají ji tam. Potom prostě zmizí v ulicích, kde vyrůstal Marván Al-Šihhí. Sulejman a Afghánec pomohli odtlačit úzký člun od břehu. Západní šaty měly uložené v taškách, aby je nepotřísnila stříkající slaná voda.

Když byli oba cestující a posádka na palubě, loď zvolna doplula téměř k cípu poloostrova Musandam. Úžinu pašeráci překonají nejvyšší možnou rychlostí teprve po setmění.

Dvacet minut po západu slunce vyzval kormidelník pasažéry, aby se drželi, a přidal plyn. Člun vyrazil od skalisek nejzazší výspy Arábie a řítil se k Íránu. Díky pěti stům koňských sil se příď zvedla a loď klouzala po hladině. Martin odhadl, že plují devadesátikilometrovou rychlostí. Od každé vlnky se odrazili jako od kamene a do lodi stříkala voda. Všichni čtyři měli na obličejích kefíje, které je původně chránily před sluncem a nyní před vodní tříští.

Za necelých třicet minut spatřili první jednotlivá světla na perském pobřeží a člun se stočil na východ směrem ke Gvádaru a Pákistánu. Stejnou cestu Martin před měsícem v poklidu absolvoval na palubě Rashy. Nyní se vracel desetkrát rychleji.

Naproti Gvádaru posádka zpomalila a zastavila. Byla to vítaná úleva. Pašeráci dotáhli barely na záď a doplnili nádrže motorů až po okraj. Kde seženou palivo na zpáteční cestu, to byla jejich starost.

Fajsal bin Selim Martinovi vyprávěl, že pašeráci dokážou během jediné noci doplout z ománských vod do Gvádaru a ráno se vrátit s čerstvým nákladem. Tentokrát měli evidentně namířeno někam dál a budou muset plout také přes den.

Úsvit je zastihl hluboko v pákistánských vodách, ovšem dost blízko břehu na to, aby se mohli vydávat za rybářskou loď, třebaže se jim žádná ryba nemohla rychlostí vyrovnat. Na policejní člun však nenarazili a holé hnědé pobřeží kvapem ubíhalo dozadu. Kolem poledne Martin pochopil, že mají namířeno do Karáčí. Neměl však tušení proč.

Ještě jednou na moři dolili nádrže, a když se slunce za nimi klonilo k obzoru, přistáli v páchnoucí rybářské vísce na dohled od největšího pákistánského přístavu.

Sulejman tu možná byl poprvé, ale zřejmě dostal instrukce od někoho, kdo oblast důkladně prohlédl. Martin věděl, že Al-Kajda si na průzkumech dává záležet a nehledí na čas a peníze; to byla jedna z mála věcí, které obdivoval.

Arab z Perského zálivu ve vesnici našel jediné auto k pronajmutí a dojednal cenu. Nad skutečností, že cizinci na břeh vystoupili z pašeráckého člunu a nezatěžovali se úředními formalitami, se nikdo nepozastavil. Byli v Balúčistánu a předpisy z Karáčí jsou pro idioty.

Interiér vozu páchl rybami a potem a vynechávající motor auto poháněl nejvýše šedesátikilometrovou rychlostí. Víc se na rozbitých cestách stejně jet nedalo. Brzy však našli silnici a na letiště přijeli v předstihu.

Afghánec byl přiměřeně zmatený a nejistý. V letadle seděl jen dvakrát, vždy v americkém stroji C-130 Hercules a pokaždé jako vězeň v poutech. Nevěděl nic o odbavovacích přepážkách, letových řádech a pasových kontrolách. Sulejman mu s výsměšnou grimasou vše ukázal.

Uprostřed nepřehledného zástupu, který vyplňoval hlavní halu mezinárodního letiště v Karáčí, Arab z Perského zálivu našel přepážku Malajských aerolinií a koupil dvě letenky v ekonomické třídě do Kuala Lumpuru. Bylo třeba vyplnit obsáhlé žádosti o víza, což Sulejman obstaral v angličtině. Zaplatil hotově americkými dolary, nejběžnější měnou na světě.

Letěli evropským Airbusem A330. Let trval šest hodin a další tři bylo potřeba přičíst kvůli přechodu časových pásem. Přistáli v devět třicet, po malé snídani. Martin podruhé použil svůj nový bahrajnský pas a zajímalo ho, jak obstojí. Obstál; byl dokonalý.

Z mezinárodních příletů se Sulejman vydal k domácím odletům a koupil dvě letenky. Teprve když Martin musel předložit palubní vstupenku, všiml si, kam směřují: na ostrov Labuan.

O Labuanu již slyšel, ale pouze základní informace. Nachází se poblíž severního pobřeží Bornea a patří Malajsii. Třebaže jej turistické kanceláře inzerují jako rušný kosmopolitní ostrov s nádhernými korálovými útesy, zprávy o jeho kriminálním podsvětí, které pronikaly na Západ, jej ukazovaly v temnějších barvách.

Kdysi býval součástí brunejského sultanátu, který leží na pobřeží Bornea o třicet kilometrů dál. V roce 1846 jej obsadili Britové a s výjimkou tříleté japonské okupace za druhé světové války jej drželi 117 let. V roce 1963 byl v rámci dekolonizace předán státu Sabah a v roce 1984 připadl Malajsii.

Na jeho oválném území o rozloze 90 čtverečných kilometrů neexistovala prakticky žádná ekonomika, a proto bylo třeba nějakou vytvořit. Labuan jako mezinárodní finanční centrum, bezcelní přístav, místo registrace lodí a mekka pašeráků přilákal značně podezřelou klientelu.

Martin pochopil, že letí do míst, kde sídlí nejnebezpečnější piráti na světě, kteří přepadají lodě, kradou náklad a vraždí posádky. Potřeboval navázat kontakt se základnou a informovat ji, že je naživu, a musel najít způsob, jak toho docílí. A to rychle.

První krátká zastávka je čekala v Kuchingu na Borneu, ovšem cestující, kteří tam nevystupovali, zůstali v letadle.

Po čtyřiceti minutách letadlo odstartovalo na západ, zakroužilo nad mořem a stočilo se k Labuanu na severovýchodě. Hluboko pod ním se Countess of Richmond s vodní zátěží zvolna sunula ke Kota Kinabalu pro náklad padauku a růžového dřeva.

Po startu letuška rozdávala přistávací lístky. Sulejman převzal oba a začal je vyplňovat. Martin musel předstírat, že jeho znalost angličtiny je dosti omezená a na psaní nedostačuje. Všichni kolem anglicky hovořili. Kromě toho se se Sulejmanem v Kuala Lumpuru převlékli do košil a obleků a on neměl pero ani záminku, aby si ho vypůjčil. Vydávali se za bahrajnského technika a ománského účetního, kteří cestují na Labuan kvůli smlouvě se státní těžařskou společností, což také Sulejman psal do lístků.

Martin zamumlal, že potřebuje na záchod. Vstal a odešel dozadu, kde se nacházely dvě kabinky. Jedna byla prázdná, ale on se zatvářil, jako kdyby na obou bylo obsazeno, obrátil se a šel dopředu. Byl v tom záměr. Boeing 737 byl rozdělený na dvě třídy: ekonomickou a obchodní. Ty od sebe oddělovala přepážka a Martin se potřeboval dostat za ni.

Postavil se ke dveřím na záchod v obchodní třídě, usmál se na letušku, která roznášela přistávací lístky, utrousil omluvu a z kapsy jí vytáhl nepopsaný lístek a pero. Potom se dveře otevřely a on vešel do kabinky. Měl čas právě na to, aby na zadní stranu naškrábal stručný vzkaz, schoval přeložený lístek do náprsní kapsy, vyšel ven a vrátil pero. Pak se vrátil na své sedadlo.

Sulejman slyšel, že Afghánec je důvěryhodný, ale přesto měl oči na stopkách. Možná se chtěl vyhnout chybě zaviněné naivitou nebo nezkušeností, možná to způsobily roky výcviku v Al-Kajdě, ale jeho pozornost nikdy neochabovala, dokonce ani při modlitbách.

Letiště na Labuanu bylo úplně jiné než v Karáčí: malé a čisté. Martin stále netušil, kam přesně mají namířeno, avšak předpokládal, že na letišti má nejspíš poslední šanci zbavit se své zprávy, a doufal, že mu pomůže šťastná náhoda.

Ta trvala jen chvilku a dostavila se na chodníku před halou. Sulejmanovy instrukce, jež si vryl do paměti, musely být mimořádně detailní. Letěli přes půl světa a on si počínal jako zkušený cestovatel. Martin nevěděl, že Arab z Perského zálivu pro Al-Kajdu pracuje již deset let a působil v Iráku a na Dálném východě, zejména v Indonésii, a nemohl vědět ani to, jaká je Sulejmanova specializace.

Sulejman se rozhlédl po příjezdové cestě k budově, která v jediném patře spojovala příletovou a odletovou halu: hledal taxík a právě k nim jeden směřoval. Byl obsazený, ale zjevně se chystal vyložit pasažéry před vchodem.

Z vozu vystoupili dva muži a Martin okamžitě zaznamenal anglický přízvuk. Oba byli vysocí a svalnatí; oba měli khaki šortky a květované plážové košile. Oba se potili, neboť slunce vyhnalo teplotu vysoko přes třicítku a vzduch byl vlhký předzvěstí monzunu. Jeden vytáhl malajské peníze, aby zaplatil řidiči, a druhý mezitím z kufru vykládal zavazadla. Objevily se dva pevné kufry a dva batohy s potápěčským vybavením. Muži se vraceli z pobřežních útesů, kam je vyslal britský časopis Sportovní potápěč.

Každý měl jeden kufr na oblečení a jeden batoh na potápěčské vybavení a muž nedokázal vzít všechna zavazadla najednou. Než Sulejman stačil pronést jediné slovo, Martin Angličanovi pomohl tím, že jeden batoh zvedl z cesty na chodník. Přitom přeložený přistávací lístek zasunul do postranní kapsy, jimiž všechny batohy oplývají.

„Díky, kamaráde,“ řekl potápěč a vykročil s kolegou do odbavovací haly hledat let do Kuala Lumpuru s přípojem do Londýna.

Pokyny sděloval Sulejman malajskému taxikářovi anglicky; lodní společnost uprostřed doků. Tam na cestovatele konečně někdo čekal. Podobně jako nově příchozí nevzbuzoval pozornost tím, že by nosil ostentativní oblečení nebo vousy. Stejně jako oni byl takfír. Představil se jako pan Lampong a odvedl je na kraj přístavu na patnáctimetrovou jachtu, která vypadala jako loď sportovního rybáře. Během několika minut vypluli.

Rychlost jachty se ustálila na dvaceti kilometrech za hodinu. Zamířili na severovýchod ke Kudatu, Suluskému moři a teroristické skrýši v provincii Zamboanga na Filipínách.

Měli za sebou vyčerpávající cestu a v letadlech si jen krátce zdřímli. Houpání moře je ukolébávalo a vánek byl po rozpáleném Labuanu příjemný. Oba cestující usnuli. Kormidelník patřil k teroristické skupině Abú Sajáfa; cestu dobře znal, vracel se domů. Slunce klesalo a zanedlouho přišla tropická noc. Jachta za použití motoru plula tmou, minula světla Kudatu, projela Balabackou úžinou a přes neviditelnou hranici se dostala do filipínských vod.

Pan Wei dokončil práci dříve, než bylo naplánováno, a nyní se již vracel domů do Číny. Zdálo se mu, že se cesta vleče. Ale aspoň byl na čínské lodi a jedl dobré čínské jídlo, a ne blafy, které podávali piráti v táboře u zátoky.

Nevěděl, co bude s plavidlem dál, a ani ho to nezajímalo. Na rozdíl od zabijáků z Abú Sajáfa a dvou či tří indonéských fanatiků, kteří se pětkrát denně modlili na kolenou, s čely přitisknutými na kobereček, Wei Wing Li byl členem triády Dračí hlava a k ničemu se nemodlil.

Výsledkem jeho práce byla replika Countess of Richmond, dokonalá do posledního nýtu a vytvořená z plavidla s podobnou velikostí, tonáží a rozměry. Netušil, jak se loď původně jmenovala ani jak bude znít její nové jméno. Zajímal ho pouze tučný svazek velkých dolarových bankovek, vybraný z jedné banky na Labuanu na konci úvěrové linky vytvořené zesnulým panem Tewfíkem Al-Qurem, postupně z Káhiry, Péšávaru a márnice.

Na rozdíl od pana Wei se kapitán McKendrick modlil. Věděl, že ne tak často, jak by měl, ale byl to dobrý irský katolík z Liverpoolu; na můstku hned naproti kormidlu visela soška Panny Marie a na stěně v jeho kajutě krucifix. Než vypluli, vždycky se pomodlil za zdar cesty, a po zakotvení Pánu poděkoval za bezpečný návrat.

Teď se modlit nepotřeboval, protože kormidelník ze Sabahu loď obratně vedl kolem mělčin na přidělené místo u mola v Kota Kinabalu, dříve koloniálním přístavu Jesselton, kde si britští obchodníci v dobách před vynálezem ledničky máslo lili na chleba z malých džbánků, pokud s pravidelnými měsíčními dodávkami vůbec přišlo.

Kapitán McKendrick si na zpoceném krku upravil šátek a poděkoval kormidelníkovi. Konečně mohl zavřít všechny dveře a průlezy a vydechnout si v klimatizované místnosti. Potom usoudil, že vychlazené pivo by přišlo k duhu. Ráno vypustí vodní zátěž a naloží klády, které již čekaly v osvětleném doku. Pokud se četa přístavních dělníků bude činit, mohli by být zítra večer zpátky na moři.

Dva mladí potápěči v Kuala Lumpuru přestoupili, nyní seděli v lince British Airways do Londýna, a protože to nebyl „suchý“ let, vypili dost piva na to, aby tvrdě usnuli. Cesta bude trvat dvanáct hodin, ale osm získají přechodem časových pásem a za svítání přistanou v Heathrow. Kufry měli v nákladovém prostoru, ovšem batohy s potápěčskou výstrojí uložili do polic nad svými hlavami.

V batozích byly filmy, masky, neoprenové kombinézy, regulátory a vesty pro kontrolu vztlaku, jen potápěčské nože museli přemístit do kufrů. Jeden batoh navíc obsahoval dosud neobjevený přistávací lístek z Malajsie.

V zátoce na poloostrově Zamboanga zkušený malíř ve světle reflektorů visících z plošiny nad zádí dokončoval poslední písmeno „D“ ve jméně kotvící lodi. Po obou stranách přídě se nyní skvěl nápis „Countess of Richmond“, na zádi doplněný ještě o slovo „Liverpool“. Když malíř odstoupil a světla pohasla, proměna byla dokonalá.

Za rozbřesku do zátoky pomalu připlula motorová sportovní jachta. Přivezla poslední dva členy nové posádky někdejší Java Star, posádky, která se s lodí vydá na její i svou poslední cestu.

Nakládání Countess of Richmond začalo za úsvitu, kdy ještě panovalo přijatelné chladno. Během tří hodin se počasí vrátilo k obvyklé rozehřáté sauně. Jeřáby v docích nebyly zrovna moderní, avšak jeřábníci své práci rozuměli a přemisťovali klády vzácného dřeva do nákladového prostoru, kde je parta zpocených přístavních dělníků ukládala na místo.

V polední výhni dokonce i místní obyvatelé Bornea museli přestat a na čtyři hodiny se uklidili do stínu, kdekoli jej ve starém dřevařském přístavu našli. Do jarního monzunu zbýval už jen měsíc a vlhkost vzduchu, která málokdy klesala pod devadesát procent, se blížila stovce.

Kapitán McKendrick by byl spokojenější na moři, ale nakládání skončí až večer, podpalubí bude uzavřeno a teprve ráno se dostaví přístavní kormidelník, který loď vyvede z pobřežních vod. To znamenalo strávit další noc ve skleníku, a tak si McKendrick povzdychl a znovu se uchýlil do klimatizovaných útrob plavidla.

V šest hodin ráno dorazil místní zástupce lodní společnosti s kormidelníkem a byly podepsány poslední dokumenty. Potom Countess vyplula směrem k Jihočínskému moři.

Podobně jako před ní Java Star, také ona se vydala na severovýchod kolem cípu Bornea a potom mezi Suluskými ostrovy na jih do Surabaje, kde kapitán předpokládal, že na ně čeká šest kontejnerů východního hedvábí. Nemohl tušit, že v Surabaje pro ně žádné hedvábí nikdy připraveno nebylo a ani nebude.

* * *

Tři cestující z jachty vystoupili na polorozpadlé molo v polovině zátoky. Pan Lampong se jako první vydal k dlouhému domu na kůlech nad vodní hladinou, jenž sloužil jako noclehárna a jídelna pro muže, kteří se vydají do akce, známé Martinovi jako Rejnok a Lampongovi jako Al-Isra. Část osazenstva v domě zůstane. Jejich úkolem bylo připravit unesenou Java Star na cestu.

Byla to různorodá skupina Indonésanů z organizace Džamáa Islamíja, která stála za pumovými útoky na Bali a dalších ostrovech, a Filipínců z Abú Sajáfa. Hovořili různými jazyky, od místní tagalštiny po jávské dialekty, a ti, kteří pocházeli ještě více ze západu, občas utrousili pár slov arabsky.

Strojník, navigátor a radista byli všichni Indonésané. Sulejman prozradil, že jeho specializací je fotografování. Ať budou jeho další úkoly před mučednickou smrtí jakékoli, zaznamená vyvrcholení mise kamerou a záběry přes laptop a satelitní telefon poputují televizní stanici Al-Džazíra.

Dalším členem posádky byl dospívající mladík, který vypadal jako Pákistánec, ale Lampong ho oslovoval anglicky. Když chlapec promluvil, ukázalo se, že se zřejmě narodil v Británii pákistánským rodičům. Jeho venkovský přízvuk ukazoval na sever Anglie; Martin usoudil, že pochází z oblasti mezi Leedsem a Bradfordem. Nedokázal odhadnout, jaké úkoly chlapec na lodi vykonává, snad pracoval jako kuchař.

Zbývali tři: Martin, jehož přítomnost byla osobním darem od Usámy bin Ládina, opravdový chemický inženýr a zřejmě expert na výbušniny a velitel mise. Ten se zatím nedostavil. Všichni se s ním měli seznámit později.

Dopoledne místní šéf Lampong někam zavolal mobilním telefonem. Rozhovor byl stručný a obezřetný, ale stačil. Countess of Richmond vyplula z Kota Kinabalu na otevřené moře. Do západu slunce by se měla nacházet mezi ostrovy Tawitawi a Jolo. Posádkám motorových člunů, které loď přepadnou, zbývaly do akce čtyři hodiny.

Sulejman a Martin si místo západních obleků vzali plátěné kalhoty, místní květované košile a sandály. Oba sešli po schůdcích na mělčinu na okraji zátoky, umyli se a pak následovaly modlitby a večeře sestávající z rýže a ryby.

Martin mohl jen sledovat, co se děje kolem. Rozuměl tomu velice málo a pouze vyčkával.

Dva potápěči měli štěstí. Většinu jejich spolucestujících tvořili Malajci, kteří museli do řady pro cizince, a tak několik málo Britů absolvovalo pasovou kontrolu bez čekání. K dopravníku se zavazadly se dostali mezi prvními, vzali kufry a vykročili ke koridoru pro ty, kdo nemají nic k proclení.

Možná to bylo vyholenými lebkami, strništěm na bradách nebo dohněda opálenými pažemi v květovaných košilích s krátkými rukávy, které se nehodily do pošmourného britského březnového rána, ale jeden celník potápěčům pokynul, aby přistoupili k jeho pultu.

„Mohu vidět vaše pasy, prosím?“

Byla to pouhá formalita. Pasy byly v pořádku.

„A odkud jste přiletěli?“

„Z Malajsie.“

„Účel návštěvy?“

Jeden z mladíků ukázal na batoh s výstrojí. Jeho výraz naznačoval, že to byla dosti hloupá otázka, neboť na batohu se skvělo logo známého výrobce potápěčského vybavení. Posmívat se celníkům se však nevyplácí. Úředník zachoval kamenný výraz, ale rozpomněl se, že za svou dlouhou kariéru již zadržel značné množství exotického kuřiva či nitrožilně aplikovaných látek pocházejících z Dálného východu. Ukázal na jeden batoh.

Uvnitř nebylo nic než běžné potápěčské vybavení. Zapnul zip a sáhl do postranních kapes. Z jedné vytáhl přeložený lístek, podíval se na něj a přečetl text.

„Odkud máte tohle, pane?“

Potápěčovo překvapení bylo nelíčené.

„Nevím. Vidím to poprvé.“

O několik metrů dál jiný celník zaznamenal rostoucí napětí, doprovázené příkladnou zdvořilostí, a přistoupil blíž.

„Počkal byste tady, prosím?“ řekl první celník a zmizel ve dveřích za sebou. Všudypřítomná zrcadla nejsou na celnicích kvůli tomu, aby si dámy mohly upravovat make-up. Bývají z druhé strany průhledná a za nimi sedí službukonající zástupci britské vnitřní bezpečnosti - v tomto případě zvláštního oddělení Scotland Yardu.

Během několika minut byli oba potápěči i se zavazadly v oddělených výslechových místnostech. Celníci prozkoumali všechny ploutve, jednu masku po druhé a tričko za tričkem. Nic nezákonného neobjevili.

Muž v civilu si prohlížel rozložený lístek.

„Musel mi to tam někdo dát, ale já jsem to nebyl,“ bránil se potápěč.

Bylo půl desáté. Steve Hill seděl ve své kanceláři na Vauxhall Cross, když zazvonil jeho soukromý telefon s přísně utajovaným číslem.

„S kým mluvím?“ zeptal se hlas.

Do Hilla vjel vztek. „Možná bych vám měl položit stejnou otázku. Myslím, že máte špatné číslo,“ odpověděl.

Důstojník MI5 si přečetl text z lístku z potápěčova batohu. Mužovo vysvětlení mu připadalo rozumné. A v tom případě…

„Volám z Heathrow, terminál tři. Úřad vnitřní bezpečnosti. Zachytili jsme cestujícího z Dálného východu.

V batohu měl krátký vzkaz psaný rukou. Říká vám něco slovo ‚sochor‘?“

Steve Hill měl pocit, jako by dostal ránu na žaludek. Ten člověk neměl špatné číslo ani ho nepřepojili omylem. Hill sdělil svou funkci a hodnost, požádal, aby oba muže nepouštěli, a řekl, že už je na cestě. Během pěti minut jeho auto vyrazilo z podzemní garáže, přejelo Vauxhallský most a po Cromwell Road ujíždělo k Heathrow.

Potápěči měli smůlu v tom, že ztratili celé dopoledne, ovšem Steve Hill po hodinovém výslechu nepochyboval, že s věcí nemají nic společného. Objednal jim z jídelny pro zaměstnance snídani se vším všudy a požádal je, aby si zkusili vybavit, kdo jim lístek do postranní kapsy mohl zastrčit.

Vzpomínali na každého, kdo jim přišel do cesty od chvíle, kdy si zabalili. Nakonec jeden řekl: „Marku, vzpomínáš si na toho Araba, co ti na letišti pomohl vyložit věci z kufru?“

„Na jakého Araba?“ zeptal se Hill.

Muži ho co nejlépe popsali. Černé vlasy, černé vousy. Úhledně zastřižené. Tmavé oči, snědá pleť. Asi pětačtyřicet let, sportovní postava. Tmavý oblek. Hill měl k dispozici popis od holiče a krejčího z Ras Al-Chajma. Byl to Sochor. Hill potápěčům poděkoval a požádal, aby na cestu domů do Essexu dostali auto s řidičem.

Když zavolal Gordonu Phillipsovi do Edzellu a Marku Gumiennymu, jenž ve Washingtonu právě snídal, přečetl jim text z lístku, který držel v dlani. Byl stručný: „POKUD MILUJETE SVOU ZEMI, VRAŤTE SE DOMŮ A VOLEJTE XXXXXXXXXX. JENOM JIM ŘEKNĚTE, ŽE SOCHOR VZKAZUJE, ŽE TO BUDE NĚJAKÁ LOĎ.“

„Nasaďte všechny páky,“ řekl Edzellu. „Hledejte po celém světě pohřešovanou loď.“

Stejně jako kapitán Herrmann z Java Star se Liam McKendrick rozhodl provést svou loď kolem několika mysů osobně a předal kormidlo až v úžině mezi ostrovy Tawi-tawi a Jolo. Před sebou měli rozlehlé Celebeské moře a mířili přímo na jih k Makasarskému průlivu.

Posádku tvořilo šest mužů: pět Indů z Keraly, což byli spolehliví a pracovití křesťané, a první důstojník z Gibraltaru. Ten se chopil kormidla a kapitán se odebral do podpalubí právě ve chvíli, kdy se zezadu přiblížily motorové čluny. Podobně jako v případě Java Star posádka neměla šanci. Piráti během několika vteřin přelezli zábradlí a utíkali k můstku. Pan Lampong, který přepadení velel, je volnějším krokem následoval.

Tentokrát nebylo zapotřebí čímkoli se zdržovat nebo vyhrožovat násilím, pokud nebudou uposlechnuty rozkazy. Od Countess of Richmond se neočekávalo nic jiného, než že zmizí, s celou posádkou a navždy. To, co ji do těchto vod přilákalo především - její cenný náklad -, mohli zcela odepsat, což sice byla škoda, ale nedalo se nic dělat.

Posádku bez okolků nahnali k zábradlí na zádi a postříleli ze samopalů. Těla se na protest proti nespravedlnosti takové smrti zazmítala a padala rovnou do moře. Nebylo nutné je zatěžovat, aby klesla ke dnu. Lampong spoléhal na žraloky.

Liam McKendrick přišel na řadu jako poslední, hněvivě na zabijáky křičel a Lamponga nazval neznabožským prasetem. Muslimskému fanatikovi se rozhodně nelíbilo, že ho někdo přirovnává k praseti, a postaral se, aby muž z Liverpoolu dopadl na hladinu sice provrtaný kulkami, ale stále živý.

Piráti z Abú Sajáfa již potopili dost plavidel na to, aby věděli, kde jsou dnové ventily. Když pod náklad začala proudit voda, opustili Countess a ze vzdálenosti několika set metrů sledovali, jak její záď klesá pod hladinu a příď se zvedá do vzduchu, až nakonec pozadu zvolna sjela na dno Celebeského moře. Jakmile loď zmizela, piráti se obrátili a vydali se k domovu.

V dlouhém domě v zátoce na Filipínách přijali Lampongův hovor z moře satelitním telefonem a chystali se k vyplutí. Po schůdkách sešli ke kotvící jachtě. Martin si cestou uvědomil, že ti, kteří zůstávají na místě, vůbec nepociťují úlevu, ale hlubokou závist.

Během své kariéry ve zvláštních jednotkách se nikdy nesetkal se sebevražedným atentátníkem před činem. Nyní jimi byl obklopen a sám se stal jedním z nich.

Na hradě Forbes hodně četl o jejich duševním rozpoložení, o bezvýhradném přesvědčení, že jejich skutek je skutečně v zájmu svaté věci, že jej požehná sám Alláh a že jim zaručí okamžitý vstup do ráje, což v nich spolehlivě potlačuje poslední zbytky lásky k životu.

Také si uvědomil, jak nesmírnou nenávist v sobě šahídové kromě lásky k Alláhovi chovají. Jen jedna z nich by sama o sobě nestačila. Nenávist musí rozleptávat duši jako kyselina a on ji teď vnímal všude kolem sebe.

Viděl ji v tvářích pirátů z Abú Sajáfa, kteří vítali každou příležitost zavraždit člověka ze Západu; zaznamenal ji v srdcích Arabů, modlících se za příležitost sprovodit v okamžiku vlastní smrti ze světa co nejvíc křesťanů, Židů nebo nábožensky vlažných muslimů; nejvíce nenávisti viděl v Al-Chattábových a Lampongových očích, protože tito dva muži poskvrnili sami sebe, aby na sebe mezi nepřáteli neupoutali pozornost.

Zatímco se pomalu sunuli zátokou a ze všech stran i shora je obklopila džungle, prohlížel si své společníky. Všechny spojovala nenávist a fanatismus. A měli pocit, že se jim dostalo většího požehnání než všem ostatním opravdovým věřícím na světě.

Martin byl přesvědčen, že muži kolem něj nemají o nic lepší představu než on o tom, jak bude jejich oběť vypadat; kam poplují, na co se zaměří a jak akci provedou.

Věděli pouze, že nabídli svou smrt, nabídka byla přijata a oni prošli přísným výběrem a že na Velkého Satana zaútočí způsobem, o němž se bude mluvit ještě za sto let. Podobně jako před dávnými časy sám Prorok podniknou velkou cestu do samotného nebe, cestu zvanou Al-Isra.

Zátoka se před nimi rozdělovala. Supící jachta se vydala do širšího ramena a za ohybem se v jejich zorném poli objevila kotvící loď. Byla otočená přídí po proudu, připravená vyplout na otevřené moře. Její náklad se zřejmě ukrýval v šesti kontejnerech, které zabíraly přední palubu. A nesla jméno Countess of Richmond.

Martin si chvíli pohrával s myšlenkou, že by unikl do okolní džungle. V Bruneji absolvoval několik týdnů kurzu přežití v džungli, což byla součást výcviku SAS. Vzápětí však pochopil, že by neměl šanci. Bez kompasu a mačety by neurazil ani dva kilometry a pronásledovatelé by ho během hodiny dostihli. Potom by přišly dny nevýslovného utrpení, během nichž by si násilím vynucovali podrobnosti o jeho misi. Nemělo to smysl. Počká na lepší příležitost, pokud se vůbec nějaká naskytne.

Jeden po druhém stoupali po žebříku na palubu nákladní lodi: strojník, navigátor a radista, všichni Indonésané, chemik a fotograf, oba Arabové, Pákistánec z Velké Británie se severoanglickým přízvukem, který byl, jak se ukázalo, ve skupině pouze pro případ, že by někdo chtěl s Countess mluvit anglicky, a Afghánec, jehož mohli naučit kormidlovat a držet kurz. Během dlouhých hodin, které na Forbesu strávil studováním tváří podezřelých, nikoho z nich neviděl. Na lodi je čekal muž, jenž jejich cestu za věčnou slávou povede. Toho bývalý člen SAS poznal. Z galerie ničemů si ho pamatoval jako Jusufa Ibrahima, zástupce a pravou ruku dalšího sebevražedného Jordánce Al-Zarkávího.

Jeho obličej na hradě zařadili do „první ligy“. Podle předpokladů to byl malý robustní muž a ochrnutá levá ruka mu bezvládně visela podél těla. Kdysi bojoval v Afghánistánu proti Sovětům a při náletu ho do ní zasáhlo několik střepin. Odmítl amputaci a raději si paži nechal, byť zbytečnou.

Říkalo se, že zemřel; nebyla to pravda. V jeskyních ho dali do pořádku a potom propašovali na složitější chirurgický zákrok do Pákistánu. Po sovětském stažení zmizel.

Muž s chromou levičkou se znovu objevil až v roce 2003 po koaliční invazi do Iráku, a jak se ukázalo, do té doby působil jako šéf bezpečnosti v jednom výcvikovém táboře Al-Kajdy na území ovládaném Talibanem.

Miku Martinovi se na okamžik zastavilo srdce, neboť tento muž mohl během svého pobytu v Afghánistánu Izmata Chána poznat a nyní s ním chtít zavzpomínat na staré časy. Velitel mise si ho však změřil lhostejným pohledem očí černých jako uhel.

Jusuf Ibrahim dvacet let zabíjel a vyžíval se v tom.

V Iráku jako pobočník Músy Al-Zarkávího před kamerou uřezával hlavy zajatcům a líbilo se mu to. Miloval jejich prosby a křik. Martin se zadíval do prázdných očí šílence a pronesl obvyklý pozdrav. Mír s tebou, Jusufe Ibrahime, řezníku z Karbaly.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Bývalá Java Star se vynořila ze skryté filipínské zátoky dvanáct hodin po zkáze Countess of Richmond. Minula záliv Moro a plula přes Celebeské moře na jih až jihozápad, aby se napojila na trasu, po níž by Countess plula po překonání Makasarského průlivu.

Kurz udával indonéský kormidelník, avšak vedle něj stáli britsko-pákistánský mladík a Afghánec, kterému vysvětlovali, jak se na moři drží zvolený směr.

Ani jeden z Indonésanových žáků nemohl vědět, že protiteroristické agentury působící v oblasti obchodního loďstva se již několik let podivovaly na tím, proč bylo v těchto vodách občas přepadeno plavidlo, jeho posádku únosci zamkli do šatny, pak s lodí několik hodin kroužili a nakonec ji opustili.

Důvod byl prostý: podobně jako únosci z 9/11, kteří prošli výcvikem v amerických leteckých školách, se piráti zdokonalovali v řízení velkých lodí na moři. Indonésan u kormidla nové Countess byl jedním z nich.

Strojník v podpalubí tuto práci dříve vykonával na lodi, kterou unesla Abú Sajáfa. Protože měl strach ze smrti, slíbil, že se přidá k teroristům a stane se jedním z nich.

Třetí Indonésan do tajů rádiové komunikace mezi plavidly a pobřežím pronikl, když pracoval v kanceláři šéfa jednoho obchodního přístavu na severu Bornea, později prodělal radikalizaci, byl přijat do řad Džamáa Islamíja a podílel se na pumových atentátech v tanečních klubech na Bali.

Pouze tito tři z osmi potřebovali nějaké technické vědomosti o lodích. Arabský chemik se nakonec postará o detonaci nákladu, muž ze SAE, Sulejman, pořídí záběry, které otřesou světem, pákistánský mladík v případě potřeby napodobí severoanglický přízvuk kapitána McKendricka a Afghánec bude během cesty, kterou měli před sebou, střídat kormidelníka.

Na konci března se jaro do Kaskádových hor ještě ani nepokusilo zavítat. Byla lezavá zima a v lese kolem srubu ležela silná vrstva sněhu.

Uvnitř bylo útulno a teplo. Navzdory televizním programům běžícím čtyřiadvacet hodin denně, filmům na DVD, hudbě a stolním hrám byla nepřítelem číslo jedna nuda. Podobně jako strážci majáků neměli muži mnoho na práci a jejich půlroční služba se stala těžkou zkouškou jejich soběstačnosti a schopnosti snášet vnitřní samotu.

Dozorci mohli alespoň nazout lyže nebo sněžnice a vypravit se do lesa, aby se udrželi ve formě a odpočinuli si od svých pokojů, jídelny a herny. Pro vězně, jenž se tvrdošíjně odmítal s kýmkoli přátelit, byl stres ještě mnohem větší.

Když Izmat Chán vyslechl, že ho předseda vojenského soudu na Guantanamu propouští z amerického zajetí, byl přesvědčen, že ve věznici Pul-i-Charki nestráví víc než rok. Potom ho však převezli do téhle pustiny, zřejmě natrvalo, a on jen s velkými obtížemi skrýval svůj nesmírný hněv.

Oblékl si tedy nepromokavou bundu, kterou mu dali, vyšel ven a rázoval mezi betonovými zdmi. Deset kroků na délku, pět na šířku. Dokázal chodit se zavřenýma očima a nikdy nenarazil do zdi. Jediným rozptýlením mu byla proměnlivá obloha.

Většinou ji zakrývaly těžké šedivé mraky, ze kterých se snášel sníh. Ale o něco dříve, v době, kdy křesťané zdobí stromečky a zpívají písně, bývala v třeskutém mrazu modrá.

Tehdy se díval, jak po ní krouží orli a havrani. Menší ptáci se usazovali na vrcholu zdi, dívali se na něj a možná uvažovali, proč se s nimi nevydá za svobodou. Nejraději ovšem pozoroval letadla.

U některých poznal, že jsou vojenská, ačkoli nikdy neslyšel o Kaskádových horách, v nichž se necházel, ani o letecké základně McChord osmdesát kilometrů na západ. Pamatoval si však americké bojové stroje z jejich náletů na severní Afghánistán a tohle byly stejné typy.

A pak tu byla dopravní letadla. Lišila se barvami a měla různé emblémy na ocasních plochách, ale on nevěděl, že to nejsou národní symboly, ale loga aerolinií. S výjimkou javorového listu. Letadla, která byla na zádi označena javorovým listem, vždycky stoupala a přilétala od severu.

Kde je sever, to zjistil snadno; na západě se slunce sklánělo k obzoru, a proto se modlil opačným směrem, k Mekce daleko na východě. Tušil, že je v USA, protože hlasy jeho dozorců byly nepochybně americké. Tak proč ze severu přilétala dopravní letadla s jiným národním symbolem? Jedině snad proto, že tam je nějaká jiná země, jejíž obyvatelé se modlí k červenému listu na bílém pozadí. A tak stále dokola chodil mezi zdmi a přemýšlel o zemi červeného listu. A při tom sledoval letadla Air Canada na linkách z Vancouveru.

* * *

V pochybném přístavním baru v Port of Spain na Trinidadu byli dva námořníci z obchodní lodi napadeni místním gangem a zabiti. Oba byli obratně podříznuti.

Než dorazila trinidadská policie, svědky postihla ztráta paměti, takže si vzpomněli jen na to, že útočníků, kteří rvačku vyprovokovali, bylo pět a že pocházeli z ostrova. Policie již nic dalšího vypátrat nedokázala a nikoho nezatkla.

Zabijáci patřili k místnímu podsvětí a s islamistickým terorismem neměli nic společného. Avšak člověk, který jim zaplatil, byl vysoce postaveným představitelem Džamáa Al-Muslimín, nejdůležitější trinidadské teroristické organizace na straně Al-Kajdy.

Ačkoli jí západní média stále nevěnují příliš pozornosti, Džamáa Al-Muslimín se již léta vytrvale rozrůstá, stejně jako další skupiny v Karibiku. V oblasti známé příklonem k nekomplikovanému křesťanství islám vytrvale posiluje díky masovému přistěhovalectví ze Středního východu, střední Asie a indického subkontinentu.

Peníze, jež Džamáa Al-Muslimín za vraždy zaplatila, přišly kanálem připraveným zesnulým panem Tewfíkem Al-Qurem a na zvláštní příkaz zástupce doktora Al-Chattába, který dosud pobýval na ostrově.

Peněženky obětí se nikdo ukrást nepokusil, a tak policie z Port of Spain rychle zjistila, že se jednalo o venezuelské občany z posádky venezuelské lodi kotvící v přístavu.

Kapitána Pabla Montalbana zpráva o ztrátě jeho mužů šokovala a rozesmutnila, ale nemohl se v přístavu zdržet příliš dlouho.

Starost o odeslání těl do Caracasu připadla venezuelskému velvyslanectví a konzulátu, zatímco kapitán Montalban se obrátil na místního agenta a požádal o náhradní námořníky. Agent se přeptal a měl štěstí. Našel dva slušné a snaživé mladé Indy z Keraly, kteří chtěli poznat svět, a třebaže neměli doklad o udělení občanství, jejich profesní doporučení byla v naprostém pořádku.

Připojili se ke čtyřem mužům z původní posádky a Doňa Maria vyplula s pouze jednodenním zpožděním.

Kapitán Montalban měl mlhavou představu, že v Indii žijí většinou hinduisté, avšak nenapadlo by ho, že mezi jejími obyvateli je sto padesát milionů muslimů. Také nevěděl, že radikalizace indických muslimů probíhá stejně rychle jako v Pákistánu nebo že Kerala, kdysi semeniště komunismu, se změnila v obzvlášť úrodnou půdu pro islamistický extremismus.

Jeho dva noví muži v Indii skutečně začínali od píky, ale na Trinidad připluli na rozkaz a kvůli sbírání zkušeností. A konečně venezuelský katolík neměl tušení, že ačkoli ani jeden z nich se nechystá na sebevraždu, pracují pro Džamáa Al-Muslimín. Dva nešťastníci v baru byli zavražděni jen proto, aby dvěma indickým námořníkům uvolnili místo na lodi.

Když se Marek Gumienny dozvěděl novinku z Dálného východu, rozhodl se letět přes Atlantik. Tentokrát však s sebou vzal experta z jiného oboru.

„Odborníci na arabštinu již svou práci odvedli, Steve,“ řekl Hillovi před odletem. „Teď potřebujeme lidi, kteří znají světové obchodní loďstvo.“

S sebou měl člověka z amerického Úřadu pro cla a ochranu hranic, oddělení obchodního loďstva. Steve Hill na sever přijel z Londýna v doprovodu kolegy, který pracoval v protiteroristickém oddělení SIS, námořní sekce.

V Edzellu se oba mladší muži setkali: Chuck Hemingway z New Yorku a Sam Seymour z Londýna. Oba již o sobě věděli, neboť četli zprávy obíhající západní protiteroristickou komunitou. Bylo jim řečeno, že mají dvanáct hodin na to, aby dali hlavy dohromady a vymysleli plán, jak hrozbu vyhodnotit a čelit jí. Když potom předstoupili před Gumiennyho, Hilla, Phillipse a McDonalda, Chuck Hemingway promluvil jako první.

„Tohle není obyčejné pátrání, je to hledání jehly v kupce sena. Pátrání má známý cíl a my jenom víme, že hledáme něco, co pluje. Možná. Trochu vám to vysvětlím.

V současné chvíli světové oceány brázdí čtyřicet šest tisíc obchodních lodí. Polovina z nich pluje pod cizími vlajkami, které lze v podstatě měnit podle toho, co kapitána zrovna napadne.

Oceán tvoří šest sedmin povrchu světa, což je plocha natolik obrovská, že doslova tisíce lodí jsou mimo dohled z pevniny nebo z jiných plavidel.

Osmdesát procent světového obchodu se stále odehrává na moři a to znamená necelých šest bilionů tun. A po celém světě jsou čtyři tisíce využitelných obchodních přístavů.

Konečně, chcete najít plavidlo, ale neznáte typ, velikost, tonáž, tvar, stáří, majitele, vlajku, kapitána ani jméno. Abychom takové plavidlo - loď duchů, jak jim říkáme - vystopovali, potřebujeme buď vědět mnohem víc, nebo mít obrovské štěstí. Můžete nám něco z toho nabídnout?“ Zavládlo ponuré ticho.

„To zní pěkně pesimisticky,“ řekl Marek Gumienny. „Same, máte pro nás jiskřičku naděje?“

„Shodli jsme se s Chuckem na tom, že bychom mohli identifikovat, na jaký druh cíle se teroristé zaměří, a potom prověřit všechny lodě, které k tomu cíli zamíří, a vyžadovat ozbrojenou kontrolu plavidla a nákladu,“ řekl Seymour.

„Povídejte,“ vyzval ho Hill. „Jaký druh cíle by si nejpravděpodobněji mohli zvolit?“

„Lidé z naší branže mají už několik let obavy a několik let sepisují hlášení. Oceány patří teroristům. Skutečnost, že se Al-Kajda při své první okázalé akci rozhodla pro útok ze vzduchu, opravdu odporuje logice. Doufali, že zničí čtyři patra Světového obchodního centra, a vlastně měli neuvěřitelné štěstí. Celou dobu je lákalo moře.“

„Bezpečnost v přístavech byla výrazně posílena,“ namítl Marek Gumienny. „Vím to, viděl jsem rozpočty.“

„Při vší úctě, pane, nestačí to. Víme, že přepadení lodí ve vodách kolem Indonésie - a to ve všech směrech - od přelomu tisíciletí vytrvale přibývá. Někdy jde teroristům jednoznačně o to, aby vydělali nějaké peníze. Ale další události na moři zkrátka nemají logiku.“

„Například?“

„Došlo k deseti případům, kdy piráti unesli remorkér. Některé se pak už nenašly. Remorkéry nemají při dalším prodeji žádnou cenu, protože jsou dosti nápadné a špatně se skrývají. K čemu jim jsou? Domníváme se, že by je mohli použít k odtažení uneseného supertankeru do rušného mezinárodního přístavu, jako je Singapur.“

„A tam tanker odpálí?“ zeptal se Hill.

„To není potřeba. Stačí loď potopit s otevřenými nákladovými prostory. Tím přístav na deset let vyřadí z provozu.“

„Fajn,“ řekl Marek Gumienny, „takže… možný cíl číslo jedna. Vezmete supertanker a použijete ho k uzavření obchodního přístavu. To má být efektní? Zní to celkem přízemně, pokud tedy nejste z toho přístavu… žádné oběti.“

„Je to daleko horší,“ vysvětlil Chuck Hemingway. „Jsou zde další věci, které lze zničit, když zablokováním přístavu způsobíte značné ztráty světovému hospodářství. Ve své nahrávce z října 2004 sám Usáma bin Ládin prohlásil, že se nyní zaměří na ekonomické škody.

Nikdo v nákupních centrech a u benzinových čerpadel si neuvědomuje, že veškerý světový obchod dnes stojí na přesně načasovaných dodávkách. Nikdo už nechce nic skladovat a starat se o zásoby. Tričko, které bylo vyrobeno v Číně a které si v pondělí koupíte v Dallasu, pravděpodobně dorazilo do přístavu v pátek. S benzinem je to stejné.

A co takhle Panamský průplav? Nebo Suez? Když je uzavřete, ve světové ekonomice zavládne chaos. Škody dosáhnou stovek bilionů dolarů. Existují i jiné průplavy natolik úzké a životně důležité, že potopit v nich napříč opravdu velkou nákladní loď nebo tanker by znamenalo zablokovat je.“

„Dobře,“ řekl Marek Gumienny. „Podívejte, musím podat hlášení prezidentovi a pěti dalším vysokým činitelům. Vy, Steve, máte svého ministerského předsedu. Nemůžeme si tenhle vzkaz od Sochora nechat pro sebe. A nemůžeme jen tak ronit slzy. Musíme navrhnout konkrétní opatření. Chtějí, abychom byli aktivní, abychom něco podnikli. Takže dejte dohromady soupis toho, co by se pravděpodobně mohlo stát, a navrhněte protiopatření. Zatraceně, přece nejsme úplně bezbranní.“

Chuck Hemingway vytáhl papír, který měli se Seymourem připravený.

„Dobrá, pane, máme dojem, že možností číslo jedna je únos dosti velkého plavidla - tankeru, nákladní lodi, lodi přepravující rudu - a jeho potopení v úzké, ale významné námořní dopravní cestě. A protiopatření? Identifikovat tyto dopravní cesty a z obou stran je hlídat válečnými loďmi. Všechna vstupující plavidla prohledá námořní pěchota.“

„Panebože,“ řekl Steve Hill, „to způsobí zmatek. Vyslechneme si, že se chováme jako piráti. A co země, v jejichž vodách ty dopravní cesty jsou? Ty do toho nemůžou mluvit?“

„Jestliže teroristé uspějí, lodní doprava a pobřežní země přijdou na mizinu. Nedojde k žádným zdržením -mariňáci můžou vstoupit na palubu, aniž loď zpomalí. A upřímně řečeno, teroristé na palubě lodi duchů si takovou návštěvu dovolit nemůžou. Začnou střílet, prozradí se a jejich plán předčasně skončí. Myslím, že majitelé lodí budou na naší straně.“

„Možnost číslo dvě?“ zeptal se Steve Hill.

„Připlout s lodí duchů, napěchovanou výbušninami, do důležitého zařízení, jako je mořská rafinerie nebo vrtná plošina, a vyhodit ho do vzduchu. Způsobí to astronomické ekologické a ekonomické škody na mnoho let. Saddám Husajn to udělal v Kuvajtu, když před postupující koalicí zapaloval ropné vrty a nechal za sebou spálenou zemi. Protiopatření: stejná. Identifikovat a zkontrolovat každé plavidlo, které se k takovému zařízení přiblíží. Zajistit pozitivní identifikaci za hranicí patnáctikilometrového ochranného pásma.“

„Na to nemáme dost válečných lodí,“ namítl Steve Hill. „Každá pobřežní rafinerie, každá vrtná plošina?“

„Proto se o náklady musí podělit státy, v jejichž vodách se tato zařízení nacházejí. A nemusejí to být válečné lodě. Jestliže na zasahující plavidlo někdo vystřelí, loď duchů bude odhalena a můžeme ji potopit ze vzduchu, pane.“

Marek Gumienny si přejel dlaní po čele.

„Co dál?“

„Je tu ještě třetí možnost,“ řekl Seymour. „Použití výbušnin ke způsobení obrovského masakru. V tomto případě by cílem zřejmě bylo nějaké turistické centrum na pobřeží, plné lidí na dovolené. Je to strašlivá vyhlídka a připomíná zničení Halifaxu v Novém Skotsku v roce 1917, kdy přímo uprostřed přístavu vybuchla muniční loď. Z mapy zmizelo celé město. O události se dodnes mluví jako o největší nejaderné explozi v dějinách.“

„Musím to všechno ohlásit nadřízeným, Steve, a nebude se jim to zamlouvat,“ řekl Gumienny, když si na vzletové dráze potřásli rukama. „Mimochodem, pokud přijmeme protiopatření, což bude nutné, nepřipadá v úvahu, že bychom z toho vynechali média. Musíme vymyslet co nejlepší krycí příběh, abychom odvrátili pozornost našich nepřátel od plukovníka Martina. Jenomže i vy si zřejmě uvědomujete, že bez ohledu na jeho schopnosti se musíme smířit s realitou. Je docela dobře možné, že už není mezi živými.“

* * *

Major Larry Duval vyhlédl z instruktážní místnosti do arizonského slunce a jako vždy obdivoval letoun F-15 Strike Eagle, který na něj čekal. Létal na typu F-15E již deset let a měl dojem, že našel životní lásku.

Během své kariéry létal na strojích F-111 Aardvark a F-4G Wild Weasel, což si v obou případech pokládal v rámci vojenského letectva Spojených států za čest, ovšem při setkání s Eaglem poznal po dvaceti letech služby v USAF lásku na první pohled.

Na stíhačce, se kterou dnes poletí ze základny Luke nad stát Washington, se ještě pracovalo. Imunní vůči lásce a vášni i nenávisti a strachu, stroj klidně stál uprostřed hemžení mužů a žen v kombinézách, kteří se krčili pod jeho statným trupem. Larry Duval svému letounu záviděl; bez ohledu na složitost bezpočtu svých systémů Eagle nic necítil. Nikdy nemohl mít strach.

Letadlo procházelo přípravou na dopolední test, který musel následovat po celkové prohlídce a pozemní údržbě na základně. Předpisy vyžadovaly, aby byl po čase, který letadlo strávilo v dílnách, proveden zkušební let.

A tak toho dopoledne, zalitého v Arizoně jarním sluncem, stroj vyčkával; 19,5 metru dlouhý, 5,6 metru vysoký, s rozpětím 13 metrů, vážící 18 tun prázdný a 36 tun s maximální vzletovou zátěží. Larry Duval se obrátil na svého důstojníka zbraňových systémů (WSO), kapitána Nickyho Johnse, který k němu kráčel po kontrole svého vybavení. V Eaglu WSO sedí v tandemu za pilotem, obklopený avionikou za miliony dolarů. Během dlouhého letu na základnu McChord všechny systémy vyzkouší.

Přijelo otevřené auto a odvezlo oba členy posádky osm set metrů k čekající stíhačce. Deset minut strávili předletovými kontrolami, třebaže pravděpodobnost, že pozemní personál něco přehlédl, byla mizivá.

V kabině se připoutali a naposledy kývli na členy pozemního personálu. Ti slezli po schůdkách na zem, odklidili se do bezpečí a ponechali je jejich osudu.

Larry Duval nastartoval dva výkonné motory F-100, kabina se syčením zapadla na místo a Eagle se dal do pohybu. Vyjel do mírného vánku na dráze, zastavil, dostal povolení ke vzletu a nahrbil se při poslední zkoušce brzd. Po zapnutí forsáže vyšlehly z trysek desetimetrové plameny a major Duval přidal plyn na plný výkon.

Po kilometru a půl na ranveji se kola Eaglu v rychlosti 340 kilometrů za hodinu odlepila od země. Zatáhnout podvozek, zatáhnout klapky, upravit výkon motoru z přídavného spalování, které spotřebovává ohromné množství paliva, do ekonomičtějšího režimu. Duval nastavil rychlost stoupání na patnáct set metrů za minutu a WSO mu zezadu sdělil kurz k cíli. Ve výšce devíti kilometrů na čisté modré obloze Eagle přešel do vodorovného letu a vydal se na severozápad směrem k Seattlu. Pod sebou měl Skalisté hory pokryté sněhem a tak to zůstane po celou dobu letu.

Na britském ministerstvu zahraničí dolaďovali poslední detaily dopravy britské vlády a jejích poradců na dubnové zasedání G8. Celá delegace poletí mimořádnou linkou z Heathrow na letiště JFK v New Yorku, kde ji oficiálně přivítá americká ministryně zahraničí.

Dalších šest neamerických delegací přiletí ze šesti různých hlavních měst na stejné, tedy na Kennedyho mezinárodní letiště.

Všichni účastníci zůstanou na letištní ploše, kilometr a půl od nejbližších demonstrantů před terminálem. Prezident nechtěl připustit, aby ti, které označoval za „cvoky“, pokřikovali urážky na jeho hosty nebo je jakkoli obtěžovali. Události ze Seattlu a Janova se nesměly opakovat.

Přepravu z JFK budou zajišťovat vrtulníky, které účastníky přesunou do dalšího neprodyšně uzavřeného prostředí. Odtamtud snadno dojdou na místo konání pětidenní konference, kde je čeká luxus a soukromí. Bylo to jednoduché a dokonalé.

„Nikoho to nikdy dřív nenapadlo, ale když se nad tím zamyslíte, je to geniální,“ řekl jeden britský diplomat. „Možná bychom to také měli jednoho dne vyzkoušet.“

„Ještě lepší je,“ utrousil jeho starší a zkušenější kolega, „že po Gleneagles na nás dlouho nepřijde řada. S bezpečnostními opatřeními si budou pár let lámat hlavu ostatní.“

Netrvalo dlouho a Marek Gumienny se znovu vypravil za Stevem Hillem. Předtím s ředitelem své agentury zavítal do Bílého domu, kde šestici vysoce postavených činitelů vysvětlil, jaké závěry byly vyvozeny z podivné zprávy z téměř neznámého ostrova Labuan.

„Jejich názor je v podstatě stejný jako dřív,“ oznámil Gumienny. „Ať je to cokoli a ať je to kdekoli, najděte to a zničte.“

„S mojí vládou je to stejné,“ řekl Steve Hill. „Neplatí žádná omezení, při spatření zneškodnit. A chtějí, abychom na tom spolupracovali.“

„V pořádku. Jenže, Steve, moji lidé jsou přesvědčeni, že cílem budou zřejmě USA, takže ochrana našeho pobřeží má přednost před vším ostatním - Středním východem, Asií, Evropou. Máme naprostou prioritu z hlediska všech našich zdrojů - družic, válečných lodí, prostě všeho. Jestliže loď duchů zpozorujeme někde mimo naše vody, dobrá, odkloníme své zdroje a zlikvidujeme ji.“ Ředitel americké Národní tajné služby John Negroponte zmocnil CIA k tomu, aby „důvěrným způsobem“ informovala britské partnery o opatřeních, která Spojené státy hodlají přijmout.

Obranná strategie bude mít tři fáze: letecký průzkum, identifikaci plavidla a prověření. Jakékoli neuspokojivé vysvětlení či nevysvětlitelná odchylka od kurzu povede k fyzickému zásahu. Každý odpor bude mít za následek zničení na moři.

Pomyslným kruhem o poloměru čtyři sta osmdesát kilometrů bylo ohraničeno mořské teritorium kolem Labuanu. Ze severního okraje tohoto kruhu byla narýsována čára přes Pacifik k Anchorage a jižnímu pobřeží Aljašky. Druhá čára směřovala od jižního okraje indonéského kruhu přes Pacifik na jihovýchod k Ekvádoru.

Vymezená oblast zahrnovala většinu Tichého oceánu včetně západního pobřeží Ameriky od Kanady přes USA a Mexiko až po Ekvádor, a to i s Panamským průplavem.

Bílý dům rozhodl, že to zatím není třeba oznamovat, ale podle plánu měla být sledována každá loď, jež se v tomto trojúhelníku bude pohybovat směrem k Americe. Všechny, které trojúhelník opustí nebo poplují k Asii, zůstanou bez dozoru. Zbytek bude identifikován a prověřen.

Díky mnohaletému tlaku několika dozorčích orgánů, často označovaných za otravné, se měli na koho obrátit. Velcí námořní dopravci přistoupili na to, že se součástí jejich běžné praxe stane sestavování plavebních plánů, stejně jako musejí aerolinie vypisovat plány letové. Sedmdesát procent plavidel v kontrolované oblasti se v těchto dokumentech vyskytovalo a společnosti mohly kontaktovat jejich kapitány. Podle nových pravidel bylo rovněž dohodnuto, že kapitáni použijí jisté slovo, známé pouze majitelům, pokud jim nic nehrozí. Jestliže toto slovo z rádia nezazní, bude to znamenat, že kapitán mluví pod nátlakem.

Sedmdesát dva hodin po setkání v Bílém domě se první družice KH-11 Keyhole stočila ze své oběžné dráhy a začala fotografovat indonéský kruh. Její počítače dostaly pokyn pořídit snímek každého obchodního plavidla v okruhu čtyři sta osmdesát kilometrů od Labuanu. Počítače se instrukcemi řídí, a tak uposlechly. Když se pustily do práce, Countess of Richmond plula Makasarským průlivem na jih a byla 500 kilometrů jižně od ostrova. Družice ji nevyfotila.

* * *

V Londýně měli dojem, že má-li Bílý dům obavy především z útoku z Pacifiku, vidí věc poněkud jednostranně. Varování z edzellské konference byla ve Velké Británii i Spojených státech podrobena dalšímu zkoumání, ovšem její závěry se setkaly se všeobecným souhlasem.

Musel přijít dlouhý osobní telefonát na horké lince mezi Downing Street a Bílým domem, během kterého došlo ke shodě ohledně dvou nejdůležitějších vodních cest východně od Malty. Bylo ujednáno, že královské námořnictvo bude ve spolupráci s Egypťany střežit jižní konec Suezského průplavu a prověřovat všechny lodě připlouvající z Asie s výjimkou těch nejmenších.

Válečné lodě amerického námořnictva nacházející se v Perském zálivu, Arabském moři a Indickém oceánu budou hlídkovat v Hormuzském průlivu. Zde hrozilo nebezpečí pouze od velkých plavidel, schopných při potopení zatarasit hluboký kanál uprostřed průlivu. Cestovaly tudy zejména supertankery, které připlouvaly prázdné od jihu a naplněné surovou ropou se vracely s daleko hlubším ponorem od některého z přečerpávacích ostrovů u Íránu, SAE, Kataru, Bahrajnu, Saúdské Arábie či Kuvajtu.

Dobrá zpráva pro Američany zněla, že společností vlastnících tyto tankery bylo poměrně málo a ochotně spolupracovaly, aby se vyhnuly katastrofě. Vrtulník Sea Stallion s jednotkou námořní pěchoty mohl přistát na palubě supertankeru směřujícího do průlivu, avšak stále ještě od něj pět set kilometrů vzdáleného, rychlá prohlídka můstku netrvala dlouho a loď vůbec nezpomalila.

Pokud šlo o hrozby číslo dvě a tři, všechny vlády evropských zemí s důležitými přístavy byly upozorněny na možný výskyt lodi duchů pod kontrolou teroristů. Bylo na Dánsku, aby ochránilo Kodaň, Švédsko se postaralo o Stockholm a Goteborg, Němci prověřovali plavidla směřující do Hamburku a Kielu a Francie dbala na bezpečnost Brestu a Marseille. Letadla britského námořnictva z Gibraltaru začala hlídkovat v úžině zvané Herkulovy sloupy, mezi „Skálou“ a Marokem, a zjišťovala totožnost všech lodí z Atlantiku.

Během celého letu nad Skalistými horami major Duval testoval Eagle za různých rychlostí a letadlo se chovalo perfektně. Počasí pod nimi se změnilo.

Na arizonské bezmračné modré obloze se objevily první mráčky, kterých při přeletu z Nevady do Oregonu ještě přibylo. Když přes řeku Columbia dorazili do Washingtonu, oblaka pod nimi tvořila souvislou vrstvu od země do výše šest kilometrů, sunoucí se od kanadské hranice na severu. V devíti kilometrech byla obloha stále čistě modrá, ale přiblížení k letišti předpokládalo dlouhý let hustou oblačností. Tři sta kilometrů od cíle major Duval zavolal na základnu McChord a požádal o sestup na přistání řízený ze země.

Z McChordu ho požádali, aby se držel na východ, nad Spokane se obrátil a klesal podle pokynů. Eagle právě zahýbal doleva k základně, když klíč na matice, který se měl stát nejdražším v dějinách USAF, sklouzl z místa mezi dvěma hydraulickými vedeními, kde ho zapomněli, k pravému motoru. Když se Eagle ustálil ve vodorovné poloze, klíč spadl na lopatku turbodmychadla.

Prvním důsledkem byl ohlušující rámus kdesi hluboko v útrobách pravého motoru F-100, v němž se začaly lámat lopatky kompresoru, ostré jako břitvy a rotující téměř rychlostí zvuku. Každá ulomená lopatka narážela do ostatních. V obou kokpitech nepřehlédnutelné červené světlo zodpovědělo zděšenou otázku Nickyho Johnse: „Co to sakra bylo?“

Larry Duval před ním uposlechl hlas ve své hlavě, který volal: „Vypni ho.“

Duvalovy zkušené prsty prováděly jednotlivé úkony téměř samy a mačkaly jeden vypínač po druhém: palivo, elektrické obvody, hydraulická vedení. Pravý motor však hořel. Automatické hasicí zařízení se zapínalo samo, ovšem bylo příliš pozdě. Motor F-100 se rozpadal na kusy, přičemž tento proces bývá popisován jako „katastrofické selhání“.

WSO za Duvalem volal na základnu McChord: „Mayday, mayday, mayday, pravý motor hoří…“

Přerušil ho další rámus zezadu. Poškozený motor se ani zdaleka nezastavil a jeho úlomky přes protipožární přepážku útočily na levou stranu letadla. Rozsvítily se další červené kontrolky. Druhý motor rovněž vzplanul. Se sníženým přívodem paliva a jedním fungujícím motorem by Larry Duval dokázal přistát. Ovšem při selhání obou motorů moderní stíhačka neplachtí jako ty před dávnými časy; padá k zemi jako kámen.

Kapitán Johns později při vyšetřování řekl, že pilotův hlas zněl klidně a vyrovnaně. Pilot přepnul rádio nastálo na vysílání, aby nemusel řídícího letového provozu v McChordu o všem informovat; slyšel všechno v reálném čase.

„Ztratil jsem oba motory,“ řekl major. „Připravit na vystřelení.“

WSO se naposledy podíval na přístroje. Výška: 7300 metrů. Klesání: stále ostřejší. Venku zatím svítilo slunce, ale rychle se blížili k oblačnému příkrovu. Eagle hořel jako pochodeň. WSO zaslechl klidný hlas zepředu.

„Vystřelit. Vystřelit.“

Oba muži sáhli po madlech pod sedačkami a zatáhli. Nic jiného dělat nemuseli. Moderní katapultovací sedadla jsou natolik automatická, že vše obstarají i za pilota v bezvědomí.

Larry Duval ani Nicky Johns neviděli zánik svého letadla. Jejich těla byla během jeho posledních vteřin vržena nahoru proti tříštící se kabině a do mrazivé stratosféry. Sedadlo jim přitáhlo popruhy, aby si při prudkém pohybu nepolámali kosti v rukou a nohou. Také chránilo jejich obličeje před zrychlením, které by dokázalo prostrčit lícní kosti skrz lebku.

Obě katapultovaná sedadla se zásluhou nevelkých brzdicích padáků stabilizovala a rychle klesala k zemi. O vteřinu později se ocitli v mracích. I když přes sluneční clony viděli, před očima měli pouze ubíhající šedou masu.

Sedadla vycítila, že jsou dost blízko zemi na to, aby svůj úkol splnily hlavní padáky. Popruhy se uvolnily a muži, jež nyní dělila kilometrová vzdálenost, prostě vypadli ze sedadel, která se zřítila dolů na zem.

Padáky se rovněž otevíraly automaticky. Nejprve vylétl malý padák, jenž člověka ve vzduchu ustálí, a potom ten velký. Oba muži sebou trhli, když jejich rychlost klesla ze 190 km/h přibližně na dvacítku.

Přes lehké nylonové letecké kombinézy a anti-G obleky začali vnímat intenzivní chlad. Dokud nenarazili na špičky borovic a smrků, zdálo se jim, že jsou v podivné vlhké a šedivé zemi nikoho mezi nebem a peklem.

V pološeru pod spodní hranou mraků major dopadl na jakousi mýtinu a jeho pád ztlumily pružné jehličnaté větve ležící na zemi. Po několika vteřinách se vzpamatoval, uvolnil přezku hlavního padáku na své hrudi a postavil se. Potom začal rádiem volat záchranáře, aby ho mohli zaměřit.

Nicky Johns také skončil mezi stromy, ovšem nikoli na mýtině, ale přímo v hustém lese. Narazil do větví a do obličeje mu vlétla sprška sněhu. Čekal, až přijde náraz na zem, ale nedočkal se. V mrazivém příšeří viděl, že padák se zachytil v koruně stromu. Dole rozeznal zem. Sníh a jehličí, napadlo ho, asi o čtyři a půl metru níž. Zhluboka se nadechl, uvolnil přezku a padal.

Při troše štěstí by se po dopadu postavil. Jenomže ucítil, jak mu levá noha, která zapadla mezi dvě silné větve pod sněhem, čistě praská v holeni. Pochopil, že se chlad a šok zanedlouho nemilosrdně zakousnou do jeho fyzických rezerv. Také on sáhl po rádiu a začal vysílat.

Eagle se po katapultování posádky snažil ještě několik vteřin letět. Zvedl nos nahoru, zakolísal, naklonil se, znovu začal padat, a když klesl do vrstvy mraků, vybuchl. Plameny se dostaly k palivovým nádržím.

Při té příležitosti se oba motory vytrhly ze závěsů a odpadly. O šest kilometrů níž oba motory, pětitunové kovové kolosy řítící se rychlostí 800 kilometrů za hodinu, dopadly do divočiny Kaskádových hor. Jeden přelámal dvacet stromů. Druhý toho napáchal víc.

Důstojníkovi CIA pro zvláštní operace, který velel posádce ve srubu, trvalo dvě minuty, než znovu nabyl vědomí a zvedl se z podlahy v jídelně, kde obědval. Točila se mu hlava a bylo mu na zvracení. Ve vířícím prachu se opřel o stěnu srubu a vyvolával jména. Místo odpovědi zaznělo sténání. Po dvaceti minutách měl jasno. Dva muži, kteří se v herně věnovali kulečníku, byli mrtví. Tři utrpěli zranění. Štěstí měli ti, kdo byli venku na menším výletě. Byli několik set metrů od srubu, když na něj, jak se domnívali, dopadl meteorit. Když bylo potvrzeno, že z dvanácti zaměstnanců CIA dva zemřeli, tři potřebují přepravit do nemocnice, dva výletníci jsou v pořádku a zbývajících pět je otřeseno, zkontrolovali vězně.

Později jim bylo vyčítáno, že si nepočínali dost rychle, ale vyšetřování ukázalo, že jejich prvotní obava o kolegy byla zcela pochopitelná. Pohled špehýrkou do Afgháncovy cely ukázal, že je tam příliš mnoho světla. Když vpadli dovnitř, dveře z místnosti na obezděné prostranství byly otevřené. Samotná cela, jejíž stěny tvořil vyztužený beton, náraz přečkala bez úhony.

Zeď kolem dvorku takové štěstí neměla. I když byla rovněž z betonu, padající tryskový motor F-100 z ní odlomil půldruhého metru dlouhý kus a odrazil se do místností dozorců. A Afghánec byl pryč.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Když se rozsáhlá americká námořní past od Filipín, Bornea a východní Indonésie přes Pacifik až po pobřeží USA uzavřela, Countess of Richmond unikla do Floreského moře a pokračovala Lombockou úžinou mezi Bali a Lombokem do Indického oceánu. Tam se stočila na západ k Africe.

Tísňové volání z hořícího Eaglu zachytili přinejmenším tři posluchači. Letecká základna McChord pochopitelně vše nahrávala, neboť právě ona hovořila s posádkou. Letecká základna námořnictva na ostrově Whidbey severně od McChordu rovněž poslouchala na šestnáctém kanálu, stejně jako jednotka pobřežní stráže USA v Bellinghamu. Během několika vteřin po tísňovém volání byly v kontaktu a společně triangulační metodou zjišťovaly polohu katapultované posádky.

Doby, kdy se piloti bezmocně houpali v nafukovacích člunech nebo leželi v lese, jsou dávno pryč. Dnes mají posádky letadel záchranné vesty s moderními vysílači, malými, ale výkonnými, a rádiem, které umožňuje hlasovou komunikaci.

Vysílače byly okamžitě zaměřeny a tři naslouchající stanice jejich polohu lokalizovaly s přesností na několik metrů. Major Duval se nacházel v srdci národního parku a kapitán Johns spadl do dřevařského lesa. Obě zóny byly přes zimu uzavřené.

Oblačnost dosahující až k zemi znemožnila záchranu vrtulníkem, což je nejrychlejší a nejoblíbenější postup. Bylo třeba postupovat jako za starých časů. Terénní vozidla dopraví po cestách záchranné týmy co nejblíže a odtamtud bude za katapultovanými letci nutné vyrazit pěšky.

Nebezpečí představovalo podchlazení a v případě Johnse se zlomenou nohou také komplikace úrazu. Šerif z whatcomského okresu vysílačkou ohlásil, že jeho lidé jsou připraveni a během třiceti minut se shromáždí v městečku Glacier na kraji lesa. Nejblíže měli k Nickymu Johnsovi. Kolem Glacieru bydlelo několik dřevorubců, kteří znali všechny lesní cesty. Šerif obdržel Johnsovu přesnou polohu a vyrazil.

Aby zraněný neklesal na duchu, v McChordu ho přes komunikátor spojili přímo se šerifem, který ho tak mohl neustále informovat o postupu záchranářů.

Washingtonská správa národních parků se zaměřila na majora Duvala. Zkušeností měli na rozdávání; každý rok zachraňovali táborníky, kteří někde spadli a zranili se.

V parku znali každou cestu a v případě potřeby i pěšinu. Nastoupili do sněžných skútrů a čtyřkolek. Protože jejich člověk neutrpěl zranění, snad ho nebude nutné transportovat na nosítkách.

S ubíhajícími minutami však tělesná teplota letců klesala, Duvalovi pomaleji než Johnsovi, který se nemohl hýbat. Bylo nutné přinést oběma mužům rukavice, boty, deky a horkou polévku, než je přemůže chlad.

Záchranným skupinám nikdo neřekl, neboť to nikdo nevěděl, že v rezervaci se toho dne pohybuje ještě jeden muž a že je opravdu velmi nebezpečný.

Tým CIA měl štěstí v tom, že komunikační zařízení v poničeném srubu při zásahu nijak neutrpělo. Velitel měl za úkol uskutečnit jediný telefonát, ovšem číslo měl opravdu dobré. Byla to bezpečná linka přímo na stůl DDO Marka Gumiennyho v Langley. Když zástupce ředitele pro operace o tři časová pásma východněji zvedl sluchátko, jeho hodinky ukazovaly něco po čtvrté odpoledne.

Hlášení vyslechl velice klidně. Nezačal řádit jako pominutý, ačkoli jeho agenturu postihla katastrofa obrovského rozsahu. Ještě než jeho mladší kolega v divočině Kaskádových hor domluvil, Gumienny již začal analyzovat situaci. Dva mrtví v mrazu chvíli počkají. Zranění musejí být vrtulníkem dopraveni do nemocnice. A uprchlíka je třeba dopadnout.

„Může u vás přistát vrtulník?“ zeptal se.

„Ne, pane, mraky jsou těsně nad zemí a možná bude zase sněžit.“

„Jaké je nejbližší město, ke kterému vede silnice?“

„Jmenuje se Mazama. Leží na hranici rezervace, ale za dobrého počasí se odtamtud dá dojet do Hartova průsmyku. To je asi kilometr a půl daleko. Odsud tam žádná cesta nevede.“

„Jste tajné výzkumné zařízení, rozumíte? Měli jste vážnou nehodu. Naléhavě potřebujete pomoc. Zavolejte šerifa z Mazamy a vyžádejte si od něho veškerou dostupnou pomoc. Rolby, sněžné skútry, terénní auta co nejblíž. Lyže, sněžnice a saně na poslední úsek. Odvezte ty muže do nemocnice. Dokážete mezitím udržet teplo?“

„Ano, pane. Dvě místnosti jsou v troskách, ale tři jsme neprodyšně uzavřeli. Ústřední topení nefunguje, ale rozdělali jsme oheň v krbu.“

„Výborně. Až dorazí záchranáři, všechno zamkněte, zničte tajná komunikační zařízení, kódy vezměte s sebou a postarejte se o zraněné.“

„Pane?“

„Ano?“

„A co Afghánec?“

„O toho se postarám já.“

Marek Gumienny si vzpomněl na původní dopis, který mu John Negroponte předal na začátku operace Sochor. Pravomoci bez hranic. Žádná omezení. Přišel čas, aby si armáda zasloužila své dolary od daňových poplatníků. Zavolal do Pentagonu.

Díky mnoha letům v agentuře a novému duchu sdílení informací byl v těsném kontaktu s Obrannou zpravodajskou agenturou, která zase úzce spolupracovala se zvláštními silami. O dvacet minut později se dozvěděl, že si může poprvé za celý velmi špatný den vydechnout.

Zhruba šest kilometrů od letiště McChord leží základna pozemního vojska Fort Lewis. V koutě tohoto rozlehlého vojenského tábora se nachází běžně nepřístupný areál, v němž sídlí 1. skupina zvláštních sil, známá jako operační oddělení (OD) Alfa 143. Číslovka 3 znamená horskou jednotku neboli tým „A“. Jejím operačním velitelem byl kapitán Michael Linnett.

Když jeho pobočník přijal hovor z Washingtonu, nemohl toho příliš udělat, ačkoli mluvil s dvouhvězdičkovým generálem.

„Právě teď nejsou na základně, pane. Účastní se taktického cvičení na Mount Rainer.“

Washingtonský generál o této drsné hoře jižně od Tacomy v okrese Pierce nikdy neslyšel.

„Můžete je zpátky na základnu přemístit vrtulníkem, poručíku?“

„Ano, pane, myslím, že ano. Mraky jsou dost vysoko.“

„Můžete je dopravit do města Mazama poblíž Hartova průsmyku na okraji rezervace Pasayten Wildemess?“

„Tohle musím zjistit, pane.“

Za tři minuty se ozval znovu. Generál čekal na lince.

„Ne, pane. Oblačnost je tam až u země a má sněžit. Museli by tam jet nákladním autem.“

„Dobře, takže je tam dostaňte co nejrychleji. Říkáte, že jsou na manévrech?“

„Ano, pane.“

„Mají s sebou všechno, co potřebují do Pasayten Wilderness?“

„Všechno pro operaci v těžkém terénu a mrazu, generále.“

„Ostrou munici?“

„Ano, pane. Je to simulovaný hon na teroristy v Národním parku Rainer.“

„Dobře, tak teď už simulovaný není, poručíku. Přesuňte celou jednotku do úřadu šerifa v Mazamě. Spojte se s agentem CIA Olsenem. Zůstaňte s Alfou v kontaktu a hlaste mi vývoj situace.“

Když se kapitán Linnett dozvěděl, že došlo k jakési mimořádné události, kvůli úspoře času požádal o letecký přesun. Základna Fort Lewis měla vlastní vrtulník Chinook a ten tým Alfa vyzvedl o třicet minut později na prázdném parkovišti pro návštěvníky na úpatí hory.

Chinook s jednotkou odletěl co nejdále na sever, jak to sníh dovoloval, a přistál na malém letišti západně od Burlingtonu. Nákladnímu autu cesta trvala hodinu, a tak tam dorazily skoro současně.

Z Burlingtonu se mezistátní silnice číslo 20 táhne podél řeky Skagit ke Kaskádovým horám. V zimě je uzavřená pro všechna vozidla kromě terénních s úředním pověřením; nákladní auto zvláštních sil disponovalo vybavením pro všechny druhy terénu včetně těch dosud neobjevených. Cesta však ubíhala pomalu. Trvalo čtyři hodiny, než unavený řidič dorazil do městečka Mazama.

Tým CIA byl také vyčerpaný, ale konečně bude moci naložit své zraněné kolegy, omámené morfiem, do sanitky, která je odveze na jih k čekajícímu vrtulníku a závěrečnému přesunu do tacomské nemocnice.

Olsen kapitánu Linnettovi řekl jen to, co uznal za vhodné. Linnett odsekl, že má bezpečnostní prověrku, a požadoval další informace.

„Ten uprchlík má pořádné zimní oblečení a boty?“

„Ne. Pohorky, teplé kalhoty a lehkou prošívanou bundu.“

„Co lyže nebo sněžnice? Je ozbrojený?“

„Ne, nic takového.“

„Už se stmívá. Má brýle pro noční vidění? Cokoli, co by mu mohlo usnadnit pohyb?“

„Ne, to určitě ne. Byl uvězněný v uzavřené cele.“

„Tak to nebude problém,“ konstatoval Linnett. „Za těchhle teplot se bude bez kompasu ploužit sněhem metr po metru a točit se dokola. Dostaneme ho.“

„Je tu ještě jedna věc. Pochází z hor. Narodil se v nich a vyrostl tam.“

„Někde tady?“

„Ne. V Tora Bora. Je to Afghánec.“

Linnett zíral v němém úžasu. Sám v Tora Bora bojoval. Účastnil se první invaze do Afghánistánu, když koaliční zvláštní síly, americké a britské, prohledávaly Spin Ghar a pátraly po skupině Saúdských Arabů na útěku, z nichž jeden měřil skoro dva metry. A později se zapojil také do operace Anakonda. Ani ta nedopadla dobře. Ztratili při ní několik dobrých mužů. Linnett měl s Paštúny z Tora Bora nevyřízené účty.

„Jedeme,“ zavelel a jeho muži znovu nastoupili do nákladního auta. To je odveze zbytek cesty k Hartovu průsmyku. Potom se, pokud jde o dopravu, vrátí o tři tisíce let zpátky k lyžím a sněžnicím.

Když odjížděli, ze šerifovy vysílačky se ozvala zpráva, že oba letci byli nalezeni a zachráněni, podchlazení, ale živí. Již se o ně starali v nemocnici v Seattlu. Byla to dobrá zpráva, ovšem pro muže jménem Lemuel Wilson přišla poněkud pozdě.

* * *

Anglo-američtí znalci obchodního loďstva, kteří se ujali velení operace Sochor, se stále soustředili na hrozbu číslo jedna, tedy na myšlenku, že Al-Kajda plánuje uzavřít nějakou úžinu, která představuje celosvětově důležitou vodní cestu.

V tomto směru byla rozhodující velikost lodi. Na nákladu nezáleželo, i když unikající ropa by skoro znemožnila demolici za asistence potápěčů. Do celého světa letěly dotazy, jejichž cílem bylo zjistit totožnost každého plavidla s velkou tonáží.

Bylo zřejmé, že s rostoucím výtlakem klesá počet lodí v dané třídě a že většina patří důvěryhodným a obřím společnostem. Proběhla kontrola pěti set ultravelkých a velmi velkých plavidel pro přepravu surové ropy, ULCC a VLCC, známých veřejnosti jako supertankery, a bylo zjištěno, že žádné z nich se nestalo terčem útoku. Potom byla tonáž snižována po deseti tisících tunách nákladu. Jakmile skončilo prověřování všech lodí nad padesát tisíc tun, strach ze zablokování úžiny začal opadávat.

Lloydův registr dodnes zůstává zřejmě nejobsáhlejším archivem na světě a tým z Edzellu se s touto firmou spojil přímou linkou, která byla v neustálé permanenci. Na radu Lloyd’s se soustředili na lodě plující pod cizími vlajkami, registrované v podezřelých přístavech nebo vlastněné podezřelými majiteli. Lloyďs a protiteroristické (námořní) oddělení Tajné zpravodajské služby vytipovaly ve spolupráci s americkou CIA a pobřežní stráží přes dvě stě plavidel a označily je jako „potenciálně nebezpečné“, aniž o tom jejich kapitáni a majitelé věděli. Zatím se však nedělo nic, kvůli čemu by se bouřkové signální kužely měly nadout větrem.

Kapitán Linnett se v horách vyznal a věděl, že pokud se někdo pokusí postupovat bez speciální obuvi terénem, v němž se pod sněhem skrývaly neviditelné kmeny, kořeny, strouhy, jámy, potůčky a bystřiny, s vypětím všech sil dosáhne rychlosti necelého kilometru v hodině.

Takový odvážlivec pravděpodobně přes sněhovou krustu vkročí do tenkého pramínku a s mokrými botami začne alarmující rychlostí ztrácet tělesné teplo, což povede k podchlazení a omrzlinám prstů na nohou.

Pokyny, které Olsen obdržel z Langley, hovořily jednoznačně; uprchlík se za žádných okolností nesmí dostat do Kanady nebo k fungujícímu telefonu. To nepřicházelo v úvahu.

Linnett měl jasno. Jeho cíl bude bez kompasu bloudit v kruzích. Při každém druhém kroku zakopne a upadne. Ve tmě pod stromy nic neuvidí, což by platilo i v případě, že by měsíčnímu světlu nestála v cestě šestikilometrová vrstva ledově studené oblačnosti.

Pravda, muž vyrazil o pět hodin dříve, jenže to mu poskytovalo jen něco přes čtyři kilometry náskoku. Příslušníci zvláštních sil budou na lyžích postupovat třikrát rychleji, a i kdyby kvůli balvanům a ležícím kmenům museli nasadit sněžnice, jejich tempo bude stejně dvojnásobné v porovnání s uprchlíkovým.

Pokud šlo o lyže, Linnett se nemýlil. Z místa na konci cesty, kde je vysadilo nákladní auto, dorazili ke zničenému srubu CIA za necelou hodinu. Nejprve se svými muži prověřil, zda se uprchlík nevrátil pro lepší výstroj. Nic tomu nenasvědčovalo. Dvě mrtvá těla, ztuhlá mrazem, byla s rukama zkříženýma na prsou uložena v prochladlé jídelně, aby zůstala uchráněna před hladovou zvěří. Zůstanou tam, dokud se nerozptýlí mraky a nepřiletí pro ně vrtulník.

Tým „A“ čítal dvanáct mužů; Linnett byl jediný důstojník a jeho zástupce měl hodnost praporčíka. Zbytek týmu tvořili zkušení vojáci nejméně s hodností štábního seržanta. Byli mezi nimi dva ženisté (kvůli demolicím), dva radisté, dva „medici“, týmový seržant (s nikoli jednou, ale dvěma specializacemi), seržant výzvědné služby a dva ostřelovači. Zatímco Linnett obhlížel zničený srub, jeho týmový seržant, což byl zkušený stopař, prozkoumal okolí.

Naštěstí ještě nenapadl čerstvý sníh; přistávací plochu a prostranství před hlavním vchodem, kam dorazil záchranný tým z Mazamy, pokrývala změť stop. Od rozbité zdi vedly jediné šlépěje přímo na sever.

Náhoda? zamyslel se Linnett. Byl to jediný směr, kterým se uprchlík nesměl vydat, do pětatřicet kilometrů vzdálené Kanady. Afghánce však čekalo čtyřiačtyřicet hodin pochodu. To nemůže dokázat, i kdyby udržel přímý kurz. Tým Alfa ho dostihne v polovině cesty.

Překonat další kilometr a půl jim na sněžnicích trvalo hodinu. Potom našli další srub. Nikdo jim neřekl, že v Pasayten Wildemess stojí ještě dva nebo tři sruby, neboť byly postaveny ještě před stavební uzávěrou. A tento nesl známky vloupání. Rozbité trojité okno a kámen ležící vedle nepřipouštěly žádnou pochybnost.

Kapitán Linnett šel dovnitř první, pušku odjištěnou a připravenou ke střelbě. Dva muži ho kryli zpoza rozbitého okna. Za necelou minutu zjistili, že nikdo není ve srubu, v přilehlém dřevníku ani v prázdné garáži. Stop po vloupání však bylo mnoho. Linnett zkusil rozsvítit, ale elektřinu zjevně vyráběl generátor za garáží pouze po dobu majitelova pobytu. Museli se spoléhat na baterky.

Vedle hlubokého krbu v obývacím pokoji ležela krabička sirek a několik dlouhých třísek, podle všeho na podpalování polen na roštu, a také svazek svíček pro případ selhání generátoru. Vetřelec obojí použil, když se po srubu rozhlížel. Kapitán Linnett se obrátil k jednomu z radistů.

„Zavolejte okresnímu šerifovi a zjistěte, komu tahle chata patří,“ řekl. Začal zkoumat interiér srubu. Nic nebylo rozbité, ale uprchlík srub prohledal důkladně.

„Patří jednomu chirurgovi ze Seattlu,“ ohlásil seržant.

„V létě sem jezdí na dovolenou a na podzim ji vždycky zavře.“

„Jméno a telefonní číslo. Určitě je mají v šerifově kanceláři.“ Když seržant údaje zjistil, dostal příkaz kontaktovat Fort Lewis s požadavkem, aby chirurgovi zavolali do Seattlu a přepojili ho do srubu. Měli štěstí, že se jednalo o chirurga; ti mívají pagery kvůli naléhavým případům. Mezi ně tato situace rozhodně patřila.

Loď duchů do Surabaje vůbec nedorazila. Zásilka drahého orientálního hedvábí v přístavu na nalodění nečekala a její místo v přední části Countess of Richmond stejně zabíralo šest upravených kontejnerů.

Loď zamířila jižně od Jávy, minula Vánoční ostrov a pokračovala do Indického oceánu. Pro Mika Martina se opakující se události na palubě změnily v rituál.

Psychopat Ibrahim se zdržoval především ve své kajutě a naštěstí mu bylo většinou hodně špatně. Ze zbývajících sedmi mužů se strojník staral o motory, běžící na plný výkon bez ohledu na spotřebu paliva. Ať jela Countess kamkoli, na zpáteční cestu palivo potřebovat nebude.

Pro Martina zůstávaly dvě záhady nevyřešené. Kam loď pluje a jaká výbušná síla se skrývá v jejím podpalubí? Zřejmě to nevěděl nikdo, snad s výjimkou chemického inženýra. Jenže ten o tom nikdy nemluvil a dané téma se prostě neprobíralo.

Radista neustále seděl u vysílačky a musel vědět o pátrací akci, která probíhala po celém Pacifiku a kolem Hormuzského průlivu a Suezského průplavu. Možná o ní informoval Ibrahima, ale dalším členům posádky nic neřekl.

Ostatních pět mužů docházelo do lodní kuchyně na jeden talíř studeného jídla z konzervy za druhým a také se střídalo u kormidla. Navigátor určil kurz - pořád na západ a potom na jihozápad, k Mysu dobré naděje.

Jinak se svědomitě pětkrát denně modlili, stále dokola četli Korán a pozorovali moře.

Martina napadlo, že by se pokusil převzít kontrolu nad lodí. Neměl k dispozici žádnou zbraň kromě kuchyňského nože, který by mohl ukrást, a musel by zabít sedm mužů, z nichž jeden, Ibrahim, měl pravděpodobně nejméně jednu střelnou zbraň. Navíc byli rozptýlení od strojovny až po radistovu místnost v příďové nástavbě. Kdyby se blížili k jasnému cíli na pobřeží, musel by se o to pokusit. Uprostřed Indického oceánu se však rozhodl vyčkávat.

Nevěděl, zda jeho vzkaz v batohu s potápěčskou výstrojí někdo našel, nebo zda skončil nepřečtený někde na půdě; nevěděl ani, že již začal celosvětový hon na jednu jedinou loď.

„Tady doktor Berenson, s kým mluvím?“

Michael Linnett uchopil mikrofon vysílačky, kterou měl seržant na zádech, a zalhal.

„Pracuji pro úřad šerifa v Mazamě,“ řekl. „Právě teď jsme ve vašem srubu v rezervaci. Bohužel vám musím oznámit, že došlo k vloupání.“

„Sakra, to ne. Zatraceně, jaké jsou škody?“ zeptal se kovově znějící hlas ze Seattlu.

„Pachatel rozbil kamenem přední okno. Nic jiného zřejmě neponičil. Jenom jsem chtěl ověřit, co ukradl. Měl jste tu nějaké střelné zbraně?“

„Rozhodně ne. Mám dvě lovecké pušky a brokovnici, ale na podzim je s sebou vozím pryč.“

„Dobře, teď oblečení. Máte tady teplé zimní oblečení?“

„Samozřejmě. Ve skříni napravo, vedle dveří do ložnice.“

Kapitán Linnett kývl na týmového seržanta, který držel baterku. Skříň byla prostorná, plná zimní výstroje.

„Měly by tam být boty do sněhu, prošívané kalhoty a bunda s kapucí na zip.“

Všechno zmizelo.

„Lyže nebo sněžnice, doktore?“

„Jistě, oboje. Ve stejné skříni.“

Také pryč.

„Nějaké zbraně? Kompas?“

Na dveřích skříně mělo zevnitř viset pouzdro s loveckým nožem a ve stole měl být kompas a baterka. Nebyly tam. Kromě toho uprchlík prohledal kuchyň, kde však chirurg nenechal žádné čerstvé jídlo, které by shnilo. Na lince ležel otvírák, prázdná konzerva od pečených fazolí a dvě plechovky od limonády. V kuchyni stála také prázdná zavařovací sklenice, která byla předtím plná čtvrťáků, ale o tom nikdo nevěděl.

„Díky, doktore. Vrátím se sem se svými lidmi, až se zlepší počasí, zasklíme okno a sepíšeme hlášení o škodě.“

Velitel týmu Alfa ukončil spojení a rozhlédl se po své jednotce.

„Jdeme,“ zavelel stručně. Věděl, že věci, které si Afghánec ze srubu odnesl, zásadně změnily situaci, možná dokonce v jeho prospěch. Uprchlík prohledáváním srubu ztratil hodinu, zatímco Linnett v něm strávil třicet minut, ale Afghánec měl stále dvě až tři hodiny náskok a nyní se pohyboval mnohem rychleji.

Linnett potlačil svou hrdost a rozhodl se přivolat na pomoc techniku. Vyhlásil přestávku a znovu zavolal na základnu Fort Lewis.

„Řekněte McChordu, že chci Spectre, a to okamžitě. Uplatněte veškerou svou autoritu, odvolávejte se třeba na Pentagon, když to bude zapotřebí. Chci, aby létal na Kaskádovými horami a mluvil přímo se mnou.“

Zatímco čekali, až se objeví jejich nový spojenec, dvanáct mužů z jednotky Alfa 143 stupňovalo tempo. První šel seržant se stopařskou specializací a světlo jeho baterky klouzalo po stopách, které uprchlík zanechal ve zmrzlém sněhu. Šli co nejrychleji, jenže nesli mnohem víc vybavení než muž před nimi. Linnett odhadoval, že neztrácejí, ale stahovali náskok? Potom začalo sněžit. To bylo požehnání a prokletí zároveň. Z jehličnanů kolem nich se sypaly zdánlivě lehounké vločky, zakrývaly kameny a pařezy a zanedlouho umožnily vyměnit sněžnice za rychlejší lyže. Zmizely však uprchlíkovy šlépěje.

Linnett potřeboval pomocnou ruku z nebe a ta dorazila těsně po půlnoci v podobě bojového letadla Lockheed Martin AC-130 Hercules, kroužícího v šestikilometrové výšce nad vrstvou oblačnosti, ale vidícího skrze ni.

Mezi mnoha hračkami, které mají zvláštní síly k dispozici, je bojový letoun Spectre z pohledu nepřítele na zemi zřejmě nejhrozivější.

Z původního dopravního stroje Hercules zbyl jen plášť a trup byl od kokpitu po ocas vyplněn technikou pro vypátrání, zaměření a zničení pozemního protivníka. Pro nepřítele to je zlý sen za sedmdesát dva milionů dolarů.

První krok, „vypátrání“, nezávisí na tom, jestli je den nebo noc, jestli fouká vítr, prší, sněží nebo padají kroupy. Radar se syntetizovanou aperturou a infračervená termovize od firmy Raytheon dokážou v terénu zachytit každou postavu, která vyzařuje tělesné teplo. Získaný obraz není pouhá skvrna; lze podle něj rozlišit dvounohé tvory od čtyrnožců. Pana Lemuela Wilsona však zachránit nedokázaly.

Také on měl srub, těsně za hranicí rezervace Pasayten Wilderness, na úpatí Mount Robinson. Na rozdíl od chirurga ze Seattlu byl pyšný na to, že v divočině dokáže přečkat zimu, a nevlastnil alternativní bydlení ve městě.

Přežíval bez elektřiny, v krbu pálil polena a svítil si petrolejovými lampami. Každé léto lovil zvěř a nasušil si pruhy masa na zimu. Sám si řezal polena a sušil seno pro svého houževnatého horského koně. Jeho zálibou však bylo něco jiného.

Měl radiostanici, napájenou malým generátorem, a u ní trávil dlouhé zimní hodiny posloucháním relací na vlnových pásmech šerifova úřadu, hasičů a záchranné služby. Tak se doslechl o dvou letcích v rezervaci a o týmech profesionálů, kteří jim vyrazili na pomoc.

Lemuel Wilson se s hrdostí prohlašoval za zodpovědného občana. Úřady ho jako mnoho podobných považovaly za „chlápka, co do všeho strká nos“. Nedlouho poté, co letci odvysílali žádost o pomoc a záchranné skupiny zopakovaly jejich přesnou polohu, Lemuel Wilson osedlal koně a vyrazil. Měl v úmyslu přejet jižní polovinu rezervace, dostat se do parku a zachránit majora Duvala.

Jeho vysílačka byla příliš těžká na to, aby ji vláčel s sebou, a tak se nedozvěděl, že se záchrana letců zdařila. Na člověka však v divočině narazil.

Nevěděl, že se k němu blíží. Pobízel svého koně, aby prošel závějí hlubší než obvykle, když vtom se proti němu zvedl sněhový břeh. Tím břehem byl ve skutečnosti muž ve stříbrné dvoudílné prošívané soupravě z materiálu kosmického věku.

Na loveckém noži, vyráběném v této podobě již v časech bitvy o Alamo, nic moderního nebylo, a přece svou práci odvedl velmi zdatně. Útočník jednou rukou stáhl jezdce z koně, v pádu mu nůž vrazil zezadu do hrudního koše a prořízl jím srdce.

Termovize je výborná na vyhledávání tělesného tepla, ovšem mrtvola Lemuela Wilsona, odklizená do rozsedliny deset metrů od místa skonu, teplo rychle ztrácela. Když o třicet minut později začal nad Kaskádovými horami kroužit AC-130 Spectre, Lemuel Wilson již vůbec nebyl vidět.

„Tady Spectre Echo Foxtrot, volám tým Alfa, slyšíte mě, Alfo?“

„Slyším vás výborně,“ hlásil kapitán Linnett. „Je nás tady dole dvanáct na lyžích, vidíte nás?“

„Flezky se usmívejte a my vám uděláme fotku,“ řekl operátor infračerveného pozorovacího zařízení šest kilometrů nad nimi.

„Na vtipy bude čas potom,“ namítl Linnett. „Asi čtyři a půl kilometru před námi je uprchlík. Jeden muž, jede na sever na lyžích. Potvrzujete?“

Následovala odmlka, dlouhá odmlka.

„Negativní. Nic takového nevidím,“ řekl hlas z nebe. „Musí tam být,“ přel se Linnett. „Je někde před námi.“ Poslední javory a modříny nechali dávno za sebou. Ocitli se na kamenité pláni, ujížděli po ní k severu a sníh, jehož pohyb netlumily větve, létal přímo proti nim. Daleko ve tmě se tyčily vrcholy Lake Mountain a Monument Peak. Jeho muži vypadali jako přízraky, bílé zombie v bílé krajině. Pokud měl problém on, musel ho mít i Afghánec. Jestliže ho nikde neviděli, vysvětlení mohlo být jen jediné: uprchlík se schoval do nějaké jeskyně nebo díry ve sněhu. A tak se vzdálenost neustále zkracovala. Lyže na úpatí hory hladce klouzaly a před nimi se zjevil další les.

Spectre stanovil Linnettovu pozici s přesností na metry. Necelých devatenáct kilometrů ke kanadské hranici. Do úsvitu nebo do toho, co zde za něj v tomto kraji sněhu, hor, kamení a stromů vydávali, zbývalo pět hodin.

Linnett odhadl, že za hodinu by mohlo být po všem. Spectre kroužil a rozhlížel se, ale nebylo co hlásit.

„Prověřte to znovu,“ požádal kapitán Linnett. Začínal mít pocit, že něco nehraje. Co když tu Afghánec někde zahynul? To by snad vysvětlovalo absenci tepelného podpisu. Krčí se v jeskyni? To je taky možné, ale nakonec tam musí zemřít nebo vylézt a utíkat. A pak…

Izmat Chán hnal silného, ale unaveného koně přes planinu do lesa a zvyšoval svůj náskok. Kompas mu říkal, že stále míří na sever, a podle sklonu koňského hřbetu pod sebou poznal, že stoupají.

„Prověřuji oblast před vámi v devadesátistupňovém oblouku,“ hlásil operátor termovize. „Až k hranici. V tomto oblouku vidím osm zvířat. Čtyři jeleny, dva medvědy, kteří jsou sotva vidět, protože spí hluboko pod sněhem, něco, co vypadá jako puma na lovu, a jednoho losa, který má namířeno na sever. Asi šest kilometrů před vámi.“ Chirurgovo zimní oblečení bylo zkrátka příliš dobré. Stále vyčerpanější kůň se potil a jeho obraz byl jasně patrný, ovšem muž na jeho hřbetu, předklánějící se ke krku zvířete a neustále je popohánějící, splýval s jeho obrysem.

„Pane,“ ozval se jeden seržant od ženistů. „Já jsem z Minnesoty.“

„Svoje problémy si nechte pro kaplana,“ odsekl Linnett.

„Jde o to, pane,“ řekl zasněžený obličej vedle něj, „že losi se v takovémhle počasí nevydávají do hor. Stahují se do údolí a spásají lišejník. Nemůže to být los.“

Linnett vyhlásil přestávku. Všichni ji uvítali. Hleděl do padajícího sněhu před sebou. Neměl nejmenší tušení, jak to ten muž dokázal. Možná narazil na osamocený srub, ve kterém nějaký idiot přezimuje a ve stáji má koně. Toho koně se Afghánec zmocnil a nyní na něm uhání pryč.

V lese o šest kilometrů dál se Izmat Chán, jenž přepadl Lemuela Wilsona, sám stal terčem útoku. Puma byla stará a trochu pomalá na jeleny, ale lstivá a velice hladová. Vyrazila zpod skalního převisu mezi dvěma stromy a kůň ji kvůli vyčerpání neucítil.

Afghánec ji zaznamenal teprve ve chvíli, kdy cosi žlutohnědého narazilo do koně a ten se pak svalil na bok. Jezdec z pouzdra vedle přední rozsochy sedla stačil vytáhnout Wilsonovu pušku a přes zadek zvířete uskočit dozadu. Dopadl na zem, obrátil se, zamířil a vystřelil.

Měl štěstí, že se puma zaměřila na koně a ne na něj, ale o koně přišel. Zvíře dosud žilo, jenže mělo hluboké rány na hlavě a pleci, způsobené drápy šedesátikilového rozzuřeného dravce. Už nevstane. Druhou kulkou ukončil jeho trápení. Kůň se zhroutil do sněhu a zpola pumu zakryl svým tělem. Afghánec tomu nepřikládal zvláštní význam, ale trup a přední nohy dravce zůstaly pod koněm.

Sejmul ze sedla sněžnice, nasadil si je na boty, pušku hodil na rameno, zkontroloval kompas a vyrazil. Sto metrů před sebou viděl velký skalnatý převis. Na chvíli se pod ním zastavil, aby si odpočinul. Aniž si to uvědomoval, v tu chvíli jeho tělesné teplo nebylo shora patrné.

„Zlikvidujte toho losa,“ řekl kapitán Linnett. „Podle mě to je náš uprchlík na koni.“

Operátor si znovu prohlédl obrazovku.

„Máte pravdu,“ konstatoval. „Vidím šest nohou. Zastavil a odpočívá. Při dalším obletu ho vyřídíme.“

Má-li Spectre něco zničit, lze volit mezi třemi zbraněmi. Nejsilnější je houfnice M102 ráže 105 mm, jejíž palebná síla je natolik brutální, že její použití na jediného člověka by bylo poněkud nepřiměřené.

Kromě ní je k dispozici čtyřicetimilimetrový kanón Bofors, odvozený před mnoha lety ze švédského protiletadlového děla, s vysokou kadencí a schopností rozstřílet budovy či tanky na kusy. Když se posádka Spectre dozvěděla, že jejím cílem je muž na koni, rozhodla se pro kanón Gau-12/U Gatling. Tato děsivá zbraň vystřelí 1800 ran za minutu a chrlí projektily ráže 25 mm, z nichž každý dokáže rozpůlit lidské tělo. Palebná síla rotačního pětihlavňového kanónu je taková, že pokud by jím někdo třicet vteřin ostřeloval fotbalové hřiště, na hřišti by nepřežilo nic většího než plch. A i tento plch by brzy pošel hrůzou.

Maximální výška pro použití kanónu je tři a půl kilometru, a proto Spectre klesl do tří tisíc metrů, zaměřil cíl a deset vteřin střílel, přičemž na mrtvého koně v lese vypálil tři sta ran.

„Nic tam nezbylo,“ hlásil operátor termovize. „Člověk i kůň zmizeli.“

„Díky, Echo Foxtrot,“ řekl Linnett. „O zbytek se postaráme my.“ Spectre, jehož mise skončila, se vrátil na základnu McChord.

Přestalo sněžit. Lyže šustily po čerstvém poprašku a tempo bylo přesně takové, jaké lze očekávat od trénovaných sportovců. Tým Alfa dorazil k ostatkům koně. Jen málo cárů bylo větších než lidská ruka, ovšem bylo zřejmé, že se jedná o rozstřílenou mrtvolu koně, nikoli člověka. Kromě chomáčů žlutohnědé srsti.

Linnett deset minut hledal útržky zimního oblečení, boty, stehenní kosti, lebku, nůž, vousy nebo sněžnice.

Objevil lyže, ale jedna byla zlomená. To se přihodilo, když kůň padl na bok. Našel pouzdro, ale puška zmizela. Ani stopa po sněžnicích a Afghánci.

Do svítání zbývaly dvě hodiny a pronásledování se změnilo v závod. Jeden muž se sněžnicemi, dvanáct na lyžích. Všichni vyčerpaní, všichni zoufalí. Tým Alfa měl vlastní navigační přístroj GPS. Když se na obloze objevily první sluneční paprsky, týmový seržant zamumlal: „Osm set metrů k hranici.“

Po dvaceti minutách dorazili na útes nad údolím. Pod nimi se táhla dřevařská cesta, tvořící hranici s Kanadou. Přímo naproti nim se nacházel další útes s vymýceným prostranstvím, na němž stálo několik dřevěných chat pro kanadské dřevorubce, kteří se po oblevě vrátí ke své práci.

Linnett se nahrbil, ustálil předloktí a pozorně si dalekohledem prohlížel krajinu. Nezaznamenal žádný pohyb. Světla přibývalo.

Ostřelovači bez vyzvání vytáhli své pušky z obalů, v nichž je po celou dobu akce ukrývali, nasadili na ně dalekohledy, do komory vložili každý jeden náboj, lehli si na zem a přes teleskopy se rozhlíželi po údolí.

V porovnání s ostatními vojáky jsou ostřelovači výjimečná sorta. Nikdy se nedostanou do blízkosti nepřátel, které zabíjejí, a přece je vidí zřetelněji a podrobněji, než se dnes podaří komukoli jinému. Protože boj muže proti muži již téměř neexistuje, většina vojáků nezemře rukou protivníka, ale jeho počítače. Smete je řízená střela, vypuštěná z jiného kontinentu nebo kdesi pod hladinou moře. Zabije je chytrá bomba, shozená letadlem v takové výšce, že ho nevidí ani neslyší. Zemřou, protože o dva okresy dál kdosi vystřelil. Někdy se poslové smrti hrbí nad kulometem v řítícím se vrtulníku a vnímají je pouze jako neurčité obrysy, prchající, schovávající se, pokoušející se opětovat palbu. Nikoli však jako skutečné lidské bytosti.

Právě tak je však vidí ostřelovač. Leží v naprostém tichu, zcela nehybný, a vidí svůj cíl jako muže s trojdenním strništěm, jako muže, který se protahuje a zívá, který jí fazole z plechovky, rozepíná si poklopec nebo jen tak stojí a hledí do kilometr a půl vzdálené čočky, kterou nemůže vidět. A potom zemře. Ostřelovači jsou zvláštní - pokud jde o myšlení.

Kromě toho žijí ve svém vlastním světě. Kvůli posedlosti přesností se propadají do mlčení plného úvah o projektilech, výbušnosti různých prachových směsí, o tom, jak dráhu kulky poznamená vítr, o kolik klesne na různou vzdálenost a jaké další drobné vylepšení by se dalo provést na pušce.

Jako všichni experti mají také oni vášeň pro vybavení od různých konkurujících si výrobců. Někteří ostřelovači si oblíbili drobné náboje, například Remington M700 ráže .308, který je tak malý, že musí mít oddělitelný obal, aby vůbec vklouzl do hlavně.

Jiní zůstávají věrní M21, ostřelovačské verzi standardní bojové pušky M14. Nejtěžší je Barrett Light Fifty, monstrum, které vyšle projektil velikosti ukazováčku na vzdálenost skoro dvou kilometrů s takovou energií, že lidské tělo po zásahu vybuchne.

Vedle kapitána Linnetta ležel jeho vedoucí ostřelovač, seržant Peter Bearpaw. Byl to poloviční Sioux s hispánskou matkou. Pocházel z chudinské čtvrti Detroitu a armáda pro něj byla vším. Měl vystouplé lícní kosti a oči šikmé jako vlk. A byl to nejlepší střelec u zelených baretů.

Díval se na druhou stranu údolí a v rukou držel Cheyenne .408 od firmy CheyTac z Idaha. Ačkoli se jednalo o poměrně novou zbraň, po třech tisících ranách na střelnici se stala jeho oblíbenou. Byla to samonabíjecí puška a on oceňoval její nenápadnou stabilitu v okamžiku detonace.

Vložil do komory jediný náboj, velice dlouhý a tenký, s naleštěnou špičkou, aby předešel i těm nejdrobnějším vibracím za letu. Zbraň byla opatřena teleskopickým hledím Leatherwood ’24.

„Mám ho, kapitáne,“ zašeptal.

Dalekohledu uprchlík možná unikl, ovšem teleskop ho našel. Na protější straně údolí se mezi sruby nacházela telefonní budka, obklopená ze tří stran dřevem a pouze vpředu opatřená skleněnými dveřmi.

„Vysoký, dlouhé rozcuchané vlasy, husté černé vousy?“

„Přesně tak.“

„Co dělá?“

„Je v telefonní budce, pane.“

Izmat Chán se spoluvězni v Guantanamu příliš nekomunikoval, ale v „bloku samotek“ strávil několik měsíců vedle Jordánce, který v polovině devadesátých let bojoval v Bosně a poté se vrátil do táborů Al-Kajdy jako instruktor. Byl to ukázkový fanatik.

Když kolem Vánoc pozornost dozorců trochu polevila, vězni zjistili, že mohou šeptat z jedné cely do druhé. Jestli se odsud někdy dostaneš, řekl Jordánec, mám jednoho přítele. Byli jsme spolu v táborech. Je na něj spolehnutí; opravdovému věřícímu pomůže. Pověz mu moje jméno.

Následovalo jméno. A telefonní číslo. Izmat Chán nevěděl, kde spoluvězňův přítel žije. A nevyznal se ani v záludnostech přímé účastnické dálkové volby. Čtvrťáků měl sice dost, ale neznal kód pro zámořské volání mimo Kanadu. A tak do přístroje vhodil jednu minci a chtěl mluvit se spojovatelkou.

„Na jaké číslo chcete volat, pane?“ zeptala se neviditelná Kanaďanka. Izmat Chán pomalu a lámanou angličtinou zopakoval číslice, které si s obrovským úsilím zapamatoval.

„To číslo je britské,“ řekla spojovatelka. „Platíte americkými čtvrtdolary?“

„Ano.“

„To je přípustné. Vložte jich do přístroje osm a já vás spojím. Až uslyšíte pípnutí, vložte další minci, pokud si přejete v hovoru pokračovat.“

„Máte cíl na mušce?“ zeptal se Linnett.

„Ano, pane.“

„Střílejte.“

„Je v Kanadě, pane.“

„Střílejte, seržante.“

Peter Bearpaw se dlouze a klidně nadechl, zadržel dech a stiskl spoušť. Střílel na vzdálenost 1900 metrů a klidné počasí mu přálo. Vzduch se ani nepohnul.

Izmat Chán do štěrbiny vhazoval mince. Nedíval se kolem. Skleněné dveře se rozletěly na tisíc střípků a kulka oddělila jeho týl od zbytku hlavy.

Spojovatelka byla nesmírně trpělivá. Muž v dřevorubeckém táboře do přístroje vložil pouze dva čtvrťáky, potom nechal sluchátko vyvěšené a zřejmě z budky odešel. Nakonec neměla jinou možnost než zavěsit a hovor zrušit.

Protože střelba přes hranici je citlivá záležitost, nebyla sepsána žádná oficiální zpráva.

Kapitán Linnett informoval svého velícího důstojníka, který se pak spojil s Markem Gumiennym ve Washingtonu. Tím to bylo odbyté.

Tělo objevili dřevorubci, kteří se po oblevě vrátili do práce. Vyvěšený telefon byl odpojený. Koroner nemohl dělat nic jiného než konstatovat očividná fakta. Muž měl na sobě americké oblečení, ale na tom v pohraničním okrese nebylo nic zvláštního. Žádný průkaz se nenašel a nikdo z místních mrtvého nepoznal.

Neoficiálně většina lidí kolem koronerovy kanceláře předpokládala, že muž se stal obětí tragicky zbloudilé střely nějakého lovce, dalším mrtvým v důsledku lehkomyslné střelby nebo odražené kulky. Pohřbili ho do neoznačeného hrobu.

Protože jižně od hranice na sebe nikdo nechtěl upozorňovat, nebyla vznesena žádost o poskytnutí čísla, na které uprchlík volal. Zájem o tuto informaci by prozradil, kdo střílel. A tak zavládlo mlčení.

Ve skutečnosti se aparát s tímto číslem nacházel v malém bytě u areálu Aston University v Birminghamu. Bydlel v něm doktor Alí Azíz Al-Chattáb a jeho telefon odposlouchávala britská MI5. Čekali, až budou mít dostatek důkazů pro domovní prohlídku a zatčení. To se jim splnilo o měsíc později. Onoho rána, kdy se mu Afghánec pokoušel dovolat, však byl Al-Chattáb jediným člověkem západně od Suezu, který znal jméno lodi duchů.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Po dvou týdnech pátrání po zdánlivě neexistující lodi duchů začalo nadšení opadat a tato nálada se šířila z Washingtonu.

Kolik času, námahy a peněz je třeba obětovat kvůli nejasnému vzkazu na kartičce v potápěčském batohu z ostrova, o kterém nikdy nikdo neslyšel? Marek Gumienny odletěl do Londýna na poradu se Stevem Hillem, když vtom se situace ještě zkomplikovala telefonátem Sama Seymoura, experta SIS na námořní terorismus, z ústředí Lloydova registru v Ipswichi. Změnil na celou tu věc názor. Hill ho povolal do Londýna, aby to vysvětlil.

„Při zpětném pohledu,“ začal Seymour, „se možnost, že Al-Kajda použije velké plavidlo k zablokování důležité námořní cesty a ochromení světového obchodu, jevila vždycky jako nejpravděpodobnější. Jenže nikdy nebyla jediná.“

„Proč se domníváte, že jsme se vydali po špatné cestě?“ zeptal se Marek Gumienny.

„Protože byla prověřena každá loď na světě, se kterou by to mohli dokázat, pane. Všechny jsou v bezpečí. Zbývají tedy varianty dvě a tři, které jsou skoro zaměnitelné, ale mají různé cíle. Myslím, že bychom se měli soustředit na trojku: masakr v nějakém pobřežním městě. Bin Ládinovo zaměření na hospodářské cíle mohlo být lstí, nebo si to prostě rozmyslel.“

„Dobře, Same, přesvědčte mě. Steve a já máme nad sebou politické vůdce, kteří budou požadovat buď výsledky, nebo naše hlavy. O jakou loď se jedná, pokud s ní nebudou nic blokovat?“

„Pokud jde o možnost číslo tři, nejde ani tak o samotnou loď, jako o její náklad. Nemusí být příliš velká, aby představovala smrtelnou hrozbu. U Lloyda mají oddělení nebezpečných nákladů - na těch pochopitelně závisí výše pojistného.“

„Muniční loď?“ zeptal se Hill. „Další katastrofa jako v Halifaxu?“

„Podle odborníků už dnes vojenská munice nevybuchuje jen tak. Moderní třaskaviny potřebují silnou rozbušku, mají-li explodovat v trupu lodi. Bylo by to horší než výbuch továrny na rachejtle, ale svět by to rozhodně nevnímal jako ‚velkolepou show‘ typu 9/11. Únik chemikálií v Bhópálu byl daleko děsivější a jednalo se při něm o dioxin, smrtící herbicid.“

„Takže by mohli připlout s tankerem plným dioxinu na Park Avenue a odpálit loď semtexem,“ odhadl Hill.

„Jenomže tyto chemikálie jsou při výrobě a skladování pod přísným dohledem,“ namítl Gumienny. „Jak by se mohli zmocnit nákladu, aby si toho nikdy nevšiml?“

„A navíc jsme obdrželi informaci, že při své akci použijí loď,“ připomněl Seymour. „Únos takového plavidla by vyvolal okamžitá protiopatření.“

„S výjimkou jistých oblastí třetího světa, kde prakticky neplatí žádné zákony,“ řekl Gumienny.

„Ale nejsmrtelnější toxiny se v těchhle končinách již nevyrábějí, i když by se tím ušetřily náklady na pracovní sílu, pane.“

„Takže se znovu bavíme o lodi?“ zeptal se Hill. „O dalším explodujícím ropném tankeru?“

„Surová ropa neexploduje,“ upozornil Seymour. „Když se jihozápadně od anglického pobřeží roztrhla Torrey Canyon, byly zapotřebí fosforové bomby, aby ropa chytla a shořela. Katastrofa ropného tankeru způsobí ekologické škody, ne masakr. Ten by se však dal zařídit s pomocí poměrně malého plynového tankeru. Kapalný plyn, kvůli dopravě značně koncentrovaný.“

„Zemní plyn v kapalné podobě?“ zeptal se Gumienny. Uvažoval, kolik je v USA přístavů, kam se dovážejí koncentráty plynů pro průmyslové účely, a jejich počet ho začínal znepokojovat. Nacházejí se opravdu všechna přečerpávací zařízení kilometry daleko od hustě obydlených oblastí?

„Kapalný zemní plyn, známý pod zkratkou LNG, se těžko zapaluje,“ oponoval Seymour. „Převáží se za teploty minus sto šedesát stupňů Celsia v plavidlech s dvojitým pláštěm. I kdyby se některého zmocnili, trvá několik hodin, než do atmosféry unikne dostatečné množství plynu na to, aby se vznítil. Ale existuje jiný plyn, ze kterého odborníkům naskakuje husí kůže. LPG. Zkapalnělý ropný plyn.

Je tak nebezpečný, že pokud by malý tanker vzplanul jen deset minut poté, co vznikne osudná prasklina, uvolní se síla třiceti hirošimských pum. Byla by to největší nejaderná exploze na této planetě.“

V místnosti nad Temží zavládlo naprosté ticho. Steve Hill vstal, přešel k oknu a podíval se na řeku v paprscích dubnového slunce.

„Laicky řečeno, co jste nám přišel sdělit, Same?“

„Myslím, že jsme hledali špatnou loď ve špatném oceánu. Do karet nám hraje to, že tenhle trh je úzký a velice specializovaný. Jenže největším dovozcem LPG jsou USA. Vím, že ve Washingtonu si myslí, že celá tahle akce je možná zbytečná. Ale podle mě bychom ten poslední krok udělat měli. USA jsou schopny prověřit každý tanker s LPG, který má připlout do jejich vod, a to nejen z Dálného východu. A zastavit ho, dokud se ozbrojené síly nedostanou na jeho palubu. U Lloyda můžu získat údaje o každém nákladu LPG kdekoli na světě.“

Marek Gumienny se nejbližším letem vrátil do Washingtonu. Musel absolvovat několik rozhovorů a čekala ho práce. Když jeho letadlo startovalo z Heathrow, Countess of Richmond právě míjela mys Agulhas v Jižní Africe a před sebou měla Atlantik.

Loď se pohybovala slušnou rychlostí a její navigátor, jeden z trojice Indonésanů, odhadoval, že díky Agulhaskému a Benguelskému proudu, směřujícímu na sever, získá den k dobru a spoustu času na dosažení plánovaného cíle.

Dále od mysu, na otevřeném moři a směrem k Atlantiku, pluly lodi směřující z Indického oceánu do Evropy a Severní Ameriky. Byla to obří nákladní plavidla pro dopravu rudy i menší pro prakticky jakýkoli náklad, převážející stále rostoucí objem asijského zboží na oba západní kontinenty, z nichž výrobci „outsourcovali“ své výrobní základny do nízkonákladových východních továren. Kromě nich tu byly ještě supertankery, jež byly příliš velké na projetí Suezským průplavem a které na jejich cestě hlubokými vodami naváděly počítače, zatímco posádky hrály karty.

Všechna plavidla byla sledována. Vysoko nahoře, mimo dosah zraku a myšlenek, obíhaly na svých drahách družice a odesílaly do Washingtonu podrobné záběry z palub lodí a jména na jejich přídích. Podle nových zákonů byla navíc všechna plavidla vybavena transpondéry, které pro všechny naslouchající uši vysílaly jejich nezaměnitelné volací znaky. Každá identifikace byla prověřena, což se týkalo také Countess of Richmond, o níž společnosti Lloyd’s a Siebart a Abercrombie podaly důvěryhodné svědectví, že jde o malou nákladní loď registrovanou v Liverpoolu, plující s legálním zbožím na předem nahlášené trase ze Surabaje do Baltimoru. USA neměly důvod dále se o ni zajímat; nacházela se tisíce kilometrů od amerického pobřeží.

V průběhu několika hodin po návratu Marka Gumiennyho do Washingtonu se americká preventivní opatření změnila. V Tichém oceánu byl bezpečnostní kordon omezen na šestnáct set kilometrů od pobřeží. Podobné pásmo vzniklo v Atlantiku od Labradoru po Portoriko a napříč Karibským mořem k mexickému poloostrovu Yucatán.

Bez zbytečného povyku bylo upuštěno od podrobného sledování obřích tankerů a nákladních lodí (které tou dobou byly vesměs prověřené) a pod drobnohled se dostala široká kategorie menších tankerů, jež brázdí moře od Venezuely po řeku sv. Vavřince. Všechny dostupné letouny P-3 Orion byly pověřeny sledováním pobřeží a hlídkovaly nad tisíci čtverečných kilometrů tropického a subtropického moře, kde pátraly po malých tankerech a zejména po těch, které převážejí plyn.

Americký průmysl plně spolupracoval a poskytl detaily o všech očekávaných nákladech včetně místa a předpokládané doby doručení. Data od firem byla porovnána s tím, co se dělo na moři, a vše muselo souhlasit. Plynové tankery mohly vplout do přístavů a zakotvit teprve poté, co se na jejich palubu tři sta kilometrů od pobřeží nalodil oddíl námořnictva, námořní pěchoty nebo pobřežní stráže a po zbytek cesty je doprovodil.

Doňa Maria byla zpátky v Port of Spain, když dva teroristé v její posádce zpozorovali signál, na který podle instrukcí měli čekat. Věděli, že jakmile takový signál dostanou, mají začít jednat.

Republika Trinidad a Tobago je pro Spojené státy významný dodavatel širokého spektra petrochemických výrobku. Doňa Maria kotvila nedaleko pobřeží u přečerpávacího umělého ostrova, kde velké i malé tankery mohou zakotvit, naložit náklad a zase odplout, aniž se přiblíží k samotnému městu.

Doňa Maria patřila k menším tankerům, které zajišťují obchod s ostrovními státy, jejichž zařízení nemusí nebo nemohou být využívána obřími loděmi. Velká plavidla většinou přivážejí venezuelskou ropu, rozdělenou v pobřežních rafineriích na různé frakce a pak potrubím vedenou na přečerpávací ostrovy, kde ji přebírají další články obchodního řetězu.

Doňa Maria s dalšími dvěma malými tankery kotvila u zvláštní okrajové části přečerpávacího ostrova. Přece jenom měla převážet zkapalnělý ropný plyn a nikdo nechtěl být příliš blízko nakládání. Pozdě odpoledne přesun nákladu skončil a kapitán Montalban loď připravoval k vyplutí.

Z tropického dne stále ještě zbývaly dvě hodiny, když byla uvolněna uvazovací lana a loď odrazila od mola. Kilometr od pobřeží těsně minula velký nafukovací motorový člun, v němž seděli čtyři muži s rybářskými pruty. To byl očekávaný signál.

Dva Indové opustili svá stanoviště, doběhli do šatny a vrátili se s pistolemi. Jeden se odebral doprostřed paluby, kde bylo zábradlí nejblíže hladině a kde se nalodí jeho kolegové. Druhý šel na můstek a bez okolků přiložil zbraň kapitánovi Montalbanovi ke spánku.

„Prosím, nic nedělejte, kapitáne,“ požádal velmi zdvořile. „Není třeba zpomalovat. Moji přátelé budou na palubě za pár minut. Nepokoušejte se vysílat, nebo vás budu muset zastřelit.“

Kapitán byl příliš ohromený na to, aby neuposlechl. Když se vzpamatoval, podíval se na radiostanici stranou od kormidla, ale Ind jeho pohled zachytil a zavrtěl hlavou. Tím veškerý odpor skončil. Po pár minutách na palubu vyšplhali čtyři teroristé a pokoušet se vzdorovat již nemělo smysl.

Poslední muž prořízl nafukovací plavidlo nožem a člun klesl v brázdě za odplouvající lodí ke dnu. Jeho tři kolegové mezitím vyzvedli své plátěné pytle nahoru a bludištěm rour, trubek a poklopů, jež pokrývají palubu každého tankeru, se vydali na záď.

Po několika vteřinách byli na můstku: dva Alžířané a dva Maročané, které do akce před měsícem vyslal Al-Chattáb. Hovořili pouze marockou arabštinou, ale dva Indové, stále zdvořilí, tlumočili. Čtyři jihoameričtí členové posádky byli nahnáni na příď a tam čekali. Nyní bylo potřeba vypočítat nový kurz a držet se jej.

Hodinu po západu slunce byli členové posádky chladnokrevně povražděni a hozeni přes palubu, přičemž každý z nich měl kolem kotníku uvázaný těžký kus řetězu. Jestliže kapitán Montalban dosud uvažoval o vzpouře, nyní ho tyto myšlenky nepochybně opustily. Poprava proběhla bez emocí; oba Alžířané ve své zemi patřili k Ozbrojené islámské skupině (GIA) a zabili stovky bezbranných feláhů, zemědělců z vnitrozemí, jejichž masové vraždy nebyly ničím jiným než poselstvím vládě v Alžíru. Teroristé měli na svědomí mnoho mužů, žen i dětí, nemocných i starých, takže zlikvidovat čtveřici námořníků pro ně byla formalita.

Doňa Maria celou noc plula na sever, ale už ne k Portoriku, jak bylo v plánu. Karibik nechala po levoboku a směřovala k Mexiku. Po pravé straně se docela blízko rozkládaly dva řetězy ostrovů, nazývaných Závětrné a Návětrné, jejichž teplá moře jsou často pokládána výhradně za cíl turistů, ovšem ve skutečnosti jsou plná stovek malých nákladních plavidel a tankerů, bez kterých by se život a turistický ruch na ostrovech neobešel.

V tomto zmatku pobřežní přepravy a bludišti ostrůvků se Doňa Maria ztratí a zůstane ukrytá, dokud na Portoriku nezaznamenají, že nepřiplula podle plánu.

* * *

Jakmile Countess of Richmond dorazila do klidných vod bez mořských proudů, Jusuf Ibrahim vyšel ze své kajuty. Byl bledý a vyčerpaný z mořské nemoci, ovšem když začal rozdávat pokyny, byla v jeho očích táž nenávist jako dřív. Posádka vytáhla z úkrytu ve strojovně šestimetrový nafukovací rychlý člun. Důkladně jej nahustili a zavěsili na dva jeřáby na zádi.

Šest mužů se řádně zapotilo, když z podpalubí vytahovali přívěsný motor o výkonu 100 koňských sil a připevňovali ho za člun. Následovalo spuštění nafukovacího člunu do klidných vln za zádí.

Potom byly do člunu usazeny a připevněny palivové nádrže. Po několika neúspěšných pokusech motor naskočil. Indonéský navigátor se ujal řízení, odrazil s člunem od Countess a velkou rychlostí ji obkroužil.

Pak po žebříku z můstku sestoupilo do člunu dalších šest mužů, takže u kormidla zůstal pouze zabiják s chromou rukou. Zřejmě se jednalo o jakousi generální zkoušku.

Účelem cvičení bylo umožnit kameramanovi Sulejmanovi, aby odplul do třistametrové vzdáleností a s pomocí svého plně digitálního vybavení pořídil záběry celé lodi. Potom svůj laptop připojí k satelitnímu telefonu a bude moci odeslat data na webovou stránku na opačném konci světa, kde budou zaznamenána a připravena na vysílání.

Mike Martin pochopil, čeho je svědkem. Pro teroristy se internet a kyberprostor staly nepostradatelnými nástroji propagandy. Radují se, kdykoli se jejich ukrutnosti objeví v televizních zprávách, a nestává se často, aby nějaké zvěrstvo na vlastní oči sledovaly miliony mladých muslimů v sedmdesáti zemích. Tímto způsobem teroristé získávají nové rekruty - mladí vidí, co se děje, a pocítí touhu jejich činy napodobit.

Na hradě Forbes se Martin seznámil s videozáznamy z Iráku, na nichž se sebevražední atentátníci usmívali do kamery a pak odjeli zemřít v přímém přenosu. V těchto případech kameraman přežil; nyní bylo zřejmé, že nafukovací člun se bude držet opodál, aby záběry zachytily cíl i loď, a natáčení bude pokračovat až do chvíle, kdy všech sedm mužů na palubě člunu zahyne. U kormidla zřejmě zůstane pouze Ibrahim.

Martin však netušil, kdy a kde k tomu dojde ani jakou smrtící hrozbu ukrývají kontejnery. Zvažoval jednu možnost: vylézt zpátky na palubu Countess jako první, odstrčit člun od jejího boku, zabít Ibrahima a zmocnit se nákladní lodi. To se mu však nemohlo podařit. Člun byl příliš rychlý a šest mužů by během několika vteřin šplhalo přes zábradlí.

Když generálka skončila, člun byl na jeřábech vytažen vzhůru, kde vypadal docela nenápadně, a strojník zvýšil výkon, takže Countess vyrazila podél pobřeží Senegalu na severozápad.

Jusuf íbrahim se vyléčil z mořské nemoci a trávil nyní více času na můstku nebo v jídelně, kde posádka společně stolovala. Atmosféra byla již tak nesmírně napjatá, což jeho přítomnost ještě zhoršovala.

Všech osm mužů na palubě učinilo rozhodnutí zemřít jako šahídové neboli mučedníci. To je však neuchránilo před dlouhým čekáním a nudou, která jim pocuchala nervy. Jedině neustálé modlitby a čtení Koránu jim umožňovalo zachovat si klid a víru v to, co hodlají udělat.

Nikdo kromě odborníka na výbušniny a Ibrahima nevěděl, co je v ocelových kontejnerech, jež zabíraly palubu Countess of Richmond od můstku skoro až k přídi. A pouze íbrahim zřejmě znal jejich konečnou destinaci a plánovaný cíl. Ostatních sedm se muselo spoléhat na sliby, že jejich blaženost bude věčná.

Martin zaznamenal, že je od chvíle, kdy se k nim velitel mise opět připojil, bez ustání terčem Ibrahimova prázdného a šíleného pohledu. Nenašel by se člověk, kterým by toto zjištění neotřáslo.

Začal se zaobírat znepokojivými myšlenkami. Nesetkal se nakonec íbrahim s Izmatem Chánem v Afghánistánu?

Nechystá se Ibrahim položit nějaké otázky, na které on jednoduše nebude znát odpověď? Neřekl několik slov špatně, když stále dokola odříkával modlitby? Nevyzkouší si ho Ibrahim tím, že ho požádá o přednesení pasáží, jež nemá nastudované?

Ve skutečnosti byl jeho odhad napůl správný a napůl špatný. Jordánský psychopat, sedící na druhém konci jídelního stolu, Izmata Chána nikdy neviděl, pouze se o legendárním talibanském bojovníkovi doslechl. V modlitbách nezazněla jediná chybička. Ibrahim Paštuna nenáviděl kvůli jeho pověsti válečníka, které sám nikdy nedosáhl. Z této nenávisti se zrodila touha zjistit, že Afghánec je přece jenom zrádce, aby ho mohl odhalit a zabít.

Držel však svůj hněv na uzdě, a to z důvodu, jenž patří k nejstarším na světě. Měl z horala hrůzu, a přestože nosil pod šaty pistoli a odpřísáhl, že zemře, nedokázal potlačit strach z muže z Tora Bora. A tak dumal, díval se, čekal a nechával si svoje myšlenky pro sebe.

Již podruhé pátrání Západu po lodi duchů, pokud vůbec existovala, skončilo naprostým neúspěchem. Steve Hill byl ze všech stran bombardován žádostmi o informace, které by zmírnily rozčarování, jež dosáhlo až do Downing Street.

Řídící důstojník pro Střední východ nedokázal poskytnout odpovědi na čtyři otázky, které lidé kolem britského ministerského předsedy a amerického prezidenta kladli nejčastěji. Existuje ta loď vůbec? Pokud ano, která to je, kde se nachází a které město je jejím cílem? Každodenní porady se změnily v očistec.

Šéf SIS zatvrzele mlčel. Po Péšávaru jeho nadřízení souhlasili s názorem, že teroristé připravují něco velkého. Jenže svět divočiny zrcadel je nemilosrdný k těm, kteří zklamou své politické vůdce.

Od té doby, co byl na celnici objeven přeložený přistávací lístek, neprojevil Sochor jedinou známku života. Byl po smrti, nebo ještě žil? To nikdo nevěděl a někteří se o to již nezajímali. Uplynuly čtyři týdny a s každým dalším dnem sílilo přesvědčení, že je na místě mluvit o něm v minulém čase.

Část zasvěcených usoudila, že splnil svůj úkol, byl dopaden a zabit, ale teroristé kvůli němu zrušili svůj plán. Pouze Hill vyzýval k opatrnosti a k dalšímu pátrání po zdroji dosud neodhalené hrozby. S jistými pochybami odjel do Ipswiche, aby si promluvil se Samem Seymourem a dvěma experty Lloydova registru z oddělení nebezpečných nákladů, kteří mu pomáhali prověřovat všechny, byť značně bizarní možnosti.

„V Londýně jste použil dosti děsivé přirovnání, Same. Síla třiceti hirošimských pum. Jak může být jeden malý tanker horší než celý projekt Manhattan?“

Sam Seymour byl na pokraji vyčerpání. Ve dvaatřiceti letech pochopil, že jeho slibná kariéra v britské výzvědné službě může skončit u jakési podřadné práce v centrálním archivu a navíc dostal úkol, který den za dnem vypadal stále nesplnitelněji.

„U atomové bomby zkáza přichází ve čtyřech vlnách, Steve. Záblesk je tak oslnivý, že může pozorovateli spálit rohovku, pokud si oči nechrání tmavým sklem. Potom následuje žár tak intenzivní, že zapálí všechno, co mu přijde do cesty. Rázová vlna smete budovy na kilometry daleko a gama záření má dlouhodobé účinky, protože způsobuje karcinomy a znetvoření. U exploze LPG můžete tři faktory pominout - podstatný je jenom žár.

Ale je to žár natolik silný, že ocel teče jako med a beton se rozpadá na prach. Slyšel jste někdy o palivo-vzduchových bombách? Vedle jejich ničivé síly napalm vypadá nevinně, a přece mají stejný základ: benzin.

LPG je těžší než vzduch. Během přepravy nevyžaduje na rozdíl od LNG enormně nízkou teplotu; je stlačený. Proto mají tankery LPG dvojité pláště. Když se objeví prasklina, LPG se vyřine ven a smísí se se vzduchem, přičemž je naprosto neviditelný. Protože je těžší než vzduch, víří kolem místa, odkud unikl, a vytvoří ohromnou palivo-vzduchovou bombu. Pokud dojde k jejímu zažehnutí, celý náklad vybuchne a teplota ohnivé koule rychle stoupne na pět tisíc stupňů Celsia. Potom začne rotovat.

Koule si vytvoří vlastní vítr. Valí se směrem od zdroje jako burácející ohnivý příliv a stráví všechno, co jí stojí v cestě, dokud nestráví sama sebe. Potom slábne a zhasne jako svíčka.“

„Jak daleko se taková ohnivá koule dostane?“

„No, podle mých nových přátel z odborných kruhů může náklad menšího tankeru s tonáží kolem osmi tisíc tun při úplném zážehu zničit všechno a zabít lidi v okruhu pěti kilometrů.

A ještě jedna věc, řekl jsem, že si vytváří vlastní vítr. Ten nasává vzduch z okolí do středu, aby plameny nezhasly, takže i lidé v úkrytech se udusí kvůli nedostatku kyslíku.“

Steve Hill si představil město postavené kolem přístavu a hrozivé následky, které by ho v případě výbuchu postihly. Ani na vzdálenějších předměstích by nikdo nepřežil.

„Jsou všechny takové tankery prověřené?“

„Pracujeme na všech. Velkých, malých i těch nejmenších. Oddělení nebezpečných nákladů má jenom dva členy, ale jsou dobří. Už jim zbývá posledních pár tankerů LPG.

U nákladních lodí obecně jsme kvůli velkému počtu museli začít tím, že jsme vyřadili všechny pod deset tisíc tun. To se netýká lodí, které vplují do amerických zakázaných zón podél obou pobřeží. Tam si je Američané sami zaměří a prozkoumají.

Pokud jde o ostatní opatření, všechny důležité světové přístavy byly informovány, že západní výzvědné služby se domnívají, že se někde na volném moři může vyskytovat unesená loď duchů, a že musejí přijmout vlastní bezpečnostní opatření. Upřímně řečeno, pokud by Al-Kajda chtěla způsobit masakr, zaměřila by se spíše na západní, vyspělou zemi; nikoli na Lagos nebo Dakar, ne na muslimy, hinduisty nebo buddhisty. Tím se náš seznam potenciálních neamerickým cílů zkracuje na necelé tři stovky.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř nakoukl Conrad Phipps, velice mladý muž s růžovými tvářemi.

„Zrovna nám potvrdili tu poslední, Same. Wilhelmina Santos, veze LPG z Caracasu do Galvestonu, hlásí, že je v pořádku, a Američané se chystají provést kontrolu na palubě.“

„To je všechno?“ zeptal se Hill. „Prověřili jste všechny tankery LPG na světě?“

„Zas tolik jich není, Steve,“ odpověděl Seymour.

„Takže se zdá, že nápad s tankerem LPG nás zavedl do slepé uličky,“ řekl Hill. Vstal a začal se připravovat na návrat do Londýna.

„Je tu jedna věc, která mi dělá starosti, pane Hille,“ ozval se jeden z expertů na nebezpečné náklady.

„Jmenuji se Steve,“ připomněl Hill. V SIS odjakživa dbali na oslovování křestními jmény, od nejvyšších funkcí po ty nejnižší, s výjimkou samotného šéfa. Neformálnost je tam považována za záruku týmového ducha.

„Víte, před třemi měsíci jeden tanker LPG klesl ke dnu s celou posádkou.“

„No a?“

„Jenže ho nikdo doopravdy neviděl mizet pod hladinou. Kapitán ohlásil rádiem rozrušeným hlasem, že vypukl ničivý požár ve strojovně a že loď nedokáže zachránit. Potom… nic. Jmenovala se Java Star.“

„Nějaké stopy?“ zeptal se Seymour.

„Stopy ano. Než se loď potopila, kapitán oznámil její přesnou polohu. Jako první na místo dorazila od jihu mrazírenská loď. Její kapitán ohlásil, že našli nafukovací čluny, záchranné kruhy a nějaké další věci. Zřejmě nikdo nepřežil. O kapitánovi a posádce od té doby nikdo neslyšel.“

„Tragédie, jenže co má být?“ zeptal se Hill.

„Jde o místo, kde se to stalo, pane… ehm… Steve.

V Celebeském moři. Tři sta kilometrů od ostrova Labuan.“

„Do prdele,“ řekl Hill a odjel do Londýna.

Martin byl zrovna u kormidla, když Countess of Richmond přejela rovník. Směřovala na severoseverozápad a jenom její navigátor znal cíl. Udržoval kurz k místu třináct tisíc kilometrů západně od Azor a devatenáct tisíc kilometrů východně od amerického pobřeží. Kdyby pokračovala na západ, doplula by do Baltimoru v srdci hustě zalidněné zátoky Chesapeake.

Někteří členové posádky Countess začali s přípravami na vstup do ráje. Museli si oholit veškerý tělesný porost a sepsat poslední vyznání víry. Poté všichni své závěti přečetli do kamery.

Afghánec se k nim připojil, ale rozhodl se mluvit paštsky. Jusuf Ibrahim se v Afghánistánu naučil několik slov v tomto jazyce a nyní se ze všech sil snažil porozumět, ale i kdyby jej ovládal plynně, neshledal by na závěti nic závadného.

Muž z Tora Bora mluvil o zabití své rodiny americkou raketou a o radosti z toho, že se k ní brzy připojí, přičemž se Velkému Satanovi pomstí. Zatímco hovořil, uvědomil si, že jeho slova nikdy nedorazí na břeh v jakékoli fyzické podobě. Sulejman všechno odešle elektronicky, ještě než sám zahyne a jeho vybavení bude zničeno. Nikdo však zřejmě nevěděl, jak zemřou a jakou pomstu Spojeným státům připraví - s výjimkou experta na výbušniny a samotného Ibrahima. Ti však nic neprozradili.

Vzhledem k tomu, že se celá posádka živila studenými konzervami, nikdo si nevšiml, že z jídelny zmizel ocelový nůž s osmnácticentimetrovým ostřím.

Když ho nikdo nemohl vidět, Martin nůž brouskem z kuchyňské zásuvky ostřil, až byl jako břitva. Napadlo ho, že by jej mohl uprostřed noci vrhnout ze zádě a probodnout nafukovací člun, ale pak tento nápad zavrhl.

Spolu s dalšími čtyřmi muži spal na kavalcích v příďové nástavbě. Za všech okolností byl někdo u kormidla, které se nacházelo hned vedle lávky vedoucí na záď. Radista prakticky neopouštěl svou malou místnost za můstkem a strojník setrvával u motorů na zádi pod ním. Kdokoli z nich mohl vykouknout a Martina odhalit.

A poškození člunu by nezůstalo nepovšimnuto. Okamžitě by se vědělo, že je na lodi sabotér. Ztráta nafukovacího člunu by byla nepříjemná, ale ke zrušení mise by nestačila. A navíc by jej bylo možné zalepit. Martin od nápadu upustil, avšak nůž si ponechal, zabalený do hadru a připásaný k tělu v oblasti bederní páteře. Při každé směně u kormidla uvažoval, do kterého přístavu loď asi pluje a zda se v kontejnerech skrývá něco, co by mohl případně zničit. Ani na jednu otázku nenalézal odpověď a Countess dál plula na severoseverozápad.

Celosvětové pátrání změnilo zaměření a rozsah. Všechny oceánské giganty, všechny tankery a lodě s plynem byly nalezeny a prověřeny. Všechny identifikační transpondéry vysílaly požadované kódy; kurzy se shodovaly s plánovanými cestami; kapitáni, jichž byli tři tisícovky, hovořili se svými ústředími a agenty, přičemž poskytli svá data narození a osobní údaje, takže pokud by byli pod nátlakem, mohli zalhat, aniž to únosce pozná.

Námořnictvo, námořní pěchota a pobřežní stráž Spojených států zrušily dovolenky, nasadily všechny muže, které měly k dispozici, a dopravily je na paluby všech nákladních lodí plujících do velkých přístavů. To způsobilo jisté obtíže, ale nic tak závažného, aby největší ekonomika na světě utrpěla skutečné škody.

Na základě tipu z Ipswiche byl důkladně prověřen původ a majitelé lodi Java Star. Protože se jednalo o malou loď, její vlastníci se schovávali za nastrčenou firmu, registrovanou na adrese jedné banky v daňovém ráji na Dálném východě. Rafinerie na Borneu, odkud pocházel náklad, byla sice solidní, ale o lodi tam mnoho nevěděli. Podařilo se vystopovat stavitele plavidla - jež celkem šestkrát změnilo majitele - a získat od nich plány. Potom byla nalezena sesterská loď a Američané se na ni vrhli s měřicími pásmy. Vznikl počítačový obraz repliky Java Star, ovšem nikoli lodi samotné.

Byl vyvinut nátlak na zemi, pod jejíž vlajkou loď plula. Byla to však republika na jednom polynéském atolu a vyšetřovatelé brzy zjistili, že se tam plynový tanker ani jednou neobjevil.

Západní svět potřeboval odpovědi na tři otázky: klesla loď skutečně ke dnu? Pokud ne, kde je teď? A pod jakým jménem pluje? Družice KH-11 dostaly příkaz omezit pátrání na plavidla, která se podobají Java Star.

V prvním dubnovém týdnu byla společná operace na letecké základně Edzell ve Skotsku ukončena. Již nemohla provést nic, co oficiálnější cestou neobstarají hlavní západní zpravodajské služby.

Michael McDonald se s pocitem úlevy vrátil do svého rodného Washingtonu. Pokračoval v honu na loď duchů, ovšem z Langley. CIA měla kromě jiného za úkol znovu vyslechnout všechny zadržené v tajných internačních táborech, kteří mohli před zatčením zaslechnout něco o projektu zvaném Al-Isra. A využít všechny informační zdroje v tajemném světě islamistického terorismu. Nebylo čeho se chytit. Zdálo se, že věta odkazující na magickou noční cestu za velkým osvícením se zrodila a zemřela v mysli egyptského bankéře teroristů, který se v září vrhl v Péšávaru z balkonu.

O plukovníkovi Miku Martinovi se s lítostí předpokládalo, že zahynul při plnění úkolu. Zjevně udělal, co bylo v jeho silách, a pokud bude Java Star nebo jiná plující bomba odhalena na cestě k USA, lze jeho nasazení označit za úspěšné. Nikdo však nečekal, že ho ještě někdy uvidí. Od chvíle, kdy o sobě dal naposledy vědět prostřednictvím lístku v potápěčově batohu, zkrátka uplynulo příliš mnoho času.

Tři dny před konferencí G8 nakonec nejvýše postaveným činitelům došla trpělivost s pátrací akcí, na jejímž počátku stálo britské upozornění. Marek Gumienny tuto novinku zavolal ze své kanceláře v Langley bezpečnou linkou Stevu Hillovi.

„Steve, je mi to líto. Je mi to líto kvůli vám a ještě víc kvůli tomu vašemu Miku Martinovi. Ale tady převládl názor, že je mrtvý a že se zmýlil, když nás vybídl k největší námořní pátrací akci v dějinách.“

„A co teorie Sama Seymoura?“ zeptal se Hill.

„Totéž. Nic se nenašlo. Zkontrolovali jsme skoro všechny mizerné tankery na planetě, všech kategorií. Zbývá jich najít a identifikovat asi padesát, to je všechno. Ať ten název Al-Isra znamenal cokoli, buď to nikdy nezjistíme, nebo nic neznamenal, nebo akci už dávno ukončili. Vydržte… Mám někoho na další lince.“

Za okamžik byl zpátky. „Jedna loď se opozdila. Před čtyřmi dny vyplula z Trinidadu do Portorika. Měla dorazit včera. Vůbec se neukázala. Neodpovídá.“

„Co je to za loď?“ zajímal se Hill.

„Tanker. Tři tisíce tun. Třeba ztroskotala. Ale prověřujeme to.“

„Co vezla?“ zeptal se Hill.

„Zkapalnělý ropný plyn,“ zněla odpověď.

Nakonec ji našla družice Keyhole KH-11, šest hodin poté, co stížnost z Portorika, adresovaná ústředí těžařské firmy, která vlastnila rafinerii a sídlila v Houstonu, vyvolala obrovské znepokojení.

Družice při sledování východního Karibiku pročesávala kamerami a odposlouchávacími senzory osmisetkilometrový pás moře a ostrovů, když vtom hluboko dole zaznamenala signál transpondéru a její počítač potvrdil, že se jedná o pohřešovanou loď Doňa Maria.

Informaci okamžitě obdržela řada agentur, a proto Marek Gumienny přerušil svůj telefonát do Londýna. K dalším zasvěceným patřily ústředí SOCOM v Tampě na Floridě, americké vojenské námořnictvo a pobřežní stráž. Všechny organizace dostaly přesné souřadnice dosud nezvěstného plavidla.

Pokud nevypnuli transpondér, byli únosci buď velice hloupí, nebo doufali, že budou mít veliké štěstí. Měli však své rozkazy. Jestliže transpondér vysílal, prozrazovali své jméno a polohu. Kdyby jej však vyřadili z provozu, okamžitě by byli podezřelí.

Za kormidlem malého tankeru LPG dosud stál vyděšený kapitán Montalban, který již čtyři dny nespal, s výjimkou krátkých zdřímnutí, z nichž ho znovu probudily kopance. Za tmy minul Portoriko, proplul kolem souostroví Turks a Caicos a na chvíli se ztratil mezi sedmi sty ostrovy, z nichž se skládají Bahamy.

Když plavidlo zachytila družice Keyhole, stále směřovalo na západ a nacházelo se jižně od Bimini, nejzápadnějšího bahamského ostrova.

V Tampě prověřili jeho předpokládaný kurz. Prodloužená linie vedla přímo do ústí přístavu v Miami, vodní cesty, která končí přímo uprostřed města.

Během deseti minut měl malý tanker postaráno o společnost. Z námořní základny na Key West vzlétl protiponorkový letoun P-3 Orion, našel loď, klesl do výše několika set metrů a začal kroužit, přičemž ji ze všech úhlů natáčel. Záběry se objevily na obří plazmové obrazovce v potemnělé řídicí místnosti v Tampě v takřka životní velikosti.

„Panebože, podívejte se na tohle,“ utrousil jeden operátor víceméně sám pro sebe.

Během plavby se někdo spustil z přídě tankeru a štětcem přetřel bílou barvou písmeno „i“ ve slově Maria. Pokusil se tak loď přejmenovat na Doňu Martu, ovšem bílá šmouha byla příliš neumělá na to, aby pozorovatele ošálila na déle než několik vteřin.

Z námořní základny v Charlestonu v Jižní Karolíně operují dva kutry třídy Hamilton. Oba byly na moři. Jsou to 717 USCG Mellon a sesterská loď Morgenthau. Mellon se nacházel blíž, a proto se vydal k unesenému pravidlu, přičemž nasadil optimální kurz vzhledem k jeho rychlosti. Navigátor rychle vypočítal, že je dostihnou za devadesát minut, těsně před západem slunce.

Označení „kutr“ je pro Mellon poněkud zavádějící; jedná se spíše o malý torpédoborec s délkou 150 metrů a výtlakem 3300 tun. Zatímco se onoho dne na začátku dubna hnal vlnami Atlantiku, jeho posádka připravovala výzbroj - pro všechny případy. Pohřešovaný tanker již byl klasifikován jako „pravděpodobně nepřátelský“.

S výzbrojí Mellonu si není radno zahrávat. Nejlehčí z jeho tří systémů je šestihlavňový kanón Gatling ráže 20 mm, který vychrlí takové množství munice, že je používán proti raketám. Teoreticky lze přilétající raketu roztrhat krupobitím projektilů. Kulomet systému Phalanx však nemusí být používán pouze proti raketám; dokáže roztrhat téměř cokoli, ovšem pouze na poměrně krátkou vzdálenost.

Kutr měl také dělo Bushmaster ráže 25 mm, ne tak rychlé, ale těžší a schopné menšímu tankeru úplně pokazit den. A kromě toho se na palubě skvělo rychlopalné dělo Oto Melara ráže 76 mm. Když se Doňa Maria stala tečkou na obzoru, všechny tři systémy byly připravené a jejich přikrčená obsluha by musela být více než svatá, aby nepocítila touhu vyzkoušet si naostro něco, s čím měla prozatím zkušenosti pouze z výcviku.

Družice Orion shora všechno snímala a odesílala záběry do Tampy. Mellon se zezadu přiblížil k tankeru, dostal se na jeho úroveň a zpomalil, takže pluly bok po boku dvě stě metrů od sebe. Pak z Mellonu zavolali na Doňu Marii megafonem.

„Neidentifikovaný tankere, tady je loď Pobřežní stráže Spojených států Mellon. Zastavte. Opakuji, zastavte. Vstoupíme na palubu.“

Silné dalekohledy zachytily postavu svírající kormidlo a dvě další vedle ní. Ani se nepohnuly. Tanker nezpomalil. Výzva zazněla ještě jednou.

Po třetím opakování kapitán vydal rozkaz vypálit jeden náboj do moře před příď tankeru. Když voda vysoko vystříkla a zkropila nepromokavé plachty, které marně skrývaly síť rour a trubek, prozrazujících skutečný účel tankeru, lidé na jeho palubě museli pochopit, co se od nich žádá. Přesto nezpomalili.

Ze dveří záďové nástavby těsně za můstkem vyšli dva muži. Jeden měl na krku zavěšený kulomet M60. Byl to projev nepřátelství, který zpečetil osud tankeru. V zapadajícím slunci byly jasně patrné mužovy severoafrické rysy. Vypálil krátkou dávku, jež letěla vysoko nad Mellon, a vzápětí ho do hrudi zasáhla střela z jedné ze čtyř pušek M16, které na něj mířily z paluby kutru.

Tím vyjednávání skončilo. Alžířanovo tělo se zhroutilo dozadu a ocelové dveře, jimiž vyšel ven, se zabouchly. Kapitán Mellonu požádal o povolení potopit narušitele. Nedostal je však. Zpráva ze základny hovořila jasně.

„Plujte od ní pryč. Okamžitě od ní odjeďte, a to rychle. Je to plovoucí bomba. Zaujměte pozici kilometr a půl od tankeru.“

Mellon se s lítostí obrátil, nasadil maximální rychlost a ponechal tanker jeho osudu. Dvě stíhačky F-16 Falcon již byly ve vzduchu a měly přiletět za tři minuty.

Na letecké základně v Pensacole v úzkém kontinentálním pásu Floridy sídlí eskadra, jež je čtyřiadvacet hodin denně připravena do pěti minut vzlétnout. Bývá využívána především proti pašerákům drog, kteří se vzduchem a někdy také po moři snaží dostat na Floridu a do sousedních států především kokain.

Stíhačky se na ztemnělou oblohu přiřítily z posledních slunečních paprsků, zaměřily tanker západně od Bimini a připravily rakety Maverick na vypuštění. Oba piloti na displejích viděli, že chytré střely nemohou minout cíl, a zánik tankeru byl pro ně velice mechanickou a velice precizní záležitostí bez jakýchkoli emocí.

Zazněl úsečný rozkaz velitele skupiny a oba mavericky opustily závěsy pod stíhačkami a vyrazily kupředu.

O několik sekund později hlavice obsahující 135 kilogramů nepříjemností zasáhly tanker.

I když náklad nebyl smíšený se vzduchem kvůli maximální výbušné síle, rakety hluboko uvnitř ropného rosolu udělaly své.

Ze vzdálenosti kilometru a půl členové posádky Mellonu viděli explozi a byli patřičně uchváceni. Cítili horkou vlnu ve tvářích a pach hořícího koncentrovaného benzinu. Za chvíli bylo po všem. Na hladině nezůstaly žádné doutnající trosky. Příď a záď tankeru zmizely pod hladinou jako dva oddělené kusy roztaveného šrotu. Zbývající ropné látky hořely ještě pět minut a pak na moři po lodi nezbylo ani památky.

Přesně jak Alí Azíz Al-Chattáb zamýšlel.

Během hodiny prezidenta USA vyrušila na státním banketu krátká zpráva, jež byla pronesena šeptem. Přikývl, požádal o úplné ústní hlášení v osm hodin ráno v Oválné pracovně a dál se věnoval polévce.

Pět minut před osmou byl do Oválné pracovny uveden ředitel CIA s Markem Gumiennym po boku. Gumienny již v pracovně dvakrát byl, a přece se neubránil rozechvění. Prezident a ostatních pět vysokých činitelů je již očekávali.

Formality proběhly rychle. Marek Gumienny byl požádán, aby podal hlášení o průběhu a ukončení dlouhé protiteroristické operace nazvané Sochor.

Mluvil stručně, neboť věděl, že muž, který sedí proti němu pod kulatým oknem z neprůstřelného patnácticentimetrového skla s výhledem do Růžové zahrady, nesnáší dlouhé výklady. Pravidlo číslo jedna znělo: „Patnáct minut a dost.“ Marek Gumienny vměstnal komplikovanou operaci Sochor do dvanácti.

Když domluvil, rozhostilo se ticho.

„Takže tip od Britů se ukázal jako správný?“ zeptal se viceprezident.

„Ano, pane. Agent, kterého nasadili do Al-Kajdy, velice odvážný důstojník, jehož jsem měl tu čest poznal vloni na podzim osobně, je podle všeho mrtvý. Jinak by již projevil nějakou známku života. Zprávu však úspěšně odeslal. Teroristé jako zbraň skutečně použili loď.“

„Neměla jsem tušení, že po celém světě každý den putují takhle nebezpečné náklady,“ pronesla do následného ticha ministryně zahraničních věcí.

„Ani já,“ dodal prezident. „A teď, co mi doporučujete, pokud jde o tu konferenci G8?“

Ministr obrany pohlédl na ředitele Národní tajné služby a kývl. Zjevně to byl domluvený signál.

„Pane prezidente, všechno nasvědčuje tomu, že teroristická hrozba této zemi, jmenovitě městu Miami, byla včera večer zlikvidována. Ohrožení skončilo. Co se týče G8, celá konference proběhne pod ochranou amerického vojenského námořnictva a námořnictvo nám dalo své slovo, že se vám nic nestane. Proto doporučujeme, abyste konferenci bez obav zahájil!“

„Dobře, přesně to také udělám,“ řekl prezident USA.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

David Gundlach předpokládal, že má nejlepší práci na světě. Vlastně druhou nejlepší. Mít na rukávu nebo nárameníku čtvrtou zlatou tečku a být kapitánem lodi by bylo ještě lepší, ale on se s klidným svědomím spokojil s hodností prvního důstojníka.

Jednoho dubnového večera stál na pravém křídle obrovského můstku a shlížel na lidské hemžení v novém brooklynském terminálu o šedesát metrů níž. Čtvrť Brooklyn se netyčila nad ním; ve výšce třiadvacetipatrového domu měl většinu jejích budov pod sebou.

Molo 12 na kanálu Buttermilk, který byl toho večera slavnostně uveden do provozu, nepatří k malým, ale kromě jediného zaoceánského plavidla se k němu již nic nevešlo. Jednalo se o zdaleka největší osobní loď na světě, 345 metrů dlouhou a 41 metrů širokou, s ponorem přes 10 metrů, takže kvůli ní museli kanál prohloubit. Čím déle ji první důstojník Gundlach před první plavbou od svého povýšení pozoroval, tím nádhernější mu připadala.

V ulicích daleko za budovami terminálů viděl transparenty znechucených a rozčilených demonstrantů. Newyorská policie celý terminál prostě a jednoduše ohradila. Čluny přístavní policie jej chránily od moře, aby se do něj nedostali protestující na lodích.

I kdyby se dokázali přiblížit po hladině, ničeho by tím nedosáhli. Ocelový trup zaoceánské lodi připomínal nedobytné hradby a nejnižší bod paluby se nacházel přes patnáct metrů vysoko. Cestující, kteří toho večera proudili na palubu, tedy měli naprosté soukromí.

Ne že by se o ně demonstranti zajímali. Prozatím se naloďoval pouze bezejmenný personál: stenografky, sekretářky, mladší diplomaté, zvláštní poradci a všichni lidští mravenci, bez nichž by mocní tohoto světa zřejmě nedokázali diskutovat o hladu, chudobě, bezpečnosti, obchodních bariérách, obraně a spojenectvích.

Když David Gundlach pomyslel na bezpečnost, zamračil se. S ostatními důstojníky strávil celý den tím, že s agenty amerických tajných služeb prohlédli loď centimetr po centimetru. Všichni agenti vypadali stejně; soustředěně mhouřili oči, mumlali si do rukávů, kde měli schované mikrofony, a poslouchali odpovědi ze sluchátek, bez nichž si připadali jako nazí. Gundlach nakonec usoudil, že se jedná o profesionální paranoiu - a stejně nic podezřelého neobjevili.

Dvanáct set členů posádky bylo prověřeno a proti žádnému z nich nezazněla sebemenší výhrada. Apartmá Grand Duplex, určené pro amerického prezidenta a první dámu, již bylo uzavřeno po důkladné prohlídce a střeženo tajnou službou. Teprve když David Gundlach vše viděl na vlastní oči, uvědomil si, jaký bezpečnostní kordon musí prezidenta za všech okolností obklopovat.

Podíval se na hodinky. Nalodění tří tisíc cestujících skončí během dvou hodin a pak by mělo dorazit osm hlav států nebo vlád. Stejně jako londýnští diplomaté obdivoval jednoduchost nápadu najmout pro nejvýznamnější a nejprestižnější konferenci planety tu největší a nejluxusnější zaoceánskou loď na světě a v průběhu pětidenní konference s ní přeplout Atlantský oceán z New Yorku do Southamptonu.

Tento tah byl čarou přes rozpočet všem, kteří se každý rok snaží vnést do setkání G8 zmatek. Queen Mary 2 byla lepší než horský hotel i než ostrov, nabízela ubytování pro 4200 osob a byla prostě nedostižná.

Gundlach bude stát vedle kapitána, až se sirény Typhoon rozloučí s New Yorkem svým hlubokých basovým tónem „A“. Nastaví čtyři motory Mermaid na požadovaný výkon a kapitán s pomocí nevelké řídicí páky na ovládacím pultu vyvede loď na East River a potom dále k námořním trasám a čekajícímu Atlantiku. Řízení plavidla bylo tak citlivé a motory na zádi tak pohyblivé, že mu při otáčce o 360 stupňů, nezbytné k opuštění terminálu, nemusely pomáhat remorkéry.

Daleko na východě Countess of Richmond míjela Kanárské ostrovy. Ostrovy, kam tolik Evropanů létá na dovolenou, aby si u afrického pobřeží užili prosincového slunce a odpočinuli si od sněhu a plískanic, nebyly z jejího pravoboku vidět. Silným dalekohledem však bylo možné zahlédnout na obzoru vrchol hory Teide.

Lodi zbývaly dva dny do chvíle, kdy vstoupí do dějin. Indonéský navigátor nařídil svému krajanovi ve strojovně, aby zpomalil na „pomalu vpřed“, takže se Countess na klidných vlnách dubnového večera pohybovala vycházkovým tempem.

Vrchol Teide zmizel z dohledu a kormidelník upravil kurz o několik stupňů doleva, kde se o dva a půl tisíce kilometrů dál táhlo americké pobřeží. Z oběžné dráhy situaci znovu prověřila družice a znovu po počítačové kontrole transpondéru a porovnání záznamů konstatovala, že se jedná o neškodné plavidlo daleko na moři, a výrok opět zněl: „Běžná obchodní loď, žádné nebezpečí.“

* * *

Jako první vládní činitel dorazil japonský premiér s doprovodem. Podle dohody letěli z Tokia na Kennedyho letiště. Zůstali na letištní ploše, takže neviděli ani neslyšeli demonstranty, a přestoupili do několika vrtulníků, které je pak dopravily z Jamaica Bay do Brooklynu.

Přistávací zóna se nacházela uvnitř komplexu hal a hangárů, z nichž se skládá nový terminál. Z pohledu japonských cestujících byli protestující za bariérami, neslyšně vykřikovali svá hesla a nakonec prostě zmizeli z dohledu. Když listy rotorů přešly do pozvolného otáčení, delegaci přivítali lodní důstojníci a odvedli ji krytým tunelem ke vchodu na boku trupu a odtud do královských apartmá.

Vrtulníky se vrátily na Kennedyho letiště vyzvednout Kanaďany, kteří právě přiletěli.

David Gundlach zůstal na můstku, pětačtyřicet metrů od širokého okna s panoramatickým výhledem na moře. Ačkoli se můstek nacházel ve výšce šedesáti metrů, stěrače na všech oknech prozrazovaly, že když si příď Queen Mary 2 v Atlantském oceánu uprostřed zimy razí cestu patnáctimetrovými vlnami, vodní tříšť může dosáhnout až k němu.

Tato plavba však podle předpovědí měla být klidná, s mírnými vlnami a slabým větrem. Loď absolvuje jižní velký okruh, který mají hosté ve veliké oblibě kvůli příjemnému počasí a klidnému moři. Obloukem překoná Atlantik v jeho nejužším místě a v nejjižnějším bodě se bude pohybovat nedaleko severní hranice Azorských ostrovů.

V rychlém sledu přiletěli Rusové, Francouzi, Němci a Italové a za soumraku se vrtulníky naposledy vydaly na letiště pro Brity, jimž Queen Mary 2 patřila.

Americký prezident, který se měl na zahajovací večeři, začínající těsně po osmé, ujmout role hostitele, dorazil ve své tmavě modré helikoptéře z Bílého domu přesně v šest. Když kráčel k lodi a ocelové dveře uzavřely její nitro před vnějším světem, kapela námořnictva, nastoupená na molu, zahrála oficiální prezidentskou hymnu.

V šest třicet byla uvolněna poslední lana a Queen Mary 2 se v celé své kráse a zářící jako plovoucí město vydala na East River.

Lidé na menších plavidlech na řece a přilehlých vodních cestách ji sledovali a mávali. Shora jim zpoza tvrzených skleněných tabulí odpovídaly hlavy států a vlád osmi nejbohatších zemí světa. Loď proplula kolem nádherně osvětlené Sochy svobody, nechala za sebou ostrůvky a pomalu zvyšovala výkon.

Po obou stranách ji ve vzdálenosti několika stovek metrů doprovázely raketové křižníky atlantické flotily amerického vojenského námořnictva, které se předtím ohlásily kapitánovi. Na levoboku se nacházel křižník USS Leyte Gulf a na pravoboku USS Monterey. Kapitán vzal v souladu s pravidly námořní slušnosti jejich přítomnost na vědomí a poděkoval jim. Potom odešel z můstku, aby se převlékl na večeři. Kormidlo a velení převzal David Gundlach.

K doprovodu nebyla přidělena žádná ponorka, což mělo dva důvody. Žádná země na světě nedisponovala ponorkou, která by schopností odhalit a potopit nepřátelská plavidla předčila raketové křižníky, a navíc neexistovala ponorka, jež by s rychlou Queen Mary 2 dokázala udržet tempo.

Když konvoj opustil vodní trasy a světla Long Islandu za ním pohasínala, první důstojník Gundlach zvýšil výkon na optimální cestovní rychlost. Čtyři motory o celkovém výkonu 157 000 koňských sil mohou Queen Mary 2 v případě potřeby pohánět rychlostí 55 kilometrů za hodinu. Cestovní rychlost činí 45 km/h a křižníky musely plout plnou parou, aby jí stačily.

Na obloze se objevil letecký doprovod: letoun amerického vojenského námořnictva EC2 Hawkeye s radary, které budou sledovat hladinu Atlantiku do vzdálenosti osmi set kilometrů všemi směry, a EA-6B Prowler, schopný zaměřit jakýkoli útočný zbraňový systém, který by se někdo odvážil namířit na konvoj, a zničit jej raketami HARM.

Letadla budou doplňovat palivo za letu a pravidelně se střídat, dokud jejich úkoly nepřevezmou tytéž stroje z pronajaté americké základny na Azorách. Ty budou později vystřídány doprovodem z Velké Británie. Nic nebylo ponecháno náhodě.

Večeře skončila triumfálním úspěchem. Státníci se usmívali, ženy jen zářily, kuchyně byla podle všeobecného mínění výborná a křišťál se blyštěl, když do něj tekla vína těch nejlepších ročníků.

Podle příkladu amerického prezidenta - jenž měl na paměti, že ostatní delegace za sebou mají dlouhou cestu - se stolovníci brzy rozešli a uložili se ke spánku.

Následujícího rána se účastníci konference shromáždili v plné sestavě. Sál Královský dvůr byl upraven, aby se do něj vešlo všech osm delegací a za nejvyšší představitele mohly usednout armády přisluhovačů, bez nichž se zřejmě nikdo neobešel.

Druhý večer proběhl stejně jako první až na to, že večeře se konala v Královnině jídelně pro dvě stě osob a hostitelem byl britský ministerský předseda. Méně významní hosté zaujali místa ve velké restauraci Britannia a různých barech, kde se rovněž podávalo jídlo. Mladší účastníci, osvobození od diplomatických povinností, se po večeři uchýlili do Královnina tanečního sálu nebo na diskotéku G32.

Na můstku vysoko nad nimi byla světla ztlumena a Davidu Gundlachovi ubíhaly hodiny noční služby. Před sebou měl pod předními okny řadu plazmových obrazovek, které ukazovaly činnost všech systémů na lodi.

Nejdůležitější byl lodní radar, jenž sledoval okolí do vzdálenosti čtyřiceti kilometrů všemi směry. Gundlach viděl body, které znázorňovaly křižníky, a za nimi další plavidla plující za svým posláním.

Kromě toho měl k dispozici automatický identifikační systém, zachycující vysílání transpondérů na mnoho kilometrů daleko, porovnávající je s počítačovou databází Lloydových záznamů a oznamující nejen totožnost lodi, ale také její předpokládanou trasu, náklad a rádiovou frekvenci.

Po obou stranách Queen Mary 2 radisté na rovněž potemnělých můstcích křižníků hleděli na své obrazovky s jediným záměrem. Měli za úkol zajistit, aby se k obrovskému monstru, hřmotícímu mezi nimi, nepřiblížilo nic ani náznakem nebezpečného. Dokonce i pro neškodné a prověřené nákladní lodi činila nejkratší možná vzdálenost tři kilometry. Během druhé noci se žádná nedostala blíž než na deset kilometrů.

Radary E-2C Hawkeye měly díky výšce širší záběr. Ten se podobal kuželu obrovské svítilny, posouvajícímu se Atlantikem od západu na východ. Velká většina plavidel se však pohybovala mnoho kilometrů od konvoje, nikoli v jeho blízkosti. Stačilo sledovat oblast patnáct kilometrů kolem lodí a informovat křižníky o tom, co se v ní nachází. Z praktického hlediska nemělo smysl dívat se příliš daleko. Hranice byla stanovena na čtyřicet kilometrů, které konvoj dokázal urazit za hodinu.

Třetí noci krátce před jedenáctou Hawkeye vydal výstrahu nízkého stupně.

„Čtyřicet kilometrů před vámi je malá nákladní loď, tři kilometry jižně od plánované trasy. Zdá se, že se nehýbe.“

Countess of Richmond ve skutečnosti nespočívala na hladině zcela klidně. Její motory běžely naprázdno. Mořský proud o rychlosti sedm kilometrů ji však pozvolna unášel dopředu, tedy západním směrem.

Nafukovací člun byl ve vodě, uvázaný na levoboku, a z paluby k němu visel žebřík z lan a prken. Čtyři muži již čekali v něm a pohupovali se v proudu vedle trupu nákladní lodi.

Zbývající čtyři byli na můstku. Ibrahim držel kormidlo, díval se k obzoru a čekal na první záblesk blížících se světel.

Indonéský radista nastavoval citlivost vysílacího mikrofonu. Vedle něj stál pákistánský mladík, který se narodil a vyrostl na předměstí yorkshirského města Leeds. Čtveřici doplňoval Afghánec. Když byl radista spokojený, kývl na chlapce, jenž rovněž pokýval hlavou, usadil se na židli u řídicího pultu lodi a čekal na zavolání.

Zavolání přišlo z křižníku ujíždějícího několik stovek metrů vpravo od Mary Queen 2. David Gundlach je slyšel hlasitě a zřetelně, stejně jako celá noční hlídka. Vysílání probíhalo na kanálu běžně používaném loděmi v severním Atlantiku. Jižanský přízvuk volajícího se nedal přeslechnout.

„Countess of Richmond, Countess of Richmond, tady křižník amerického vojenského námořnictva Monterey. Slyšíte mě?“

Hlas, který odpověděl, byl lehce zkreslený vlivem zastaralé radiostanice na palubě letité nákladní lodi. Nevýrazné samohlásky ukazovaly na lancashirský nebo možná yorkshirský původ.

„Jo, Monterey, tady Countess.“

„Zdá se, že stojíte. Jaká je vaše situace?“

„Countess of Richmond. Trochu se přehříváme…“ Cvak, cvak. „…spojovací hřídel…“ Šumění, „…co nejrychleji opravit…“

Na můstku křižníku bylo chvíli ticho. A potom… „Zopakujte to, Countess of Richmond, vyzývám vás, zopakujte to.“

Zazněla stejná odpověď a přízvuk byl ještě patrnější. Na můstku Queen Mary 2 první důstojník spatřil na radaru nehybný bod nepatrně na jih od místa, kde se loď bude nacházet za padesát minut. Další obrazovka mu ukázala veškeré podrobnosti o Countess of Richmond včetně potvrzení, že vysílání jejího transpondéru je skutečné a signál přesný. Přepnul na rádiový rozhovor.

„Monterey, tady Queen Mary 2. Chci s nimi promluvit.“

David Gundlach se narodil a vyrostl v oblasti Wirral v Cheshiru, necelých osmdesát kilometrů od Liverpoolu. Hlas z Countess zařadil buď do Yorkshiru, nebo do Lancashiru, do sousedství svého rodného hrabství.

„Countess of Richmond, tady Queen Mary 2. Rozumím, že se vám přehřívá hlavní ložisko na spojovací hřídeli a že se ho snažíte opravit na moři. Potvrďte.“

„Jo, přesně tak. Snad budeme za hodinu hotoví,“ ozvalo se z reproduktoru.

„Countess, sdělte své údaje, prosím. Rejstříkový přístav, výchozí přístav, cíl, náklad.“

„Queen Mary. Registrovaná v Liverpoolu, osm tisíc tun, nespecializovaná nákladní loď, vezeme z Jávy brokát a orientální dřevo, míříme do Baltimoru.“

Gundlach očima přelétl informace, které poskytly kancelář firmy McKendrick Shipping v Liverpoolu, lodní společnost Siebart a Abercrombie z Londýna a pojišťovna Lloyd’s. Všechno souhlasilo.

„S kým mluvím, prosím?“ zeptal se.

„Tady je kapitán McKendrick. Kdo jste vy?“

„Tady první důstojník David Gundlach.“

Znovu se ozval křižník Monterey, jemuž sledování rozhovoru činilo potíže.

„Monterey, Queen. Chcete změnit kurz?“

Gundlach pohlédl na displeje. Po plánované trase vedl Queen Mary 2 počítač na můstku, který zohledňoval všechny změny větru, mořských proudů i vln. Změnit kurz by znamenalo vrátit se k ručnímu řízení nebo znovu nastavit program a později se vrátit k původním údajům.

A nebo může za čtyřicet jedna minut proplout kolem nehybné nákladní lodi, která bude tři kilometry od pravoboku.

„Není potřeba, Monterey. Za čtyřicet minut ji necháme za sebou. Budou mezi námi tři kilometry moře.“

Monterey, plující vedle Queen Mary 2, bude ke Countess o něco blíž, ovšem i tak se všechny do prostoru pohodlně vejdou. Hawkeye a EA-6B z výšky kontrolovaly bezmocnou nákladní loď a hledaly raketové zaměřovače nebo jakékoli známky elektronické aktivity. Nic neobjevily, ale přesto budou Countess sledovat, dokud nebude daleko za konvojem. Do zakázaného prostoru vnikly další dvě lodě, jenže ty byly hodně vpředu a později budou požádány, aby se odklidily doleva a doprava.

„Rozumím,“ řekl Monterey.

Na můstku Countess všechno slyšeli. Ibrahim kývnutím naznačil, že ostatní mají odejít. Radista a mladík sešplhali po žebříku do člunu, ve kterém pak šest mužů čekalo na Afghánce.

Martin se stále domníval, že šílený Jordánec znovu uvede loď do pohybu a pokusí se narazit do některého z blížících se plavidel, a věděl, že nemůže palubu opustit. Mohl jedině doufat, že se mu podaří zabít posádku a Countess ovládnout.

Pozadu slézal po žebříku. Sulejman na sedátku nastavoval svá digitální snímací zařízení. Od zábradlí Countess se táhlo lano a jeden Indonésan stál na přídi člunu a držel je, čímž vyrovnával vliv proudu, který by člun jinak odnesl podél boku lodi dozadu.

Martin se přidržel žebříku, obrátil se, natáhl ruku dolů a prořízl do nesmírně odolné šedé látky člunu téměř dvoumetrový otvor. Jeho čin byl tak nečekaný, že dvě nebo tři vteřiny nikdo kromě hladiny moře nezareagoval. Unikající vzduch tiše syčel a člun se šesti muži na palubě se naklonil na stranu a začal nabírat vodu.

Martin se naklonil ještě dál a máchl nožem po lanu. Minul je, ale zasáhl Indonésanovo předloktí. Muži se vzpamatovali. Indonésan však uvolnil sevření a člunu se zmocnil proud.

Ruce se pomstychtivě natahovaly po Martinovi, ale záď člunu klesala pod hladinu. Váha přívěsného motoru vykonala své a dovnitř se valila slaná voda. Člun minul záď nákladní lodi a zmizel v temnotě atlantické noci. Někde v proudu se vzápětí potopil, stahován motorem ke dnu. V záři světla na zádi Martin viděl mávající ruce, které však také brzy zmizely. Proti mořskému proudu o rychlosti sedmi kilometrů za hodinu člověk plavat nedokáže. Šplhal po žebříku zpátky na palubu.

V tom okamžiku Ibrahim trhl jedním z ovladačů, které mu předal expert na výbušniny. Ve chvíli, kdy Martin vstupoval na loď, ozvalo se několik ostrých explozí, neboť vybuchly malé nálože.

Když pan Wei stavěl nákladový prostor, maskovaný jako šest kontejnerů od můstku po příď Java Star, střechu vyrobil jako víko z jediného ocelového plátu, držící na místě díky čtyřem silným šroubům.

K těm expert připevnil tvarované nálože a kvůli přívodu energie je spojil dráty s motory lodi. Když výbušnina explodovala, kovové víko se zhruba o metr nadzdvihlo. Protože nálože byly uspořádány asymetricky, jedna strana plátu se dostala výš než druhá.

Ve chvíli, kdy k tomu došlo, stál Martin na horní příčce žebříku a v zubech držel nůž. Přikrčil se a velké ocelové víko sklouzlo přes bok lodi do moře. Schoval nůž a vystoupil na můstek.

Zabiják z Al-Kajdy stál u kormidla a vyhlížel oknem dopředu. Na obzoru se pětačtyřicetikilometrovou rychlostí blížilo plovoucí město, sedmnáct pater a 150 000 tun světla, oceli a lidí. Přímo pod můstkem zel otevřený nákladový prostor. Martin teprve teď pochopil, jaký je jeho účel a že nic neobsahuje, ale měl cosi zakrýt.

Vítr odvál mraky a celá paluba někdejší Java Star se koupala ve světle půlměsíce. Martin si náhle uvědomil, že nepluje na obyčejné nákladní lodi naložené výbušninami, ale na tankeru. Pod můstkem se rozprostírala změť trubek, kohoutů a ventilů, které jednoznačně prozrazovaly specializaci plavidla.

Až k přídi bylo rovnoměrně rozmístěno šest okrouhlých ocelových disků - odvětrávacích poklopů nad každým nákladovým kontejnerem v podpalubí.

„Měl jsi zůstat v člunu, Afghánče,“ řekl Ibrahim.

„Nebylo tam místo, můj bratře. Sulejman málem spadl do vody. Zůstal jsem na žebříku. Potom odpluli. Zemřu tady s tebou, inšalláh.“

Ibrahima tato odpověď podle všeho uspokojila. Podíval se na hodiny na můstku a zatáhl za druhou páku. Kabely se táhly od ovladače k lodním bateriím, které dodaly energii, a dále do prostoru uvnitř šesti falešných ocelových kontejnerů, kam expert na výbušniny během měsíce na moři vstupoval tajnými dveřmi a kde konal své dílo.

Vybuchlo dalších šest náloží. Poklopy nad kontejnery odlétly stranou. To, co následovalo, bylo prostým okem nezachytitelné: šestice kontejnerů začala jako vulkány chrlit svislé sloupy plynu. Plyn dosáhl výšky třiceti metrů, pak ztratil energii a prohrál souboj s gravitací. Neviditelný oblak se divoce mísil s nočním vzduchem, klesl k hladině a šířil se od zdroje všemi směry.

Martin prohrál a věděl to. Uvědomil si, že přišel příliš pozdě. Pochopil, že se od Filipín vezl na plovoucí bombě a že nyní otvory po šesti poklopech uniká neviditelná smrt, kterou již nelze zastavit.

Celou dobu předpokládal, že Countess of Richmond, z níž se teď znovu stala Java Star, připluje do srdce nějakého přístavu a odpálí cosi, co se skrývá v jejím podpalubí.

Domníval se, že loď v okamžiku exploze narazí do něčeho nesmírně cenného. Třicet dní marně čekal na příležitost zabít sedm mužů a zmocnit se vlády nad plavidlem. Žádná taková příležitost nepřišla.

Nyní, když už bylo pozdě, pochopil, že Java Star neveze bombu, ale sama je bombou. A zatímco její náklad rychle unikal, nemusela se pohnout ani o centimetr. Stačí, aby se zaoceánská loď přiblížila na tři kilometry, a bude zničena.

Na můstku vyslechl rozhovor mezi pákistánským chlapcem a prvním důstojníkem Queen Mary 2. Věděl, že Java Star se již nerozjede. Doprovodné křižníky by to nedovolily, ale navíc to nebylo zapotřebí.

Ibrahim v pravé ruce držel třetí ovladač, který měl podobu tlačítka. Dráty vedly k signalizační pistoli, připevněné před oknem můstku a připravené odpálit světlici. Stačí jediná jiskra…

Nad obzorem zářila světla plovoucího města. Pětadvacet kilometrů, třicet minut plavby, optimální doba na přípravu směsi paliva a vzduchu.

Martin vrhl pohled na radiostanici na řídicím pultu. Poslední šance vyslat varování. Pravou rukou zajel k záhybu svých šatů, v nichž se skrýval nůž, připásaný ke stehnu.

Jordánec zachytil jeho pohled i pohyb. Nepřežil by Afghánistán, jordánské vězení a neúnavné americké pronásledování v Iráku, kdyby se u něj nevyvinuly instinkty divokého zvířete.

Cosi mu říkalo, že Afghánec navzdory bratrské mluvě není jeho přítel. Čirá nenávist v jediném okamžiku změnila atmosféru na malém můstku jako tichý výkřik.

Martin sáhl pro nůž. Ibrahim byl rychlejší; pistoli měl schovanou pod mapou na stolku. Namířil Martinovi na hruď. Vzdálenost mezi nimi byla tři a půl metru. O tři metry víc, než Martin potřeboval.

Voják je vycvičený ve vyhodnocování možností a dělá to rychle. Martin tím strávil značnou část života. Na můstku Countess of Richmond, obklopené smrtícím oblakem, zbývaly pouze dvě možnosti: vyrazit proti muži, nebo vyrazit k tlačítku. Ani v jednom případě nepřežije.

Na mysli mu vytanula dávná slova básně, kterou se naučil ve škole „Pro každého muže, jenž mužem chce se zvát, dříve nebo později nadejde jeho čas…“ A pak si vzpomněl, co mu u táborového ohně řekl Ahmad Šáh Masúd, lev z Panšíru. „Všichni jsme odsouzeni zemřít, Angláne. Ale jenom bojovník požehnaný Alláhem si smí vybrat jak!“ Plukovník Mike Martin se rozhodl…

Ibrahim pochopil; viděl v jeho očích pohled muže, jehož život zanedlouho skončí. Zabiják vykřikl a vystřelil. Martin dostal zásah do prsou a věděl, že umírá. Ale navzdory bolesti a překvapení se vždycky najde síla vůle, která umožní žít ještě vteřinu.

A na konci té vteřiny oba muže i loď pohltila růžová věčnost.

David Gundlach oněměl úžasem. Pětadvacet kilometrů před ním, v místě, kde se měla největší zaoceánská loď světa nacházet za třicet pět minut, vyrostla z moře obrovská plamenná sopka. Zbývající tři muži z noční hlídky volali jeden přes druhého: „Co to sakra bylo?“

„Monterey pro Queen Mary 2. Nasaďte kurz do přístavu, opakuji, nasaďte kurz do přístavu. Událost prošetřujeme.“

Gundlach viděl, že americký křižník po jeho pravici zrychluje a míří k plamenům. Bylo zřejmé, že Countess of Richmond postihla jakási katastrofální nehoda. On teď měl za úkol držet se stranou; pokud neštěstí někdo přežil, zachrání ho Monterey. Bylo však rozumné přivolat kapitána. Když kapitán dorazil na můstek, první důstojník mu řekl, co viděl. Queen Mary 2 se mezitím nacházela skoro třicet kilometrů od místa výbuchu a rychle ujížděla pryč.

USS Leyte Gulf se stále držel na levoboku. Monterey plul k několik kilometrů vzdálené ohnivé kouli. Kapitán křižníku souhlasil, že se pokusí najít případné trosečníky, ovšem možnost, že by někdo přežil, se nejevila jako příliš pravděpodobná.

Dva muži z bezpečí svého můstku sledovali, jak plameny pohasínají. Nakonec na hladině shořely zbytky paliva zmizelé lodi. Veškerý nesmírně prchavý náklad se rozptýlil, ještě než Monterey doplul na místo katastrofy.

Kapitán Queen Mary 2 nařídil, aby počítače obnovily kurz do Southamptonu.

EPILOG

Následovalo vyšetřování. Trvalo skoro dva roky. Podobné záležitosti nejsou uzavřeny během několika hodin, tak to chodí jenom v televizi.

Jeden tým se zabýval skutečnou Java Star: od jejího spuštění na vodu až do chvíle, kdy vyplula z Bruneje s nákladem LPG do Freemantlu na západě Austrálie.

Nezávislými svědky, kteří neměli důvod lhát, bylo potvrzeno, že lodi velel kapitán Herrmann a všechno bylo v pořádku. Krátce poté loď viděli další dva kapitáni, když obeplouvala severovýchodní cíp Bornea. Právě kvůli jejímu nákladu se oba drželi daleko od ní a poznamenali si její jméno.

Záznam kapitánova posledního nouzového volání byl přehrán norskému psychiatrovi, který konstatoval, že hlas patří jeho krajanovi hovořícímu dobrou angličtinou, ale zdá se, jako by mluvil pod nátlakem.

Potom byl nalezen a vyslechnut kapitán mrazírenské lodi, který si poznamenal souřadnice potápějící se lodi a vyrazil na místo. Ten zopakoval, co slyšel a viděl. Odborníci na námořní požáry však usoudili, že pokud by oheň ve strojovně Java Star nabyl takových rozměrů, že by ji kapitán nedokázal zachránit, nakonec by se musel vznítit i náklad. V tom případě by na hladině nemohly zůstat látkové záchranné kruhy.

Filipínské přepadové oddíly podnikly s podporou amerických bitevních vrtulníků ofenzívu na poloostrově Zamboanga, zdánlivě namířenou proti základnám Abú Sajáfa. Podařilo se jim zajmout dva hucké stopaře, kteří žili v divočině a občas pracovali pro teroristy, ale nechtěli se kvůli nim nechat zastřelit.

Ti vypověděli, že v úzké zátoce v džungli viděli malý tanker a na něm muže s kyslíko-acetylenovými hořáky.

Tým zabývající se Java Star měl svou zprávu hotovou za rok. Psalo se v ní, že Java Star se nepotopila v důsledku požáru na otevřeném moři, ale byla unesena nepoškozená, a že si někdo dal tu práci přesvědčit námořní svět, že již neexistuje, ačkoli to nebyla pravda. Celá její posádka zřejmě zahynula, což ještě bylo třeba ověřit.

Kvůli utajení jednotlivé skupiny vyšetřovatelů pracovaly na dílčích úkolech a neznaly celkový obraz. Bylo jim řečeno, že jde o jakousi pojišťovací záležitost, a neměly důvod tomu nevěřit.

Další tým sledoval osudy skutečné Countess of Richmond. Začali v kanceláři Alexe Siebarta v ulici Crutched Friars v londýnské City a pokračovali do Liverpoolu, kde mluvili s příbuznými členů posádky. Ti vypověděli, že když Countess v Singapuru vyložila jaguary, všechno bylo v pořádku. Kapitán McKendrick v docích potkal přítele z Liverpoolu a před vyplutím s ním zašel na několik piv. A také zavolal domů.

Nezávislí svědci potvrdili, že loď byla stále v rukou právoplatného kapitána, když v Kinabalu nakládala vzácné dřevo.

Při návštěvě v Surabaje na Jávě se však ukázalo, že se tam loď vůbec nezastavila pro druhou část svého nákladu, tedy pro asijské hedvábí. Firma Siebart a Abercrombie v Londýně ale od odesilatelů obdržela hlášení, že se tak stalo. Muselo tedy být zfalšované.

Byl sestaven portrét „pana Lamponga“ a indonéská bezpečnostní služba v něm poznala muže podezřelého z finanční podpory Džamáa Islamíja, jemuž se však nikdy nepodařilo nic dokázat. Rozběhlo se pátrání, ovšem terorista mezitím zmizel kdesi v lidském víru jihovýchodní Asie.

Tým dospěl k závěru, že Countess of Richmond byla přepadena a unesena v Celebeském moři. Protože zmizely všechny její doklady, rádiové identifikační kódy a transpondér, mohla být i s celou posádkou potopena. V tomto smyslu byli informováni příbuzní.

O průlom ve vyšetřování se zasloužil doktor Alí Azíz Al-Chattáb. Sledování jeho telefonů odhalilo, že si zamlouvá letenku na Střední východ. Po poradě v Tharnes House, sídle MI5, bylo rozhodnuto, že čeho je moc, toho je příliš. Birminghamská policie a zvláštní jednotka se dostavily do bytu ve chvíli, kdy byl kuvajtský vysokoškolský učitel podle odposlechu právě ve vaně, a odvedly ho v županu.

Jenže Al-Chattáb byl mazaný. Důkladná prohlídka jeho bytu, auta, kabinetu, mobilního telefonu a laptopu nepřinesla žádné usvědčující důkazy.

Mile se usmíval a jeho právník protestoval, ačkoli britská policie má podle zákona právo zadržovat podezřelé osmadvacet dní, aniž je vzneseno oficiální obvinění. Jeho úsměv však zmizel, když vyšel z věznice Jejího Veličenstva Belmarsh a byl znovu zatčen, tentokrát na základě žádosti o vydání, vznesené vládou Spojených arabských emirátů.

V tomto případě legislativa nestanoví žádné časové omezení. Al-Chattáb okamžitě putoval zpátky do cely. Jeho právník sepsal rozhořčený protest proti vydání. Jeho klient jako Kuvajťan ani nebyl občanem SAE, ovšem na tom nezáleželo.

Protiteroristickému centru v Dubaji se podařilo získat svazek ohromujících fotografií. Na nich byl Al-Chattáb v hovoru s kurýrem Al-Kajdy, jímž byl již déle sledovaný kapitán dhou. Svědci ho viděli přijíždět do vily na předměstí Ras Al-Chajma, známého úkrytu teroristů. Na londýnského soudce důkazy udělaly dojem, a tak nařídil vydání.

Al-Chattáb se odvolal… a znovu prohrál. Nyní se rozhodoval mezi pochybným kouzlem věznice Belmarsh a fyzicky náročným vyšetřováním na pouštní základně zvláštních sil SAE v Perském zálivu. Projevil přání zůstat jako host královny Alžběty.

Objevil se problém. Britové mu vysvětlili, že nemají žádný důvod ho zadržovat, natož obvinit a odsoudit.

V polovině cesty na letiště Heathrow si všechno srovnal v hlavě a začal mluvit.

Jakmile se do toho pustil, hosté ze CIA, kteří se účastnili výslechů a podávali o nich hlášení, měli dojem, že sledují protržení přehrady Boulder Dam. Al-Chattáb prozradil jména více než stovky agentů Al-Kajdy, o nichž anglo-americké výzvědné služby do té doby neměly ani tušení, a dvacet čtyři spících bankovních účtů.

Když se vyšetřovatelé zmínili o projektu Al-Kajdy s krycím jménem Al-Isra, Kuvajťan překvapeně zmlkl. Vůbec by ho nenapadlo, že o akci někdo ví. A pak se znovu rozpovídal.

Potvrdil všechno, co Londýn a Washington již věděly nebo tušily, a přidal další informace. Prozradil totožnost osmi mužů na palubě Countess of Richmond při její poslední plavbě s výjimkou trojice Indonésanů.

Znal rodiče pákistánského mladíka, který se narodil a vyrostl v anglickém hrabství Yorkshire, dokázal do vysílačky napodobit hlas kapitána McKendricka a oklamal prvního důstojníka Davida Gundlacha.

Přiznal, že Doňa Maria a muži na její palubě byli záměrně obětováni, ačkoli o tom sami nevěděli; bylo potřeba odpoutat pozornost pro případ, že by se americký prezident z nějakého důvodu zdráhal nastoupit na zaoceánskou loď.

Vyšetřovatelé se opatrně zmínili o Afghánci, kterého Al-Chattáb vyslýchal ve vile v SAE. Ve skutečnosti nevěděli, že tomu tak bylo, měli pouze podezření, ovšem Al-Chattáb sám vše potvrdil.

Vyprávěl o příjezdu tajemného talibanského velitele do Ras Al-Chajma po neohroženém a krvavém útěku z vazby poblíž Kábulu. Podrobnosti prý důkladně prověřili kábulští sympatizanti Al-Kajdy a dosvědčili jejich pravdivost.

Al-Chattáb vypověděl, že ho do Perského zálivu vyslechnout uprchlíka poslal Ajmán Al-Zavahrí osobně. Afgháncovu totožnost nepotvrdil nikdo menší než sám šejk, a to na základě rozhovoru, který s ním před léty vedl v jeskynní nemocnici v Tora Bora.

Šejk také dovolil, aby Afghánec získal privilegium účastnit se operace Al-Isra, a Al-Chattáb muže poslal do Malajsie za ostatními.

Anglo-američtí vyšetřovatelé si dali obzvlášť záležet na tom, aby muži zkazili zbytek života odhalením, kdo Afghánec doopravdy byl.

Grafolog navíc potvrdil, že písma pohřešovaného plukovníka a člověka, jenž na ostrově Labuan napsal vzkaz a strčil jej do batohu s potápěčskou výstrojí, jsou identická.

Řídící tým operace Sochor dospěl k závěru, že Mike Martin kdesi v okolí Labuanu pronikl na palubu Countess of Richmond, přičemž se stále vydával za teroristu, a že z lodi nedokázal včas uniknout.

Dohady o tom, proč Countess explodovala o čtyřicet minut dříve, než měla, zůstaly ve spisu neuzavřené.

* * *

Ve Velké Británii je obvyklé, že musí uplynout sedm let, než je pohřešovaný člověk prohlášen za mrtvého a je vydán úmrtní list.

Když ale skončily výslechy doktora Al-Chattába, koroner z londýnského Westminsteru byl pozván na velice diskrétní večeři v soukromém salonku klubu Brook’s v St. James’s Street. Kromě něj se dostavili ještě tři další pánové a ti koronerovi poté, co je číšníci nechali o samotě, vyprávěli dlouhý příběh.

Následující týden koroner vystavil úmrtní list, který převzal pedagog ze Školy orientálních a afrických studií doktor Terry Martin, bratr zesnulého plukovníka Mika Martina z výsadkového pluku, jenž beze stopy zmizel před osmnácti měsíci.

U sídla pluku SAS na okraji Herefordu stojí poněkud zvláštně vypadající stavba, známá pod prostým názvem Věž s hodinami. Věž byla cihlu po cihle rozebrána, když se pluk před několika lety stěhoval ze staré základny do nových prostor. Tam byla znovu postavena.

Jak lze očekávat, v její horní části se nacházejí hodiny, ovšem nejzajímavější je na ní to, že její čtyři stěny jsou popsány jmény všech příslušníků SAS, kteří zahynuli v boji.

Nedlouho po vydání úmrtního listu proběhla u věže vzpomínková slavnost. Dostavil se tucet mužů v uniformách, deset v civilních šatech a dvě ženy. První byla generální ředitelka tajné služby MI5 a druhá bývalá manželka mrtvého.

Bylo nutné trochu zapracovat na tom, aby byl muž prohlášen za ztraceného v akci, ovšem tlak přicházel ze vskutku vysokých míst. Poté co se seznámili se všemi dostupnými fakty, ředitel zvláštních sil a velící důstojník pluku souhlasili, aby mu byl tento status přiznán. Plukovník Mike Martin jistě nebyl první ani poslední příslušník SAS, který zahynul kdesi daleko a jehož tělo se nenašlo.

Byl pošmourný únorový den a slunce během krátkého obřadu klesalo za waleské Černé hory. Nakonec kaplan pronesl obvyklá slova z Janova evangelia: „Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo položí život za své přátele.“ Pouze ti, kteří se shromáždili kolem Věže s hodinami, věděli, co Mike Martin, člen výsadkového pluku a plukovník SAS na odpočinku, udělal pro čtyři tisícovky zcela neznámých lidí, z nichž nikdo neměl o jeho existenci ani tušení.

* * *

Z anglického originálu The Afghan, vydaného roku 2006 nakladatelstvím Bantam Press v Londýně, přeložil Michal Prokop

Redigoval Michal Hrnčíř

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. - Knižní klub v Praze roku 2007

jako svou 3906. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 320

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai