Kobra

Frederick Forsyth

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mladík, který umírá ve washingtonské čtvrti Anacostia, by se ani v nejmenším nenadál, že jeho smrt vyvolá novou válku mocností. Tentokrát však nepůjde o politiku, o vojenskou převahu ani o zdroje surovin, tentokrát půjde o prostý bílý prášek zvaný kokain. Na jedné straně neúprosný a pohádkově bohatý kolumbijský Kartel, který pašuje stovky tun této omamné látky na americké a evropské trhy, na straně druhé supertajný projekt s krycím názvem Kobra, který mu má jeho nekalou činnost překazit. „Je vůbec možné kokainový průmysl zničit?“ ptá se americký prezident šéfa tohoto tajného projektu. A Frederick Forsyth ve svém novém románu přináší odpověď.

THE COBRA

Copyright © Frederick Forsyth 2010

Translation © David Petrů, 2011

ISBN 978-80-242-2971-3

Justinovi a vůbec všem mladým agentům, britským i americkým, kteří za ohromného rizika pracují v utajení v boji proti obchodu s drogami

POSTAVY

BERRIGAN, Bob zástupce ředitele DEA

MANHIRE, Tim bývalý celník, velitel MAOC

DEVEREAUX, Paul Kobra

SILVER, Jonathan náčelník štábu v Bílém domě

DEXTER, Calvin výkonný důstojník projektu Kobra

URIBE, Álvaro prezident Kolumbie

CALDERON, Felipe náčelník kolumbijské protidrogové policie

DOS SANTOS, plukovník náčelník zpravodajské služby

kolumbijské protidrogové policie

ESTEBAN, don Diego šéf kokainového Kartelu

SANCHEZ, Emilio šéf produkce Kartelu

PEREZ, Rodrigo bývalý terorista FARC, člen Kartelu

LUZ, Julio právník, člen rady Kartelu

LARGO, José-Maria šéf obchodu Kartelu

CARDENAS, Roberto člen rady Kartelu

SUAREZ, Alfredo šéf dopravy Kartelu

VALDEZ, Paco vymahač Kartelu

BISHOP, Jeremy počítačový odborník

RUIZ, otec Carlos jezuitský kněz v Bogotě

KEMP, Walter UNODC

ORTEGA, Francisco inspektor madridské protidrogové policie

McGREGOR, Duncan úpravce lodí

ARENALOVÁ, Letizia studentka v Madridu

PONS, Francisco pilot, přepravce kokainu

ROMERO, Ignacio zástupce Kartelu v Guineji-Bissau

GOMES, Djalo náčelník ozbrojených sil Guineje-Bissau

ISIDRO, otec kněz v Cartageně

CORTEZ, Juan svářeč

MENDOZA, Joao bývalý major brazilského letectva

PICKERING, Ben major Zvláštní lodní služby

DIXON, Casey velitel 2. týmu jednotek SEAL

EUSEBIO, otec kolumbijský vesnický kněz

MILCH, Eberhardt celní inspektor v Hamburku

ZIEGLER, Joachim z kriminálního oddělení celního úřadu

v Berlíně

VAN DER MERWE kriminální inspektor celního úřadu

v Rotterdamu

CHADWICK, Bull velitel 3. týmu jednotek SEAL

AKRONYMY A ZKRATKY

BAMS prostředek námořního průzkumu širokého rozsahu

BKA Spolkový kriminální úřad (Německo)

CIA Ústřední zpravodajská služba (USA)

CRRC přepadový gumový člun

DEA Federální agentura pro boj s narkotiky (USA)

FARC Kolumbijská marxistická revolucionářská organizace

FBI Federální úřad pro vyšetřování (USA)

ICE Úřad pro imigraci a celní správu (USA)

MAOC-N Centrum pro námořní analýzu a operace - narkotika (EU)

MI5 britská kontrarozvědka

NSA Národní bezpečnostní agentura (USA)

RAF Královské letectvo (UK)

RFA Královská podpůrná a zabezpečovací flotila (UK)

RHIB nafukovací člun s pevným kýlem (USA)

RIB nafukovací člun s pevným kýlem (UK)

SAS Zvláštní letecká služba (UK)

SBS Zvláštní lodní služba (UK)

SEAL Zvláštní jednotky amerického námořnictva

SOCA Agentura pro boj s organizovaným zločinem (UK)

UAV bezpilotní vzdušný prostředek

UDYCO španělská jednotka protidrogové policie

UNODC Úřad Spojených národů pro drogy a kriminalitu

USAF Americké letectvo

ZKA Celní kriminální úřad (Německo)

ČÁST PRVNÍ

Svinutí

***

KAPITOLA PRVNÍ

Mladík umíral o samotě. Nikdo o tom nevěděl a jen jediného člověka by to zajímalo. Ležel, vyhublý na kost ze zkázonosného užívání drog, na páchnoucím slamníku v koutě špinavého pokoje opuštěného domovního bloku. Slum se nacházel ve zkrachovalé bytové zástavbě jednoho ze „sídlišť“ v Anacostii, ve čtvrti, kterou se město Washington nijak nechlubí a do níž nezavítá jediný turista.

Kdyby mladík věděl, že jeho smrt vyvolá válku, nerozuměl by tomu a bylo by mu to jedno. Takové účinky má užívání drog na mladý mozek. Zničí ho.

Pozdně letní večeře v Bílém domě byla na poměry prezidentské pohostinnosti relativně skromná. Po aperitivu v předpokoji se k jídlu usadilo pouhých deset manželských párů a osmnáct z těchto dvaceti stolovníků se rozplývalo nad tím, že tu jsou.

Devět z nich byli významní dobrovolníci z ministerstva pro záležitosti veteránů, celonárodního úřadu, jenž se stará o blaho těch, kteří v minulosti nosili uniformu některé ze složek ozbrojených sil.

Psal se rok 2010 a posledních devět let přineslo obrovský počet mužů i řadu žen, kteří se vraceli zranění nebo traumatizovaní z Iráku či Afghánistánu. Prezident coby vrchní velitel chtěl vyjádřit osobní dík za všechno, čeho jeho devět hostů z ministerstva dosáhlo. A tak je i s jejich chotěmi pozval na večeři sem, kde kdysi jedl legendární Abraham Lincoln. Dostalo se jim soukromé prohlídky pokojů, jimiž je provedla sama první dáma, a následně se pod dohledem laskavého majordoma usadili ke stolu, aby počkali na polévku. Všechny poněkud zaskočilo, když se postarší servírka náhle rozplakala.

Nevydala ani hlásku, jen polévková mísa se jí rozklepala v rukou. Seděli u kruhového stolu a první dáma se nacházela na protější straně. Zvedla oči od právě obsluhovaného hosta a spatřila, že servírce nehlasně stékají po tvářích slzy.

Majordomus, jemuž neuniklo nic, co by mohlo prezidenta obtěžovat, sledoval její pohled a ihned nenápadně, ale spěšně vykročil kolem stolu. Naléhavě kývl na vedle stojícího číšníka, ať polévkovou mísu převezme dřív, než dojde ke katastrofě, a zamířil s postarší ženou od stolu k létacím dveřím do komory a kuchyně. Jakmile oba zmizeli z dohledu, první dáma si otřela ústa, polohlasem se omluvila generálovi ve výslužbě po své levici, vstala a následovala je.

V komoře už servírka seděla na židli, třásla se jí ramena a mumlala: „Omlouvám se, hrozně se omlouvám.“ Výraz ve tváři majordoma naznačoval, že nemá příliš shovívavou náladu. Není přece možné takhle se sesypat před prezidentem.

První dáma mu pokynutím naznačila, že by se měl vrátit k servírování polévky. Pak se sklonila nad plačící ženou, která si otírala oči lemem zástěry a stále se omlouvala.

Po několika vlídných dotazech servírka Maybelle svůj nezvyklý prohřešek vysvětlila. Policie našla tělo jejího jediného vnuka, chlapce, kterého sama vychovávala od jeho šesti let, kdy mu otec zahynul v troskách Světového obchodního centra.

Sdělili jí příčinu smrti, jak ji stanovil soudní lékař, a informovali ji, že mrtvola čeká na vyzvednutí v městské márnici.

A tak se první dáma Spojených států a postarší servírka, obě potomkyně otroků, navzájem utěšovaly v koutě komory, zatímco pár metrů odtud nad polévkou a krutony afektovaně konverzovaly hlavní osobnosti ministerstva pro záležitosti veteránů.

Během jídla už o incidentu nepadlo ani slovo a zcela přirozený dotaz vznesl prezident teprve o dvě hodiny později, když si v soukromých pokojích svlékal smoking.

Pět hodin nato si první dáma v téměř dokonalé tmě ložnice, kterou narušoval jen onen proužek světla z trvalé záře nad Washingtonem, jenž pronikal neprůstřelným sklem a kolem závěsů, náhle uvědomila, že muž po jejím boku nespí.

Prezidenta z velké části vychovala babička. Vztah vnuka s prarodičem důvěrně znal a velice si ho vážil. A tak, ačkoli měl ve zvyku vstávat brzy a absolvovat namáhavou rozcvičku, aby se udržel ve formě, nemohl usnout. Ležel ve tmě a přemýšlel.

Už se rozhodl, že onen patnáctiletý mladík bez ohledu na to, jak žil, nebude pohřben jako nuzák, ale dostane se mu slušného pohřbu na pořádném hřbitově. Nešla mu však z hlavy příčina smrti tak mladého člověka ze sice chudé, ale dokonale spořádané rodiny.

Krátce po třetí spustil dlouhé, hubené nohy z postele a natáhl se pro župan. Z vedlejšího polštáře se ospale ozvalo: „Kam jdeš?“ Na to odpověděl: „Za chvíli jsem zpátky,“ zavázal si pásek a odšoural se k šatně.

Když zvedl sluchátko, nemusel čekat déle než dvě vteřiny. Jestli byla spojovatelka v tuto noční hodinu, kdy mívá člověk nejméně elánu, unavená, nedala to na sobě nijak znát. Její hlas zazněl jasně a energicky.

„Ano, pane prezidente?“

Kontrolka na pultu jí prozradila totožnost volajícího. I po dvou letech v této pozoruhodné budově si chicagský rodák musel stále připomínat, že v kteroukoli denní či noční hodinu může mít všechno, po čem zatouží. Stačí si o to říct.

„Probudila byste mi prosím ředitele DEA, ať už spí doma, nebo někde mimo?“ požádal. Spojovatelka nedala najevo nejmenší překvapení. Když jste On a zatoužíte si poklábosit s mongolským prezidentem, tak se to zařídí.

„Za okamžik ho pro vás budu mít,“ pronesla mladá žena hluboko dole v komunikačním sále. Hbitě zaťukala na klávesnici. Miniaturní obvody odvedly svou práci a na monitoru vyskočilo jméno. Dotaz na soukromé telefonní číslo vyvolal na obrazovce deset číslic. Odkazovaly na elegantní řadový domek v Georgetownu. Žena uskutečnila spojení a čekala. Po desátém zazvonění se ozval rozespalý hlas muže ve středních letech.

„Mám pro vás na lince prezidenta,“ sdělila mu. Veškerá rozespalost vládního zaměstnance rázem zmizela. Žena přepojila šéfa federálního úřadu oficiálně známého jako Agentura pro boj s narkotiky na linku v horním pokoji. Neposlouchala. Světélko jí prozradí, kdy muži domluvili, a ona je odpojí.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji v tuhle hodinu,“ pronesl prezident. Okamžitě se mu dostalo ujištění, že se o žádné obtěžování nejedná. „Potřebuji nějaké informace, možná radu. Mohl bych se s vámi ráno sejít, v devět v západním křídle?“

Jen zdvořilost jej přiměla formulovat to jako otázku. Prezidenti vydávají pokyny. Ředitel DEA ho ujistil, že v devět ráno bude v Oválné pracovně. Prezident zavěsil a vrátil se do postele. Konečně usnul.

V ložnici vkusného domku z červených cihel v Georgetownu se rozsvítilo a uvnitř se ředitel DEA zeptal nechápající manželky v natáčkách, co mělo tohle sakra znamenat. Když vysoce postaveného vládního úředníka probudí nadřízený ve tři hodiny ráno, dotyčný nutně musí dospět k závěru, že se někde stal malér. Nejspíš pořádný. Ředitel už znovu neulehl, sešel do kuchyně, aby si nalil džus, udělal kafe a až do rána si lámal hlavu.

Na opačné straně Atlantiku svítalo. V ponurých, šedých, deštěm bičovaných vodách u severoněmeckého přístavu Cuxhaven motorová loď San Cristobal přijala na palubu lodivoda. Kapitán José-Maria Vargas stál u kormidla a lodivod mu polohlasem dával pokyny. Mluvili spolu anglicky, obvyklým jazykem vzduchu a moře. San Cristobal natočil příď a vplul do vnějších rejd ústí Labe. O sto kilometrů dál bude naveden do Hamburku, největšího říčního přístavu Evropy.

S výtlakem 30 000 tun patřil San Cristobal, plující pod panamskou vlajkou, k průměrným nákladním lodím. Před můstkem, odkud oba muži hleděli do temných vod na bóje, které vyznačovaly hluboký kanál, stály vyrovnané řady ocelových kontejnerů.

V podpalubí jich bylo osm vrstev a nahoře další čtyři. Na délku od přídě k můstku tvořily čtrnáct řad a loď byla dost široká na to, abych jich pojala osm vedle sebe.

V její dokumentaci stálo, zcela pravdivě, že plavbu zahájila ve venezuelském Maracaibu; odtud zamířila na východ pro zbytek nákladu, dalších šedesát kontejnerů s banány, které čekaly v Paramaribu, hlavním městě a jediném přístavu Surinamu. Dokumenty však neuváděly, že jeden ze zmíněných kontejnerů je značně netypický, protože kromě banánů obsahuje ještě další zboží.

Tento druhý náklad dorazil v unaveném starém nákladním letadle značky Transall, koupeném z bůhvíkolikáté ruky v Jižní Africe. Letadlo odstartovalo z jisté odlehlé haciendy v severní části Kolumbie, přeletělo Venezuelu a Guayanu a přistálo na obdobně odlehlé banánové plantáži v Surinamu.

Tam zboží cihlu po cihle přeložili ze starého letounu do zadní části ocelového kontejneru. Cihly naskládali jednu těsně vedle druhé od stěny ke stěně a od podlahy ke stropu. Když jich v kontejneru bylo sedm řad, přivařili na místo falešnou zadní stěnu, osmirkovali ji a natřeli společně s celým zbytkem vnitřku. Teprve poté sem do regálů rozvěsili tvrdé, zelené nezralé banány, aby tu v chlazeném, nikoli mraženém stavu přečkaly cestu do Evropy.

Nákladní vozy s plochými valníky funěly a sténaly džunglí, aby zboží objednané k exportu dopravily na pobřeží, kde jej na palubu přijal San Cristobal a zaplnil jím zbylý nákladový prostor. Následně zvedl kotvy a zamířil k Evropě.

Kapitán Vargas, ze zásady poctivý námořník, který neměl nejmenší ponětí o tom, že veze kontraband, nebyl v Hamburku poprvé, ale nepřestával žasnout nad jeho velikostí a efektivitou. Starý hanzovní přístav působí jako dvě města v jednom. Kolem vnějších a vnitřních vodních kanálů u jezera Alster se rozkládá město, kde bydlí lidé, a pak je tu ještě rozlehlé druhé město, sídlo největšího kontejnerového přístavu na kontinentu.

Třináct tisíc odbavených lodí ročně, sto čtyřicet milionů tun nákladu přepraveného oběma směry, přístaviště schopná pojmout až tři sta dvacet námořních lodí naráz. Kontejnerový přístav sám o sobě má čtyři terminály a San Cristobal přidělili do Altenwerderu.

Zatímco se nákladní loď šinula rychlostí pěti uzlů kolem Harburku, který se právě probouzel na pravém břehu, oběma mužům na můstku přinesli silnou kolumbijskou kávu a Němec zálibně nasál její aroma. Déšť ustal, mraky se prodíralo slunce a posádka se těšila, až vystoupí na břeh.

Když San Cristobal vklouzl na přidělené přístaviště, bylo už skoro poledne, a jeden z patnácti portálových jeřábů Altenwerderu okamžitě zaujal pozici a začal přenášet kontejnery z nákladní lodě na přístavní hráz.

Kapitán Vargas se rozloučil s lodivodem, který, jelikož měl po směně, vyrazil domů do Altony. S vypnutými motory, kdy potřebná zařízení běžela na záložní energii, a s posádkou, která se s připravenými pasy chystala na břeh do barů na Reeperbahn, působil San Cristobal velice pokojně, přesně tak, jak ho měl kapitán Vargas, jemuž byla loď prací i domovem, rád.

Nemohl tušit, že ve čtvrté řadě kontejnerů od můstku, ve druhé vrstvě na třetím místě od pravoboku se nachází kontejner s malým, nezvyklým logem na boku. Museli byste hledat opravdu bedlivě, abyste ho našli, protože lodní kontejnery na sobě mají všelijaké škrábance, šmouhy, identifikační kódy a nadepsaná jména majitelů. Toto logo tvořily dva soustředné kruhy, jeden uvnitř druhého, a v tom menším byl maltézský kříž. Šlo o tajný poznávací kód Hermandadu, neboli Bratrstva; gangu, jenž stál za produkcí devadesáti procent kolumbijského kokainu. A dole na přístavní hrázi se nacházely jen jediné oči, které tento symbol mohly poznat.

Portálový jeřáb zvedal kontejnery z paluby a přenášel je k pohyblivé armádě počítačově řízených vozíků, takzvaných „vozidel s automatickým naváděním“ neboli AGV. Ty, ovládány z věže vysoko nad přístavní hrází, odvážely ocelové bedny do skladiště. Právě tehdy jistý úředník, nepovšimnutě procházející mezi vozíky, zahlédl značku se dvěma kruhy. Zavolal z mobilu na smluvené číslo a spěchal zpátky do kanceláře. Mnoho kilometrů odtud nastartoval nákladní vůz a rozjel se k Hamburku.

Tou dobou uvedli ředitele DEA do Oválné pracovny. Zavítal do ní už několikrát, ale ten ohromný starožitný psací stůl, splývající vlajky a státní pečeť na něj pokaždé znovu zapůsobily. Vážil si moci a tahle místnost, to byla čirá moc.

Prezident byl v přívětivé náladě, po rozcvičce, vysprchovaný, nasnídaný a v neformálním oblečení. Pokynul svému hostu, ať se posadí na jednu z pohovek, a sám se usadil na druhé.

„Kokain,“ pronesl. „Chci vědět o kokainu. Vy o něm máte ohromné množství materiálu.“

„Haldy, pane prezidente. Složky pár metrů tlusté, kdybyste je vyskládal na sebe.“

„To je až moc,“ opáčil prezident. „Potřebuji zhruba deset tisíc slov. Ne nekonečné stránky statistik. Jen fakta. Shrnutí. Prostě co to je, odkud to pochází (jako kdybych to nevěděl), kdo to vyrábí, kdo to rozváží, kdo to kupuje, kdo to užívá, kolik to stojí, kam jdou zisky, kdo na tom vydělává, kdo prodělává, co s tím děláme.“

„Jen kokain, pane prezidente? Nic dalšího? Heroin, PCP, andělský prach, metamfetamin, všudypřítomné konopí?“

„Jen kokain. Čistě pro mě. Jen pro informaci. Chci znát základní fakta.“

„Zadám vypracování nové zprávy, pane prezidente. Deset tisíc slov. Srozumitelně podané. Přísně tajné. Šest dní?“

Vrchní velitel s úsměvem vstal a natáhl ruku. Schůzka byla u konce. Dveře už čekaly otevřené.

„Věděl jsem, že se na vás můžu spolehnout, pane řediteli. Tři dny.“

Ředitelova Crown Victoria stála na parkovišti. Řidič s ní na znamení s prudkým zabrzděním předjel před vchod západního křídla. Za čtyřicet minut byl ředitel zpátky v Arlingtonu na druhém břehu Potomaku, uveleben ve své kanceláři v nejvyšším patře budovy na Army Navy Drive 700.

Úkol zadal šéfovi oddělení speciálních operací, Bobu Berriganovi. Mladší muž, který si vysloužil ostruhy v terénu, ne někde za stolem, nevrle přikývl a zamručel: „Tři dny?“

Ředitel přikývl. „Nejez, nespi. Žij o kafi. A Bobe, neochuzuj to. Ať to vypadá tak černě, jak černé to je. Třeba by z toho mohlo kápnout něco do rozpočtu.“

Bývalý agent vykročil chodbou, aby nakázal své osobní asistentce, ať mu pro příští tři dny zruší veškeré schůzky, rozhovory a závazky. Kancelářské krysy, pomyslel si. Delegovat úkoly, žádat o nemožné, chodit na večeře a shánět prachy.

Se západem slunce už byl veškerý náklad ze San Cristobalu na břehu, ale zatím neopustil přístav. Všechny tři mosty, které člověk cestou pro dovezené zboží musel přejet, byly ucpané nákladními vozy. V koloně na Niederfelder Brücke čekal také jeden z Darmstadtu se snědým mužem za volantem. Z jeho dokladů se dalo vyčíst, že jde o německého občana tureckého původu, tedy příslušníka jedné z nejpočetnějších německých menšin. Naopak se z nich vyčíst nedalo, že je členem turecké mafie.

Jakmile dorazí do doků, půjde už všechno bez čekání. Celní odbavení určeného ocelového kontejneru ze Surinamu proběhne bez problémů.

Množství zboží, které proudí do Evropy přes Hamburk, je tak obrovské, že dost dobře nelze důkladně prohlížet každý kontejner. Německý celní úřad, ZKA, dělá, co může. Pečlivější kontroly se dočká kolem pěti procent přijatého zboží. Některé se volí namátkou, většinou však kontrolu něco vyprovokuje, ať už cosi nehraje na popisu zboží a místě odeslání (banány se nedovážejí z Mauretánie) nebo je problém jen v nepostačující dokumentaci.

Kontrola může zahrnovat otevření kontejneru rozlomením pečetí, jeho přeměření kvůli tajným schránkám, chemické testy v přenosné laboratoři, využití cvičených psů nebo jen prohlídku vyzvedávajícího vozu rentgenem. Za jediný den projede rentgenem kolem dvou set čtyřiceti vozů. Kontejner s banány však žádné podobné obstrukce nečekaly.

Nepřevezli ho do střediska pro ovoce a chlazené zboží HHLA, protože měl podle štítku opustit přístav tak brzy, že by se to nevyplatilo. Povolení k odvozu se v Hamburku většinou uděluje prostřednictvím počítačového systému ATLAS. Někdo zadal do počítače ZKA jedenadvacetimístný registrační kód zásilky a uvolnil ji k odvozu ještě předtím, než San Cristobal obeplul poslední zákrut Labe.

Když se turecký řidič konečně doplazil do čela fronty před vraty doků, byl jeho ocelový kontejner připravený k vyzvednutí. Muž předložil doklady, zaměstnanec ZKA v budce u brány zadal data do počítače, zjistil, že jde o povolení týkající se nevelké zásilky banánů pro skromnou ovocnářskou firmu v Darmstadtu, a kývnutím pobídl vůz k vjezdu. Během třiceti minut byl turecký řidič zpátky za mostem a vjížděl do rozsáhlé sítě německých dálnic.

Za ním se vezla metrická tuna čistého kolumbijského kokainu. Před prodejem koncovým zákazníkům se zředí či „nařeže“ na šestinásobek až sedminásobek původního objemu přidáním dalších chemikálií jako benzokainu, kreatinu, efedrinu, či dokonce koňského sedativa ketaminu. Ty jednoduše přesvědčí uživatele, že se mu dostává úžasnějšího zážitku, než jaký mu množství kokainu, které mu prošlo nosem, ve skutečnosti může poskytnout. Dalšího zvýšení objemu se dá dosáhnout obyčejnými, neškodnými bílými prášky, jako jsou jedlá soda nebo moučkový cukr.

Vzhledem k tomu, že se každý kilogram o tisíci gramech promění na sedm tisíc gramů a že průměrný zákazník platí deset amerických dolarů za gram, prodá se nakonec každý kilogram čistého za 70 000 dolarů. Řidič měl za sebou takových kilogramů tisíc, což znamenalo koncovou cenu ve výši sedmdesáti milionů dolarů. Protože „pasta“ se od rolníků z kolumbijských džunglí vykupovala po tisíci dolarech za kilo, ze zisku se bez problémů zaplatilo letadlo do Surinamu, poplatek banánové plantáži, drobná přepravní taxa lodi San Cristobal i těch 50 000 dolarů odeslaných na účet, který si zkorumpovaný hamburský úředník založil na Kajmanských ostrovech.

Náklady na rozmixování tuhých cihel v jemný prášek podobný mastku, na jeho zředění kvůli znásobení objemu a na následný prodej uživatelům ponesou evropské gangy. Jestliže však režie na dopravu z džungle do Hamburku činila pět procent zisku a evropská režie dalších pět, stále zbývalo devadesát procent, která si mezi sebou rozdělí kartel a mafie či gangy v Evropě a Spojených státech.

Americký prezident se měl tohle všechno dozvědět z Berriganovy zprávy, která se na jeho stole objevila přesně za tři dny, jak dostal slíbeno.

Zatímco si zprávu po večeři pročítal, proplížil se přes texaskou hranici nedaleko městečka Nuevo Laredo nákladní vůz s dalšími dvěma tunami kolumbijského čistého a zmizel v nitru USA.

Vážený pane prezidente,

je mi ctí předložit Vám zprávu o kokainu, kterou jste si vyžádal.

PŮVOD: Kokain se získává výhradně z koky pravé, což je zcela obyčejný plevelný keř, který odnepaměti roste na kopcích a v džunglích severozápadního oblouku Jižní Ameriky.

Stejně dlouho už jeho listy žvýkají místní domorodci, kteří zjistili, že koka dokáže tlumit jejich neustálý hlad a zlepšovat jim náladu. Keř jen zřídka kvete nebo dává plody; jeho kmen a větve jsou dřevnaté a nemají žádné využití; drogu obsahují pouze listy.

A i v nich tvoří mnohem méně než jednu setinu váhy. Na výrobu 2,5 kg kokové pasty - polotovaru - je zapotřebí 375 kilogramů sklizených listů - dost k naplnění valníku - a z 2,5 kilogramů pasty pak lze získat jeden kilogram čistého kokainu v podobě známého bílého prášku.

GEOGRAFIE: Z dnešních celosvětových dodávek pochází zhruba 10 procent z Bolívie, 29 procent z Peru a 61 procent z Kolumbie.

Kolumbijské gangy nicméně produkci obou menších dodavatelů odkupují v podobě kokové pasty, samy dokončují rafinování a ovládají prakticky 100 procent obchodu s drogou.

CHEMIE: K přeměně sklizených listů v konečný produkt je třeba pouze dvou chemických procesů a oba jsou extrémně levné. Právě proto - vzhledem k zoufalé chudobě pralesních farmářů, kteří pěstují v podstatě jen velice odolný a otužilý plevel - se ukázalo, že je nemožné zlikvidovat kokainový průmysl u zdroje.

Surové listy se louhují ve starých ropných barelech s kyselinou - postačí i levná kyselina z baterií - která vymáčí kokain. Nasáklé listy se pak vyloví a vyhodí, zůstane jen jakási hnědá polévka. Ta se smísí s alkoholem, ba někdy i s benzinem, jenž vyluhuje alkaloidy.

Ty se odstředí a ošetří nějakou silně zásaditou látkou, jako například hydrogenuhličitanem sodným. Vzniklá směs vytvoří zpěněné bělavé bahno, což je ona základní „pasta“, standardní jednotka obchodu s kokainem v Jižní Americe. Právě ji kupují gangsteři od rolníků. K získání 1 kg pasty je třeba zhruba 150 kg listů. Chemikálie si lze snadno obstarat a produkt se dá bez obtíží dopravit z džungle do rafinerie.

KONEČNÉ ÚPRAVY: V tajných rafineriích, obyčejně rovněž ukrytých v džungli, se pasta přidáním dalších chemikálií, jako kyseliny solné, manganistanu draselného, acetonu, éteru, čpavku, uhličitanu vápenatého, uhličitanu sodného, kyseliny sírové a dalšího benzinu, přemění ve sněhobílý práškový hydrochlorid kokainu (celé jméno). Tato směs se pak „redukuje“, usazenina se suší a zůstane prášek. Všechny chemické přísady jsou levné a snadno k dostání, neboť se využívají v řadě legálních průmyslových odvětví.

NÁKLADY: Rolník pěstující koku, neboli „cocalero“, často na svém políčku v džungli dře jako mezek po celý rok a může dosáhnout až šesti sklizní, z nichž každá mu vynese v průměru 125 kg listů koky. Celková produkce 750 kg listů dá pět kilo pasty. Po odečtení vlastní režie vydělá pouhých 5000 dolarů ročně. I po rafinování na prášek má jeden kilogram hodnotu přibližně 4000 dolarů.

ZISKY: Ty jsou vyšší než u jakéhokoli jiného produktu na světě. Onen jediný kilogram kolumbijského „čistého“ stoupne v ceně ze 4000 dolarů na 60 000 až 70 000 dolarů čistě jen tím, že překoná pět tisíc kilometrů z pobřeží Kolumbie do USA nebo osm tisíc kilometrů do Evropy. A ani to není konec. Kupec tento kilogram „nařeže“ (zředí) na šestinásobek až sedminásobek původní hmotnosti a objemu, přičemž cena za gram zůstane stejná. Uživatelé nakonec poslednímu dealerovi v řetězci za jeden kilogram velikosti balíčku cukru, který měl při opuštění kolumbijského pobřeží hodnotu 4000 dolarů, zaplatí 70 000 dolarů.

NÁSLEDKY: Tyto marže zajišťují, že si velkoobchodníci mohou dovolit ty nejlepší technologie, vybavení, zbraně a odborníky. Mohou zaměstnávat mozky světové úrovně, podplácet úředníky - v některých případech až na úrovni prezidentů - a je jim téměř trapně z toho, kolik dobrovolníků jim výměnou za podíl na zisku nabízí pomoc při převozu a prodeji zboží. Bez ohledu na to, kolik pašeráků na té nejnižší úrovni se podaří dopadnout a poslat za mříže, jsou tu stále tisíce dalších nuzáků nebo hlupáků připravených ochotně podstoupit rizika.

USPOŘÁDÁNÍ: Po zabití Pabla Escobara z medellínského kartelu a po odchodu bratří Ochoových z kartelu Calí na odpočinek se kolumbijští gangsteři rozdělili až na stovku minikartelů. V průběhu posledních tří let se však vynořil nový, gigantický kartel, který je všechny spojil pod svou nadvládou.

Dva nezávislí, kteří se snažili udržet, byli nalezeni mrtví s působivými stopami mučení a odpor vůči novým sjednotitelům ustal. Megakartel si říká „Hermandad“ neboli Bratrstvo a funguje jako průmyslová velkokorporace zaštítěná soukromou armádou, která střeží jeho majetek, a psychotickým trestným oddílem, který dohlíží na dodržování kázně.

Bratrstvo samo kokain nevyrábí. Kupuje od minikartelů hotový produkt v podobě bílého prášku. Nabízí „férovou“ (dle své vlastní definice) cenu nikoli na principu ber, nebo nech být, ale na principu ber, nebo zemři. Poté Bratrstvo rozváží zboží do světa.

MNOŽSTVÍ: Celkem se ročně doručí asi 600 tun zboží, a to po 300 tunách do dvou cílových oblastí: do Severní Ameriky a Evropy, což jsou v podstatě jediné dva kontinenty, které drogu užívají. Vzhledem k maržím uvedeným výše se celkový zisk nepočítá ve stovkách milionů dolarů, ale v desítkách miliard.

KOMPLIKACE: V důsledku těchto ohromných zisků je dost možné, že mezi kartelem a spotřebitelem figuruje až dvacet prostředníků. Těmi mohou být dopravci, překupníci nebo finální prodejci. Právě proto je pro síly práva a pořádku ve všech zemích tak obtížné dosáhnout na velké hráče. Mají mocnou ochranu, jako zastrašující prostředek používají extrémní násilí a nikdy se zboží osobně nedotknou. Menší ryby se sice daří chytat, soudit a posílat za mříže každou chvíli, jenže jen zřídka „zpívají“ a jsou okamžitě nahrazeny jinými.

PROTIAKCE: Americké i evropské síly práva a pořádku vedou s kokainovým průmyslem permanentní válku a daří se jim zadržovat přepravované zboží nebo zajišťovat skladiště. Přesto ani na jednom kontinentu nejsou schopny postihnout víc než deset až patnáct procent kokainového trhu, a to vzhledem k ohromným maržím nestačí. Aby se podařilo průmysl ochromit, bylo by třeba „zadržet“ a „zkonfiskovat“ osmdesát nebo více procent zboží. Kdyby kartely přišly o devadesát procent, zhroutily by se a kokainový průmysl by byl konečně zničen.

DŮSLEDKY: Před pouhými třiceti lety se kokain obecně považoval za „lepší šňupání“ pro lvy salonů, obchodníky s dluhopisy a hvězdy hudebního průmyslu. Dnes přerostl v masovou celonárodní metlu s katastrofálními následky pro společnost. Síly práva a pořádku na dvou kontinentech odhadují, že kolem sedmdesáti procent zištných pouličních zločinů (krádeže aut, loupeže, přepadení atd.) je pácháno s cílem získat finance na ukojení drogového návyku. Pokud je „pachatel“ v rauši z obzvláště zákeřné varianty kokainu zvané „crack“, může loupež doprovázet bezcitná brutalita.

Kromě toho se zisků z obchodu s kokainem po vyprání užívá k financování dalších druhů kriminality, zejména pašování zbraní (rovněž sloužících ke kriminální činnosti a terorismu) a lidí, především ilegálních přistěhovalců a unesených dívek pro trh se sexuálními otroky.

SOUHRN: Naše země byla na podzim 2001 zcela právem zdrcena zničením Světového obchodního centra a útokem na Pentagon, jež si vyžádaly téměř 3000 životů. Od té doby žádný Američan na území své vlasti následkem zahraniční teroristické činnosti nezemřel, ale válka proti terorismu pokračuje a musí pokračovat. Přesto podle střídmých odhadů padlo v témže desetiletí za oběť drogám přibližně desetkrát víc životů, než kolik jich stálo 11. září, a polovina z tohoto počtu jde na vrub chemikálii známé jako kokain.

Zůstávám v úctě, pane prezidente,

ROBERT BERRIGAN

Zástupce ředitele (odd. speciálních operací)

Federální agentura pro boj s narkotiky

Zhruba v době, kdy kurýr doručil Berriganovu zprávu do Bílého domu, seděl v jedné nevýrazné přístavní kanceláři v Lisabonu bývalý britský celník a s pocitem naprosté marnosti hleděl na fotografii otlučeného starého trauleru.

Tim Manhire prožil většinu života jako berní úředník, což nebývá právě nejpopulárnější profese, on však věřil v její nezbytnost. Jestliže ho nechávalo chladným, když ve jménu nenasytné vlády inkasoval daně od bezmocných turistů, práce v prašných zapadlých uličkách lisabonských doků mu přinášela alespoň určité uspokojení, a mohla snad i víc, nebýt toho věčného otravného nepřítele v podobě nedostatečných finančních prostředků.

Nevelký úřad, který vedl, nesl označení MAOC-N, další z mnoha akronymů ve světě práva a pořádku. Jde o zkratku Centra pro námořní analýzu a operace, oddělení narkotik, které sdružuje odborníky ze sedmi zemí. Šesti partnery Velké Británie jsou Portugalsko, Španělsko, Irsko, Francie, Itálie a Nizozemsko. Portugalsko je hostitelskou zemí a ředitelem byl Brit, přeložený z Daňového a celního úřadu Jejího Veličenstva k Agentuře pro boj s organizovaným zločinem (SOCA), aby se této práce mohl ujmout.

MAOC se snaží koordinovat činnost evropských námořních sil a sil práva a pořádku ve snaze zabránit pašování kokainu z Karibiku přes Atlantik na pobřeží západní Evropy a západní Afriky.

Tim Manhire se onoho slunného rána užíral pocitem marnosti proto, že viděl, jak mu další velká ryba s cenným nákladem uniká ze sítě.

Snímek byl pořízen ze vzduchu, jenže hlídkový letoun kromě focení pěkných obrázků nemohl dělat vůbec nic. Pouze snímek během několika vteřin přeposlal do mnoho kilometrů vzdáleného MAOC.

Fotografie zachycovala ošuntělý jeřábový trauler, na jehož přídi stálo Esmeralda-G. Loď objevili šťastnou náhodou na srpku mezi tmou a svítáním ve východním Atlantiku a nepřítomnost zpěněné brázdy naznačovala, že právě zastavila po noční plavbě pod rouškou tmy. Rozlišení bylo dostatečně dobré na to, aby Manhire při pohledu přes lupu rozeznal, že se posádka chystá zakrýt loď po celé délce modrou plachtou. To je standardní postup, jímž se pašeráci kokainu snaží na moři vyhnout odhalení.

Plují jen v noci a den tráví tichým pohupováním na vlnách pod plachtou, díky níž splynou s okolní modrou hladinou, takže je nesmírně obtížné zpozorovat je shora. Za soumraku posádka odhrne plachtu, uklidí ji a pluje se dál. Je to pomalejší, ale také bezpečnější. Jestliže letoun zastihl loď za úsvitu s nezataženou plachtou, šlo o nedopatření. Tohle rozhodně nebyli rybáři. Náklad měli dávno v podpalubí, možná až tunu bílého prášku slisovaného do balíčků a chráněného několika obaly, aby na něm sůl a voda nenapáchaly žádné škody. Naložili ho u práchnivějícího dřevěného mola na jedné venezuelské říčce.

Esmeralda-G měla zjevně namířeno do západní Afriky, pravděpodobně do drogové republiky Guineje-Bissau. Kdyby jen byla dál na sever, zoufal si Manhire, blíž ke španělským Kanárským ostrovům či portugalské Madeiře nebo Azorám. Obě země mohly vyslat na moře ozbrojený člun pobřežní policie, aby pašeráky zadržel.

Jenže byla příliš daleko na jihu, asi sto padesát kilometrů severně od Kapverdských ostrovů - které bohužel nemohly pomoci. Neměly potřebné vybavení. A žádat některý z té řady zkrachovalých států, které se obloukem táhnou od Senegalu po Libérii, nemělo smysl. Ty byly samy součástí problému, ne jeho řešením.

A tak se Tim Manhire obrátil na šest evropských námořnictev a na Spojené státy, ale nikdo neměl v okolí žádnou fregatu, žádný torpédoborec ani křižník. Muži na palubě Esmeraldy-G si nepochybně všimli letounu, který je vyfotil, uvědomili si, že byli zpozorováni, nechali trik s plachtou plavat a vyrazili plnou parou k pobřeží. Zbývalo jim pouhých dvě stě námořních mil, a i kdyby se vlekli rychlostí deseti uzlů, budou před půlnocí v bezpečí mangrovových bažin Guineje-Bissau.

Ani zadržením plavidla na moři by však starosti Tima Manhirea nekončily. Nedávno mu štěstí přálo a na jeho žádost odpověděla francouzská fregata, která posléze podle údajů MAOC našla přes šest set kilometrů daleko od pobřeží nákladní loď se zásilkou „koksu“. Jenže Francouzi byli posedlí právními detaily. Podle jejich pravidel museli být zajatí pašeráci odtaženi do nejbližšího „přátelského“ přístavu. Který se shodou okolností nacházel v dalším zkrachovalém státě - Guineji.

Potom musel na loď přiletět z Paříže úředník se soudní pravomocí kvůli „les formalités“. Cosi ohledně lidských práv - les droits de l’homme.

„Droits de mon cul,“ zamručel Jean-Louis, Manhireův kolega z francouzského týmu. I Brit v jeho zaklení dokázal rozšifrovat „práva mojí prdele“.

A tak byla nákladní loď obstavena, posádka obžalována a kokain zkonfiskován. Během týdne však mohla znovu zvednout kotvy a odplout. A obsluhovala ji její vlastní posádka, která si u francouzského úředníka snadno vymohla propuštění na kauci, úředník si polepšil od zaprášeného peugeotu k novému mercedesu a zabavené balíky se jaksi vypařily.

Ředitel MAOC si tedy jen povzdechl, zanesl jméno Esmeraldy-G a fotografii uložil do archivu. Kdyby ji někdy spatřili znovu… Jenže nespatří. Po dnešním varování nevstoupí do Atlantiku, dokud ji nepřejmenují a nepřestavějí na rybářskou loď zaměřenou na lov tuňáků. A i kdyby vstoupila, kde se najde další šťastný letoun náležející některému evropskému námořnictvu, který nad ní bude náhodou přelétat právě ve chvíli, kdy se plachta zatřepotá v mořském vánku? Pravděpodobnost jedna ku tisíci.

To je podstata problému, pomyslel si Manhire. Mizivé prostředky a nemožnost potrestat pašeráky. I když se je nakrásně podaří dopadnout.

O týden později seděl prezident Spojených států sám s ministrem pro vnitřní bezpečnost, šéfem onoho superúřadu, který zastřešuje a kontroluje třináct hlavních zpravodajských agentur USA. Ministr na vrchního velitele užasle hleděl.

„To myslíte vážně, pane prezidente?“

„Ano, myslím. Co byste mi poradil?“

„No, pokud uvažujete o zničení kokainového průmyslu, počítejte s tím, že proti vám budou stát jedni z nejkrutějších, nejbrutálnějších a nejnemilosrdnějších mužů světa.“

„V tom případě budeme nejspíš potřebovat někoho ještě lepšího.“

„Chcete říct ještě horšího, pane prezidente.“

„Máme někoho takového?“

„Napadá mě jedno jméno - nebo spíš pověst s ním spojená. Léta řídil kontrašpionáž u CIA. Pomáhal polapit a zničit Aldriche Amese, když mu to konečně povolili. Potom u CIA velel speciálním operacím. Málem dopadl a zabil Usámu bin Ládina, a to ještě před jedenáctým zářím. Přede dvěma lety byl propuštěn.“

„Propuštěn?“

„Vyhozen.“

„Proč?“

„Příliš kruté zacházení.“

„S podřízenými?“

„Ne, pane prezidente. Pokud vím, tak s našimi nepřáteli.“

„Nic takového neexistuje. Chci ho zpátky. Jak se jmenuje?“

„Už si nevzpomínám, pane prezidente. V Langley všichni používali jeho přezdívku. Říkalo se mu Kobra.“

KAPITOLA DRUHÁ

Muž, kterého prezident hledal, se jmenoval Paul Devereaux, a když ho konečně vypátrali, právě se modlil v kostele. Přikládal modlitbám velký význam.

Devereaux byl potomkem jedné z oněch rodin s předlouhým rodokmenem, které mají od Deklarace nezávislosti patrně největší právo nazývat se v Massachusetts šlechtou. Ani v mládí nikdy netrpěl nedostatkem soukromých prostředků, už v oněch raných letech však vynikal především intelektem.

Chodil na Boston College High School, což je hlavní dodavatel studentstva jedné z vedoucích jezuitských univerzit v USA. Už tam bylo patrné, že má namířeno vskutku hodně vysoko. Byl stejně zbožný jako zapálený do studia a zcela vážně uvažoval o vstupu mezi jezuitské kněží. Nakonec místo toho přijal nabídku ke vstupu do jiné exkluzivní společnosti, do CIA.

Pro dvacetiletého mladíka, který s přehledem skládal všechny zkoušky, jež mu kantoři dokázali připravit, a každý rok se zvládl naučit nový cizí jazyk, představoval boj proti komunismu a ateismu službu Bohu a vlasti. Jen si zvolil světskou cestu namísto té duchovní.

U CIA stoupal rychle, protože ho nic nedokázalo zastavit, a bylo mu upřímně jedno, že mu v Langley jeho odtažité intelektuálství příliš nepřidává na popularitě. Sloužil ve třech hlavních odděleních: na operačním (řízení operací), ve zpravodajství (analýza) a v kontrašpionáži (vnitřní bezpečnost). V roce 1991 se s pádem SSSR rozloučil se studenou válkou, jíž věnoval dvacet let tvrdé práce, a vydržel ve funkci až do roku 1998, kdy al-Káida vyhodila do povětří dvě americké ambasády, v Nairobi a v Dar es Salaamu.

V té době už byl Devereaux zkušeným arabistou, neboť měl pocit, že sovětské oddělení je příliš přecpané a chce do něj každý. Protože ovládal arabštinu v několika různých dialektech, byl přesně tím pravým, koho CIA potřebovala do čerstvě zformované jednotky speciálních operací, jež se měla soustředit na novou hrozbu - islámský fundamentalismus a celosvětový terorismus, který z něj vzejde.

Nad jeho odchodem do důchodu v roce 2008 se vznášela ona klasická otázka: odešel sám od sebe, nebo byl „odejit“? On přirozeně tvrdil, že to první. Shovívavý pozorovatel by řekl, že něco mezi. Devereaux patřil ke staré škole. Korán uměl recitovat lépe než většina islámských učenců a vstřebal přinejmenším tisícovku nejvýznamnějších komentářů. Obklopovali ho však bystří mladíci, kteří jako by měli uši přitavené ke svým BlackBerry - přístrojům, jimiž on opovrhoval.

Nemohl vystát politickou korektnost, dával přednost uhlazeným dobrým způsobům, jež aplikoval na všechny kromě zjevných nepřátel Boha a Spojených států. Ty bez skrupulí ničil. Z Langley nadobro odešel tehdy, když dal nový ředitel Ústřední zpravodajské služby velice jasně najevo, že v moderním světě to bez skrupulí nejde.

A tak si nechal uspořádat poklidný a neupřímný večírek na rozloučenou - další zvyk, který nesnášel - a odešel na odpočinek do svého výstavného domku v historickém městě Alexandrii. Tam se mohl pohroužit do své ohromné knihovny a do sbírky vzácných islámských uměleckých děl.

Nebyl ženatý ani gay, jak se o tom kdysi u fontánek s pitnou vodou na chodbách staré budovy v Langley - Devereaux kategoricky odmítl přestěhovat se do nové budovy - živě spekulovalo. Drbny se nakonec musely spokojit s evidentním závěrem. Asketický potomek staré bostonské rodiny a jezuity odchovaný intelektuál prostě neměl zájem. Jeden bystrý kariérista tehdy poznamenal, že Devereaux je přitažlivý asi jako kobra. A to jméno mu zůstalo.

Mladý zaměstnanec Bílého domu se nejprve vypravil do sídla na křižovatce South Lee Street a South Fairfax Street. Hospodyně, vždy usměvavá Maisie, mládenci sdělila, že její zaměstnavatel je v kostele, a popsala mu cestu. Když se mladík vrátil k autu u obrubníku, rozhlédl se a rázem ho přepadl pocit, že se snad vrátil o dvě staletí do minulosti.

A klidně tomu tak mohlo být. Alexandrii založili angličtí obchodníci roku 1749. Byla „předválečná“ nejen v tom smyslu, že existovala před občanskou válkou; existovala už před válkou o nezávislost. Coby říční přístav na Potomaku prosperovala z cukru a z otroků. Prázdné lodě pro převoz cukru, které se ploužily proti proudu od Chesapeakského zálivu a divokých vod Atlantiku, užívaly jako zátěž staré anglické cihly, a právě z nich si obchodníci stavěli svá přepychová sídla. Výsledek budil stále dojem spíš staré Evropy než Nového světa.

Vyslanec Bílého domu nasedl zpátky vedle řidiče, vysvětlil mu, kudy se dostane na South Royal Street, a řekl mu, ať hledá katolický kostel Panny Marie. Otevřel dveře, vyměnil ruch ulice za poklidné ticho chrámové lodi, rozhlédl se a spatřil u oltáře klečet osamělou postavu.

Když se kradl chrámovou lodí kolem osmi mozaikových oken, jež obstarávala veškeré osvětlení, nevydaly jeho podpatky jediné klapnutí. Jak se blížil ke klečící stříbrovlasé postavě a k oltáři potaženému bílým suknem, na němž stál prostý zlatý kříž, rozeznal ve vzduchu, jelikož byl sám baptista, nevýraznou vůni kadidla a hořících votivních svíček.

Domníval se, že jde zcela nehlučně, ale postava zvedla ruku na znamení, ať neruší ticho. Když muž zakončil modlitby, vstal, sklonil hlavu, pokřižoval se a otočil se. Mladík vyslaný z Pennsylvania Avenue chtěl promluvit, ale zdvižená ruka ho znovu zarazila a oba poklidně prošli chrámovou lodí zpět k vestibulu u dveří na ulici. Teprve tam se starší muž obrátil a usmál se. Otevřel hlavní dveře a spatřil u chodníku limuzínu.

„Jsem z Bílého domu,“ vysvětlil mladík.

„Spousta věcí se mění, můj mladý příteli, jen účesy a auta ne,“ pronesl Devereaux. Pokud si mladík myslel, že slova „z Bílého domu“, která s takovou oblibou používal, budou mít obvyklý účinek, mýlil se.

„A copak chce Bílý dům sdělit starci na odpočinku?“

To mladíka zmátlo. Ve společnosti paranoidně posedlé mládím o sobě nikdo nemluví jako o starci, ani v sedmdesáti. Netušil, že v arabském světě se na věk pohlíží opačně.

„Prezident Spojených států si s vámi přeje mluvit.“

Devereaux mlčel, jako by o tom přemýšlel.

„Hned teď.“

„V tom případě by se zřejmě slušel tmavý oblek a kravata, pokud bychom se mohli zastavit u mě doma. A jelikož neřídím, nemám vlastní vůz. Předpokládám, že mě můžete dopravit tam i zpět?“

„Ano, samozřejmě.“

„Pak tedy pojďme. Váš řidič už ví, kde bydlím. Musel jste mluvit s Maisie.“

Setkání v západním křídle bylo krátké a proběhlo v kanceláři náčelníka štábu, střízlivého bývalého kongresmana z Illinois, který s prezidentem pracoval už léta.

Prezident si s hostem potřásl pravicí a představil mu svého nejspolehlivějšího spojence ve Washingtonu.

„Mám pro vás návrh, pane Devereauxi,“ pronesl první muž státu. „Do jisté míry jde o žádost. Ona to vlastně je žádost. Mám právě teď schůzku, ze které se nemohu vyvléknout. Ale to nevadí. Jonathan Silver vám všechno vysvětlí. Budu vám nesmírně vděčný za odpověď, pokud mi ji budete schopen dát.“

A pak se s úsměvem a dalším potřesením pravicí rozloučil. Pan Silver se neusmíval. Neměl to ve zvyku, usmíval se velmi zřídka a jedině tehdy, když se doslechl, že je některý z prezidentových soků v pořádném průšvihu. Zvedl ze stolu desky a nabídl je návštěvníkovi.

„Pan prezident by vám byl zavázán, kdybyste si ze všeho nejdřív přečetl tohle. Tady. Teď.“ Pokynul k jedné z kožených pohovek v zadní části místnosti. Paul Devereaux si desky vzal, posadil se, přehodil si jednu nohu v elegantních kalhotách přes druhou a začetl se do Berriganovy zprávy. Když o deset minut později dočetl, zvedl hlavu.

Jonathan Silver pracoval na nějakých dokumentech. Postřehl, že na něj bývalý tajný agent hledí, a odložil pero.

„Co si o tom myslíte?“

„Zajímavé, ale nic nového pod sluncem. Co ode mě chcete?“

„Prezident si přeje vědět toto: bylo by možné, s veškerou naší technologií a zvláštními jednotkami, zničit kokainový průmysl?“

Devereaux upřel pohled ke stropu.

„Když vám odpovím takhle spatra, bude ta odpověď bezcenná. To víme oba. Budu potřebovat provést projet d’étude, jak říkají Francouzi.“

„Mně je absolutně ukradené, jak čemu říkají Francouzi,“ opáčil Jonathan Silver. Kromě cest do milovaného Izraele opouštěl Spojené státy zřídka, a kdykoli někam musel, nesnášel to tam od začátku do konce, zejména v Evropě, a především ve Francii.

„Čili chcete čas na studium? Jak dlouho?“

„Minimálně dva týdny. A budu potřebovat zplnomocnění k tomu, aby mi veškeré vládní orgány upřímně a pravdivě zodpověděly všechny otázky. Jinak bude má odpověď stále bezcenná. Předpokládám, že ani vy, ani prezident nechcete vynakládat čas a peníze na projekt, který je předem odsouzený k nezdaru.“

Náčelník na něj několik vteřin upřeně hleděl, potom vstal a odkráčel z místnosti. Vrátil se o pět minut později s dopisem. Devereaux po něm přejel očima a zvolna přikývl. Tohle zplnomocnění by mělo překonat všechny byrokratické překážky v zemi. Náčelník štábu mu také podal vizitku.

„Má soukromá čísla. Domů, do kanceláře a mobil. Všechna šifrovaná. Dokonalé zabezpečení. Můžete mi volat v kteroukoli hodinu, ale jen pokud k tomu budete mít vážný důvod. Od téhle chvíle z toho prezidenta vynecháme. Chcete si nechat tu Berriganovu zprávu?“

„Ne,“ odvětil Devereaux nevzrušeně. „Už ji umím nazpaměť. A budu si pamatovat i vaše tři čísla.“

Vrátil vizitku. V duchu se ušklíbl nad tím „dokonalým zabezpečením“, kterým se Silver kasal. Před pár lety jistý mírně autistický britský počítačový maniak prorazil firewally databází NASA a Pentagonu tak hladce, jako když horký nůž zajíždí do másla. A to s levným vybavením ze svého pokoje na severu Londýna. O skutečném utajení věděl Kobra své: že tajemství se mezi třemi lidmi dá uchovat jedině tehdy, když jsou dva z nich mrtví; že celý trik spočívá v tom, dostat se dovnitř a zase ven dřív, než se zlí hoši probudí.

Týden po jednání Silvera s Devereauxem byl prezident v Londýně. Nešlo o státní návštěvu, ale o návštěvu o jednu úroveň nižší, tedy oficiální. Přesto jej a první dámu uvítala královna ve Windsorském zámku, kde oživili již dříve navázané upřímné přátelství.

Kromě toho měl prezident několik pracovních schůzek, zaměřených především na přetrvávající problémy v Afghánistánu, dvě ekonomiky, EU, obchod a globální oteplování a změny klimatu. Na víkend prezident s manželkou přijali pozvání nového britského premiéra, aby s ním strávili dva oddychové dny ve velkolepém tudorovském zámečku zvaném jednoduše Chequers. Sobotní večer zastihl oba páry v Dlouhé galerii, kde si po večeři dopřávaly kávu. Protože se ochladilo, mihotaly se na hřbetech starožitných knih ručně vázaných v safiánové kůži odlesky plamenů z ohně praskajícího v krbu.

Nikdy se nedá předem odhadnout, zda spolu hlavy dvou států budou vycházet také na čistě lidské úrovni, zda se mezi nimi vyvine empatie skutečného přátelství. Někdy se to podaří, jindy ne. Historické záznamy uvádějí, že Franklin D. Roosevelt a Winston Churchill, přestože měli vždy řadu sporů, k sobě chovali vzájemné sympatie. Ronald Reagan a Margaret Thatcherová byli upřímní přátelé i navzdory oné propasti mezi nezlomnými názory Angličanky a Kaliforňanovým lidovým smyslem pro humor.

Mezi Brity a Evropany existovalo v tomto ohledu zřídka něco víc než formální zdvořilost, a někdy ani ta ne. Při jedné příležitosti přivezl německý kancléř Helmut Schmidt manželku tak úděsnou, že si Harold Wilson cestou na večeři nedokázal odpustit nezvykle jízlivou poznámku a prohodil ke shromážděnému personálu: „Tak výměna manželek tady nehrozí.“

Harold Macmillan nemohl vystát Charlese de Gaullea (což bylo vzájemné), zato našel zalíbení v mnohem mladším Johnu F. Kennedym. Možná to souvisí se společným jazykem, ale ne nutně.

Vzhledem k tomu, z jak propastně rozdílného společenského prostředí vzešli oba muži, kteří toho podzimního večera, zatímco se prodlužovaly stíny a venku hlídkovala Tajná služba s britskou SAS, sdíleli teplo krbu, je dost možná překvapivé, že během pouhých tří setkání - ve Washingtonu, v OSN a teď v Chequers - dokázali navázat osobní přátelství.

Američan měl těžkou cestu vzhůru: otec Keňan, matka původem z Kansasu, mládí na Havaji a v Indonésii, raný boj proti bigotnosti. Angličan pocházel z privilegované rodiny: syn makléře a okresní soudkyně, jako malý měl vlastní chůvu a dostalo se mu soukromého vzdělání na dvou z nejdražších prestižních škol v zemi. Takový původ může člověka obdařit nenuceným kouzlem, které leckdy zakrývá vnitřní chlad. U někoho ano, u někoho ne.

Na obecnější úrovni toho měli společného mnohem víc. Oběma bylo pod padesát, oba měli krásné ženy, byli otci dětí školního věku, měli diplomy ze špičkových univerzit a dospělost strávili v politice. Oba byli bezmála posedlí změnami klimatu, chudobou třetího světa, národní bezpečností a hrozbami, byť ne bezprostředními, od těch, které Franz Fanon nazýval „psanci této země“.

Zatímco premiérova manželka ukazovala první dámě některé z nejstarších svazků ve sbírce, obrátil se prezident ke svému britskému protějšku: „Měl jsi čas mrknout se na tu zprávu, kterou jsem ti dal?“

„Určitě. Zajímavé… a znepokojivé. S tímhle tu máme obrovský problém. Naše země je největším spotřebitelem kokainu v Evropě. Před dvěma měsíci mě lidi ze SOCA, to je naše agentura pro boj s vážným zločinem, informovali o tom, jaké všechny druhy kriminality s tím souvisejí. Proč?“

Prezident se zahleděl do ohně a volil slova.

„Jeden člověk pro mě teď prověřuje proveditelnost jistého nápadu. Bylo by možné, s veškerými našimi technologiemi a schopnostmi našich zvláštních jednotek, tenhle průmysl zničit?“

Premiér se na Američana zaraženě zahleděl.

„Podal už ti ten tvůj člověk nějaké hlášení?“

„Ne. Ale jeho verdikt očekávám každým okamžikem.“

„A vezmeš si jeho radu k srdci?“

„Nejspíš ano.“

„A pokud řekne, že se to dá provést?“

„Potom se do toho USA nejspíš pustí.“

„Oba vynakládáme na boj proti narkotikům obrovské částky. Všichni moji odborníci tvrdí, že beze zbytku je vymýtit nelze. Zadržujeme zásilky, chytáme pašeráky a gangstery, posíláme je za mříže, na hodně dlouho. A nic se nemění. Drogy se sem hrnou dál. Místa těch uvězněných hned zaujmou noví dobrovolníci. Chuť veřejnosti pořád roste.“

„Ale pokud můj člověk řekne, že se toho dosáhnout dá, půjde do toho Velká Británie s námi?“

Žádný politik nemá rád rány hluboko pod pás, ani od přítele. Ani od prezidenta Spojených států. Premiér hrál o čas.

„Musel by tu být jasný plán. Musel by být finančně zaštítěný.“

„Jestli se do toho pustíme, tak tu takový plán bude. I finance. Od tebe bych potřeboval vaše zvláštní jednotky. Vaše kriminalisty. Schopnosti vašich zpravodajských služeb.“

„Rád bych se nejdřív poradil se svými lidmi,“ pronesl premiér.

„Udělej to,“ přikývl prezident. „Až se můj člověk ozve, dám ti vědět, co mi sdělil a jestli do toho půjdeme.“

Čtveřice se začala chystat na lůžko. Ráno se měli zúčastnit bohoslužby v místním normanském kostele. Po celou noc je budou střežit hlídky, pozorovat a zkoumat okolí, mít je pod neustálým dohledem. Budou ozbrojené a vybavené pancíři, noktovizory, infračervenými skenery, detektory pohybu a detektory tělesného tepla. Bylo by velmi nemoudré lézt jim do rajónu. I americké limuzíny dovezené speciálně pro tuto příležitost měly být celou noc pod dozorem, aby se k nim nikdo nemohl přiblížit.

Americký pár, stejně jako všechny hlavy států, nocoval v Leeho ložnici, pojmenované po filantropovi, který Chequers po kompletní rekonstrukci v roce 1917 věnoval národu. V ložnici se dosud nacházela obrovská postel s nebesy, jejíž původ se datoval, nejspíš ne příliš diplomaticky, do dob Jiřího III. Za druhé světové války v té posteli, s pistolí pod polštářem, spal sovětský ministr zahraničí Molotov. Oné noci v roce 2010 pistole pod polštářem nebyla.

Třicet kilometrů jižně od kolumbijského přístavního města Cartageny se nachází záliv Urabá, rámovaný neproniknutelnými a malarickými mangrovovými bažinami. Zatímco se letoun Air Force One s prezidentským párem na palubě blížil na přistání po letu z Londýna, vyklouzla z neviditelné říčky dvě zvláštní plavidla a zamířila k jihozápadu.

Obě byla z hliníku, velice štíhlá, téměř osmnáct metrů dlouhá, jako dvě jehly, které bok po boku hnaly po hladině čtveřice přívěsných motorů Yamaha 200. V kokainových kruzích se jim říká „rychločluny“ a tvarem i výkonem jsou uzpůsobeny k tomu, aby předehnaly všechno, co se pohybuje po vodě.

Navzdory délce nebylo na palubě mnoho místa. Většinu prostoru zabíraly přídavné palivové nádrže. Navíc každý člun vezl šest set kilogramů kokainu v deseti velkých bílých plastových sudech, hermeticky uzavřených, aby obsah nepoškodila mořská voda. Pro snazší zacházení byly všechny sudy zabaleny do modrých polyetylenových sítí.

Mezi sudy a palivovými nádržemi se nepohodlně krčila čtyřčlenná posádka. Tuhle práci však nedělali kvůli pohodlí. Jeden z nich byl velice zkušený kormidelník, který bez obtíží zvládal vést člun stálou rychlostí čtyřiceti uzlů a v případě pronásledování, pokud to moře dovolovalo, to dokázal rozjet až na šedesát uzlů. Zbylí tři fungovali jako obyčejná pracovní síla a za těch dvaasedmdesát hodin nepohodlí a rizika měli dostat, na své poměry, hotové jmění. Ve skutečnosti však součet jejich odměn tvořil jen nepatrný zlomek jednoho procenta z hodnoty obsažené v těch dvaceti sudech.

Jakmile kapitáni opustili mělčiny, rozjeli se rychlostí čtyřiceti uzlů přes nezvlněné moře a zahájili tím svou dlouhou plavbu. Směřovali k jistému bodu uprostřed oceánu, sedmdesát námořních mil od panamského Colónu. Měli tam na širém moři dostaveníčko s nákladní lodí Virgen de Valme, která popluje z Karibiku na západ k Panamskému průplavu.

Čluny dělilo od určeného místa tři sta námořních mil, které ani při rychlosti čtyřiceti uzlů nemohli urazit do svítání. Následující den tedy stráví nečinným pohupováním na vlnách, v ubíjejícím parnu pod modrými plachtami, dokud jim soumrak neumožní pokračovat v cestě. Do půlnoci by pak měli být schopní uskutečnit předávku zboží. O půlnoci byl poslední termín.

Když se čluny přiblížily a daly znamení správnou kombinací světelných záblesků, nákladní loď už čekala na místě. Plavidla si navzájem potvrdila totožnost ještě výměnou několika předem domluvených bezvýznamných vět zavolaných přes temnou hladinu. Potom čluny přirazily k boku lodě. Ochotné ruce pomohly vyzdvihnout všech dvacet sudů na palubu. Po nich následovaly prázdné palivové nádrže, které byly zakrátko spuštěny zpět plné až po okraj. S několika španělskými pozdravy na rozloučenou se Virgen de Valme rozjela vstříc Colónu a čluny zamířily zpět domů. Po dalším dnu neviděného pohupování uprostřed oceánu dorazí před úsvitem třetího dne zpátky do mangrovových bažin, z nichž před šedesáti hodinami vypluly.

Těch pět tisíc dolarů každému členovi posádky a deset tisíc oběma kapitánům představovalo pro Kolumbijce majlant. Zboží, které vezli, rozprodají v USA dealeři uživatelům úhrnem zhruba za čtyřiaosmdesát milionů dolarů.

Ve chvíli, kdy Virgen de Valme vstoupila do Panamského průplavu, byla opět tuctovou nákladní lodí, která jen čeká, až přijde na řadu - leda by se někdo odvážil do bočin pod palubou nejníže položeného nákladového prostoru. To ale nikoho ani nenapadlo. Bez dýchací masky by tam dole nikdo nepřežil a posádka své vlastní vybavení vydávala za protipožární ochranu.

Po opuštění Panamského průplavu na straně Tichého oceánu se nákladní loď obrátila k severu. Proklouzla kolem Střední Ameriky, Mexika a Kalifornie. U pobřeží Oregonu konečně posádka vynesla všech dvacet sudů na palubu a ukryla je pod plachtami. Jedné bezměsíčné noci potom Virgen de Valme objela mys Flattery a zamířila úžinou Juana de Fucy, aby svůj náklad brazilské kávy doručila do Seattlu, pro vybíravé jazýčky kafařské metropole Spojených států.

Cestou kolem mysu svrhla posádka všech dvacet sudů z paluby, přičemž je náležitě zatížila řetězy tak, aby pozvolna klesly na dno do třicetimetrové hloubky. Potom kapitán uskutečnil domluvený telefonát z mobilu. I kdyby odposlouchávací služba Národní bezpečnostní agentury v marylandském Fort Meade rozhovor zaznamenala (což skutečně zaznamenala), pronesená slova byla necílená a naprosto neškodná. Cosi o osamělém námořníkovi, který se už za pár hodin shledá se svou přítelkyní.

Všech dvacet sudů bylo označeno malými, ale výrazně zbarvenými bójemi, přesně takovými, jakými se označují pasti na humry. Za úsvitu je na zvlněné šedé hladině objevili čtyři muži v rybářské lodi. Nikdo neviděl, jak vytahují sudy z hlubin. Kdyby jejich radar odhalil v okruhu několika kilometrů hlídkový člun, vůbec by se k bójím nepřiblížili. Polohu kokainu znali díky GPS s přesností několika čtverečních metrů, takže si mohli počkat na vhodný okamžik.

Z úžiny Juana de Fucy zamířili pašeráci zpět k mozaice ostrůvků severně od Seattlu a k pevnině dorazili v místech, kde k vodě vedla rybářská pěšina. Čekal tu na ně rozměrný pivovarský kamion. Sudy měly po přeložení zamířit do vnitrozemí a přidat se ke zbytku oněch tří set tun, které každoročně do USA proniknou. Všichni zúčastnění se mohli těšit na finanční odměnu odeslanou na smluvené účty. Rybáři neznali jméno lodě ani majitele pivovarského kamionu. Nepotřebovali je znát.

Vyložením na americké půdě změnila droga majitele. Až dosud patřila Kartelu a všechny pomocníky platil on. Od pivovarského kamionu patřila americkému dovozci a ten teď dlužil Kartelu ohromnou částku, kterou musel zaplatit.

Cena jedné celé a dvou desetin metrické tuny čistého byla daná předem. Malé ryby musejí zaplatit částku v plné výši už v okamžiku objednávky. Velcí hráči platí padesát procent a zbytek při doručení. Dovozce prodá kokain s marží, která mezi pivovarským kamionem a nosními dírkami kohosi ve Spokane nebo Milwaukee úžasně naroste.

Vyrovná se s celou řadou zprostředkovatelů a překupníků, díky nimž se sám drží z dosahu FBI a DEA. Všechny transakce proběhnou v hotovosti. Ale i poté, co Kartel dostane svých dlužných padesát procent nákupní ceny, zůstane americkému gangsterovi pořád ohromný balík dolarů, které bude třeba vyprat. Rozprostře je do stovky dalších nezákonných podniků.

A po celých Spojených státech bude údajně neškodný bílý prášek ničit další životy.

Paul Devereaux nakonec ke studiu potřeboval celé čtyři týdny. Jonathan Silver mu během té doby dvakrát volal, ale Devereaux se nenechal uspěchat. Když byl připravený, setkal se s náčelníkem prezidentského štábu opět v západním křídle Bílého domu. Přinesl s sebou tenkou obálku. Protože opovrhoval počítači, jejichž zabezpečení považoval za naprosto nedostatečné, téměř všechno se učil nazpaměť, a pokud musel jednat s podřadnějším mozkem, psal strohé zprávy elegantní, byť staromódní angličtinou.

„Takže?“ otázal se Silver, jenž si zakládal na přístupu, který sám označoval za chlapskou přímočarost, ale ostatní ho hodnotili jako čiré hulvátství. „Dospěl jste k závěru?“

„Dospěl,“ přisvědčil Devereaux. „Za předpokladu, že se do písmene splní určité podmínky, lze kokainový průmysl coby masového výrobce drog zničit.“

„Jak?“

„Zaprvé: jak ne. V místě zdroje jsou výrobci nezasažitelní. Tisíce nuzných rolníků, cocaleros, pěstují ten svůj plevel na tisícovkách často ani ne půlhektarových políček pod baldachýnem pralesa. Dokud bude existovat Kartel připravený odkupovat tu jejich proklatou pastu, budou ji vyrábět a dovážet kolumbijským kupcům.“

„Takže plácnout přes prsty rolníky by nestačilo?“

„I kdybyste se snažili sebevíc, a současná kolumbijská vláda se opravdu snaží, na rozdíl od některých svých předchůdkyň a většiny svých sousedů. Jenže Vietnam už nás všechny měl naučit určité základní pravdy o džunglích a o lidech, kteří v nich žijí. Snažit se vyhubit mravence srolovanými novinami je prostě marné.“

„Takže rafinerie? Kartely?“

„Ani to by nešlo. Jako byste chtěl holýma rukama lovit murénu v její vlastní díře. Tohle je jejich teritorium, ne naše. V Latinské Americe vládnou oni, ne my.“

„No dobře,“ zamručel Silver, jemuž pomalu docházela značně omezená trpělivost. „Tak tady ve Státech, když nám sem to svinstvo přivezou? Máte představu, jak velkou část rozpočtu, kolik dolarů daňových poplatníků utrácíme celonárodně na policejní orgány? Padesát států a k tomu ještě federálové? Z toho je celý národní dluh!“

„Přesně tak,“ přisvědčil Devereaux, kterého se Silverovo rostoucí podráždění nijak nedotklo. „Mám tušení, že jen federální vláda utratí každoročně ve válce proti drogám asi čtrnáct miliard dolarů. Což ovšem zdaleka nemůže zahladit díry v rozpočtech jednotlivých států, dokonce ani jediného ze všech padesáti. Proto válka na souši také nemůže uspět.“

„A jaké tedy navrhujete řešení?“

„Achillovou patou kokainu je voda.“

„Voda? Chcete do kokainu přidávat vodu?“

„Ne, voda pod kokainem. Mořská voda. Vyjma jediné pozemní cesty z Kolumbie do Mexika přes úzkou páteř Střední Ameriky, která je tak snadno střežitelná, že ji kartely nevyužívají, musí každý gram kokainu, který putuje do USA nebo do Evropy -“

„Na Evropu se vykašlete, ti do toho s námi nejdou,“ vyštěkl Silver.

„- cestovat po vodě, nad vodou nebo pod vodou. I z Kolumbie do Mexika se dopravuje po vodě. To je hlavní tepna Kartelu. Přetněte ji, a pacient zemře.“

Silver zamručel a zadíval se přes stůl na vysloužilého tajného agenta. Ten jeho pohled nevzrušeně opětoval, zdálo se, že je mu naprosto ukradené, jestli se jeho závěry budou řídit nebo ne.

„Takže mohu prezidentovi oznámit, že projekt je uskutečnitelný a jste připravený se ho ujmout?“

„Ne tak docela. Mám určité podmínky. A obávám se, že je budete muset bez výhrad přijmout.“

„To zní jako výhrůžka. Oválné pracovně nikdo nevyhrožuje. Dávejte si pozor.“

„Není to výhrůžka, je to varování. Pokud na mé podmínky nepřistoupíte, projekt zkrátka a dobře selže, za velké peníze a s ostudou. Tady jsou.“

Devereaux posunul přes stůl tenkou obálku. Náčelník štábu ji otevřel. Pouhé dva listy papíru, text zjevně napsaný na stroji. Pět odstavců. Očíslovaných. Přečetl si první.

1. Budu vyžadovat naprostou nezávislost konání v rámci absolutního utajení. Nikdo kromě toho nejtěsnějšího okruhu spolupracovníků vrchního velitele nepotřebuje vědět, co se děje nebo proč, bez ohledu na to, kolika lidem naše jednání nepůjde pod nos nebo jim bude trnem v oku. Všichni pod úrovní Oválné pracovny se dozvědí jen minimum nezbytně nutné k tomu, aby mohli plnit požadované úkoly.

„Z federálních a vojenských kruhů žádné informace neunikají,“ štěkl Silver.

„Ale unikají,“ opáčil chladnokrevně Devereaux. „Strávil jsem polovinu života tím, že jsem se podobným únikům snažil zabraňovat nebo napravoval škody, které napáchaly.“

2. Budu potřebovat prezidentovo zplnomocnění k tomu, abych mohl žádat bezvýhradnou spolupráci všech vládních orgánů či vojenských jednotek, jejichž spoluúčast bude nutná. Počínaje automatickým přeposíláním veškerých, byť útržkovitých informací, které získá některá z ostatních agentur zapojených do boje proti narkotikům, na ústředí projektu, který bych rád nazval Kobra.

„Z toho budou šílet,“ zavrčel Silver. Věděl, že informace znamenají moc a že se nikdo dobrovolně ani ždibíčku své moci nevzdává. Což pochopitelně platí i pro CIA, DEA, FBI, NSA a ozbrojené síly.

„Beztak už dnes podléhají ministerstvu pro vnitřní bezpečnost a zákonu Patriot Act,“ odvětil Devereaux. „Prezidenta poslechnou.“

„Jenže ministerstvo pro vnitřní bezpečnost se zabývá hrozbou terorismu,“ namítl Silver. „Pašování drog je zločin.“

„Čtěte dál,“ vybídl ho polohlasem veterán CIA.

3. Budu si potřebovat naverbovat vlastní štáb. Nepříliš početný, ale ti, o které požádám, musejí být bez protestů či dotazů uvolněni pro potřeby projektu.

Náčelník štábu bez výhrad přešel k bodu číslo čtyři.

4. Budu potřebovat rozpočet ve výši dvou miliard dolarů, které budou uvolněny bez veškerého prověřování či kontrol. Potom budu potřebovat devět měsíců na přípravu útoku a dalších devět měsíců na zničení kokainového průmyslu.

Rozhodně by nešlo o první utajený projekt ani o první tajný rozpočet, zatím ale nikdy nikdo nepožádal o tolik. Náčelníkovi štábu se před očima rozblikala červená světla. Kdo to zaplatí? FBI? CIA? DEA? Nebo požádají o nový příspěvek ze státní pokladny?

„Musíme mít přehled o výdajích,“ prohlásil. „Rozpočtáři nenechají jen tak vypařit dvě miliardy čistě proto, že vy si chcete vyrazit na nákup.“

„V tom případě to nebude fungovat,“ odvětil Devereaux s klidem. „Celý plán je postavený na tom, že pokud se má proti kokainovému průmyslu něco podniknout, nesmí to Kartel ani v nejmenším očekávat. Předem varován znamená předem ozbrojen. Povaha vybavení a personálu projektu Kobra by vyzradila, jakou hru chceme hrát, a jakmile připustíme, aby nad něčím převzali kontrolu účetní, můžete se spolehnout, že se k informacím dostane nějaký investigativní novinář nebo blogger.“

„Nemusejí nad ničím přebírat kontrolu, jen monitorovat situaci.“

„Což je totéž, pane Silvere. Jakmile je do projektu zapojíte, jsme prozrazeni. A jakmile jsme prozrazeni, je po nás. Věřte mi. Vím, o čem mluvím.“

O těchto otázkách se bývalý illinoiský kongresman dost dobře nemohl přít. Přešel k podmínce číslo pět.

5. Bude třeba reklasifikovat kokain z drogy první třídy, jejíž dovoz je zločinem proti zákonu, na mezinárodní hrozbu, jejíž dovoz nebo snaha o dovoz je teroristickým činem.

To zvedlo Jonathana Silvera ze židle. „Zbláznil jste se? To znamená změnu zákona.“

„Ne, k tomu by bylo třeba schválení Kongresem. Mně jde jen o převedení jisté chemikálie z jedné kategorie do druhé. K tomu postačí nařízení prezidenta.“

„Jaké chemikálie?“

„Hydrochlorid kokainu je jen chemikálie. Shodou okolností zakázaná chemikálie, jejíž dovoz do USA odporuje zákonu. Antrax je také chemikálie a totéž platí pro nervový plyn VX. Ovšem antrax se klasifikuje jako bakteriologická zbraň hromadného ničení a VX jako chemická zbraň. Irák jsme napadli proto, že se naše zpravodajské služby - nebo to, co se za ně po mém odchodu vydává - domnívaly, že právě tyto chemikálie vlastní.“

„To bylo něco jiného.“

„Ne, to bylo přesně totéž. Reklasifikujte hydrochlorid kokainu na celonárodní hrozbu, a kostky domina se začnou jedna po druhé kácet. Každoroční dovoz stovek tun už není jen zločin, ale něco víc: teroristická hrozba. Potom můžeme legitimně zakročit. Všechny potřebné zákony už máme.“

„A chcete je využít komplet?“

„Do posledního. Ale uplatnit je mimo naše teritoriální vody a vzdušný prostor. A skrytě.“

„Jednat s Kartelem jako s al-Káidou?“

„Primitivní, ale výstižné přirovnání,“ přikývl Devereaux.

„Takže po mně chcete…“

Stříbrovlasý Bostoňan vstal.

„Chci po vás, pane náčelníku, abyste se rozhodl, jak choulostivý jste, a především, jak choulostivý je ten pán o pár dveří vedle. Až to budete vědět, není třeba řešit nic dalšího. Věřím, že vytýčeného cíle lze dosáhnout, ale pouze pokud splníte tyto podmínky. Přinejmenším já to jinak nedokážu.“

Bez vyzvání k odchodu vykročil ke dveřím, ale v nich se zastavil.

„Odpověď vrchního velitele mi prosím sdělte běžnou cestou. Měl bych být doma.“

Jonathan Silver si nevzpomínal, kdy ho naposledy někdo nechal takhle zírat na zavřené dveře.

Nařízení prezidenta je v USA nejvyšším administrativním rozhodnutím. Obyčejně se zveřejňuje, protože jinak by se jím těžko dalo řídit, ale může být i naprosto tajné, označené čistě jako „výnos“.

Přestože to starý intelektuál z Alexandrie nemohl vědět, podařilo se mu neomaleného náčelníka štábu přesvědčit, a on zase přesvědčil prezidenta. Po konzultaci s jistým značně překvapeným profesorem ústavního práva byl kokain tiše reklasifikován na toxin a národní hrozbu. Jako takový spadal mezi nebezpečí, proti nimž je v zájmu ochrany národa třeba bojovat.

Kus západně od portugalského pobřeží, téměř na úrovni španělské hranice, si motorová loď Balthazar s nákladem určeným pro rotterdamský Europoort razila cestu k severu. Nebyla velká, o výtlaku pouhých šest tisíc tun, s kapitánem a osmičlennou posádkou. Všechno pašeráci. Zločinecká stránka jejich povolání vynášela tolik, že se kapitán měl během dvou let vrátit do rodné Venezuely na odpočinek jako boháč.

Poslouchal právě předpověď počasí pro mys Finisterre, který se nacházel jen padesát námořních mil před nimi. Hlásili vítr čtvrtého stupně Beaufortovy stupnice a zčeřené moře, ale on věděl, že španělští rybáři, se kterými se má setkat, jsou houževnatí námořníci a nějaká ta vlnka je nerozhodí.

Portugalské Porto měli už značný kus za zádí, zatímco španělské Vigo leželo v nedohlednu na východě, a on usoudil, že je ten pravý čas přikázat mužům, ať z třetího nákladového prostoru vynesou ty čtyři rozměrné balíky, které sto šedesát kilometrů od Caracasu převzali od lovců krevet.

Kapitán Goncalves byl opatrný. Odmítal vplouvat do přístavu či opouštět přístav s kontrabandem na palubě, zejména pak s tímto. Nakládal jedině na širém moři a vykládal stejně. Pokud ho neudá nějaký donašeč, bylo značně nepravděpodobné, že by ho při jeho opatrnosti chytili. Šest úspěšných plaveb přes Atlantik mu zajistilo pěkný dům, pomohlo vychovat dvě dcery a zaplatilo vysokou jeho synovi Enriquemu.

Obě španělské rybářské lodě se objevily kousek za Vigem. Když traulery zastavily na zčeřené hladině, trval kapitán na výměně zdánlivě bezvýznamných, ve skutečnosti však zásadně důležitých pozdravů. Klidně se mohlo stát, že do gangu pronikli španělští celníci a teď se vydávají za rybáře. Kdyby k tomu skutečně došlo, už by se hrnuli na palubu, ale muži půl kabelu daleko od jeho můstku byli skutečně rybáři, s nimiž se měl setkat.

Poté, co navázali kontakt a navzájem si ověřili totožnost, zařadily se traulery za motorovou loď. O několik minut později se přes zábradlí na zádi zřítily do vln čtyři balíky. Na rozdíl od těch shozených u Seattlu zůstaly plavat na hladině, a zatímco se pohupovaly na vlnách, vyrazil Balthazar k severu. Posádky traulerů vytáhly balíky na palubu, každá dva, a uložily je do nákladového prostoru. Potom je muži zasypali deseti tunami makrel a zamířili k domovu.

Pocházeli z rybářského městečka Muros na galicijském pobřeží, a když za soumraku proplouvali kolem přístavní hráze do vnitřního přístavu, byli opět „čistí“. Před přístavem další muži vytáhli balíky z moře na pláž, kde už čekal traktor s valníkem. Žádné jiné vozidlo by si s mokrým pískem neporadilo. Z valníku putovaly čtyři balíky do dodávky inzerující atlantské krevety, v níž zamířily do Madridu.

Člen madridského gangu jim všem zaplatil v hotovosti, načež se vydal do přístavu, aby se vyrovnal i s rybáři.

Do Evropy dorazila další tuna kolumbijského čistého.

Rozhodnutí obdržel Paul Devereaux prostřednictvím telefonátu náčelníka štábu a dokumenty doručil kurýr. Zmocňující dopisy mu propůjčovaly takové pravomoci, jaké nikdo mimo Oválnou pracovnu neměl už celá desetiletí. Převod peněz se měl uskutečnit později, až oznámí, kde si ty dvě miliardy dolarů chce uložit.

Krátce nato Devereaux vyhledal telefonní číslo, které měl už řadu let, ale nikdy ho nepoužil. Teď přišla jeho chvíle. Telefon se rozezvonil v přízemním domku v jedné vedlejší ulici skromného městečka Penningtonu v New Jersey. Devereaux měl štěstí. Po třetím zazvonění někdo zvedl sluchátko.

„Pan Dexter?“

„Kdo se ptá?“

„Hlas z minulosti. Jmenuji se Paul Devereaux. Myslím, že byste si mě měl pamatovat.“

Následovalo dlouhé ticho, jako kdyby dotyčný právě dostal pěstí na solar.

„Jste tam, pane Dextere?“

„Ano. Jsem tu. A pamatuji si vás. Kde jste vzal tohle číslo?“

„To není důležité. Nejspíš si vzpomenete i na to, že získávání tajných informací bývalo mým denním chlebem.“

Na to si muž v New Jersey vzpomínal velice dobře. Před devíti lety byl nejúspěšnějším lovcem lidí, kterého Spojené státy zplodily. Nevědomky zkřížil cestu bostonskému aristokratovi, který operoval z ústředí CIA ve virginském Langley, a Devereaux se ho pokusil dát zabít.

Ti dva byli jako nebe a dudy. Cal Dexter, šlachovitý, světlovlasý, přátelský, usměvavý maloměstský advokát z Penningtonu se narodil v roce 1950 ve šváby zamořeném slumu v Newarku. Jeho otec se živil jako stavební dělník a během druhé světové války a Koreje pomáhal budovat tisíce nových fabrik, doků a vládních kanceláří na pobřeží Jersey.

Jenže s koncem války v Koreji práce došla. Calovi bylo pět, když matka ze vztahu, který postrádal lásku, utekla a nechala chlapce na výchovu otci. To byl tvrdý chlap zvyklý řešit spoustu věcí pěstmi, protože jiný zákon mezi dělníky často ani neexistoval. Ale nebyl zlý, snažil se vést spořádaný život a vychovávat synka v lásce ke státní vlajce, ústavě a Joeu DiMaggiovi.

Během dvou let si Dexter starší pořídil karavan, aby se mohl stěhovat podle toho, kde byla právě k sehnání práce. A tak chlapec vyrůstal chvíli na tomhle staveništi, chvíli na onom, do školy chodil tam, kde ho vzali, a zakrátko znovu putoval dál. Byla to éra Elvise Presleyho, Dela Shannona, Roye Orbisona a Beatles, ze země, o které Cal nikdy neslyšel. Také to byla éra Kennedyho, studené války a Vietnamu.

Jeho formální vzdělání bylo natolik útržkovité, že vůbec nestálo za řeč, zkušenosti však získával jinými způsoby: na ulici, ve rvačkách. Po matce zdědil menší vzrůst, zastavil se na sto sedmdesáti dvou centimetrech. Neměl ani mohutnou a svalnatou postavu po otci, ve štíhlém těle však dřímala děsivá energie a pěsti rozdávaly smrtící údery.

Když mu bylo sedmnáct, zdálo se, že se vydá v otcových šlépějích, že bude na staveništích házet lopatou nebo řídit buldozer. Jenže…

V lednu 1968 oslavil osmnáctiny a Vietkong zahájil ofenzivu Tet. Díval se v jednom baru v Camdenu na televizi. Dávali dokument, v němž vybízeli mladé muže, ať se nechají odvést. Zmínili i to, že kdo na sobě zapracuje, tomu armáda zaplatí vzdělání. Hned druhý den vyhledal v Camdenu kancelář pozemního vojska a dal se zapsat.

Tamní poddůstojník byl znuděný. Celý život musel jednat s mladíky, kteří dělali všechno proto, aby do armády nemuseli.

„Chci se přihlásit jako dobrovolník,“ oznámil tenhle mládenec.

Poddůstojník před něj položil formulář a nespouštěl z něj zrak jako fretka, která se bojí, aby jí králík neutekl. Aby dal najevo svou laskavost, navrhl mládenci, ať se upíše na tři roky místo dvou.

„Větší šance, že se dostanete k dobré posádce,“ vysvětlil. „Větší výběr budoucích pozic. Když podepíšete na tři roky, možná ani nebudete muset do Vietnamu.“

„Ale já tam chci,“ odvětil mladík ve špinavých džínách.

A to přání se mu splnilo. Po výcvikovém táboře, kde zaznamenali jeho schopnost pracovat se stavebními stroji, ho poslali k ženijnímu praporu u první pěší divize známé jako Big Red One, která operovala přímo u Železného trojúhelníku. Tam se dobrovolně přihlásil k Tunelovým krysám a s nimi začal pronikat do sítě děsivých, temných a často smrtících tunelů, které vietkongové vykopali pod Cu Chi.

Po dvou turnusech plných bezmála sebevražedných misí v těch pekelných dírách se vrátil do Států s hrstí medailí a strýček Sam dodržel slib. Dexter směl jít studovat na vysokou. Zvolil si právo a získal titul na Fordhamské univerzitě v New Yorku.

Neměl zázemí, uhlazenost ani peníze potřebné k tomu, aby se mohl ucházet o práci ve velkých firmách na Wall Street. Začal pracovat pro státní advokátní kancelář, zastupovat ty, kteří v americkém právním systému stáli na těch nejnižších příčkách. Mezi jeho klienty bylo tolik Hispánců, že se zakrátko naučil plynně španělsky. Také se oženil a měl dceru, kterou slepě miloval.

Dost možná by mezi chudinou bez právního zastoupení strávil celý život, jenže těsně po čtyřicítce jeho náctiletou dceru unesli gangsteři, donutili ji k prostituci a nakonec ji její dva pasáci sadisticky zavraždili. Dexter musel v márnici ve Virginia Beach identifikovat její pomlácené tělo a ten zážitek v něm znovu probudil Tunelovou krysu, zabijáka zvyklého na boj muže proti muži.

Díky kdysi nabytým zkušenostem se mu podařilo vystopovat pasáky, kteří byli za smrt jeho dcery zodpovědní, a zastřelil je, i s jejich bodyguardy, na ulici v Panama City. Když se vrátil do New Yorku, zjistil, že si jeho žena vzala život.

Cal Dexter opustil soudní síně a stáhl se do městečka Penningtonu v New Jersey, kde si naoko otevřel soukromou právní kancelář. Ve skutečnosti zahájil svou třetí kariéru. Stal se lovcem lidí, ale na rozdíl od naprosté většiny profesionálů v téhle branži pracoval téměř výhradně v zahraničí. Specializoval se na stopování těch, kteří v USA napáchali otřesné zločiny a domnívali se, že útěkem do některé ze zemí, které nevydávají stíhané osoby, získali bezpečné útočiště. Dexter je chytal a dopravoval zpět do Států k řádnému soudu. Inzeroval v maximálním utajení pod pseudonymem „Mstitel“.

V roce 2001 si ho jistý kanadský miliardář najal, aby vypátral sadistického srbského žoldáka, který kdesi v Bosně zavraždil jeho vnuka, humanitárního pracovníka. Jenže Dexter nevěděl, že téhož zabijáka, Zorana Žiliče, nyní nezávislého obchodníka se zbraněmi, chce jistý Paul Devereaux využít jako návnadu k nalákání Usámy bin Ládina na schůzku, kde ho zlikviduje řízená střela.

Dexter se tam dostal jako první. Našel Žiliče zašitého v jisté nechutné jihoamerické diktatuře, vklouzl do země, se zbraní v ruce zabijáka unesl a dopravil ho v jeho vlastním tryskáči do Key West na Floridě. Devereauxovi, který se marně snažil vlezlého lovce lidí zneškodnit, nezbývalo než konstatovat, že plány, jimž věnoval dva roky, jsou v troskách. Ale to zakrátko stejně přestalo hrát roli; o několik dní později přišlo jedenácté září a po něm bylo jasné, že bin Ládin se žádných riskantních schůzek mimo své jeskyně tak jako tak nezúčastní.

Dexter se vrátil k totožnosti neškodného právníčka z Penningtonu. Devereaux odešel do důchodu. Tehdy měl konečně volný čas a využil ho k vystopování lovce lidí známého prostě jako Mstitel.

Teď byli v důchodu oba: někdejší bojovník z Vietnamu, který kdysi začínal od píky, i švihácký bostonský aristokrat. Dexter sklopil zrak k telefonu a promluvil.

„Co ode mě chcete, pane Devereauxi?“

„Povolali mě zpátky do služby, pane Dextere. Dokonce přímo sám vrchní velitel. Přeje si splnit jistý úkol, který se významně dotýká naší země. Požádal mě, abych se toho ujal. A já budu potřebovat výkonného zástupce. Byl bych vděčný, kdybyste zvážil, jestli to místo nepřijmete.“

„K tomu bych potřeboval vědět víc. Mnohem víc.“

„Samozřejmě. Pokud mne přijedete navštívit do Washingtonu, s potěšením vás téměř do všeho zasvětím.“

Dexter stál u čelního okna svého skromného domku v Penningtonu, hleděl na spadané listí a přemýšlel. Bylo mu jedenašedesát. Udržoval se v kondici a navzdory několika vážným nabídkám se odmítl podruhé oženit. Zkrátka vedl pohodlný, poklidný, vyrovnaný maloměšťácký život. Nudný život.

„Přijedu a poslechnu si vás, pane Devereauxi. Jen poslechnu. Potom se rozhodnu.“

„To je moudré, pane Dextere. Nadiktuji vám svou adresu v Alexandrii. Mohu vás očekávat už zítra?“

Cal Dexter si adresu zapsal, a než oba zavěsili, položil Devereauxovi poslední otázku.

„Proč jste si, vzhledem k naší společné minulosti, vybral právě mě?“

„To je prosté. Jste jediný člověk, který mě kdy převezl.“

ČÁST DRUHÁ

Zasyčení

***

KAPITOLA TŘETÍ

Z bezpečnostních důvodů se Hermandad, vedoucí superkartel celého kokainového průmyslu, jen zřídka scházel v kompletní sestavě. Před léty to bývalo jednodušší.

Změna přišla s nástupem nelítostně protidrogově zaměřeného Alvara Uribeho do úřadu prezidenta Kolumbie. Čistka na jistých úrovních státní policie, provedená za jeho vlády, umožnila, aby na vrchol vystoupal generál Felipe Calderon a jeho hrozivý náčelník zpravodajské služby protidrogového oddělení, plukovník Dos Santos.

Oba muži prokázali, že jsou i při policejní mzdě nepodplatitelní. Na to nebyl Kartel zvyklý, dopustil se několika chyb, a než se z nich poučil, přišel o klíčové vysoce postavené činitele. Potom se rozpoutala nelítostná válka. Ale Kolumbie je velká země s miliony hektarů, na nichž se dá ukrýt.

Nezpochybnitelným šéfem Bratrstva byl don Diego Esteban. Na rozdíl od předešlého kokainového krále, Pabla Escobara, nebyl don Diego žádný psychopatický hrdlořez z předměstských slumů. Pocházel ze staré pozemkové šlechty: byl vzdělaný, zdvořilý, způsobný a coby potomkovi dávného rodu hidalgů mu v žilách kolovala ryzí španělská krev. Stačilo říct „don“, a všichni věděli, o kom se mluví.

Právě on dokázal ve světě zabijáků silou své osobnosti sjednotit nesourodé kokainové vládce do jediného vysoce úspěšného syndikátu řízeného jako moderní korporace. Poslední z těch, kteří vzdorovali jím navrhovanému sjednocení, skončili přede dvěma lety za mřížemi a byli vydáni do USA, odkud se už nevrátí. Mezi nimi i Diego Montoya, šéf kartelu del Norte del Valle, který se pyšnil tím, že je nástupcem medellínského kartelu a kartelu Cali.

Nikdy se nezjistilo, kdo tehdy plukovníku Dosu Santosovi zavolal a poskytl mu informace, které vedly k Montoyovu zatčení, ale když se Montoya objevil v televizi s pouty na rukou i na nohou, nikdo další už se proti donovi nepostavil.

Kolumbii od severovýchodu k jihozápadu protínají dvě pásma vysokých hor, mezi nimiž se nachází údolí řeky Magdaleny. Všechny řeky na západ od pohoří Cordillera Occidental tečou do Pacifiku nebo do Karibiku; a veškerá voda na východ od pohoří Cordillera Oriental se vlévá do Orinoka nebo Amazonky. Tuto východní část s padesáti řekami tvoří převážně pahorkaté pastviny s haciendami o rozloze celých okresů. Don Diego jich přinejmenším pět vlastnil oficiálně a dalších deset neoficiálně. Každá hacienda měla minimálně jedno letiště.

Setkání na podzim 2010 se konalo na ranči de la Cucaracha u San José. Ostatních sedm členů vedení obdrželo pozvánku od osobního posla a všichni dorazili malými letouny poté, co vypravili několik prázdných letadel na odvedení pozornosti. Přestože mobilní telefony na jedno použití se považují za maximálně bezpečné, don raději posílal vzkazy po kurýrech, které si osobně vybíral. Byl sice staromódní, ale nikdy se mu nestalo, aby ho někdo dopadl nebo odposlouchával.

Onoho slunného podzimního rána don osobně přivítal všechny členy svého týmu ve velkostatkářském stavení, v němž pravděpodobně nenocoval víckrát než desetkrát ročně, ale nechával ho udržovat ve stavu stálé pohotovosti.

Dům byl ve starošpanělském slohu, s dlaždicovými podlahami, které v horku chladily, s šeptajícími fontánami ve dvoře a s lokaji v bílých sakách, kteří pod markýzami kroužili s tácy plnými nápojů.

Jako první dorazil z letiště Emilio Sanchez. Stejně jako šéfům ostatních oddělení stačilo i jemu vynikat v jediném oboru; tím jeho byla výroba. Měl na starosti dohled nad vším, co nějak souviselo s těmi desítkami tisíc nuzných rolníků, cocaleros, kteří v Kolumbii, Bolívii a Peru pěstovali kokové keře. Kupoval od nich pastu, kontroloval kvalitu, platil jim a z rafinerií pak předával tuny čistého kolumbijského kokainu slisovaného do balíků.

Tohle všechno vyžadovalo neustálou ochranu, nejen před silami práva a pořádku, ale také před všemožnými bandity, kteří žili v džunglích a využili by každé příležitosti k tomu, aby kokain ukradli a pak se ho pokusili prodat zpátky. Soukromé armádě velel Rodrigo Perez, bývalý terorista FARC. Díky němu se podařilo přivést většinu kdysi obávané marxistické revolucionářské organizace k poslušnosti a zapojit ji do práce pro Bratrstvo.

Zisky kokainového průmyslu byly tak obrovské, že i ten oceán přitékajících peněz znamenal problém, jenž se dal vyřešit jedině praním „špinavých“ dolarů na „čisté“. Potom je bylo možno investovat do tisícovek legálních podniků po celém světě; ovšem až po odečtení režijních nákladů a příspěvku do donovy osobní pokladnice, která obsahovala stovky milionů.

O praní peněz se většinou staraly zkorumpované banky, z nichž většina se navenek tvářila zcela spořádaně, ale ve skrytu využívala nelegálních aktivit ke generování mimořádných příjmů.

Muž, jenž na praní peněz dohlížel, měl ke gangsterovi stejně daleko jako sám don. Byl to právník se specializací na finanční a bankovní právo. Jeho kancelář v Bogotě se těšila značnému věhlasu, a pokud ho plukovník Dos Santos z něčeho podezříval, zůstalo vždy skutečně jen u podezření. Seňor Julio Luz přiletěl jako třetí, a zatímco se s ním don vřele vítal, dorazil z letiště čtvrtý terénní vůz.

José-Maria Largo měl pod palcem obchod. Jeho arénou byl svět spotřebitelů kokainu a stovky gangů a mafií, které od Hermandadu bílý prášek kupovaly. On uzavíral obchody s gangy po celém Mexiku, Spojených státech i Evropě. Jedině on hodnotil úvěruschopnost zavedených mafií i nevysychajícího proudu nováčků, kteří nahrazovali ty, jež ve světě dopadli a poslali za mříže. On rozhodl o tom, že obávaná ‚Ndrangheta, italská mafie původem z Kalábrie, oné špičky Itálie, vklíněná mezi neapolskou Camorru a sicilskou Cosa nostru, v Evropě získá prakticky monopol.

Svezl se, protože jejich letadla přiletěla téměř současně, s Robertem Cardenasem, houževnatým, zjizveným pouličním rváčem z Cartageny. Objem zboží zadrženého celníky či policií v přístavech a na letištích po celých Spojených státech a v Evropě by byl pětinásobný, nebýt „podpory“ podplacených úředníků. Bez nich by to nešlo a on je měl všechny na povel, dohlížel na jejich nábor i na vyplácení odměn.

Poslední dva dorazili se zpožděním kvůli nepřízni počasí a velké vzdálenosti. Už se měl začít podávat oběd, když se s omluvami objevil Alfredo Suarez. Přestože přijel pozdě, dona neopouštěla zdvořilost a srdečně podřízenému poděkoval za vyvinuté úsilí, jako by snad dotyčný měl na vybranou.

Suarez a jeho schopnosti hráli zásadní roli. Soustředil se na transport. Jeho úkolem bylo zajistit bezpečnou a bezproblémovou dopravu každičkého gramu kokainu od vrat rafinerie až k předávce v zahraničí. Všichni poslové, všichni pašeráci, všechny nákladní lodě, parníky i soukromé jachty, všechna letadla velká či malá i všechny ponorky se zodpovídali jemu, včetně posádek, stevardů, pilotů a kormidelníků.

Celé roky už se vedly spory o to, která ze dvou filozofií je lepší: posílat kokain v maličkých dávkách, ale po tisícovkách samostatných kurýrů, nebo posílat obrovské zásilky, ale v daleko nižším počtu.

Někteří zastávali názor, že by Kartel měl zaplavit obranu obou cílových kontinentů tisícovkami nahraditelných neinformovaných pěšáků, kteří ponesou pár kilogramů v kufru, nebo jen jediný kilogram v podobě tablet v žaludku. Některé pochopitelně chytí, ale spousta jich projde. Přemohou obranu čistě svým množstvím. Tak to přinejmenším tvrdila teorie.

Suarez dával přednost druhé možnosti. Vzhledem k tomu, že musel na oba kontinenty dodat tři sta tun, vyhovovalo mu podnikat ročně zhruba stovku operací do USA a stejný počet do Evropy. Hmotnost zásilek se pohybovala od jedné do deseti tun, což ospravedlňovalo výrazné investice a plánování. A jestli se gangy na druhé straně, po přijetí zásilky a zaplacení, rozhodnou rozdělit náklad do malých balíčků, to už je jejich věc.

Každé selhání ale citelně bolelo. Přede dvěma lety zastavila britská fregata Iron Duke hlídkující v Karibiku jednu nákladní loď a zabavila pět a půl tuny čistého. Cena se odhadovala na čtyři sta milionů dolarů, a to nešlo o cenu koncovou, protože kokain ještě nebyl zředěn v poměru šest ku jedné.

Suarez byl nervózní. Don je sem svolal k diskuzi o zadržení další velké zásilky. Kutr americké pobřežní policie Dallas zkonfiskoval dvě tuny na rybářské lodi, která se kolem něj snažila proklouznout do zálivu u texaského Corpus Christi. Suarez věděl, že bude muset bránit svou filozofii veškerými argumenty, které má k dispozici.

Jediný, od koho si don udržoval chladný odstup, byl jeho sedmý host, zakrslík Paco Valdez. Pokud jeho vzezření působilo komicky, nikdo se nesmál. Tady ani nikde jinde, nikdy. Valdez byl vymahač.

I v kubánských botách s vysokou podrážkou měřil jen metr šedesát. Měl však mimořádně velkou hlavu s nezvykle dětskými rysy, ulízanými černými vlasy a našpulenými růžovými rty. Jedině prázdné černé oči dávaly tušit, jaký sadistický psychopat se v tom tělíčku ukrývá.

Don ho přivítal formálním přikývnutím a vlažným úsměvem. Odmítl si s ním potřást pravicí. Věděl, že El Animal, jak mu přezdívalo podsvětí, kdysi toutéž rukou vyrval vnitřnosti živému člověku a hodil si je na pánev. Úzkostlivě čistotný don neměl jistotu, jestli se Valdez potom pořádně umyl. Věděl však, že když do jednoho z těch maličkých oušek zašeptá jméno Suarez, vymahač udělá, co bude třeba.

Jídlo bylo vynikající, víno archivní a diskuze napjatá. Alfredo Suarez svůj postup uhájil. Jeho filozofie velkých zásilek zjednodušovala obchodování, praní peněz i spolupráci s podplacenými zahraničními úředníky. Tyto tři hlasy obrátily hlasování v jeho prospěch. Opustil haciendu živý. El Animal byl zklamaný.

Britský premiér svolal schůzku se „svými lidmi“ na víkend, opět do Chequers. Berriganova zpráva putovala z ruky do ruky a všichni si ji mlčky přečetli. Poté i onen kratší dokument, v němž Kobra formuloval své požadavky. Nakonec se měli ke všemu vyjádřit.

U kulatého stolu v elegantní jídelně, rovněž využívané k pracovním schůzkám, seděl tajemník kabinetu, vedoucí státní služby, před nímž se žádná větší akce tak jako tak nedala utajit. Vedle něj byl ředitel tajné služby, médii nepřesně označované MI6 a mezi zaměstnanci a zasvěcenými známé jako Firma.

Od té doby, co odešel do důchodu kremlolog sir John Scarlett, přešlo prosté oslovení „Šéf“ (nikdy generální ředitel) na druhého arabistu, který hovořil plynně arabsky a paštunsky a měl za sebou léta strávená na Blízkém východě a ve Střední Asii.

A pak tu byli tři muži od vojska. To jest náčelník štábu obrany - který později, bude-li to zapotřebí, podá hlášení náčelníkovi generálního štábu (pozemního vojska), náčelníkovi štábu vzdušných sil a prvnímu námořnímu lordovi - velitel vojenských operací a velitel zvláštních sil. Pro nikoho v místnosti nebylo tajemstvím, že všichni tito tři sloužili určitou dobu u zvláštních sil. Premiér, sice nejvýše postavený, ale jinak ze všech nejmladší, předpokládal, že jestli tihle tři společně se Šéfem nedokážou ušít nějakou boudu na protivného cizince, pak už nikdo.

O domácí služby se v Chequers vždy stará RAF. Když jim seržant od letectva přinesl kávu a odešel, začala debata. Tajemník kabinetu vyjádřil obavy z právních důsledků.

„Pokud si tenhle člověk, tenhle Kobra, přeje -“ odmlčel se a hledal to pravé slovo, „- zintenzívnit tažení proti obchodu s kokainem, k němuž i tak přispívají mnohé síly, je tu nebezpečí, že nás bude muset požádat, abychom porušili mezinárodní právo.“

„Jsem přesvědčený, že před tím se Američané nezastaví,“ opáčil premiér. „Hodlají reklasifikovat kokain z drogy první třídy na národní hrozbu. Tím pádem spadne Kartel i všichni pašeráci do kategorie teroristů. V teritoriálních vodách USA a Evropy zůstávají gangstery. Mimo ně se stávají teroristy. A v takovém případě máme plné právo dělat to, co od jedenáctého září beztak děláme.“

„Můžeme ho my reklasifikovat také?“ zeptal se náčelník štábu obrany.

„Museli bychom,“ odpověděl tajemník kabinetu. „A odpověď zní ano. Vyžadovalo by to jen zákonný předpis, ne přímo nový zákon. Obešlo by se to bez rozruchu. Pokud by na to nekápla média. Nebo ochránci přírody.“

„Proto by bylo nutné, aby se skupina těch, kteří o tom budou potřebovat vědět, omezila skutečně na naprosté minimum,“ prohlásil Šéf. „A i potom bude muset mít každá operace zatraceně dobrou krycí historku.“

„Proti IRA jsme toho načerno podnikali sakra hodně,“ ozval se velitel zvláštních sil, „a teď v poslední době proti al-Káidě. Ven se vždycky dostala jenom špička ledovce.“

„Co přesně od nás bratránci vlastně chtějí, pane premiére?“ zeptal se náčelník štábu obrany.

„Z toho, co mi zatím prezident sdělil, se zdá, že informace našich tajných služeb a naše know-how o vedení utajených operací,“ odpověděl premiér.

Debata pokračovala mnoha otázkami, na něž se však nedostávalo odpovědí.

„A co přesně chcete od nás, pane premiére?“ To opět promluvil štáb obrany.

„Vaši radu, pánové. Dá se toho dosáhnout a měli bychom se toho zúčastnit?“

Jako první přikývli tři muži od vojska. Potom tajná služba. Nakonec tajemník kabinetu. Osobně se mu podobné podniky ze srdce protivily. Až to jednou někdo podělá…

Později téhož dne, poté, co o svém rozhodnutí zpravili Washington a premiér nabídl hostům k obědu rostbíf, přišla z Bílého domu odpověď. Stálo v ní: „Jsme rádi, že vás máme na palubě,“ a následovala žádost, zda může být do Londýna vyslán posel a zda mu může být poskytnuta pomoc v podobě rady, nic jiného v této rané fázi nebude třeba. Společně se zprávou dorazila fotografie, která kolovala stejně jako odpolední portské.

Na fotografii byl Cal Dexter, někdejší Tunelová krysa.

Zatímco se v kolumbijské divočině i v sadech Buckinghamshiru konverzovalo, měl ve Washingtonu muž s kódovým označením Kobra plné ruce práce. Stejně jako náčelník SAS na druhé straně Atlantiku si i on dělal hlavu s uvěřitelnou krycí historkou.

Založil charitativní organizaci na poskytování pomoci uprchlíkům z třetího světa a jejím jménem pronajal zapadlé, oprýskané skladiště v Anacostii, několik ulic od Fort McNair. V něm se v nejvyšším patře měly nacházet kanceláře a několik pater pod nimi měly zabírat stany, plachty, deky a použité oblečení.

Ve skutečnosti bude tradiční kancelářské práce minimum. Paul Devereaux mnoho let kritizoval CIA za to, že se z nanejvýš praktické špionážní organizace proměnila v obrovskou byrokracii. Osobně byrokracii nemohl vystát, byl však pevně rozhodnutý vybudovat komunikační středisko, jakému se žádné na světě nevyrovná.

Dalším rekrutem po Calu Dexterovi byl Jeremy Bishop, toho času rovněž v důchodu, nicméně dosud jeden z nejschopnějších počítačových a komunikačních expertů, jaký kdy sloužil na ústředí Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade, v tom rozlehlém komplexu nabitém odposlechovými technologiemi známém jako Puzzle Palace.

Bishop začal projektovat komunikační středisko, do něhož budou z nařízení prezidenta proudit veškeré střípky informací o Kolumbii a kokainu nasbírané třinácti zpravodajskými agenturami. K tomu byla třeba druhá krycí historka. Všechny zmíněné agentury se dozvěděly, že si Oválná pracovna vyžádala souhrn ze všech existujících zpráv o kokainu a že povinně musejí spolupracovat. Agentury reptaly, ale podvolily se. Nový výzkumný tým. Další dvacetisvazková zpráva, kterou si nikdy nikdo nepřečte. Co tam máte dál?

A pak tu byla otázka peněz. V oddělení CIA pro Sovětský svaz a východní Evropu se Devereaux kdysi seznámil s Benedictem Forbesem, bývalým bankéřem z Wall Street, kterého Ústřední zpravodajská služba přibrala na jistou operaci, on zjistil, že ho to baví víc než snažit se varovat lidi před Berniem Madoffem, a zůstal. To bylo v době studené války. I on už byl v důchodu, ale nic nezapomněl.

Specializoval se na utajené bankovní účty. Financování tajných agentů není právě levná záležitost. Musíte hradit výlohy, mzdu, bonusy, nákupy, úplatky. Za těmito účely je třeba ukládat peníze u takových institucí, u nichž si je budou moci vybírat jak vaši vlastní agenti, tak zahraniční „spolupracovníci“. Ovšem pouze tehdy, pokud budou znát tajný identifikační kód. V tom byl Forbes génius. Jeho finanční rezervy nikdy nikdo nevystopoval, a že se KGB opravdu hodně snažila. Peníze vás totiž obyčejně dovedou ke zrádci.

Forbes začal čerpat přidělené dolary z nechápající státní pokladny a ukládat je tak, aby k nim byl v okamžiku potřeby přístup. Ve věku počítačů tím pádem mohly být kdekoli. Papír je pro neandertálce. Stisknutí několika kláves na počítači dokázalo uvolnit takovou sumu, že by člověku zajistila bezstarostné stáří - musel však vědět, které klávesy stisknout.

Zatímco si Devereaux zařizoval svůj hlavní stan, vyslal Cala Dextera na první zámořskou misi.

„Odletíte do Londýna a koupíte tam dvě lodě,“ instruoval ho. „Vypadá to, že Britové do toho jdou s námi. Tak je využijme. Tohle jim celkem jde. Právě zakládáme prázdnou společnost. Bude mít zdroje. Ty lodě koupíte jejím jménem. Potom ji necháme zmizet.“

„Jaké lodě?“ zeptal se Dexter.

Kobra vytáhl jediný list papíru s textem, který osobně napsal na stroji. „Naučit nazpaměť a pak spálit. Nechte si od Britů poradit. Máte tam jméno a soukromé číslo člověka, se kterým se spojíte. Nesvěřujte nic papíru a v žádném případě počítači ani mobilu. Všechno mějte v hlavě. To je to poslední soukromí, které nám zbývá.“

Přestože to Dexter nemohl vědět, číslo, na které měl zavolat, patřilo telefonu ve velké žlutozelené úřední budově na břehu Temže na místě zvaném Vauxhall Cross.

Místní zaměstnanci přezdívali budově prostě „kancelář“. Šlo o centrálu britské tajné služby.

Jméno na onom papíře odsouzeném ke spálení znělo Medlicott. Muž, který měl zvednout telefon, byl zástupcem ředitele a nejmenoval se Medlicott. To slovo mu však prozradí, kdo volá: onen Yankee, jenž se ve skutečnosti jmenuje Dexter.

A Medlicott vyzve Dextera, ať zajde do jistého pánského klubu na St James’s Street a setká se s kolegou Cranfordem, který se ve skutečnosti nejmenuje Cranford. Bude to oběd ve třech a právě onen třetí muž bude expert na lodě.

Tento krkolomný postup vzešel o dva dny dříve z každodenní ranní porady v „kanceláři“. Těsně před koncem Šéf poznamenal: „Mimochodem, za pár dní dorazí jistý Američan. Premiér mě požádal, abychom mu pomohli. Chce koupit lodě. Diskrétně. Vyzná se tu někdo v lodích?“

Následovalo krátké rozmýšlení.

„Znám jednoho člověka, který řídí velkou zprostředkovatelskou kancelář Lloyd’s v City,“ pronesl vedoucí dohledu nad západní polokoulí.

„Jak dobře ho znáte?“

„Jednou jsem mu přerazil nos.“

„Zřejmě tedy celkem důvěrně. To vás tak naštval?“

„Ne. Hráli jsme proti sobě u zdi.“

Na okamžik zavládlo mrazivé ticho. Ta fráze znamenala, že oba muži chodili na exkluzivní Eton College, jediné místo, kde se bizarní hra „u zdi“, která zdánlivě postrádá jakákoli pravidla, hraje.

„No, tak ho s tím svým známým vezměte na oběd a zjistěte, jestli by mu ta zprostředkovatelská kancelář nepomohla koupit v tichosti nějaké lodě. Mohla by jim z toho kápnout slušná provize. Aspoň byste svému známému vynahradil ten zlomený nos.“

Tím porada skončila. Dexter se ubytoval v diskrétním hotelu Montealm a ozval se přesně, jak bylo domluveno. „Medlicott“ ho přehrál na svého kolegu „Cranforda“, který si vzal číslo a slíbil, že zavolá. Což učinil o hodinu později a domluvil na následující den oběd se sirem Abhayem Varmou v klubu Brooks’s.

„Obávám se, že bude nutný oblek s kravatou,“ dodal Cranford.

„Beze všeho,“ opáčil Dexter. „Kravatu si snad uvázat zvládnu.“

Brooks’s je poměrně malý klub na západním konci St James’s Street. Jako všechny podobné podniky postrádá jakékoli označení, jímž by dával najevo svou existenci. Obecně platí, že pokud jste členem nebo vás nějaký člen pozval, pak víte, kde ho najdete, a v opačném případě vás jeho existence nemusí zajímat, obyčejně se však podniky tohoto druhu dají poznat podle květináčů s keříky po stranách vchodových dveří. Stejně jako všechny ostatní kluby na St James’s Street má svou typickou klientelu, kterou v případě Brooks’s tvoří výše postavení státní zaměstnanci a tu a tam nějaký špion.

Ukázalo se, že sir Abhay Varma je ředitelem významné zprostředkovatelské firmy Staplehurst a spol., která se specializuje na lodní dopravu a sídlí v jedné středověké uličce nedaleko Aldgate. Stejně jako „Cranford“ byl i on oplácaný a žoviální pětapadesátník. Než se na všech těch večeřích hlavounů ze City takhle zaoblil, býval přeborníkem ve squashi.

Jak je zvykem, během oběda se muži omezili na nezávaznou konverzaci - počasí, úroda, jaký byl let - a posléze se odebrali do knihovny na kávu a portské. Když měli jistotu, že je nikdo neuslyší, mohli se pod dohledem členů Společnosti diletantů na zdi konečně uvolnit a přejít k věci.

„Potřebuji koupit dvě lodě. Koupi velice tiše, velice diskrétně provede prázdná společnost z daňového ráje.“

Sira Abhaye to ani v nejmenším nevyvedlo z míry. Podobné věci byly na denním pořádku. Z daňových důvodů, samozřejmě.

„Jaké lodě?“ zeptal se. O to, jaké má Američan s loděmi úmysly, se nezajímal. Stačilo mu, že se za něj zaručil „Cranford“. Chodili spolu přece do školy.

„Nevím,“ odpověděl Dexter.

„To je trochu problém,“ podotkl sir Abhay. „Pokud nemáte žádnou představu. Lodí je totiž spousta druhů.“

„Budu s vámi jednat na rovinu. Chci je dát odvézt do jistých diskrétních loděnic a nechat je přestavět.“

„Aha, celková přestavba. To není problém. A co z nich potom chcete mít?“

„Je to čistě mezi námi, sire Abhayi?“

Zprostředkovatel pohlédl na britského tajného agenta, jako by se ho tázal, kdo si tenhle chlap myslí, že jsme?

„Co se řekne v Brooks’s, zůstane v Brooks’s,“ zamručel Cranford.

„Dobrá. Z obou se mají stát plovoucí základny pro jednotky SEAL amerického námořnictva. Na pohled neškodné, uvnitř už tolik ne.“

Sir Abhay se rozzářil.

„Aha, drsní hoši, co? Tím se leccos vyjasňuje. Kompletní přestavba. V tom případě bych doporučoval nebrat tankery. Nevhodný tvar, příšerná práce s úklidem a všude samé potrubí. Totéž lodě na převoz rudy. Sice vhodný tvar, ale obyčejně moc velké, větší, než budete potřebovat. Osobně bych bral lodě na sypký materiál, třeba na obilí, pokud možno takové, pro které majitel momentálně nemá využití. Čisté, suché, snadná přestavba, s odstranitelnými palubními krytinami, což těm vašim hochům umožní dostávat se rychle dovnitř i ven.“

„Můžete mi dvě obstarat?“

„My jako Staplehurst ne, my děláme pojištění, ale pochopitelně znám každého v branži, po celém světě. Dám vás dohromady s naším výkonným ředitelem, Paulem Agatem. Mladý, ale má za ušima.“

Vstal a podal Dexterovi vizitku.

„Zastavte se zítra v kanceláři. Paul si na vás udělá čas. Lepšího poradce v City nenajdete. Na účet podniku. Díky za oběd, Barry. Pozdravuj ode mě Šéfa.“

S tím podnik opustili a rozešli se.

Juan Cortez dokončil práci a vynořil se z útrob trampové lodě o výtlaku čtyř tisíc tun, na níž předvedl své umění. Po tmě dolního nákladového prostoru ho podzimní slunce oslepovalo. Bylo tak ostré, že měl nutkání sáhnout po svářečské masce s tmavým průzorem. Namísto toho si nasadil sluneční brýle a nechal zorničky, ať se přizpůsobí světlu.

Zašpiněné, propocené montérky se mu lepily k nahému tělu. Měl pod nimi jen spodky. Tam dole panovalo vedro jako v pekle.

Nebyl důvod tu otálet. Muži, kteří si ho na práci najali, přijdou až ráno. Předvede jim, co udělal a jak se tajné přístupové dveře ovládají. Dutina pod oplátováním vnitřního trupu byla neodhalitelná. Dostane dobře zaplaceno. Jaký kontraband budou v komůrce, kterou vytvořil, vozit, to už není jeho věc, a jestli si ti pitomí gringos chtějí cpát do nosu bílý prášek, ať si poslouží.

On se musí starat jen o to, aby měla jeho věrná žena Irina v čem chodit, aby bylo jídlo na stole a aby měl jeho syn Pedro učebnice do školy. Uložil si nářadí do přidělené skříňky a zamířil ke skromnému Fordu Pinto, kterým jezdil. V útulném rodinném domku, jenž je skutečnou vizitkou pracujícího chlapa, na dobře situovaném soukromém pozemku pod kopcem zvaným La Popa ho čeká dlouhá, vzpružující sprcha, polibek od Iriny, objetí od Pedra, vydatná večeře a pár piv u plazmové televize. A tak se nejlepší svářeč v Cartageně šťastně rozjel k domovu.

Cal Dexter sice Londýn znal, ale nijak zvlášť dobře, a jeho obchodní centrum zvané City nebo Square Mile neznal téměř vůbec. Černý taxík, za jehož volantem seděl rodilý Londýňan odchovaný jen něco přes kilometr od Aldgate, tu však byl jako doma. Pět minut před jedenáctou vysadil Dextera u dveří námořní pojišťovací kanceláře v úzké zapadlé uličce, v níž stál klášter ještě z dob Shakespeara. Usměvavá sekretářka doprovodila Dextera do druhého patra.

Paul Agate obýval malou kancelář s hromadami lejster; stěny zdobily zarámované fotografie nákladních lodí. Člověk si jen stěží dokázal představit, že tímhle bincem procházejí pojistné smlouvy v hodnotě milionů liber. Jedině monitor moderního počítače prokazoval, že se odsud právě neodstěhoval Charles Dickens.

Až později si Dexter uvědomil, že tohle prastaré londýnské finanční centrum, kde se denně vydělávají desítky miliard na prodejích, nákupech a provizích, budí ve skutečnosti falešný dojem. Agateovi bylo něco kolem čtyřiceti, měl košili s dlouhým rukávem, u krku rozhalenou, a byl přátelský. Sir Abhay Varma už ho informoval, ale ne o všem. Sdělil mu, že Američan zastupuje novou společnost s rizikovým kapitálem, která touží koupit dvě lodě na sypký materiál, nejlépe nějaké přebytečné lodě pro přepravu obilí. K čemu budou využity, si nechal pro sebe. Poskytovat jen nezbytně nutné informace. Staplehurst nabídne Američanovi radu, poučení a kontakty mezi loďaři. Američan byl přítelem přítele sira Abhaye. Služby se mu nebudou fakturovat.

„Na sypký materiál?“ pronesl Agate. „Vysloužilé lodě pro přepravu obilí? To jste na trh nemohl zavítat v lepší čas. Vzhledem ke stavu světové ekonomiky je tu momentálně poměrně velká rezerva přebytečné tonáže, něco na moři, většina mimo provoz. Ale budete potřebovat zprostředkovatele, aby vás neoškubali. Znáte někoho?“

„Ne,“ odpověděl Dexter. „Můžete mi někoho doporučit?“

„No, tohle je celkem malý svět, kde se každý zná s každým. V okruhu půl kilometru najdete Clarksona, Braemar-Seascope, Galbraitha nebo Gibsona. Všichni dělají nákupy, prodeje, pronájmy. Za poplatek, samozřejmě.“

„Samozřejmě.“ Šifrovaná zpráva z Washingtonu Dextera informovala o nově otevřeném účtu na ostrově Guernsey v Lamanšském průlivu, diskrétní daňové oáze, kterou se Evropská unie snaží zavřít. Rovněž obdržel jméno bankovního úředníka, na kterého se má obrátit, a číselný kód nutný k uvolnění fondů.

„Na druhou stranu, kvalitní zprostředkovatel vám při nákupu lodě nejspíš ušetří víc, než kolik bude dělat poplatek. Mám dobrého známého u Parkside a spol. S ním byste určitě neprodělal. Mám mu zavolat?“

„Prosím vás o to.“

Agate telefonoval asi pět minut.

„Simon Linley je váš člověk,“ prohlásil pak a na kus papíru napsal adresu. „Je to odsud jen pět set metrů. Od nás se dáte vlevo. U Aldgate znovu doleva. Pak půjdete pět minut přímo za nosem a optáte se. Jupiter House. Každý vám poradí. Hodně štěstí.“

Dexter dopil kávu, potřásl si s Agatem rukou a odešel. Popis cesty seděl dokonale. Za čtvrt hodiny byl na místě. Jupiter House byl přesný opak kanceláří Staplehurstu: ultramoderní, ocel a sklo. Nehlučné výtahy. Parkside sídlila v jedenáctém patře s panoramatickými okny, z nichž se nabízel výhled na katedrálu svatého Pavla na kopci asi tři kilometry západním směrem. Linley ho vyzvedl u výtahu a odvedl ho do malé zasedací místnosti. Dorazila káva a zázvorové keksy.

„Vy byste rád koupil dvě lodě na sypký materiál, nejlépe pro přepravu obilí?“ zeptal se Linley.

„Moji klienti by rádi,“ opravil ho Dexter. „Sídlí na Blízkém východě. Přejí si maximální diskrétnost. Proto jednají přes krycí společnost, kterou vedu já.“

„Jistě.“ Linleyho to ani v nejmenším nevyvedlo z míry. Nějací arabští podnikatelé obrali místního šejka a nechtějí skončit ve velmi nepřívětivém vězení v Zálivu. Nic nového pod sluncem.

„Jak velké chtějí vaši klienti ty lodě mít?“

Dexter měl jen mlhavou představu o tonážích námořních lodí, ale věděl, že do hlavního nákladového prostoru se bude muset vejít vrtulník s roztaženou vrtulí. Odříkal sadu parametrů.

„Asi dvacet tisíc tun hrubé tonáže nebo dvacet osm tisíc hrubé nosnosti,“ řekl Linley. Začal ťukat na klávesnici počítače. Velký monitor stál na konci konferenčního stolu, kde na něj viděli oba muži. Začal se na něm objevovat seznam možností. Fremantle, Austrálie. Saint Lawrence Seaway, Kanada. Singapur. Chesapeakský záliv, USA.

„Zdá se, že největší repertoár bude mít COSCO. China Ocean Shipping Company se sídlem v Šanghaji, ale my využíváme jejich hongkongskou kancelář.“

„Komunisti?“ podivil se Dexter, který jich v Železném trojúhelníku zabil víc než dost.

„S tím už si neděláme hlavu,“ opáčil Linley. „V dnešní době jsou to nejprohnanější kapitalisté na světě. Ale velmi spolehliví. Když něco slíbí, vždycky to doručí. A tuhle máme Eagle Bulk v New Yorku. Což byste měl z domova blíž. Tedy ne že by na tom záleželo. Nebo záleží?“

„Moji klienti stojí pouze o to, aby skuteční vlastníci zůstali utajeni,“ pronesl Dexter, „a obě lodě budou dopraveny do diskrétních loděnic k renovaci a přestavbě.“

Linley si v duchu pomyslel: Parta podvodníků, kteří nejspíš chtějí převážet nějaké hodně ošemetné zboží, takže potřebují lodě předělat, přejmenovat, získat k nim nové papíry a vypustit je na moře k nepoznání změněné. A co, že? Dálný východ je takových plný; doba je zlá a peníze nesmrdí.

Nahlas řekl: „Jistě. V jižní Indii se pár velice schopných a nanejvýš diskrétních loděnic najde. Máme tam kontakty přes svého člověka v Bombaji. Pokud vás máme zastupovat, měli bychom sepsat memorandum o dohodě, se zálohou na provizi. Jakmile lodě koupíte, navrhuji, abyste je přihlásil pod manažerskou společnost Thame v Singapuru. V tom okamžiku, a s novými jmény, se lodě vypaří. Thame o svých klientech nikdy s nikým nemluví. Kde vás zastihnu, pane Dextere?“

Zpráva od Devereauxe rovněž obsahovala adresu, telefonní číslo a e-mail právě zakoupeného bytu ve virginském Fairfaxu, jenž měl fungovat jako dopisní schránka a příjemce vzkazů. Protože šlo o Devereauxův výtvor, bylo stanoviště dokonale kryté a mohlo během šedesáti vteřin ukončit činnost. Dexter uvedl příslušnou adresu. Během osmačtyřiceti hodin se memorandum vrátilo podepsané. Společnost Parkside a spol. vyrazila na lov. Měl trvat dva měsíce, ale před koncem roku předala dvě lodě na obilí novému majiteli.

Jedna pocházela z Chesapeakského zálivu v Marylandu, druhá kotvila v singapurském přístavu. Devereaux neměl v úmyslu ponechat si původní posádky. Všichni dostali štědré odstupné.

Americká koupě, v podstatě za humny, proběhla hladce. Loď převzala nová posádka složená z mužů amerického námořnictva přestrojených za běžné námořníky, seznámila se s plavidlem a zvolna s ním vyrazila přes Atlantik.

Do Singapuru přiletěla posádka z mužů britského královského námořnictva, kteří se rovněž vydávali za námořníky zvyklé sloužit na obchodních lodích, převzala velení a vyplula do Malackého průlivu. Oni měli kratší cestu. Obě plavidla mířila do malé, zapáchající loděnice na indickém pobřeží kus jižně od Goy, využívané většinou jen k neuspěchanému rozebírání plavidel odepsaných do šrotu. Panovala tu trestuhodná lhostejnost vůči bezpečnosti práce a riziku neustále unikajících jedovatých chemikálií. Odporně to tu páchlo, proto nikdy nikdo nepřišel zkontrolovat, co přesně se tu provádí.

Jakmile obě lodě projektu Kobra vpluly do zálivu a spustily kotvy, prakticky přestaly existovat, do mezinárodního lodního registru firmy Lloyd’s však byla diskrétně zanesena nová jména s novými doklady. Oba nové záznamy zněly na lodě pro dopravu obilí spravované singapurskou společností Thame.

Ceremoniál se s ohledem na přání sponzorského národa konal na americké ambasádě v ulici Abilio Macedo v Praii na ostrově Santiago náležejícím ke Kapverdám. Se svým obvyklým šarmem ho řídila velvyslankyně Marianne Mylesová. Účastnili se rovněž kapverdští ministři přírodních zdrojů a obrany.

Aby se aktu dodalo vážnosti, přiletěl smlouvu jménem Pentagonu podepsat americký admirál. Ten sice v nejmenším netušil, oč tu vlastně jde, ale jeho zářivě bílá tropická uniforma společně s uniformou jeho pobočníka působily přesně tak impozantně, jak měly.

Velvyslankyně Mylesová nabídla občerstvení a následně se na konferenčním stole rozprostřely nezbytné dokumenty. Tomu asistoval velvyslanecký atašé pro obranu a také civilista z amerického ministerstva zahraničí, jehož dokonale pravé doklady zněly na jméno Calvin Dexter.

Nejprve podepsali kapverdští ministři, potom admirál a nakonec velvyslankyně. Tím byla smlouva o výpomoci zpečetěna. Mohlo se začít pracovat na jejím naplnění.

Po odbytí povinností se začal nalévat sekt pro obvyklé přípitky a ten starší z kapverdských ministrů pronesl nezbytnou řeč, v portugalštině. Unavenému admirálovi připadalo, že se táhne donekonečna, a nerozuměl z ní ani slovu. A tak jen nasadil nacvičený úsměv a v duchu přemítal, proč ho proboha vytáhli z golfového hřiště u Neapole a poslali na tohle zchudlé souostroví vystrčené v Atlantiku pět set kilometrů od pobřeží západní Afriky.

Pobočník se mu během letu snažil vysvětlit, že USA ve své obvyklé štědrosti vůči třetímu světu hodlají Kapverdám pomoci. Souostroví nemá absolutně žádné přírodní zdroje vyjma jediného: okolního moře překypujícího rybami. Republika má sice námořnictvo čítající jeden kutr, ale žádné letectvo hodné toho jména.

Vzhledem k celosvětovému nárůstu nelegálního rybolovu a k neukojitelnému hladu Orientu po čerstvých rybách byly kapverdské vody, hluboko v onom pásmu dvou set námořních mil, které republice právem patří, pleněny pytláky.

Spojené státy hodlaly převzít letiště na odlehlém ostrově Fogo, kde se právě díky dotaci z Evropské unie prodloužila ranvej. Americké námořnictvo tam coby dar Kapverdám vybuduje školicí středisko pro piloty.

Až bude hotové, nastěhuje se do něj tým instruktorů z brazilského (to kvůli společnému jazyku) letectva s dvanácti školiteli na letounech Tucano, kteří vycvičí vybrané kapverdské kadety tak, aby mohli vytvořit leteckou hlídku pro dohled nad rybářskými lovišti. S tucany s dlouhým doletem budou potom moci střežit oceán, odhalovat škůdce a navádět k nim kutr pobřežní policie.

Úžasný plán, souhlasil admirál, přesto mu nešlo do hlavy, proč kvůli němu museli zrovna jeho vytáhnout od golfu, navíc právě ve chvíli, kdy se mu na jamkovišti začínalo dařit.

Když po záplavě rukou k potřesení opouštěl ambasádu, nabídl tomu muži z ministerstva zahraničí, že ho ve velvyslanecké limuzíně vezme zpátky na letiště.

„Mohl bych vás hodit až do Neapole, pane Dextere,“ pokračoval.

„Jste nesmírně laskavý, admirále, ale mě čeká cesta do Lisabonu, pak do Londýna a do Washingtonu.“

Na santiagském letišti se rozloučili. Admirálův tryskáč zamířil do Itálie. Cal Dexter čekal na pravidelný let portugalských aerolinií TAP do Lisabonu.

O měsíc později dorazila ke kuželovité vyhaslé sopce, která zabírá devadesát procent ostrova Fogo, nazvaného podle portugalského výrazu pro „oheň“, první obří podpůrná loď s ženisty amerického námořnictva. Zakotvila kus od pobřeží, kde měla zůstat jako plovoucí základna pro ženisty, kousíček Ameriky s veškerým pohodlím domova.

Americké jednotky Seabees se chlubí tím, že dokážou postavit cokoli kdekoli, není však moudré odloučit je od krvavých kansaských steaků, hranolků a čtyřlitrových lahví s kečupem. S tím správným palivem funguje všechno líp.

Práce jim měla zabrat šest měsíců, na letišti však mohly přistávat dopravní letouny C130 Hercules, takže se zásobami a s dovolenými by neměl být problém. Kromě toho budou menší dopravní lodě vozit traverzy, trámy, cement a vůbec všechno, co bude ke stavbě třeba, a k tomu i potraviny, džusy, limonády, a dokonce i vodu.

Těch několik kreolů, kteří na Fogu žijí, se užasle shromáždilo, aby sledovali, jak se ta armáda mravenců rojí na břeh a obsazuje jejich malé letiště. Jednou denně, když se z ranveje uklidilo stavební náčiní, přilétal pravidelný letoun ze Santiaga.

Po dokončení mělo výcvikové středisko pro piloty - relativně izolované od shluků chatek pro civilní pasažéry - sestávat z prefabrikovaných ubytoven pro kadety, domků pro instruktory, opravárenských a údržbářských dílen, cisteren s leteckým benzinem pro turbomotorová tucana a komunikační centrály.

Pokud si některý ze ženistů povšiml něčeho nezvyklého, slovem se o tom nezmínil. Linkovým letadlem přilétal civilista z Pentagonu jménem Dexter, který dohlížel na vybudování několika dalších věcí. Ve skalní stěně sopky byl vyhlouben prostorný dodatečný hangár s ocelovými vraty. U něj stála rozměrná rezervní cisterna s palivem JP-5, které tucana nemohla využít, a zbrojnice.

„Člověk by si skoro myslel,“ poznamenal poddůstojník O’Connor, když otestoval ocelová vrata tajného hangáru ve skále, „že se někdo chystá do války.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Na Plaza de Bolívar, pojmenovaném po velkém osvoboditeli, stojí jedny z nejstarších domů nejen v Bogotě, ale v celé Jižní Americe. Je to centrum starého města.

Tady sídlili conquistadoři, kteří s sebou ve své neovladatelné touze po Bohu a zlatě přivedli první katolické misionáře. Někteří z nich, samí jezuité, vybudovali roku 1604 na počest svého zakladatele Ignáce z Loyoly v jednom rohu školu svatého Bartoloměje a nedaleko ní kostel svatého Ignáce. V dalším rohu stojí původní provincialát Tovaryšstva Ježíšova.

Provincialát se už před řadou let oficiálně přestěhoval do modernější budovy v novější části města. Otec provinciál, Carlos Ruiz, však v tom spalujícím horku dosud dával přednost chladivým kamenným zdem a dláždění ve starých budovách.

Právě zde se také onoho vlhkého prosincového rána rozhodl setkat s americkým návštěvníkem. Zatímco seděl za dubovým stolem, který sem před mnoha lety přivezli ze Španělska a který už bezmála zčernal stářím, pročítal si znovu doporučující dopis, jenž ho k této schůzce vyzýval.

Dopis přišel od bratra v Kristu, rektora Boston College; nemohl mu nevyhovět, zvědavost však není hřích. Co jenom ten člověk může chtít?

Paula Devereauxe uvedl mladý novic. Provinciál vstal a přešel přes místnost, aby ho přivítal. Návštěvník se blížil jeho věku, tedy biblické sedmdesátce; byl štíhlý a v bavlněné košili, klubové vázance a krémovém tropickém obleku působil akurátně. Žádné džíny ani vousy na krku. Otec Ruiz si pomyslel, že je to patrně první yankeeský špion, s nímž se setkává. Dopis z Bostonu byl nanejvýš upřímný.

„Otče, váhám se hned na začátku ptát, ale musím. Můžeme všechno, co se v této místnosti řekne, považovat za zpovědní tajemství?“

Otec Ruiz sklonil hlavu a pokynul hostu ke kastilské židli, jejíž sedačka i opěradlo byly potaženy surovou kůží. Sám se vrátil na místo za stolem.

„Jak vám mohu pomoci, můj synu?“

„Nikdo menší než můj prezident mě požádal, abych zničil kokainový průmysl, který tragicky poškozuje mou zemi.“

Nebylo třeba vysvětlovat, proč je právě v Kolumbii. Slovo „kokain“ říkalo vše.

„O to už se snažili mnozí před vámi. Mnozí. Jenže hlad vaší země je obrovský. Nebýt tak tragické touhy po tom bílém prášku, nevyráběl by se.“

„To je pravda,“ připustil Američan, „kde je poptávka, bude vždycky nabídka. Ale platí to i naopak. Nabídka vytváří poptávku. Pokud zanikne nabídka, ochabne nakonec i poptávka.“

„S prohibicí to nefungovalo.“

Na tento úskok byl Devereaux zvyklý. Prohibice skutečně dopadla katastrofálně. Dala vzniknout ohromnému podsvětí, které se po jejím zrušení přeorientovalo na všemožné jiné kriminální aktivity Cena, kterou Spojené státy zaplatily, se po letech dala počítat v bilionech.

„Věříme, že toto srovnání selhává, otče. Vinná sklenka nebo panák na whisky se dají naplnit z tisíce zdrojů.“

Což znamenalo: „Ale kokain pochází jen odsud.“ Nebylo třeba říkat to nahlas.

„Můj synu, my z Tovaryšstva Ježíšova se snažíme být silou dobra. Děsivé zkušenosti nás však naučily, že zasahování do politiky či státních záležitostí končí většinou nešťastně.“

Devereaux strávil ve špionážní branži celý život. Již před mnoha lety dospěl k závěru, že nejvýkonnější zpravodajskou organizací na světě je římskokatolická církev. Díky své všudypřítomnosti vidí všechno; díky zpovědnici slyší všechno. Představa, že za půldruhého tisíciletí nikdy nepodpořila císaře nebo toho či onoho knížete proti druhým, byla skutečně úsměvná.

„Ale kde vidíte zlo, tam se proti němu snažíte bojovat,“ pronesl.

Provinciál byl příliš mazaný na to, aby na tuhle vějičku sedl.

„Co byste si od Tovaryšstva přál, můj synu?“

„V Kolumbii jste všude, otče. Pastorační práce vede vaše mladé kněze do všech koutů v každém městě i vesnici…“

„A vy byste si přál, aby se z nich stali donašeči? Pro vás? Kdesi daleko ve Washingtonu? I oni jsou vázáni zpovědním tajemstvím. Nic z toho, co je jim v té uzavřené komůrce svěřeno, se nesmí nikdy prozradit.“

„A když popluje loď s nákladem jedu, který zničí mnoho mladých životů a zanechá za sebou stopu utrpení, je i tato informace posvátná?“

„Oba víme, že zpovědní tajemství je nedotknutelné.“

„Ale loď se nemůže zpovídat, otče. Dám vám své slovo, že ani jeden námořník nepřijde o život. V žádném případě nehodlám jít dál než k zadržení a zabavení nákladu.“

Věděl, že i on se bude muset zpovídat z hříchu lži. Ale jinému knězi velice daleko. Ne tady. Ne teď.

„To, oč mě žádáte, by mohlo být nesmírně riskantní; lidé za tímto obchodem, jakkoli je opovrženíhodný, jsou velice agresivní a brutální.“

Američan místo odpovědi vytáhl z kapsy nevelký předmět. Byl to malý, kompaktní mobilní telefon.

„Otče, my oba jsme vyrostli dávno předtím, než tenhle vynález přišel na svět. Dnes ho mají všichni mladí i většina těch starších. K poslání textové zprávy není třeba mluvit…“

„Já vím, co je to SMS, můj synu.“

„Potom jistě víte také o šifrování. Tyto používají šifry mnohem silnější, než bude Kartel kdy schopen prolomit. Nežádám o nic víc než o jméno lodě, která na palubě nese jed a míří do mé vlasti, aby tam zničila životy mladých lidí. Pro zisk. Pro peníze.“

Otec provinciál se neubránil úsměvu.

„Dokážete být velmi přesvědčivý, můj synu.“

Kobra měl v rukávu ještě jednu kartu.

„V Cartageně stojí socha svatého Petra Clavera z Tovaryšstva Ježíšova.“

„Jistě. Uctíváme ho.“

„Před staletími bojoval proti zlu otroctví. A otrokáři z něj udělali mučedníka. Snažně vás prosím, otče. Tento obchod s drogami je stejně špatný jako ten s otroky. Oba kupčí s lidským utrpením. Zotročovat nemusí vždy jen člověk; zotročovat může i narkotikum. Otrokáři připravovali mladé lidi o tělo a zneužívali je. Droga je připravuje o duši.“

Otec provinciál se na několik minut zahleděl z okna přes náměstí Simona Bolívara, muže, který přinesl lidem svobodu.

„Rád bych se pomodlil, můj synu. Můžete se vrátit za dvě hodiny?“

Devereaux si dopřál lehký oběd pod markýzou restaurace v jedné z ulic, které vybíhaly z náměstí. Když se vrátil, vůdce všech kolumbijských jezuitů již dospěl k rozhodnutí.

„Nemohu farářům přikázat, aby vaší žádosti vyhověli. Mohu jim však vaši žádost vysvětlit. Pokud se neporuší zpovědní tajemství, mohou se sami rozhodnout, co udělají. Smíte jim ty své telefonky rozdat.“

Mezi svými kolegy v Kartelu musel Alfredo Suarez nejtěsněji spolupracovat s Josém-Mariou Largem, jenž měl na povel obchod. To jest, sledoval pohyb veškerého zboží, do posledního kilogramu. Suarez mohl expedovat zásilku po zásilce, nutně však potřeboval vědět, kolik jich dorazilo na místo předávky kupující mafii a kolik jich bylo zadrženo silami práva a pořádku.

Ty naštěstí zadržení každé větší zásilky okamžitě vytrubovaly v médiích. Toužily si udělat jméno a získat uznání své vlády, neboť neustále usilovaly o zvýšení rozpočtu. Largo se řídil prostými a neotřesitelnými pravidly. Velcí zákazníci směli v okamžiku objednávky složit jen padesát procent ceny zásilky (a šlo o cenu určenou Kartelem). Zbytek dopláceli po předávce zboží, která rovněž znamenala změnu vlastníka. Menší hráči museli jednorázově jako nevratnou zálohu složit celých sto procent částky.

Jestli si lokální gangy a mafie na ulici účtovaly astronomické částky, to byla jejich věc. Pokud nejednaly dostatečně opatrně nebo do svých řad nechaly proniknout policejní donašeče a o zboží přišly, to byla také jejich věc. Zabavení zásilky po předávce je však nezbavovalo povinnosti doplatit dlužnou částku.

A právě v případech, kdy zahraniční gang dosud dlužil padesát procent, přišel o zboží a odmítal zaplatit, bylo zapotřebí vymahače. Don pevně věřil v účinnost odstrašujících příkladů. A ve dvou věcech byl Kartel skutečně paranoidní: šlo o krádež zboží a o zradu, kdy se ze spolupracovníka stal donašeč. To se neodpouštělo a nezapomínalo se na to. Provinilec nesměl uniknout odplatě, i kdyby měla stát sebevíc. To byl donův zákon… a zabíral.

Jedině prostřednictvím kolegy Larga se Suarez mohl přesně dozvědět, kolik kilogramů z toho, co odeslal, bylo zadrženo před předávkou.

Jedině z toho mohl vyvodit, které metody přepravy mají největší naději na úspěch a které nejmenší.

Koncem roku 2010 vypočítal, že objem zadrženého zboží se pohybuje v běžných mezích: mezi deseti a patnácti procenty. Vzhledem k ziskům, které připomínaly spíš telefonní číslo, to bylo celkem přijatelné. Vždy však toužil srazit procento zadrženého zboží na jednociferné číslo. Jestliže k zabavení kokainu došlo, dokud byl majetkem Kartelu, šla ztráta čistě na jejich vrub. To se donovi nelíbilo.

Suarezův předchůdce, jehož ostatky, rozsekané na kusy, se nyní rozkládaly pod novým činžovním domem, se před deseti lety po přelomu století rozhodl vsadit všechno na ponorky. Tento důmyslný plán vyžadoval stavbu ponorných plavidel poháněných dieselovými motory, která na skrytých řekách nabrala čtyřčlennou posádku, až deset tun nákladu, k tomu potraviny a palivo a pak se ponořila do periskopové hloubky.

Ani ta nejlepší nešla příliš hluboko. Nepotřebovala. Nad hladinu vykukovala jen plexisklová kupole, v níž měl hlavu kapitán, aby mohl řídit, a trubice, která nasávala čerstvý vzduch pro motor a posádku.

Podle plánu se tato neviditelná plavidla měla pomalu, ale v bezpečí plížit podél pacifického pobřeží z Kolumbie do severního Mexika a doručovat ohromná množství kokainu mexickým mafiím, které potom zboží propašují zbytek cesty přes hranici do USA. A fungovalo to… nějakou dobu. Potom přišla katastrofa.

Duchovním otcem designu a konstrukce ponorek byl Enrique Portocarrero, který se vydával za neškodného lovce humrů z Buenaventury na jihu pacifického pobřeží. Jenže padl do rukou plukovníka Dose Santose.

Ať už pod „nátlakem“ začal zpívat, nebo se našly nějaké stopy při prohlídce jeho obydlí, každopádně se podařilo odhalit hlavní základnu, kde se ponorky vyráběly, a vzalo si ji do parády námořnictvo. Když ji kapitán German Borrero opouštěl, ze šedesáti plavidel v různých stadiích dokončení zůstaly jen dýmající trosky. Pro Kartel to byla obrovská rána.

Druhou chybou Suarezova předchůdce bylo to, že do USA a do Evropy posílal extrémně velké množství zboží po jednotlivcích, z nichž každý nesl jedno nebo dvě kila. Znamenalo to, že pro přepravu pouhých několika tun bylo třeba tisíců pašeráků.

Když se v západním světě začala kvůli islámskému fundamentalismu zpřísňovat bezpečnostní pravidla, začalo se také čím dál větší množství zavazadel podrobovat prohlídce rentgenem a jejich ilegální obsah býval odhalen. To vedlo ke změně strategie a zboží se začalo přepravovat v žaludku. Hlupáci připravení podstoupit riziko si znecitlivěli jícen novokainem a pak spolykali až stovku tablet obsahujících zhruba po deseti gramech kokainu.

Některým pukly vnitřnosti a oni s pěnou u úst dokonali na podlaze letištní haly. Jiné nahlásily všímavé letušky, kterým neuniklo, že cestující během letu na dlouhou vzdálenost nechce jíst ani pít. Takoví byli odvedeni stranou, byl jim podán fíkový sirup a následně museli použít toaletu s filtračním sítem na dně. Americké i evropské věznice pod jejich přívalem praskaly ve švech. Přesto jich přes osmdesát procent uniklo čistě díky onomu ohromnému množství a také díky tomu, jak je Západ posedlý občanskými právy. Jenže potom dopadla na Suarezova předchůdce druhá rána.

Revoluční vynález byl poprvé odzkoušen v anglickém Manchesteru a fungoval. Nový „svlékací“ rentgen nejenže zobrazoval pasažéra, jako by byl nahý, ale také dokázal odhalit implantáty, předměty vsunuté do řitního otvoru a obsah útrob. Přístroj byl tak tichý, že se dal nainstalovat pod přepážku pasové kontroly, takže si další úředník ve vedlejší místnosti mohl držitele pasu prohlédnout od hrudníku po lýtka. Jakmile se tento druh kontroly začal zavádět na čím dál větším počtu západních letištních a námořních terminálů, poměr zadržených pašeráků rapidně stoupl.

Nakonec toho měl don tak akorát dost. Přikázal šéfa inkriminovaného oddělení vyměnit; natrvalo. Uvolněné místo zaujal Suarez.

Byl nezlomným zastáncem teorie velkých zásilek a výsledky mu jasně ukazovaly, které cesty jsou nejlepší. Pro USA to bylo hladinovým plavidlem nebo letadlem přes Karibik do severního Mexika nebo jižního postranního výběžku Spojených států, přičemž zboží většinu cesty přepravovaly obchodní nákladní lodě a ještě na moři je předaly nějakému soukromému plavidlu, jimiž se pobřežní vody na obou stranách USA jen hemží, od rybářských lodí přes motorové čluny a jachty až po výletní lodě.

Pro Evropu upřednostňoval nové trasy; nikoli přímo z Karibiku do západní a severní Evropy, kde množství zadržených zásilek přesahovalo dvacet procent, ale přímo na východ k onomu půlkruhu zkrachovalých států, které tvoří západní pobřeží Afriky. Jakmile tam zboží změnilo majitele a Kartel dostal zaplaceno, bylo už na kupcích, aby zásilku rozdělili na menší části a přepravili přes pouště na sever k pobřeží Středozemního moře a pak do jižní Evropy A ze všeho nejraději měl onu nevelkou bývalou portugalskou kolonii sužovanou civilními válkami, ono drogové doupě známé jako Guinea-Bissau.

Přesně k témuž závěru pomalu dospíval i Cal Dexter, který seděl ve Vídni s kanadským protidrogovým bojovníkem Walterem Kempem z Úřadu Spojených národů pro drogy a kriminalitu. Čísla UNODC se téměř dokonale shodovala s těmi od Tima Manhirea z Lisabonu.

Západní Afrika, která teprve před pár lety začala přijímat zhruba dvacet procent kolumbijského kokainu určeného pro Evropu, ho teď dostávala už přes padesát procent. Ani jeden z mužů, kteří spolu seděli u stolku v Prátru, ovšem nemohl vědět, že Alfredo Suarez už toto číslo zvýšil na celých sedmdesát procent.

Celkem sedm přímořských republik v západní Africe spadalo do policejní kategorie „podezřelé“: Senegal, Gambie, Guinea-Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libérie a Ghana.

Poté, co byl kokain přepraven vzduchem či po moři přes Atlantik do západní Afriky, putoval desítkami různých cest a pomocí desítek různých lstí na sever. Část se přepravovala rybářskými loděmi podél pobřeží Maroka a následovala starou stezku konopí. Další zboží překonalo letecky Saharu na severoafrické pobřeží a odtud se v malých plavidlech dopravovalo kolem Herkulových sloupů španělské mafii nebo kalábrijské ‚Ndranghetě, která čekala v přístavním městečku Gioia Tauro.

Některé zásilky absolvovaly vyčerpávající cestu silničním vlakem z jihu na sever Saharou. Obzvláště „podezřelé“ byly pak libyjské aerolinky Afriqiyah, které spojují dvanáct velkých západoafrických měst s Tripolisem, jejž od Evropy dělí jen trocha vody.

„Pokud jde o přepravu na sever do Evropy,“ prohlásil Kemp, „jedou v tom všichni stejným dílem. Ale pokud jde o příjem zásilek z druhé strany Atlantiku, suverénně vede Guinea-Bissau.“

„Možná bych tam měl vyrazit na obhlídku,“ zamyslel se Dexter.

„Pokud pojedete, buďte opatrný,“ varoval ho Kanaďan. „Připravte si hodně dobrou krycí historku. A možná by nebylo od věci vzít s sebou nějakého bodyguarda. Pochopitelně nejlepší maskování je černá pleť. Můžete sehnat někoho takového?“

„Na téhle straně velké louže ne.“

Kemp naškrábal na ubrousek jméno a číslo.

„Zkuste se na něj v Londýně obrátit. Je to můj přítel. Dělá pro SOCA. A hodně štěstí. Budete ho potřebovat.“

Cal Dexter sice o britské Agentuře pro boj s organizovaným zločinem zatím neslyšel, ale to se mělo změnit. Za soumraku byl zpět v hotelu Montcalm.

Jedinou příhodnou leteckou společností je díky někdejším koloniálním vztahům portugalská TAP. O týden později nastupoval v Lisabonu na její pravidelný noční let do Guineje-Bissau jistý „doktor“ Calvin Dexter, očkovaný proti všemu, co londýnskou Školu tropického lékařství napadlo, a vybavený kromě víza také dopisem od sdružení Bird Life International, jenž ho označoval za předního ornitologa specializujícího se na studium brodivých ptáků, kteří přezimují v západní Africe.

Za ním seděli dva poručíci od britských výsadkářů. Dozvěděl se, že SOCA sdružuje pod jednou střechou bezmála všechny orgány, které se zabývají bojem proti organizovanému zločinu a proti terorismu. Přítel Waltera Kempa našel mezi svými kontakty i jistého vysoce postaveného vojáka, který většinu kariéry sloužil u 3. praporu výsadkového pluku známého jako Three Para. Právě on na velitelství v Colchesteru objevil Jerryho a Billa. Oba se na misi přihlásili dobrovolně.

Teď už ovšem nebyli Jerry a Bill. Teď byli Kwame a Kofi. Jejich pasy je označovaly za stoprocentní Ghaňany a další dokumenty potvrzovaly, že pracují pro Bird Life International v Accře. Ve skutečnosti byli stejně britští jako Windsorský zámek, ale rodiče obou pocházeli z Grenady. Pokud je nikdo nebude vyslýchat plynnou eveštinou nebo dialektem twi, neměli by mít problém. Rovněž nemluvili kreolsky ani portugalsky, ale na pohled rozhodně vypadali jako Afričané.

Když linkové letadlo dosedlo na letištní plochu v Bissau, bylo po půlnoci a kolem panovala neproniknutelná tma. Většina pasažérů měla namířeno dál do Sao Tomé a jen malá skupinka se v tranzitní hale oddělila k pasové kontrole. Dexter kráčel v čele.

Úředník za přepážkou prolistoval kompletně celý nový kanadský pas, bedlivě si prohlédl guinejské vízum, schoval v dlani dvacetieurovou bankovku a kývl na Dextera, že může pokračovat. Potom pokynul jeho dvěma společníkům.

„Avec moi,“ pronesl Dexter a dodal: „Con migo.“

Francouzština ani španělština nejsou portugalština, ale význam byl jasný. A Dexter se žoviálně usmíval na všechny kolem. Úsměv obyčejně zabírá. Přistoupil k němu služebně starší úředník.

„Qu’est-ce que vous faites en Guinée?“ zeptal se.

Dexter předstíral potěšení. Vylovil z batohu hrst brožurek o volavkách, kolpících a dalších ze 700 000 vodních ptáků, kteří v rozlehlých bažinách a mokřinách Guineje-Bissau přezimují. Úředník znuděně odvrátil pohled a mávl, že mohou všichni pokračovat.

Venku nečekaly žádné taxíky. Stál tu ale náklaďák s řidičem a za padesát eur se v těchto končinách dostanete hodně daleko.

„Hotel Malaika?“ zeptal se s nadějí Dexter. Řidič přikývl.

Když se přiblížili k městu, Dexter si povšiml, že je bezmála celé setmělé. Bylo vidět jen pár světélek. Armádou nařízený zákaz vycházení? Ne; prostě není elektřina. Světlo po setmění či proud v libovolnou denní hodinu mají jen budovy s vlastním generátorem. Hotel Malaika naštěstí patřil mezi ně. Trojice se zapsala a odebrala se na pokoje prospat zbytek noci. Těsně před úsvitem někdo zastřelil prezidenta.

Jako první si toho jména všiml počítačový expert projektu Kobra Jeremy Bishop. Podobně jako lidé posedlí kvizy všeobecných znalostí prolézají slovníky, encyklopedie a atlasy a nasávají informace, na které se je nikdy nikdo nezeptá, Bishop, který neměl žádný společenský život, prolézal kyberprostor. Ne že by surfoval po internetu - to by bylo příliš jednoduché. Obyčejně se nenápadně a bez velké námahy nabourával lidem do databází, aby se podíval, co tam je.

Jednoho pozdního sobotního večera, kdy si celý Washington venku užíval začátek svátků, on seděl před monitorem a pronikal do seznamů pasažérů z bogotského letiště. Na jedno jméno narazil už poněkolikáté. Dotyčný létal pravidelně každých čtrnáct dnů z Bogoty do Madridu.

Vracel se nanejvýš o tři dny později, tudíž ve španělském hlavním městě nikdy nestrávil víc než padesát hodin. Na dovolenou málo, na pouhou zastávku na cestě do nějakého vzdálenějšího cíle až příliš.

Bishop se jeho jméno pokusil vyhledat v seznamu osob, o nichž se vědělo, že jsou zapojené do obchodu s kokainem, v seznamu, který DEA získala od kolumbijské policie a postoupila ho centrále projektu Kobra. Jméno tam nenašel.

Naboural se do databáze letecké společnosti Iberia, jejíchž služeb muž pokaždé využíval. Jméno objevil mezi „častými cestujícími“, kteří se těší zvláštním privilegiím jako například přednosti na přebukovaných letech. Létal vždy první třídou a letenky se mu rezervovaly automaticky, pokud sám rezervaci nezrušil.

Bishop využil svého vysokého stupně prověření a spojil se s lidmi z DEA v Bogotě, a dokonce i s týmem britské SOCA v témže městě. Nikdo muže neznal, ale DEA ho ochotně informovala, že podle místní informační příručky jde o právníka s nóbl klientelou, který se vůbec nezabývá trestním právem. Přestože se Bishop dostal do slepé uličky, zvědavost mu nedala a pověděl o svém objevu Devereauxovi.

Kobra informaci přijal, ale domníval se, že vynakládat úsilí na hlubší pátrání se v tomto případě nevyplatí. Přece jen to byl výstřel do příliš velkého prázdna. Na druhou stranu prostý dotaz v Madridu nemohl ničemu uškodit. Prostřednictvím španělského týmu DEA Devereaux požádal, aby muže při jeho příští návštěvě nenápadně sledovali. Rád by věděl, kde Kolumbijec bydlí, kam chodí, co dělá a s kým se setkává. Američané v Madridu sice otráveně obraceli oči v sloup, ale slíbili, že své španělské kolegy o tuto laskavost požádají.

Madridská jednotka protidrogové policie se nazývá Unidad de Drogas y Crimen Organizado neboli UDYCO. Žádost skončila na stole inspektora Franciska „Paca“ Ortegy.

Jako všichni policisté i Ortega žil ve víře, že má nadbytek práce, nedostatečné vybavení a rozhodně neadekvátní plat. Pokud ale Amerikáni chtěli dát toho Kolumbijce sledovat, nemohl dost dobře odmítnout. Jestliže největším spotřebitelem kokainu v Evropě byla Velká Británie, největším příjemcem bylo každopádně Španělsko, postižené rozbujelým a krutým podsvětím. Američané díky svým enormním zpravodajským zdrojům občas narazili na skutečnou perlu a podělili se o ni s UDYCO. Ortega si poznamenal, že až za deset dnů Kolumbijec přiletí, budou ho tiše sledovat.

Nikdo z nich, Bishop, Devereaux ani Ortega, nemohl tušit, že Julio Luz je jediným členem Hermandadu, který nikdy nevzbudil podezření kolumbijské policie. Plukovník Dos Santos přesně věděl, co jsou zač všichni ostatní, právníka, který měl na starost praní špinavých peněz, však vůbec neznal.

Kolem poledne druhého dne po příletu Cala Dextera a jeho týmu do Bissau se aféra kolem mrtvého prezidenta objasnila a panika odezněla. Nakonec se ukázalo, že nešlo o další puč.

Střelcem byl milenec mnohem mladší manželky starého tyrana. Během dopoledne oba zmizeli kdesi v buši na severu státu a bylo zřejmé, že už o nich nikdo neuslyší. Kmenová solidarita je bude chránit, jako kdyby nikdy neexistovali.

Prezident pocházel z kmene Pepel; jeho krásná manželka i její milenec patřili k Balantům. Armádu tvořili z většiny rovněž Balantové, kteří ani v nejmenším nehodlali pronásledovat dva ze svých. Prezident navíc nebyl příliš oblíbený. Časem se vybere jiný. Skutečnou moc měl v rukou armádní velitel a náčelník štábu.

Dexter si půjčil bílý terénní vůz od firmy Mavegro Trading, jejíž ochotný holandský vlastník mu dal kontakt na majitele malé kajutové jachty k pronajmutí. V ceně byl přívěsný motor a vlečný vůz. Plavidlo by rozhodně mělo být schopné křižovat říčky a zátoky u pobřežního souostroví Bijagos, kde výprava hodlala pozorovat brodivé ptáky.

Nakonec se Dexterovi podařilo pronajmout také osamocený domek naproti sportovnímu stadionu nedávno vybudovanému Čínou, která nepozorovaně zahájila nové období kolonizace rozlehlých afrických území. Opustil i se svými dvěma pomocníky hotel Malaika a nastěhoval se sem.

Cestou z hotelu kolem nich na jedné křižovatce prosvištěl Jeep Wrangler. Dexter už během předchozích dvou dnů zjistil, že tu neexistuje dopravní policie a semafory fungují jen zřídka.

Když je džíp ve vzdálenosti několika centimetrů míjel, pasažér na předním sedadle upřel na Dextera zrak přes přiléhavé sluneční brýle. Stejně jako řidič to nebyl Afričan ani Evropan. Snědý, černovlasý, s copánkem a zlatými řetězy kolem krku. Kolumbijec.

Džíp měl na střeše chromovaný rám s řadou čtyř výkonných světlometů. Dexter věděl, k čemu slouží. Velké množství kokainu se přepravovalo po moři, ovšem plavidla nikdy nedorazila až do zchátralého přístavu v Bissau, vykládala balíky v říčkách mezi mangrovovými ostrůvky.

Další zboží putovalo vzduchem a buďto se shazovalo do moře poblíž čekajících rybářských lodí, nebo se dopravovalo až hlouběji do nitra pevniny. Po dvacetiletém partyzánském boji za nezávislost na Portugalsku zůstalo v Guineji-Bissau na padesát přistávacích drah vysekaných v džungli. Letouny s kokainem dosedly nejdřív na některé z nich a teprve potom, prázdné a „čisté“ pokračovaly k doplnění paliva na letiště.

Bezpečnější bylo přistávat v noci, jenže k žádné z drah v džungli nebyla zavedená elektřina, tudíž neměly světlo. Uvítací skupina čtyř až pěti pickupů však mohla dráhu na těch několik nezbytných minut jasně ozářit střešními světlomety. To také Dexter vysvětlil svým dvěma výsadkářům.

V zamořených loděnicích bratří Kapurových jižně od Goy se pilně pracovalo na přestavbě dvou lodí na přepravu obilí. Vše měl na povel kanadský Skot jménem Duncan McGregor, který v tropických loděnicích strávil celý život, měl pleť jako v posledním stadiu žloutenky a oči odpovídající barvy. Jestli ho jednou nedostane bahenní zimnice, postará se o to whisky.

Kobra rád najímal vysloužilé odborníky. Mívali čtyřicet let praxe, žádné rodinné vazby a potřebovali peníze. McGregor věděl, co se po něm chce, ale ne proč. Ovšem s platem, který dostával, nehodlal o ničem spekulovat a už vůbec ne se na něco ptát.

Svářeči a frézaři byli místní; vnitřní vybavení dostali na starost Singapurci, které McGregor dobře znal. Ubytoval je v řadě pronajatých kempinkových vozů, které sem nechal dopravit; brlohy zdejších Goanů by rozhodně nesnesli.

Dostal nařízeno, aby exteriéry obou lodí zůstaly tak, jak jsou. Přestavba čekala jen interiéry pěti ohromných nákladových prostorů. Ten úplně vpředu měl sloužit jako vězení pro zajatce, ačkoli tohle McGregor netušil. Měly tu být palandy, záchody, lodní kuchyňka, sprchy a místnost s klimatizací, ba dokonce i televizí, pro strážné.

Druhý nákladový prostor měl vypadat podobně, jen měl být lépe vybavený. Jednou tu bude bydlet buď komando britské Zvláštní lodní služby, nebo jednotka SEAL amerického námořnictva.

Třetí nákladový prostor musel být menší, aby se jeho soused mohl o to zvětšit. Ocelová přepážka mezi třetím a čtvrtým nákladovým prostorem se tedy musela rozřezat a posunout. Zmenšený nákladový prostor se vybavil jako univerzální dílna. Předposlední nákladový prostor, vedle záďové nástavby, zůstal prázdný. Sem se budou ukládat velice rychlé přepadové nafukovací čluny s pevným kýlem, poháněné obrovskými motory. Nad tímto prostorem se měl nacházet jediný otočný jeřáb.

Největší nákladový prostor dal nejvíc práce. Bylo v něm třeba vybudovat ocelovou plošinu, která se čtyřmi hydraulickými vrátky, jedním v každém rohu, bude zvedat až na úroveň paluby. Ať už k té zdvižné plošině bude upoutáno cokoli, mělo se to tímto způsobem dostávat ven na čerstvý vzduch. A mělo jít o útočný vrtulník jednotky.

Po celou zimu, pod neumdlévajícím karnátackým sluncem, syčely hořáky, drnčely vrtačky, rachotil kov, duněla kladiva a dvě neškodné lodě na přepravu obilí se měnily v plovoucí smrtelné pasti. A kdesi daleko se změnila i jejich jména, když jejich vlastnictví přešlo na neviditelnou společnost spravovanou singapurskou firmou Thame. Těsně před dokončením se ta jména napíšou na záď, potom přiletí posádky, aby lodě převzaly, a vyrazí s nimi na druhý konec světa za prací, která tam na ně čeká.

Cal Dexter věnoval týden aklimatizaci, než se vypravil lodí do nitra souostroví Bijagos. Vyzdobil si auto samolepkami Bird World International a americké Audubon Society, které si přivezl s sebou. Na zadním sedadle leželo na očích všem kolemjdoucím poslední číslo věstníku Ghana Wildlife Society a také nepostradatelný průvodce Ptáci západní Afriky od Borrowa a Demeyho.

Po setkání s wranglerem na oné křižovatce byli k pronajatému domku skutečně vysláni snědí vyzvědači. Vrátili se ke svým pánům se zprávou, že ti ornitologové jsou neškodní idioti. Uprostřed nepřátelského území je označení „idiot“ ta nejlepší kamufláž.

Dexter musel v prvé řadě najít místo pro zapůjčenou loď. Vyvezl svůj tým na západ z Bissau hluboko do buše u Quinhamelu, hlavního města kmene Pepel. Za Quinhamelem objevil řeku Mansóa, která se vlévá do moře, a na jejím břehu hotel a restauraci Mar Azul. Tady spustil jachtu na vodu a ubytoval Jerryho v hotelu, aby na ni dohlížel. Než s Billem odjeli, dopřáli si přepychový oběd: humry s portugalským vínem.

„V zimě lepší než Colchester,“ shodli se oba výsadkáři. Špehování příbřežních ostrovů zahájili následující den.

Hlavních Bijagos je čtrnáct, ale celé souostroví sestává z osmaosmdesáti hrudek země ve vzdálenosti třiceti až padesáti kilometrů od pobřeží Guineje-Bissau. Protikokainové organizace je sice vyfotografovaly z vesmíru, ale nikdo sem zatím nepronikl v malé lodi.

Dexter zjistil, že všechny ostrovy jsou bažinaté, parné a porostlé mangrovy, ale čtveřice nebo pětice těch nejvzdálenějších od pobřeží se pyšnila luxusními sněhobílými vilami na blyštivých plážích. Každá rezidence byla vybavená obřím satelitním talířem, nejmodernějšími technologiemi a anténou pro příjem signálu vzdáleného provozovatele mobilní sítě MTN. Každá měla také vlastní dok a motorový člun. Tady žili kolumbijští přistěhovalci.

Na zbylých ostrovech napočítal třiadvacet rybářských osad s nějakými prasaty a kozami, jež sotva postačovaly na holé živobytí. Ale byly tu i rybářské tábory, kam připlouvali cizinci drancovat bohaté vody této země. Spatřil tu dvacetimetrové kánoe z Guineje, Sierry Leone a Senegalu se zásobami potravin a paliva na patnáctidenní výpravu.

Ty sloužily jihokorejským a čínským mateřským lodím, v jejichž mrazácích vydržel úlovek čerstvý celou cestu zpátky do Asie. Dexter viděl až čtyřicet kánoí z jediné mateřské lodě. Zboží, po němž toužil především, dorazilo šestou noc.

Zakotvil jachtu v úzké říčce, pěšky přešel na druhý konec ostrůvku a ukryl se v mangrovech na břehu. Američan a dva britští výsadkáři leželi přikrytí maskovací síťovinou, po ruce měli připravené silné dalekohledy a dívali se do slunce, které se přímo před nimi snášelo k západu. Z posledních rudých paprsků se vynořila nákladní loď, která rozhodně nebyla rybářskou mateřskou lodí. Proklouzla mezi dvěma ostrovy a ozval se rachot řetězu, jak spustila kotvu. Potom se objevily kánoe.

Byly místní, ne z ciziny, a nebyly upravené pro rybaření. Celkem jich připlulo pět, se čtyřčlennými domorodými posádkami a dvě z nich s Hispáncem na přídi.

U postranního zábradlí nákladní lodě se vynořili muži s balíky svázanými pevným provazem. Byly tak těžké, že každý muselo přes zábradlí zvedat pět mužů, a když je spustili do přistavené kánoe, ta se pod tou tíhou celá rozhoupala a zanořila se hlouběji do vody.

Nebylo třeba dělat žádné tajnosti. Muži z posádky se smáli a pokřikovali pisklavými asijskými hlasy. Jeden z Hispánců vyšplhal na palubu, aby si promluvil s kapitánem. Kufřík plný peněz změnil majitele, poplatek za převoz přes Atlantik, ovšem pouhý zlomek finálního zisku v Evropě.

Když Cal Dexter odhadl hmotnost jednotlivých balíků a znásobil ji počtem, vyšlo mu, že právě dalekohledem sleduje předávku dvou tun kolumbijského čistého. Tma zhoustla. Na nákladní lodi rozsvítili několik světel. Na kánoích se rozzářily lucerny. Konečně bylo všechno zboží předáno, kánoe nastartovaly závěsné motory a odbafaly do noci. Nákladní loď zvedla kotvu, chvíli se pohupovala na odlivových vlnách a pak zamířila na moře.

Dexter si povšiml modročervené jihokorejské vlajky a jména Hae Sin. Dal jim všem hodinu na to, aby se dostatečně vzdálili, načež vyrazil proti proudu řeky zpátky k hotelu Mar Azul.

„Viděli jste někdy sto milionů liber, pánové?“

„Ne, šéfe,“ odpověděl Bill, který, jako všichni výsadkáři, oslovoval „šéfe“ každého od desátníka až po důstojníky.

„Tak před chvílí jste je viděli. Na tolik totiž vyjdou dvě tuny koksu.“

Zaraženě na něj zírali. „Dáme si humry. Je to náš poslední večer.“ To jim zvedlo náladu. Během čtyřiadvaceti hodin pak vyklidili domek, vrátili loď i auto a odletěli přes Lisabon do Londýna. Následující noc přepadli jejich někdejší obydlí muži v černých kuklách, vydrancovali ho a zapálili. Jeden z domorodců na ostrovech zpozoroval mezi mangrovy bělocha.

Zpráva inspektora Ortegy byla stručná a držela se faktů. Proto byla dokonalá. Kolumbijského právníka Julia Luze nazýval po celou dobu pouze „cíl“.

Cíl dorazil pravidelným letem společnosti Iberia, který přistává v 10.00. Identifikovali jsme ho na přistávací dráze cestou od dveří kabiny pro cestující první třídy k podzemnímu vlaku, který spojuje terminál čtyři s hlavní letištní halou. Jeden z mých mužů ve stejnokroji palubní posádky Iberie mu celou dobu kráčel v patách. Cíl si ho nevšiml ani se nijak nestaral o to, zda ho někdo nesleduje. Nesl si diplomatku a cestovní kufřík. Žádné velké zavazadlo.

Bez problémů prošel pasovou kontrolou a kolem zeleně označené přepážky celnice. Venku na něj čekala limuzína; u východu z celnice stál řidič s cedulí Villa Real. To je jeden z předních madridských hotelů. Privilegovaným hostům posílají na letiště limuzínu.

Kolega v neoznačeném voze nespustil celou cestu limuzínu z očí. Cíl se až do příjezdu do hotelu Villa Real, Plaza de las Cortes 10, s nikým nesetkal a s nikým nemluvil.

Dostalo se mu srdečného přivítání, zapsal se a požádal o „obvyklý pokoj“, načež byl ujištěn, že je pro něj připraven. Odebral se na pokoj, v poledne si přes hotelovou službu objednal lehký oběd a patrně dospával po nočním letu. V restauraci pro hotelové hosty zvané East 47 si dal čaj a při té příležitosti se s ním přišel pozdravit ředitel hotelu, seňor Felix Garcia.

Cíl se poté znovu odebral na pokoj a na večer si rezervoval stůl v gurmánské restauraci v přízemí. Jeden z mých mužů, který poslouchal u dveří, zaslechl zvuky fotbalového zápasu, takže cíl patrně sledoval televizi. Jelikož instrukce zněly, abychom ho za žádných okolností nevyplašili, nemohli jsme odposlouchávat příchozí ani odchozí hovory. (Pochopitelně bychom mohli, ale tím bychom na sebe upozornili personál.)

V devět sešel dolů na večeři. Přidala se k němu mladá žena, něco málo po dvacítce, podle vzhledu studentka. Zpočátku jsme chovali podezření, že jde o takzvanou „party girl“, ale nic v jejich chování tomu nenasvědčovalo. Cíl vytáhl z náprsní kapsy dopis. Kvalitní krémový papír. Ona mu poděkovala, schovala si dopis do kabelky a odešla. Cíl se vrátil na pokoj a noc strávil o samotě.

V osm ráno posnídal na vnitřním nádvoří hotelu, rovněž v přízemí, kde se k němu přidala tatáž mladá žena (viz dále). Tentokrát nezůstala, jen mu předala dopis, dala si kávu a odešla.

Pověřil jsem jednoho muže, aby ji sledoval. Jde o jistou Letiziu Arenalovou, třiadvacet let, která studuje výtvarné umění na Universidad Complutense. Má skromný byt v Moncloi, nedaleko kampusu, žije sama z nevelkého kapesného a zdá se naprosto bezúhonná.

Cíl v deset dopoledne opustil hotel taxíkem a nechal se odvézt do Banco Guzmán na Calle Serrano. Jedná se o malou soukromou banku určenou movitým klientům, kteří mají (nebo měli) čistý rejstřík. Cíl uvnitř strávil zbytek dopoledne a patrně poobědval s členy správní rady. Odešel ve tři odpoledne a ke dveřím ho vyprovodili dva zaměstnanci banky, kteří mu nesli dva kufry s pevným rámem značky Samsonite. Sám by je neunesl, ale ani nemusel.

Jako na zavolanou dorazil černý mercedes a z něj vystoupili dva muži. Uložili oba těžké kufry do vozu a odjeli. Cíl je nedoprovázel, ale zastavil si taxík. Mému člověku se podařilo oba muže vyfotografovat mobilním telefonem. Zjistili jsme jejich totožnost. Jde o známé gangstery. Mercedes jsme nemohli sledovat, protože jsme ho nečekali a můj člověk byl na místě pěšky. Jeho vůz čekal za rohem. Proto zůstal s cílem.

Cíl se vrátil do hotelu, opět si došel na čaj, opět se díval na televizi, opět povečeřel (tentokrát sám, jen za přítomnosti vrchního Franciska Patona). Noc strávil o samotě a v devět ráno ho hotelová limuzína odvezla na letiště. V bezcelním obchodě si koupil litr nejlepšího koňaku, počkal v hale pro cestující první třídy, nastoupil do letadla a ve 12.20 přesně podle plánu odletěl do Bogoty.

Vzhledem k tomu, že se objevili ti dva kriminálníci z galicijského gangu, rádi bychom si seňora Luze proklepli pečlivěji, až znovu dorazí. V těch kufrech mohlo být dost pětiseteurových bankovek na vyrovnání účtů mezi Kolumbií a našimi hlavními dovozci. Prosím o radu.

„Co si o tom myslíte, Calvine?“ zeptal se Devereaux, když přivítal Dextera po návratu z Afriky.

„Je to jasné jako facka. Ten právník pomáhá Kartelu prát peníze, i když to zatím vypadá, že jen ty španělské. Nebo možná ostatní evropské gangy jezdí splácet dluhy také na Calle Serrano. Ale byl bych pro, aby UDYCO propříště ještě zadrželo palbu a nechalo ho podniknout poslední výlet.“

„Mohli by na jeden zátah sebrat ty dva gangstery, bezpáteřního právníka, peníze i zkorumpovanou banku. Proč ne?“

„Nevyjasněné otázky. Ten dopis, ta holka. Proč dělá pošťáka? A komu?“ přemítal Dexter.

„Nejspíš je to něčí neteř. Laskavost pro přítele.“

„Kdepak, pane Devereauxi. Máme přece poštu, doporučené zásilky, když jinak nedáte, nebo e-maily, faxy, esemesky, telefon. Tohle je soukromá věc, velice osobní. Až náš přítel Luz přistane v Madridu příště, chci tam být. S menším týmem.“

„Požádáme tedy své španělské přátele, aby se drželi zpátky, dokud nebudete připravený? Nač taková opatrnost?“

„Plachou zvěř nesmíte vylekat,“ prohlásil bývalý voják. „Musíte ji složit jednou ranou mezi oči. Žádný svinčík kolem. Žádné plané výstřely. Žádná zbytečná zranění. Když Luze sebereme teď, nikdy se nedozvíme, kdo komu ty krémové obálky posílá a proč. To by mi hodně dlouho vrtalo hlavou.“

Paul Devereaux si někdejší Tunelovou krysu zamyšleně prohlížel.

„Začínám chápat, proč vás Vietkong v Železném trojúhelníku nikdy nedostal. Pořád ještě uvažujete jako zvíře v džungli.“

KAPITOLA PÁTÁ

Guy Dawson najel na ranvej, jemně přibrzdil, ještě jednou si prohlédl blikající sadu přístrojů, krátce zvedl oči k asfaltu, který se leskl ve slunečních paprscích, požádal věž o povolení ke vzletu a čekal, až ho dostane.

Když se konečně ozvalo „vzletová dráha je volná“, posunul obě plynové páky dopředu. Dva tryskové motory Rolls-Royce Spey za jeho zády se namísto tichého kňourání hlasitě rozeřvaly a starý Blackburn Buccaneer se rozjel po ranveji. Těchto okamžiků se letecký veterán nikdy nemohl nabažit.

Při dosažení vzletové rychlosti působil bývalý lehký bombardér námořnictva jako pírko, pak náhle ustalo drncání kol a letoun zvedl nos vzhůru k širému modrému africkému nebi. Thunder City, enkláva soukromého letectví na mezinárodním letišti Kapského Města, zůstalo daleko vzadu a rychle se zmenšovalo. Už během stoupání nastavil Dawson kurz na Windhoek v Namibii, cíl prvního krátkého a snadného úseku dlouhé cesty na sever.

Dawson byl jen o rok starší než vysloužilý válečný letoun, který pilotoval. Narodil se v roce 1961, kdy byl buccaneer teprve prototypem. Bombardér zahájil svou neobyčejnou kariéru o rok později, kdy vstoupil do služeb operační letky Fleet Air Arm. Původně byl navržen k tomu, aby se postavil sovětským křižníkům třídy Sverdlov, a vedl si v tom tak dobře, že nakonec zůstal ve službě až do roku 1994.

Do roku 1978 ho Fleet Air Arm nechávala startovat z letadlových lodí. V roce 1969 vyvinulo závistivé Královské letectvo verzi operující z pevniny, která byla v roce 1994 konečně uvolněna ze služby. Jihoafrická republika jich mezitím koupila šestnáct a ponechala je v provozu do roku 1991. I letečtí fandové jen zřídka vědí, že právě tyto letouny nosily jihoafrické atomové bomby, dokud je, v předvečer „duhové revoluce“, bílí Jihoafričané nezničili (kromě tří vykuchaných exponátů do muzea) a neposlali buccaneery na odpočinek. Guy Dawson toho lednového rána 2011 pilotoval jeden z posledních tří letuschopných kusů na světě, zachráněný nadšenci do válečných letadel a udržovaný v Thunder City pro turistické lety.

Zatímco stoupal, odvrátil se Dawson od modrého jižního Atlantiku a zamířil téměř přímo na sever k vyprahlým okrovým pískům Namaqualandu a dál k Namibii.

Jeho veterán verze S.2 Královského letectva vystoupá do výšky deset tisíc pět set metrů a poletí rychlostí Ma 0,8, při spotřebě pětatřiceti kilogramů paliva za minutu. Na tuto krátkou etapu ho však bude mít víc než dost. S osmi plnými vnitřními nádržemi, k tomu jednou nádrží ve vratech pumovnice a dvěma palivovými nádržemi pod křídly nesl buccaneer deset a půl tuny, což bylo jeho maximální zatížení a při optimálním výkonu to znamenalo dolet 2266 námořních mil. Do Windhoeku to nebylo ani tisíc.

Guy Dawson byl šťastný muž. Jako mladý pilot letectva Jihoafrické republiky sloužil od roku 1985 u 24. letky, což byla navzdory rychlejším francouzským stíhačkám Mirage skutečná smetánka. Ovšem buccaneer zůstával i po dvaceti letech ve výslužbě jedinečný.

Jedním z jeho nezvyklých rysů byla uzavřená pumovnice s otočnými vraty. Lehké bombardéry této velikosti obyčejně nesly většinu munice pod křídly. Díky tomu, že měl buccaneer pumy uvnitř, nic na povrchu ho nebrzdilo, takže dosahoval vyšší rychlosti a většího doletu.

Jihoafričané pumovnici ještě zvětšili a nainstalovali do ní atomové bomby, které během let potají vyrobili za přispění Izraelců. Případně do oné skryté pumovnice umístili obrovskou přídavnou palivovou nádrž, čímž buccaneer získal bezkonkurenční dolet. Právě dolet a odolnost, které buccaneerovi umožňovaly trávit vysoko v oblacích celé hodiny „lelkováním“, zaujaly vyhýbavého, šlachovitého Američana jménem Dexter, jenž v prosinci navštívil Thunder City.

Guy Dawson neměl nejmenší chuť své „děťátko“ někomu pronajímat, jenže globální úvěrová krize srazila jeho penzijní investice na zlomek toho, s čím do důchodu počítal, a Američanova nabídka zněla příliš lákavě. Smlouva o pronájmu na jeden rok za částku, která Dawsonovi vyřeší všechny problémy.

Rozhodl se, že letadlo až do Británie dopraví sám. Věděl, že na starém letišti RAF z druhé světové války u Scamptonu v Lincolnshiru sídlí soukromý spolek fandů do buccaneerů. Také oni se snaží několik letounů zrestaurovat, ale zatím to nedotáhli do konce. Věděl o nich, protože obě skupiny nadšenců byly neustále v kontaktu, a Američan o nich věděl také.

Dawsona čekal dlouhý a namáhavý let. Někdejší kokpit navigátora za jeho zády využívali platící turisté, ale díky technologii GPS zvládne cestu z Windhoeku daleko do jižního Atlantiku k oné maličké tečce ostrova Ascension, britské výspě uprostřed prázdného oceánu, úplně sám.

Tam přenocuje, podruhé doplní palivo a zamíří znovu k severu na letiště na kapverdském ostrově Sal, odtud pak na španělské Kanárské ostrovy a nakonec do Scamptonu ve Velké Británii.

Guy Dawson věděl, že mu jeho americký sponzor zřídil na každé zastávce úvěr, který měl pokrýt náklady na palivo a přenocování. Netušil však, proč si Dexter vybral právě vysloužilé útočné letadlo námořnictva.

Dexter k tomu měl tři důvody.

Hledal všude možně, zejména v rodné Americe, kde existovala celá kultura nadšenců do starých válečných letadel udržovaných v letuschopném stavu. Nakonec se rozhodl pro jihoafrický buccaneer, protože byl nezvyklý. Dal se vydávat za starý muzejní exponát neschopný provozu, přepravovaný z místa na místo kvůli nějaké výstavě.

Snadno se udržoval a měl tak robustní konstrukci, že byl téměř nezničitelný. Navíc tam nahoře vydržel třeba celé hodiny.

Jenom on a Kobra ovšem věděli, že tohle „děťátko“, s nímž Guy Dawson míří zpět do země jeho narození, vůbec nemá jít do muzea. Mělo jít znovu do války.

Když seňor Julio Luz přistál u terminálu čtyři madridského letiště Barajas v únoru 2011, čekal na něj o něco početnější uvítací výbor.

Cal Dexter jen tak nečinně postával v letištní hale, zatímco inspektor Paco Ortega zamlkle pozoroval proud cestujících, kteří vycházeli ze dveří celní kontroly. Oba muži se zdržovali u novinového stánku, Dexter zády k cíli, Ortega si listoval v časopise.

Když Cal Dexter před lety, po návratu z armády a po získání právnického titulu, pracoval v New Yorku pro státní advokátní kancelář, měl tolik hispánských „klientů“, až si řekl, že by nebylo od věci naučit se pořádně španělsky. A tak to udělal. Ortegu to ohromilo. Američan, který mluví obstojně kastilsky, je velká vzácnost. Alespoň se sám nemusel lopotit s angličtinou.

Bez hnutí zašeptal: „To je on.“

Dexter cíl okamžitě poznal. Jeho kolega Bishop stáhl z databáze bogotské právnické komory členskou fotografii.

Kolumbijec se držel zaběhlého rozvrhu. Nasedl do hotelové limuzíny - diplomatku nedal z ruky, ale cestovní kufr přenechal řidiči - a dal se odvézt na Plaza de las Cortes. Neoznačený policejní vůz limuzínu předjel, takže Dexter, který se v hotelu zapsal už dříve, dorazil jako první.

Přivezl si s sebou do Madridu tříčlenný tým, kompletně vypůjčený od FBI. Úřad pro vyšetřování byl sice zvědavý, ale veškeré otázky a námitky umlčelo prezidentovo zplnomocnění. Jeden člen týmu dokázal odemknout jakýkoli zámek, než byste řekli švec. Dexter trval na rychlosti. Vyložil, s jakými problémy by se mohli setkat, a mistr paklíčů jen pokrčil rameny. To je celé?

Druhý muž uměl otevírat obálky, během několika vteřin oskenovat obsah a obálku opět zalepit tak, že nebylo nic poznat. Třetí byl jen stráž. Nebydleli v hotelu Villa Real, ale dvě stě metrů opodál, a čekali na mobilním telefonu.

Když Kolumbijcova limuzína zastavila před vchodem, byl Dexter ve vestibulu. Věděl, v kterém pokoji se právník ubytuje, a předem prozkoumal přístupové cesty. Měli štěstí. Pokoj se nacházel na konci dlouhé chodby daleko od výtahu, což snižovalo riziko nečekaného vyrušení.

Pokud jde o tajné sledování, Dexter dávno věděl, že muž v trenčkotu, který někde v rohu předstírá, že si čte noviny, nebo nečinně postává ve dveřích, je nenápadný asi jako nosorožec na trávníku před farou. Raději se ukrýval všem na očích.

Měl na sobě pestrou košili, hrbil se nad laptopem a halasně mluvil do mobilu s někým, koho oslovoval „berunko“. Luz se na něj na vteřinu zahleděl, zhodnotil ho a ztratil o něj zájem.

Kolumbijec byl jako metronom. Zapsal se, objednal si lehký oběd na pokoj a zůstal tam, aby si dopřál příjemnou siestu. Ve čtyři se objevil v restauraci East 47, objednal si šálek earl greye a zarezervoval si stůl na večeři. Zjevně mu zcela unikala skutečnost, že Madrid může nabídnout i další vynikající restaurace a že večer bude sice chladnější, ale příjemný.

O několik minut později už byl Dexter se svým týmem na chodbě u právníkova pokoje. Jeden muž zůstal na stráži u výtahu. Kdykoli výtah zastavil a otevřely se dveře, muž naznačil, že chce jet opačným směrem, než míří výtah. Po zdvořilých úsměvech na obou stranách se dveře opět zavřely. Žádné trapné divadlo se zavazováním tkaniček.

Zámečník vybavený velice sofistikovaným výplodem moderní technologie potřeboval k otevření elektronicky chráněných dveří pokoje osmnáct vteřin. Uvnitř se všichni tři pustili hbitě do díla. Obsah cestovního kufříku byl úhledně naskládaný v šuplících nebo zavěšený ve skříni. Diplomatka ležela na prádelníku.

Byla zabezpečená číselnými zámky s čísly od nuly do devítky. Zámečník si nasadil stetoskop, začal opatrně otáčet číselníky a poslouchal. Čísla jedno po druhém zapadala na svá místa, až se mosazné přezky rozskočily.

V diplomatce se nacházely hlavně dokumenty. To byla práce pro příruční skener. Ruce v bílých hedvábných rukavičkách všechno okopírovaly na paměťovou kartu. Nikde žádný dopis. Dexter, rovněž v rukavičkách, prohledal všechny kapsy. Žádný dopis. Kývl ke skříním, kterých bylo v pokoji šest. Trezor objevili ve skříňce pod plazmovou obrazovkou.

Byl kvalitní, ale ne stavěný na to, aby odolal technologiím, zručnosti a zkušenostem muže, kterého vyškolili ve speciálních laboratořích v Quantiku. Kódem byly první čtyři číslice registračního čísla Julia Luze u advokátní komory v Bogotě. Obálka ležela uvnitř; podlouhlá, tuhá, krémová.

Byla nejen zalepená, ale chlopeň navíc ještě zapečetěná proužkem průhledné izolepy. Expert na obálky si ji několik vteřin prohlížel, potom vytáhl z pracovní brašny jakýsi nástroj a začal jím obálku žehlit, jako se žehlí límeček košile. Když skončil, chlopeň se dala bez odporu zvednout.

Ruce v bílých rukavičkách vytáhly tři složené papíry. Kopírovač je prohlédl lupou, jestli někde neobjeví lidský vlas nebo extra jemnou bavlnu, které by mohly sloužit jako výstražná značka. Nic nenašel. Odesílatel zjevně spoléhal na to, že právník předá jeho list seňoritě Letizii Arenalové nedotknutý.

Dopis okopírovali a vrátili na místo; obálku pak zapečetili nanesením čiré, bezbarvé tekutiny. Vrátili ji do trezoru přesně tak, jak tam ležela předtím; trezor zavřeli a nastavili číselník do původní pozice. Potom si všichni tři sbalili věci a opustili pokoj.

Muž na stráži u výtahu zavrtěl hlavou. Po cíli ani stopy. Výtah právě stoupal vzhůru a začal zastavovat v jejich patře. Čtveřice honem proklouzla dveřmi na schodiště a vydala se dolů pěšky. Právě včas; když se dveře rozevřely, vystoupil z nich seňor Luz, který mířil na pokoj dopřát si před večeří vonnou koupel a chvíli u televize.

Dexter zavedl svůj tým do vlastního pokoje, kde překopírovali obsah diplomatky do počítače. Hodlal inspektoru Ortegovi poskytnout všechno kromě dopisu, do jehož čtení se teď sám pustil.

Večeře se nezúčastnil, ale umístil dva ze svých mužů na opačnou stranu místnosti, než byl Luzův stůl. Nahlásili mu, že dorazila dívka, povečeřela, vzala si dopis, poděkovala poslovi a odešla.

Nazítří ráno se Cal Dexter ujal směny u snídaně. Sledoval, jak si Luz zabral stůl pro dva u zdi. Opět přišla dívka a předala svůj vlastní dopis, který si Luz schoval do náprsní kapsy. Po chvilce na kávu se dívka vděčně usmála a odešla.

Dexter počkal, až Kolumbijec odejde, a potom, ještě než se opuštěnému stolu začala věnovat obsluha, prošel sám kolem a škobrtl. Převrhl na koberec Kolumbijcův téměř prázdný šálek od kávy. Proklínaje svou nemotornost sebral ze stolu ubrousek, aby skvrnu vyčistil. To už k němu spěchal číšník s tím, že je to jeho práce. Když mladík sklonil hlavu, Dexter přehodil ubrousek přes šálek, ze kterého pila dívka, zabalil ho a strčil si ho do kapsy kalhot.

Po dalších omluvách a dalším ujišťování, že „de nada, seňor“, opustil nádvoří hotelu, kam chodili hosté na snídani.

„Rád bych,“ pronesl Paco Ortega, zatímco sledovali, jak Julio Luz vchází do Banco Guzmán, „abyste nám dovolil je všechny sebrat.“

„I na to časem dojde, Paco,“ ujistil ho Američan. „Dočkáte se. Ale ne dnes. Tady jde o praní peněz ve velkém. V hodně velkém. Využívají i banky v jiných zemích. Chceme je všechny. Nechte organizaci na nás, ať je dostaneme komplet.“

Ortega souhlasně zamručel. Jako každý detektiv i on měl za sebou sledovací operace, které trvaly celé měsíce, než policie provedla zátah. Detektiv musí být trpělivý, i když je mu to někdy proti srsti.

Dexter lhal. O žádném dalším praní peněz v podobném rozsahu, jako bylo Luzovo spojení s bankou Guzmán, nevěděl. Nesměl však ohrozit účinky smrště, kterou rozpoutá projekt Kobra, jakmile bude ten muž s chladnýma očima ve Washingtonu připravený.

A teď se chtěl vrátit domů. Na pokoji si prve pročetl celý dopis. Byl dlouhý, něžný, prodchnutý starostí o dívčino bezpečí a blaho, podepsaný prostě „Taťka“.

Nepochyboval, že od odpovědi se teď Julio Luz nehne ve dne v noci ani na krok. Snad během letu zpátky do Bogoty by v kabině první třídy mohl usnout, ale „štípnout“ diplomatku ze zavazadlového prostoru přímo před očima posádky nepřipadalo v úvahu.

A Dexter před veškerými policejními zákroky toužil znát odpověď na dvě prosté otázky: kdo je Letizia Arenalová a kdo je Taťka?

Když se Cal Dexter vrátil začátkem března do Washingtonu, zima už začínala povolovat své sevření. Lesy halící ony části Virginie a Marylandu v okolí hlavního města se chystaly převléknout do zeleného.

Z loděnice bratří Kapurových jižně od Goy přišla zpráva od McGregora, který se dosud potil v zápachu jedovatých chemikálií a v malarickém horku. Proměna obou lodí na přepravu obilí se chýlila ke konci. V květnu prý budou připravené ujmout se nové role.

Předpokládal, že půjde o tu novou roli, o níž se mu zmínili. Totiž že jisté superbohaté americké konsorcium touží vstoupit do světa hledačů pokladů se dvěma loděmi vybavenými na hlubokomořské potápění a objevování vraků. Ubytování mělo sloužit potápěčům a povrchové posádce, dílny byly k údržbě výstroje a velký nákladový prostor pro malý pátrací vrtulník. Všechno znělo velice uvěřitelně; až na to, že to nebyla pravda.

Finální úpravy přestavby z nákladního plavidla na loď se skrytou výzbrojí měly proběhnout na moři. Tehdy se palandy zaplní po zuby ozbrojenými členy námořního komanda a do dílny-zbrojnice se uloží hodně nebezpečná výstroj. McGregorovi odpověděli, že si vede skvěle a že lodě přiletí převzít posádky obyčejných námořníků.

Veškerá dokumentace byla dávno tam, kde být měla, kdyby se po ní snad někdo pídil. Předchozí lodě se vypařily a ty dvě, které se chystaly na moře, nesly označení motorová loď Chesapeake a motorová loď Balmoral. Vlastnila je společnost s oficiálním sídlem v Arubě, takže měly plout pod vlajkou tohoto ostrůvku a měly být pronajaty k převozu obilí z pšenicí oplývajícího severu na hladový jih. Jejich skutečný účel i jejich majitel byli neviditelní.

Laboratoře FBI vytvořily dokonalý profil DNA oné dívky z Madridu, která pila kávu ze šálku v hotelu Villa Real. Cal Dexter nepochyboval, že je Kolumbijka, což mu potvrdil už inspektor Ortega. Jenže v Madridu studují stovky mladých Kolumbijců. Dexter toužil po někom, jehož DNA by se s ukořistěným vzorkem shodovala.

Teoreticky by přinejmenším padesát procent DNA mělo pocházet od otce a Dexter věřil, že „Taťka“ žije v Kolumbii. Kdo to asi může být, že mohl požádat jednoho z hlavních hráčů ve světě kokainu, jakkoli „technická“ jeho role byla, aby mu dělal pošťáka? A proč nemohl využít služeb běžné pošty? Byla to sice tak trochu střela do prázdna, ale Dexter požádal o pomoc plukovníka Dose Santose, náčelníka zpravodajské služby protidrogového oddělení Policie Judicial. Zatímco čekal na odpověď, podnikl dvě krátké cesty.

U severovýchodního pobřeží Brazílie leží málo známé souostroví jednadvaceti ostrůvků, z nichž ten hlavní dal jméno celé skupině: Fernando de Noronha. Měří jen deset kilometrů na tři a půl kilometru, s celkovou rozlohou šestadvaceti kilometrů čtverečních. Jediné město se nazývá Vila dos Remédios.

Kdysi to bývalo vězení jako francouzský Ďáblův ostrov a původní husté lesy byly vymýceny, aby si vězňové nemohli postavit vory k útěku. Stromy nahradila křoviska a zakrslý porost. Někteří bohatí Brazilci tu mají dovolenkové vily, do nichž prchají před civilizací, Dextera však zajímalo místní letiště. V roce 1942 ho tu nechalo vybudovat transportní velitelství amerického letectva a posloužilo by jako dokonalá základna pro jednotku USAF řídící bezpilotní letouny Predator a Global Hawk s jejich úchvatnou schopností vznášet se celé hodiny vysoko nad zemí a monitorovat povrch kamerami, radary a tepelnými senzory. Přiletěl sem jako zástupce kanadského developera turistických rezortů, obhlédl situaci, potvrdil si svou domněnku a zase odletěl. Druhá cesta ho zavedla do Kolumbie.

V roce 2009 prezident Uribe s konečnou platností rozdrtil teroristické hnutí FARC, které se primárně specializovalo na únosy a vyžadování výkupného. Jeho snahy o boj proti kokainovému průmyslu však don Diego Esteban se svým nanejvýš výkonným kartelem odrážel.

V témže roce urazil své ultralevicové sousedy jak ve Venezuele, tak v Bolívii tím, že do Kolumbie pozval americké síly, aby mu pomohly svými vynikajícími technologiemi. Nabídl jim působení na sedmi kolumbijských vojenských základnách. Jedna z nich byla v Malambu, přímo na severním pobřeží u Barranquilly. Dexter sem zavítal jako novinář zaměřený na problematiku obrany, vybavený povolením Pentagonu.

A když už byl v zemi, využil té příležitosti k tomu, aby si zaletěl do Bogoty a setkal se s impozantním plukovníkem Dosem Santosem. Američtí vojáci ho dopravili na letiště v Barranquille, kde chytil pravidelný let do hlavního města. Teplotní rozdíl mezi věčně teplým tropickým pobřežím a městem v horách byl minimálně dvacet stupňů.

Ani velitel operací americké DEA, ani velitel týmu britské SOCA v Bogotě nevěděli, co je Dexter zač či co chystá projekt Kobra, ale oba dostali ze svých centrál na Army Navy Drive a na Albert Embankment doporučení, aby mu ve všem vyšli vstříc. Všichni mluvili plynnou španělštinou a Dos Santos ovládal dokonale angličtinu. Překvapilo ho, že cizinec přivedl řeč na vzorek DNA, který dorazil před čtrnácti dny.

„Zvláštní, že jste přijel právě teď,“ pronesl mladistvý a dynamický kolumbijský detektiv. „Dnes ráno jsem dostal výsledky.“

Jeho vysvětlení se ukázalo ještě zvláštnější než Dexterův příjezd, jehož načasování bylo dílem náhody. Technologie umožňující práci s DNA dorazila do Kolumbie se zpožděním, neboť vláda předtím, než se stal prezidentem Álvaro Uribe, dost skrblila. On zvýšil rozpočet.

Dos Santos však už dříve hltal všechny publikace pojednávající o moderních kriminologických technologiích. Dávno před svými kolegy si uvědomil, že DNA by se jednou mohla stát mocným nástrojem při identifikaci osob, živých i mrtvých (a těch druhých bylo požehnaně). Začal sbírat vzorky, jak a kdy jen mohl, dokonce už předtím, než je laboratoře jeho oddělení dokázaly zpracovat.

Před pěti lety se jeden z lotrů, na které mělo protidrogové oddělení políčeno, stal účastníkem dopravní nehody. Do té doby nebyl nikdy obžalován, souzen ani vězněn. Kdyby proti sobě tehdy měl Dos Santos libovolného newyorského právníka zaměřeného na občanská práva, téměř jistě by za svůj čin přišel o odznak.

Dávno předtím, než don zformoval Kartel, byl Dos Santos i jeho kolegové přesvědčení, že tenhle chlap je významný gangster. Už kolik let ho nikdo neviděl a minimálně dva roky o něm nikdo ani neslyšel. Pokud stál skutečně tak vysoko, jak se domnívali, musel žít neustále v pohybu, měnit přestrojení a úkryty jako ponožky. Dorozumíval se výhradně mobily najedno použití, kterých musel mít dobře padesát a neustále jejich zásobu doplňoval.

Dos Santos se tehdy vypravil do nemocnice a ukradl tampony, jimiž oběti nehody ošetřovali přeražený nos. Když za čas dorazila náležitá technologie, vzorek DNA zpracovali a zaarchivovali. V padesáti procentech se shodoval se vzorkem poslaným z Washingtonu se žádostí o pomoc. Dos Santos zalovil v obálce a položil na stůl fotografii.

Brutální, zjizvený, krutý obličej. Přeražený nos, oči jako dva oblázky, šedivé vlasy ostříhané na ježka. Snímek byl pořízen před více než deseti lety, ale počítačově „zestárnut“, aby bylo vidět, jak by měl muž vypadat dnes.

„Věříme, že patří k donovým nejbližším spolupracovníkům, že jeho pověřenci vyplácejí zkorumpované úředníky v cizině, kteří pomáhají Kartelu dopravovat zboží přes americké a evropské přístavy a letiště. Zkrátka přeběhlíky, jak jim říkáte.“

„Můžeme ho najít?“ zeptal se muž ze SOCA.

„Ne, jinak bych to už udělal. Pochází z Cartageny a dávno není žádný mladík. Tyhle staré šelmy nerady opouštějí své teritorium. Jenže žije v hlubokém utajení, neviditelně.“

Obrátil se k Dexterovi, zdroji onoho tajemného vzorku DNA velice blízkého příbuzného.

„Nikdy ho nenajdete, seňore. A pokud přece, pak vás nejspíš zabije. I kdybyste ho zatkl, stejně z něj nic nevypáčíte. Jak říkám, je to šelma, nezkrotná a prohnaná. Nikdy necestuje; na všechnu práci posílá své zástupce. A víme, že mu don bezvýhradně důvěřuje. Obávám se, že váš vzorek nás nikam nedovede, i když je zajímavý.“

Cal Dexter se zahleděl na neproniknutelnou tvář Roberta Cardenase, muže, který měl pod palcem seznam přeběhlíků. Milujícího tátu té dívky v Madridu.

V nejzazším severovýchodním koutě Brazílie se rozkládá země kopců a údolí, několika vysokých hor a spousty džungle. Rovněž se tu nacházejí ohromné ranče o rozloze až dvou set tisíc hektarů, pastviny vydatně zavlažované myriádami potoků, které stékají z pohoří. Vzhledem ke své velikosti a odlehlosti jsou místní usedlosti dostupné prakticky jen vzduchem. Proto má každá vlastní přistávací dráhu a některé i několik.

Zatímco se Cal Dexter vracel komerční linkou z Bogoty přes Miami do Washingtonu, na jedné takové dráze právě doplňovalo palivo letadlo. Byl to Beech King Air se dvěma piloty, dvěma pumpaři a metrickou tunou kokainu.

Než se z cisterny naplní hlavní i přídavné nádrže, podřimovala posádka ve stínu přístřešku z palmových listů.

Měli před sebou dlouhou noc. Už předali kufřík naditý balíčky stodolarovek jako úhradu za palivo a poplatek za mezipřistání.

Pokud chovaly brazilské úřady ohledně ranče Boavista, tři sta kilometrů ve vnitrozemí od přístavního města Fortalezy, nějaké podezření, těžko si ho mohly ověřit. Samotná odlehlost usedlosti znamenala, že ani ten nejmenší náznak cizí přítomnosti neujde pozornosti. Umístit k hlavním budovám policejní dohled by bylo zbytečné; pomocí GPS se letoun s drogami mohl s cisternou setkat kilometry daleko a na usedlosti se vůbec neukázat.

Pro majitele znamenaly odměny za doplňování paliva mnohem vyšší příjem než zisky z provozu ranče. Pro Kartel bylo mezipřistání na cestě do Afriky životně důležité.

Beech C12, obecně známý jako King Air, byl společností Beechcraft původně navržený jako devatenáctimístný víceúčelový turbomotorový dopravní miniletoun. Prodával se po celém světě. V pozdějších verzích zmizela sedadla a King Air se proměnil v univerzální nákladní letoun. Nicméně ten, který čekal pod odpoledním sluncem u Boavisty, byl jedinečný.

S přelety Atlantiku se při jeho projektování původně nepočítalo. Při maximálním obsahu nádrží dva a půl tisíce litrů ho dva motory Pratt and Whitney Canada mohly donést na vzdálenost sedmi set osmi námořních mil. To jest za dobrého počasí, při plném zatížení a s rezervou pro rolování, start, stoupání a přistání. Pokoušet se za takových podmínek vyrážet z brazilského pobřeží směrem k Africe znamenalo jistou smrt uprostřed oceánu.

V tajných hangárech Kartelu, ukrytých v džungli u přistávacích drah v Kolumbii, prošly „kokainové“ letouny přestavbou. Zruční řemeslníci instalovali přídavné palivové nádrže nikoli pod křídla, ale přímo do trupu. Obyčejně byly dvě, každá na jedné straně nákladového prostoru, a mezi nimi úzká ulička pro přístup do pilotní kabiny vpředu.

Technologie je drahá, lidská síla levná. Než nechat dodatečné palivo přečerpávat z nádrží v trupu do hlavních nádrží elektrickou energií odebíranou z motorů, raději brali na palubu dva „peóny“. Jakmile se hlavní nádrže tam v dáli na temné obloze začaly vyprazdňovat, pustili se peóni do ručního přečerpávání paliva.

Trasa byla jednoduchá. První úsek vedl ze skryté vzletové dráhy v kolumbijské džungli, pokaždé z jiné, aby neupoutali pozornost plukovníka Dose Santose. Během první noci překonal pilot oněch dva tisíce pět set kilometrů přes Brazílii na Boavistu. Ve výšce tisíc pět set metrů ve tmě nad baldachýnem pralesů státu Matto Grosso byli téměř neviditelní.

Za úsvitu do sebe posádka naládovala vydatnou snídani a horko prospala. Za soumraku už byly nádrže King Airu opět plné až po okraj a letoun se chystal v nejužším místě překonat Atlantik mezi Novým a Starým světem.

Toho večera, zatímco z nebe nad Boavistou mizelo poslední světlo, se pilot King Airu otočil proti mírné bríze, naposledy zkontroloval přístroje a rozjel se. Celková hmotnost letadla i s nákladem činila výrobcem uváděné maximum šest tisíc osm set kilogramů. Na vzlet potřeboval přinejmenším dvanáct set metrů a tady měl k dispozici přes půldruhého kilometru uválcovaných pastvin. Když se zvedali od Boavisty, na nebi už pomrkávala večernice a tropická tma padala jako divadelní opona.

Říká se, že jsou staří piloti a jsou odvážní piloti, ale žádní staří odvážní piloti. Francisco Pons byl padesátník a celé roky přistával na letištích, o jakých se v žádné oficiální příručce nedočtete. Přežíval, protože byl opatrný.

Trasu měl pečlivě naplánovanou do posledního detailu. Za nepříznivého počasí by letět odmítl, ale na tu noc předpovídali nad celým Atlantikem příjemný vítr do zad o rychlosti dvaceti uzlů. Věděl, že v cíli ho nečeká žádné moderní letiště, jen další přistávací dráha vysekaná v džungli a osvětlená reflektory šesti terénních vozů.

Zapamatoval si signál tečka-tečka-čárka, který na něj při příletu měli zablikat, aby si byl jistý, že tam dole v teplém sametu africké noci nečeká žádná léčka. Jako obyčejně měl letět ve výšce mezi jedním a půl a třemi kilometry, podle toho, jak vysoko budou mraky, každopádně dost nízko na to, aby nepotřebovali kyslík. V případě nutnosti pochopitelně mohl letět celou cestu v oblacích, ale příjemnější bylo klouzat v měsíčním svitu po jejich povrchu.

Po šesti hodinách ve vzduchu, i přesto, že poletí na východ, tedy vstříc slunci, a po připočtení tří hodin časového rozdílu a dvou hodin na další doplnění paliva z cisterny zaparkované v buši, bude z afrického pobřeží vyrážet o tunu lehčí zpátky k domovu zhruba v době, kdy mu za zády pomalu začne růžovět africké nebe.

A pak tu byla odměna. Oba pumpaři dostanou za ty tři dny a noci po pěti tisících dolarů na hlavu, což je pro ně hotové jmění. Kapitán Pons, jak si rád nechával říkat, obdrží desetkrát tolik a brzy odejde do důchodu jako velice bohatý muž. Na druhou stranu náklad, který vezl, bude mít jednou na ulicích evropských velkoměst hodnotu až sto milionů dolarů. Nepovažoval se za zločince. Jen dělal svou práci.

Pod pravým křídlem spatřil světla Fortalezy, potom černotu pralesa vystřídala černota oceánu. Pod levým křídlem proklouzlo souostroví Fernando de Noronha a on zkontroloval čas a směr. Při dvou stech padesáti uzlech, ideální cestovní rychlosti, neměl žádné zpoždění a držel se kurzu. Potom přišly mraky. Vystoupal do tří tisíc metrů a pokračoval vpřed. Dva peóni vzadu začali pumpovat.

Mířil na přistávací dráhu u Cufaru v Guineji-Bissau, na letiště vymýcené v buši za války o nezávislost, kterou před mnoha lety vedl Amílcar Cabral proti Portugalcům. Hodiny ukazovaly jedenáct večer brazilského času. Zbývala ještě hodina. Hvězdy nahoře jasně zářily, vrstva mraků dole řídla. Dokonalé. Peóni nepřestávali pumpovat.

Znovu zkontroloval polohu. Díky bohu za GPS, čtyřsatelitní navigační pomůcku, kterou Američané věnovali světu k volnému využití. S ní se temná přistávací dráha v buši dala najít stejně snadno jako Las Vegas v Nevadské poušti. Dosud udržoval kurz čtyřiceti stupňů jako po celou cestu od brazilského pobřeží. Teď se stočil o několik čárek doprava, klesl do devět set metrů a spatřil třpyt měsíce na hladině Mansoy.

Nalevo viděl v jinak ztemnělé krajině několik matných světélek. Letiště; patrně očekávají let z Lisabonu, jinak by nezapínali generátor. Zpomalil na sto padesát uzlů a začal vpředu vyhlížet Cufar. Ve tmě jsou tam připravení kolumbijští krajané, čekají, kdy k nim dolehne vrčení motorů Pratt and Whitney, které je slyšet kilometry daleko i přes kvákání žab a bzukot komárů.

Vpředu vystřelil k obloze svislý sloupec bílého světla z reflektoru Maglite o svítivosti milionu svíček. Kapitán Pons byl příliš blízko. Zablikal přistávacím světlometem, odvrátil se a pak se širokým obloukem vrátil. Věděl, že přistávací dráha se táhne ve východozápadním směru. V bezvětří mohl přistát z obou stran, džípy však podle dohody měly čekat na západním konci. Potřeboval dosednout za nimi.

S vysunutým podvozkem, přistávacími klapkami a klesající rychlostí se blížil na přistání. Před ním se rozzářily všechny reflektory. Dole bylo rázem světlo jako v poledne. Ve třech metrech prohřměl rychlostí sto uzlů nad terénními vozy. King Air dosedl při obvyklých čtyřiaosmdesáti uzlech. Než stačil pilot zastavit motory a všechno povypínat, po obou bocích už uháněly wranglery. Oba peóni vzadu byli zmáčení potem a ochablí únavou. Měli za sebou přes tři hodiny pumpování a ve vnitřních nádržích šplouchalo posledních dvě stě litrů.

Francisco Pons zakazoval během letů kouření na palubě. Někteří piloti ho povolovali a riskovali, že se jejich letoun plný nebezpečných benzinových výparů v případě jediné jiskry promění v letící ohnivou kouli. Sotva čtveřice mužů sestoupila na zem, všichni si zapálili.

Očekávali je čtyři Kolumbijci, v čele s Ignaciem Romerem, který šéfoval všem operacím Kartelu v Guineji-Bissau. Šlo o tak velkou zásilku, že si zasluhovala jeho přítomnost. Domorodci začali vykládat těch dvacet balíků, jež dohromady dávaly tunu kokainu. Narovnali je na pickup s traktorovými pneumatikami a jeden z Kolumbijců je odvezl.

Na balíky se usadilo šest Guinejců, vojáků vyslaných přímo generálem Djalem Gomesem. V nepřítomnosti byť jen čestného prezidenta řídil zemi on. Byla to nezáviděníhodná práce. Málokdo v ní přežil delší dobu. Trik spočíval v tom, nakrást honem co největší jmění a pokud možno prchnout s několika mladými dámami na pobřeží portugalského Algarve. Háček byl v onom „pokud možno“.

Řidič cisterny připojil hadice a začal tankovat. Romero nabídl Ponsovi hrnek kávy ze své osobní láhve. Pons ke kávě čichl. Kolumbijská, ta nejlepší. Vděčně přikývl. Za deset čtyři místního času bylo všechno hotovo. Pedro a Pablo, vydatně páchnoucí potem a černým tabákem, si vlezli do nákladového prostoru. Ještě tři hodiny mohli odpočívat, než se vyčerpají hlavní palivové nádrže. Potom znovu pumpování až do Brazílie. Pons a jeho mladý druhý pilot, který se zatím zaučoval, se rozloučili s Romerem a nastoupili do pilotní kabiny.

Wranglery se teď postavily tak, aby kapitán Pons mohl po rozsvícení reflektorů jen otočit letoun a vzlétnout k západu. Za pět čtyři už byli ve vzduchu, o tunu lehčí, a ještě za tmy se dostali nad oceán.

Kdesi v buši za jejich zády putovala tuna kokainu do tajného skladiště, kde bude pečlivě rozdělena na menší zásilky. Většina z nich zamíří k severu některou z dvaceti různých cest a některým z padesáti dopravních prostředků. Právě toto rozptýlení na malé balíčky přesvědčilo Kobru, že jakmile droga přistane na africké pevnině, obchod už nelze zastavit.

Místní pomocníci po celé západní Africe, k nimž patřili i muži na nejvyšších postech, nedostávali zaplaceno penězi, ale kokainem. Jak ho promění v majetek, byl jejich problém. A tak založili vedlejší, souběžné cesty, které rovněž vedly k severu, ovšem zboží putovalo výhradně v rukou a pod dohledem černých Afričanů. Tady vstupovali do hry Nigerijci. Ovládali většinu afrických trhů a svůj podíl prodávali výlučně prostřednictvím stovek nigerijských komunit rozšířených po celé Evropě.

Už v roce 2009 se na místní úrovni začal formovat problém, který jednou rozčílí dona tak, že se mu bude tmít před očima. Někteří afričtí spojenci se nechtěli spokojit jen s provizemi. Chtěli povýšit na velké hráče a místo hubeného paběrkování vydělávat na obrovských maržích jako běloši. Jenže don musel myslet na své evropské klienty. Odmítl Afričany pozvednout z pozice sluhů do pozice partnerů. A právě tento spící svár hodlal Kobra využít ve svůj prospěch.

Otec Isidro bojoval se svědomím a mnoho hodin strávil v modlitbách. Byl by se obrátil na otce provinciála, ale tento hodnostář už mu svou radu dal. Šlo o čistě osobní rozhodnutí a každý farář měl jednat sám za sebe. Otec Isidro se na to však necítil. Připadal si v pasti. Měl malý šifrovaný mobilní telefon, z něhož se dalo spojit jen s jediným číslem. Na tom čísle bude nahraný hlas hovořící sice s americkým přízvukem, ale plynnou španělštinou. Nebo může poslat zprávu. Nebo může mlčet. Nakonec ho k rozhodnutí rozhoupal ten mladík v cartagenské nemocnici.

Sám ho křtil a později biřmoval, byl jedním z mnoha děcek v jeho chudinské, dělnické farnosti u doků. Když ho přivolali k poslednímu pomazání, posadil se vedle lůžka, posouval si v prstech korálky a plakal.

„Ego te absolvo ab omnibus peccatis tuis,“ zašeptal, nomine Patris, et Filii et Spiritu Sancti.“ Udělal ve vzduchu znamení kříže a mladík, očištěn od hříchů, zemřel. Sestra stojící opodál mlčky zvedla bílé prostěradlo a přikryla zesnulému tvář. Teprve čtrnáctiletý, a o život ho připravilo předávkování kokainem.

„Ale čím zhřešil?“ ptal se tiše Boha, zatímco cestou domů ulicemi mezi ztemnělými doky přemítal o svém rozhřešení. Téže noci zavolal z malého mobilního telefonu.

Nepovažoval to za zradu důvěry seňory Cortezové. Dosud patřila mezi jeho farníky, narodila se a vyrostla ve slumu u doků, i když teď už bydlela v pěkném domku na soukromém pozemku ve stínu kopce La Popa. Její manžel Juan byl volnomyšlenkář, který nechodil na mše. Ale ona chodila a vodila s sebou i jejich dítě, milého chlapce, rozverného a darebného, jak jen kluci umějí být, ale v srdci dobrého a zbožného. Seňora se mu svěřila mimo zpovědnici a prosila ho o pomoc. Neporušoval tím pádem zpovědní tajemství. Zavolal a nechal krátký vzkaz.

Cal Dexter si vzkaz poslechl o čtyřiadvacet hodin později. Pak se vypravil za Paulem Devereauxem.

„V Cartageně žije jistý svářeč. Podle popisu skutečný mistr svého řemesla. Pracuje pro Kartel. Vytváří úkryty uvnitř ocelových trupů lodí maskované tak umně, že jsou prakticky neodhalitelné. Myslím, že bych tohohle Juana Corteze měl navštívit.“

„Souhlasím,“ přikývl Kobra.

KAPITOLA ŠESTÁ

Byl to pěkný domek, úhledný a jako ze škatulky, přesně ten typ, který do širého okolí hlásá, jak jsou lidé, kteří v něm žijí, hrdí na to, že se povznesli z dělnické třídy na úroveň zručných řemeslníků.

Svářeče vystopoval místní zástupce britské SOCA, Novozélanďan, jenž si během let ve Střední a Jižní Americe dokonale osvojil španělštinu. Měl dokonalé krycí zaměstnání jako učitel matematiky na námořní akademii. Tato pozice mu otevírala dveře do všech úřadů v Cartageně. Domek pro něj podle záznamů o pozemkové dani našel jistý známý z radnice.

Jeho odpověď na dotaz Cala Dextera byla chvályhodně stručná. Juan Cortez, loďařský řemeslník na volné noze, a jeho adresa. Tajný agent ještě přidal ujištění, že žádný další Juan Cortez nikde v okolí soukromých pozemků, jež pokrývají svahy kopce La Popa, nežije.

Cal Dexter dorazil do města o tři dny později, nepříliš majetný turista ubytovaný v levném hotýlku. Půjčil si skútr, jeden z desítek tisíc ve městě. Podle automapy našel příměstskou ulici ve čtvrti Las Flores, zapamatoval si cestu a projel se kolem.

Následujícího rána byl v ulici už před rozbřeskem, hrbil se u svého nepojízdného stroje a na chodníku vedle sebe měl vyskládané součástky, které se snažil dát dohromady. Kolem se rozsvěcela okna, jak se lidé budili do nového dne. Včetně těch v čísle sedmnáct. Cartagena je jihokaribské letovisko a po celý rok tu vládne příjemné počasí. Tohoto časného březnového jitra bylo mírně teplo. Později se udělá horko. První zaměstnanci začali vyrážet do práce. Dexter měl od skútru výhled na Ford Pinto zaparkovaný na vybetonované ploše před cílovým domem i na osvětlená okna, kde za záclonami rodina právě snídala. Svářeč vyšel předními dveřmi za deset minut sedm.

Dexter zůstal na místě. Nic jiného mu ani nezbývalo, když byl jeho skútr nepojízdný. Kromě toho sem dnes ráno nepřijel svářeče sledovat; jen zjistit čas odchodu do práce. Doufal, že Juan Cortez se bude stejného rozvrhu držet i následující den. Pozoroval, jak ho ford míjí, a všiml si, kde odbočuje k hlavní silnici. Nazítří bude od půl sedmé čekat na tom rohu, ovšem s helmou, v bundě a usazený na skútru. Ford zajel za roh a zmizel. Dexter smontoval svůj stroj a vrátil se do hotelu.

Viděl Kolumbijce dost zblízka na to, aby ho příště poznal. Věděl, v jakém autě jezdí a co má za číslo.

Následující ráno probíhalo stejně jako to první. V domku se rozsvítilo, následovala rodinná snídaně a polibky na rozloučenou. Dexter čekal na rohu od půl sedmé a na nastartované motorce předstíral, že telefonuje, aby ti dva nebo tři kolemjdoucí chápali, proč stojí. Nikdo si ho nevšímal. Ford s Juanem Cortezem za volantem kolem něj projel ve tři čtvrtě na sedm. Nechal ho urazit asi sto metrů, pak se vydal za ním.

Svářeč projel čtvrtí La Quinta a pak zamířil k jihu, po pobřežní dálnici Carretera Troncal West. Pochopitelně, téměř všechny doky se nacházejí právě tam, podél oceánu.

Doprava zhoustla, ale pro případ, že by měl svářeč ostříží zrak, Dexter dvakrát využil červenou a schoval se za nákladní vůz.

Poprvé se vynořil ve větrovce obrácené naruby. Předtím byla sytě červená, teď blankytně modrá. Na další křižovatce se svlékl do bílé košile. Byl koneckonců jedním i davu skútristů na cestě do práce.

Silnice ubíhala dál a dál. Doprava postupně řídla. Zbylá vozidla mířila do doků na Carretera de Mamonal. Dexter opět změnil přestrojení, uložil si přílbu mezi kolena a nasadil si bílou vlněnou čapku. Nezdálo se, že mu muž vpředu věnuje pozornost, ale v tak řídké dopravě raději zvětšil rozestup na sto metrů. Konečně svářeč odbočil. Byli už pětadvacet kilometrů jižně od města, za petrochemickými doky a doky pro tankery, a blížili se do míst, kde se prováděla údržba univerzálních nákladních lodí. Dexter si u odbočky k loděnici Sandoval povšiml velkého reklamního plakátu. Příště ji bezpečně pozná.

Zbytek dne strávil projížděním silnice k městu a hledáním vhodného místa k únosu. Pozdě odpoledne ho našel: odlehlý úsek, kde měla silnice jen jeden pruh v každém směru a odpojovala se z ní nezpevněná cesta vedoucí do hustých mangrovů. Silnice tu asi půl kilometru běžela rovně a pak se na obou koncích stáčela.

Večer čekal na křižovatce, kde ze silnice odbočovala cesta do loděnice Sandoval. Ford se objevil krátce po šesté, v rychle postupujícím soumraku, kdy do úplné tmy chybělo už jen několik minut. Byl jedním z desítek aut a skútrů, které mířily zpátky do města.

Třetího dne vjel Dexter do loděnice. Zjevně tu neměli žádnou ostrahu. Zaparkoval a vydal se na obhlídku. Skupinka loďařů, kterou potkal, si s ním vyměnila veselé „Hola“. Našel parkoviště pro zaměstnance a objevil na něm forda, jak čeká na svého majitele, který se právě uvnitř lodě v suchém doku činil s kyslíkoacetylenovým hořákem. Následujícího rána odletěl Dexter zpátky do Miami, aby naverboval tým únosců a připravil plán. O týden později byl zpátky, tentokrát už ne tak legálně.

Přistál na kolumbijské vojenské základně v Malambu, kde sídlily sdružené americké jednotky pozemní armády, letectva a námořnictva. Přiletěl letounem C130 Hercules z letecké základny Eglin na floridském výběžku. Z Eglinu se řídí tolik černých operací, že se mu začalo říkat prostě „Centrála špionů“.

V Herculovi si přivezl všechno potřebné vybavení a s ním i šest zelených baretů. Přestože pocházeli z Fort Lewis ve státě Washington, už s nimi pracoval dříve, a teď vyhověli jeho přání. Ve Fort Lewis sídlí 1. skupina speciálních sil známá jako operační jednotka Alpha 143. Byli to specialisté na boj v horách, přestože v Cartageně žádné hory nejsou.

Měl štěstí, že je zastihl na základně, doma z Afghánistánu, během onoho poměrně krátkého období nudy. Když jim nabídl krátkou černou operaci, přihlásili se jako dobrovolníci úplně všichni, ale on jich potřeboval jen šest. Trval na tom, že dva z nich musejí být Hispánci a musejí umět plynně španělsky. Nikdo z nich netušil, o co v celé operaci půjde, a kromě bezprostředních podrobností ani nic vědět nepotřebovali. Všichni znali pravidla. Dozvědí se jen to, co bude nezbytně nutné pro splnění mise. Nic víc.

Dextera potěšilo, čeho byl podpůrný tým projektu Kobra v tak krátkém termínu schopný dosáhnout. Černá dodávka byla sice americké výroby, ale to platilo o polovině vozidel na kolumbijských silnicích. Doklady měla v nejlepším pořádku a poznávací značka vypadala jako cartagenská. Potisk na obou bocích hlásal: Lavandería de Cartagena. Vozidla prádelen zřídka budí podezření.

Zkontroloval všechny tři uniformy cartagenské policie, oba proutěné koše, přenosné semafory a zmražené tělo, uložené se suchým ledem v mrazicím boxu. To mělo zůstat na palubě Hercula, dokud ho nebudou potřebovat.

Kolumbijská armáda projevovala maximální pohostinnost, nebylo však třeba její přízně zneužívat.

Cal Dexter si krátce prohlédl mrtvolu. Správná výška, správná postava, přibližně správný věk. Nějaký chudák, který se snažil přežívat mimo civilizaci ve washingtonských lesích a kterého přede dvěma dny našli dva strážci národního parku Mount St. Helens a dopravili ho do márnice v Kelso, kde byla konstatována smrt podchlazením.

Dexter nechal tým, aby si operaci dvakrát vyzkoušel nanečisto. Půlkilometrový úsek úzké silnice, který Dexter vybral, si prohlédli ve dne i v noci. Třetího večera byli připravení k akci. Všichni věděli, že podstatná je jednoduchost a rychlost. Třetího odpoledne Dexter zaparkoval dodávku asi padesát metrů hluboko mezi mangrovy na cestě, která se odpojovala zhruba v polovině onoho dlouhého úseku rovné silnice.

Na mopedu, který byl součástí výbavy, dojel ve čtyři hodiny na zaměstnanecké parkoviště u loděnice Sandoval, v podřepu se připlížil k fordu a vypustil mu vzduch ze dvou pneumatik: z jedné zadní a z rezervy v kufru. Ve čtvrt na pět byl zpátky u svého týmu.

Na parkovišti u loděnice došel Juan Cortez ke svému vozu, všiml si prázdné pneumatiky, zaklel a otevřel kufr, aby vyndal rezervu. Když zjistil, že i ta je prázdná, ulevil si ještě hlasitěji a vypravil se do skladu, aby si půjčil pumpičku. Když se konečně mohl vydat na cestu, měl hodinu zpoždění a vládla černočerná tma. Všichni jeho spolupracovníci byli dávno pryč.

Pět kilometrů od loděnice stál tiše a neviditelně mezi keři u silnice muž s noktovizorem. Protože všichni Cortezovi kolegové odjeli už dříve, byla doprava velmi řídká. Muž ukrytý v podrostu byl Američan, mluvil plynně španělsky a měl na sobě uniformu cartagenské dopravní policie. Ford Pinto znal z fotografií, které pořídil Dexter. Vůz kolem něj projel pět minut po sedmé. Muž vytáhl baterku a třikrát blikl ve směru na Cartagenu.

Dexter připravený na rovném úseku silnice vzal červené výstražné světlo, postavil se s ním doprostřed vozovky a začal jím mávat na blížící se přední reflektory. Sotva Cortez výstražné světlo spatřil, začal zpomalovat.

Muž, který prve vzadu čekal v houští, vedle sebe postavil přenosný semafor, rozsvítil na něm červenou a pro následující dvě minuty zastavil další dva vozy mířící do města. Jeden z řidičů se vyklonil ven a zavolal: „Qué pasa?“

„Dos momentos, nada mas,“ odpověděl policista. Jen pár vteřin.

O půl kilometru blíž k městu se na silnici postavil druhý zelený baret v policejní uniformě, rozsvítil přenosný semafor a pro příští dvě minuty zadržel tři vozy v opačném směru. Na rovném úseku uprostřed se tedy nemuseli obávat vyrušení a všichni případní očití svědkové zůstali z dohledu za zatáčkami.

Juan Cortez zpomalil a zastavil. Policista s přátelským úsměvem přistoupil k okénku řidiče. Díky teplému večeru už bylo stažené.

„Mohu vás požádat, abyste vystoupil z vozu, seňore?“ pronesl Dexter a otevřel dveře. Cortez zaprotestoval, ale vystoupil. Potom se všechno seběhlo příliš rychle. Později si vybavoval dva muže, kteří se vynořili ze tmy; silné paže; kapesník napuštěný chloroformem; krátký boj; pohasínající vědomí; tmu.

Během třiceti vteřin měli únosci bezvládné tělo svářeče v dodávce zaparkované opodál na nezpevněné cestě. Dexter usedl za volant fordu a odvezl ho po téže cestě z dohledu. Potom doklusal zpátky na silnici.

Pátý zelený baret seděl za volantem dodávky a šestý následoval Dextera. Ten u silnice vydal do vysílačky pokyn určený prvním dvěma mužům. Ti zvedli z asfaltu semafory a mávli na stojící auta, že mohou jet.

Dvě k Dexterovi dorazila ve směru od loděnice, tři ve směru od města. Zvědaví řidiči spatřili u kraje silnice policistu, vedle něj překocený moped a na zemi sedícího muže s hlavou v dlaních - šestý voják v džínách, teniskách a bomberu. Policista na ně netrpělivě mávl, ať pokračují v jízdě. Přestaňte zírat, chlap prostě spadl z motorky.

Když zmizeli z dohledu, pokračoval na rovném úseku silnice běžný provoz, ale další řidiči už nic neviděli. Všech šest mužů, přenosné semafory i moped byli v dodávce. Cortez, stále v bezvědomí, putoval do proutěného koše. Z druhého vytáhli vak na mrtvoly, jehož obsah už začínal povolovat a vydávat nepříjemný zápach.

Ford s dodávkou si vyměnily místa. Oba vozy se vrátily k silnici. Bezvládnému Cortezovi ulevili od peněženky, mobilu, pečetního prstenu, hodinek a medailonku s jeho svatým patronem, který nosil na krku. Mrtvola vytažená z pytle už na sobě měla stejné šedé bavlněné montérky, jako nosil Cortez.

Naaranžovali na mrtvé tělo všechny Cortezovy osobní věci. Peněženku strčili mrtvole pod zadek, když ji usazovali za volant fordu. Čtyři silní muži zabrali zezadu a najeli s vozem do stromu u silnice.

Zbylí dva zelení bareti přinesli z dodávky několik pětilitrových kanystrů s benzinem a pořádně ford zavlažili. Nepochybně vybuchne i nádrž vozu a dokoná dílo zkázy.

Když bylo všechno hotovo, nalezlo si šest vojáků do dodávky. Počkají na Dextera o tři kilometry dál. Po silnici projela dvě auta. Potom nic. Černá dodávka s potiskem cartagenské prádelny najela na asfalt a vyrazila k městu. Dexter počkal vedle svého mopedu, dokud nebyla silnice prázdná, pak vytáhl z kapsy kámen obalený hadrem namočeným v benzinu, zapálil ho a ze vzdálenosti deseti metrů hodil. Ozvalo se duté „hump“ a ford vzplál jako pochodeň. Dexter co nejrychleji odjel.

O dvě hodiny později projela černá dodávka bez zastavení branou vojenské základny v Malambu. Pokračovala přímo k otevřeným zadním vratům hercula a vzhůru po nájezdové rampě. Posádka letounu, upozorněná telefonátem z mobilu, měla všechny formality vyřízené a motory Allison připravené ke startu. Sotva se zadní vrata zavřela, letadlo dorolovalo na vzletovou dráhu, vzneslo se do vzduchu a zamířilo k Floridě.

V trupu pomalu opadlo napětí a přešlo v úsměvy, potřásání rukama a plácání po zádech. Omámeného Juana Corteze vytáhli z koše na prádlo, opatrně ho položili na matraci a jeden ze zelených baretů, vyškolený jako zdravotník, mu píchl injekci. Byla neškodná, jen mu měla zaručit několik hodin bezesného spánku.

V deset už byla seňora Cortezová starostmi bez sebe. Když se vrátila domů, našla na záznamníku vzkaz od manžela. To bylo krátce před šestou. Juan jí chtěl sdělit, že má prázdnou pneumatiku, takže se možná až o hodinu opozdí. Syn už byl dávno doma ze školy a měl hotové úkoly. Chvíli si hrál s gameboyem, potom si také začal dělat starosti a pokoušel se utěšovat mámu. Ta několikrát zkusila zavolat manželovi na mobil, ale nedočkala se odpovědi. A když později přístroj strávily plameny, přestal i zvonit. V půl jedenácté zavolala na policii.

Ve dvě ráno si někdo na velitelství cartagenské policie spojil vyhořelé auto, které na silnici do Mamonalu narazilo do stromu a vybuchlo, se ženou v Las Flores, šílenou obavami z toho, že se její manžel nevrátil z práce v loděnici. Loděnice, uvědomil si mladý policista na noční směně, se nacházejí v Mamonalu. Zavolal do městské márnice.

Té noci měli čtyři úmrtí: jednu vraždu při potyčce gangů ve vykřičené čtvrti, dvě ošklivé havárky a jeden infarkt v kině. Soudní lékař měl ještě ve tři ráno plné ruce práce.

Potvrdil, že z vraku jednoho auta vyprostili těžce popálené tělo, v obličeji k nepoznání, ale některé nalezené předměty jsou v dostatečně zachovalém stavu, aby mohly posloužit k identifikaci. Zabalí je a ráno pošle na velitelství.

V šest hodin byly nálezy z uplynulé noci podrobeny prohlídce na policii. Žádná ze tří dalších obětí nepřišla do styku s ohněm. Jedna hromádka předmětů dosud páchla benzinem a kouřem. Obsahovala roztavený mobilní telefon, pečetní prsten, medailonek se svatým, hodinky, na jejichž řemínku se dosud nacházely zbytky tkáně, a peněženku. Ta unikla plamenům pravděpodobně proto, že na ní mrtvý řidič seděl. Uvnitř byly doklady, některé dosud čitelné. Řidičský průkaz zněl jasně na jméno Juan Cortez. A ta vyplašená paní, která volala z Las Flores, se představila jako Cortezová.

V deset dopoledne jí na dveře zaklepali dva policisté. Oba s vážným výrazem ve tváři. Jeden z nich začal: „Seňora Cortez, lo siento muchissimo…“ Je mi to nesmírně líto.

Seňora Cortezová rázem omdlela.

Formální ověření totožnosti nepřipadalo v úvahu. Následující den, doprovázena a podpírána dvěma sousedkami, se seňora Irina Cortezová dostavila do márnice. Z jejího manžela zůstala jen zuhelnatělá, zčernalá skořápka kostí a roztaveného masa, hroudy uhlíku, zuby vyceněné do šíleného šklebu. Soudní lékař ji se souhlasem policisty pohledu na tyto pozůstatky ušetřil.

Se slzami v očích však potvrdila totožnost hodinek, pečetního prstenu, medailonku, roztaveného mobilního telefonu a řidičského průkazu. Patolog podepíše přísežné prohlášení, že tyto předměty byly nalezeny u mrtvoly, a dopravní oddělení potvrdí, že toto tělo bylo skutečně vyproštěno z vyhořelého vozu, který prokazatelně patřil Juanu Cortezovi, jenž ho toho večera také řídil. To by k uspokojení byrokracie mělo stačit.

O tři dny později uložili v Cartageně neznámého amerického zálesáka do hrobu svářeče Juana Corteze, manžela a otce. Irina nebyla k utišení, Pedro tiše popotahoval. Bohoslužbu vedl otec Isidro. I on prožíval nemalá muka.

Způsobil to jeho telefonát? ptal se v duchu pořád dokola. Prozradili se Američané? Zklamali jeho důvěru? Dozvěděl se o tom Kartel? Dospěli k závěru, že se je Cortez chystá zradit, a ne že byl sám zrazen? Jak mohli být Američané tak hloupí?

Nebo šlo o pouhou shodu okolností? Obyčejnou, děsivou shodu okolností? Věděl, co Kartel provede s každým podezřelým, bez ohledu na to, jak vratké jsou proti němu důkazy. Jak ale mohli Juana Corteze podezřívat, že není jejich oddaným řemeslníkem, kterým ve skutečnosti zůstal až do samého konce? A tak zakončil bohoslužbu, díval se, jak na víko rakve dopadá hlína, a pokusil se utěšit vdovu a sirotka ujištěním, že je Bůh opravdu miluje, přestože se to těžko chápe. Potom se vrátil do svého spartánského obydlí, aby se modlil, modlil a modlil za odpuštění.

Letizia Arenalová byla v sedmém nebi. Pošmourný dubnový den v Madridu jí nemohl ani v nejmenším zkazit náladu. Cítila uvnitř takové štěstí a teplo jako nikdy dřív. Tepleji by jí mohlo být už jen v jeho náruči.

Seznámili se přede dvěma týdny na terase jedné kavárny. Už si ho tam všimla dřív, pokaždé byl sám a pokaždé se učil. Onoho dne, kdy došlo k prolomení ledů, tam byla s partou kamarádů ze školy, smáli se a žertovali a on seděl hned u vedlejšího stolu. V polovině jara byla terasa ještě zasklená. Otevřely se dveře a vítr z ulice jí sfoukl několik papírů na zem. On se sehnul, aby je sebral. Ona se také sehnula a jejich oči se setkaly. V duchu se podivila tomu, že si až do té chvíle nevšimla, jaký je to fešák.

„Goya,“ řekl. Myslela si, že se představuje. Pak si všimla, že drží jeden z jejích papírů. Byla to reprodukce olejomalby.

„Chlapci trhající ovoce,“ dodal. „Goya. Studujete umění?“

Přikývla. Připadalo jí přirozené, že ji chce doprovodit domů, že spolu diskutují o Zurbaránovi, Velázquezovi, Goyovi. Dokonce jí připadalo přirozené i to, když ji něžně políbil na studené rty. Klíč od domu jí málem vypadl z prstů.

„Domingo,“ řekl. A nemyslel tím den v týdnu, tentokrát se skutečně představoval. „Domingo de Vega.“

„Letizia,“ odpověděla. „Letizia Arenalová.“

„Slečno Arenalová,“ pronesl tiše, „myslím, že vás vezmu na večeři. Nemá smysl se bránit. Vím, kde bydlíte. Pokud odmítnete, prostě se tady stočím do klubíčka a zemřu vám přede dveřmi.“

„To byste asi neměl, seňore de Vego. Abych tomu zabránila, povečeřím s vámi.“

Vzal ji do staré restaurace, kam chodili na jídlo conquistadoři, když přijeli ze svých domovů v divoké Estremaduře, aby se ucházeli o přízeň krále a nechali se jím vyslat objevovat Nový svět. Když jí ten příběh - naprosto nesmyslný, protože Sobrino de Botín v Calle de los Cuchilleros je sice stará restaurace, ale ne až tak stará - dovyprávěl, zachvěla se a rozhlédla se kolem, jestli tady ti dávní dobrodruzi dosud nesedí.

Pověděl jí, že pochází z Portorika a mluví také plynně anglicky, mladý diplomat při Spojených národech, který touží stát se jednou velvyslancem. Teď má však tříměsíční studijní volno, posvěcené vedoucím delegace, aby se v madridském Pradu mohl věnovat své skutečné lásce, španělskému klasicistnímu malířství.

A připadalo jí přirozené, že s ním skončila v posteli, kde ji pomiloval jako žádný muž předtím, i když je nutno přiznat, že zatím poznala jen tři.

Cal Dexter byl sice tvrdý, ale pořád si zachovával určité svědomí. Jemu by využití profesionálního gigola možná připadalo příliš chladnokrevné, Kobra však žádné podobné skrupule neměl. Pro něj existovalo jen vítězství nebo prohra a prohru by nikdy neodpustil.

Dosud obdivoval a uctíval nemilosrdného mistra špionáže Markuse Wolfa, který léta řídil východoněmeckou špionážní síť, jež bez problémů strčila do kapsy složky kontrašpionáže svých západoněmeckých nepřátel. Wolf velice často využíval sexuální vábničky, ale obyčejně přesně naopak, než je obvyklé.

Obvykle to fungovalo tak, že se lehkověrný západní papaláš nechal zlákat sexy prostitutkou někam, kde mohl být vyfocen a vydíráním přinucen ke spolupráci. Wolf využíval svůdných mladíků; nikoli na homosexuály v řadách diplomatů (ačkoli ani před tím by se nezastavil), ale na přehlížené, v lásce zanedbávané staré panny, které tak často pracovaly jako soukromé sekretářky vysoce postavených a mocných západních Němců.

Skutečnost, že poté, co se přišlo na to, jak se nechaly napálit, poté, co samy pochopily, jaké hlouposti se dopustily, když ze šéfových složek ofotily tajné materiály nepředstavitelného významu a předaly je svému Adonisovi, skončily zničené a znemožněné na lavici obžalovaných západoněmeckého soudu nebo si vzaly život ve vyšetřovací vazbě, Markuse Wolfa ani v nejmenším netrápila. On hrál tu velkou hru proto, aby vítězil. A vítězil.

Po pádu Východního Německa musel západní soud zprostit Wolfa viny, protože nikdy nezradil svou vlast. A tak zatímco ostatní putovali za mříže, on si užíval slušného důchodu, dokud nezemřel přirozenou smrtí. Onoho dne, kdy se o tom Paul Devereaux doslechl, v duchu smekl a za starého ateistu se pomodlil. A vůbec neváhal vyslat toho hezouna Dominga de Vegu do Madridu.

Juan Cortez se probíral velice zvolna a prvních pár vteřin měl dojem, že se snad dostal do ráje. Ve skutečnosti byl jen v pokoji, jaký nikdy dřív neviděl. Pokoj byl rozměrný, stejně jako postel, v níž Juan Cortez ležel, měl pastelové stěny a v oknech stažené rolety, za nimiž svítilo slunce. Šlo o VIP apartmán důstojnického klubu na letecké základně Homestead na jižní Floridě.

Když se mu projasnil zrak, povšiml si froté županu přehozeného přes židli vedle postele. Zhoupl zdřevěnělé nohy na podlahu, uvědomil si, že je nahý, a župan si navlékl. Na nočním stolku stál telefon. Zvedl sluchátko a několikrát zaskřehotal „Oiga“, ale nikdo neodpověděl.

Došel k jednomu z velkých oken, odhrnul roh rolety a vykoukl ven. Spatřil udržované trávníky a vlajkový stožár, na němž se třepotaly hvězdy a pruhy.

Takže žádný ráj; pro něj spíš přesný opak. Unesli ho Američané.

Slýchal hrůzné historky o přepravě zajatců ve ztemnělých letounech do cizích zemí, o mučení na Blízkém východě a ve Střední Asii, o létech v kubánské enklávě zvané Guantánamo.

Přestože do telefonu vedle postele nikdo neodpověděl, na druhém konci linky zaznamenali, že je Juan Cortez vzhůru. Otevřely se dveře a vešel stevard v bílém saku s podnosem. Na něm bylo jídlo, dobré jídlo, a Juan Cortez nejedl od chvíle, kdy před dvaasedmdesáti hodinami v loděnici Sandoval spořádal oběd, který mu připravila manželka. Netušil, že od té doby uplynuly tři dny.

Stevard položil tác, usmál se a pokynul ke dveřím do koupelny. Juan Cortez nahlédl dovnitř. Mramorová koupelna římských císařů, jako vídal v televizi. Stevard naznačil, že to všechno je jeho: sprcha, záchod, holení, zkrátka všechno. Potom se vzdálil.

Svářeč se zahleděl na šunku s vejci, džus, toust s džemem, kávu. Z vůně šunky a kávy se mu začaly sbíhat sliny. Nejspíš v tom budou nějaká narkotika, uvažoval, možná jed. Ale co? Beztak si s ním můžou dělat, co chtějí.

Posadil se a pustil se do jídla. Přemýšlel o svých posledních vzpomínkách: policista, který ho žádá, aby vystoupil z vozu, ocelové paže kolem trupu, dusivý kapesník přitisknutý na obličej, pocit pádu. Neměl mnoho pochybností o tom, proč tu je. Pracoval pro Kartel. Ale jak se to mohli dozvědět?

Když dojedl, vyzkoušel koupelnu: došel si na záchod, osprchoval se, oholil. Stála tu lahvička vody po holení. Nijak s ní nešetřil. Jen ať to zaplatí. Byl vychován v mylné představě, že všichni Američané jsou bohatí.

Když se vrátil do pokoje, čekal tam na něj muž: postarší, s šedivými vlasy, středního vzrůstu, šlachovité postavy. Přátelsky se usmál, velice americky. A promluvil španělsky.

„Hola, Juan. Qué tal?“ Zdravím, Juane. Jak se vede? „Me llamo Cal. Hablamos un ratito.“ Já jsem Cal. Pojďme si promluvit.

Lest, pochopitelně. Později přijde mučení. A tak se usadili do křesel a Američan mu vysvětlil, co se stalo. Pověděl mu o únosu, o zapáleném fordu, o mrtvole za volantem. Pověděl mu o identifikaci těla na základě peněženky, hodinek, prstenu a medailonku.

„A moje žena a syn?“ zeptal se Cortez.

„Ty to naprosto zničilo. Myslí si, že byli na vašem pohřbu. Chceme je přivézt sem za vámi.“

„Za mnou? Sem?“

„Juane, příteli, smiřte se se skutečností. Zpátky nemůžete. Kartel by vám neuvěřil ani slovo. A dobře víte, jak nakládají s lidmi, o nichž si myslí, že přeběhli na naši stranu. A s jejich rodinami. V tomhle ohledu se chovají jako barbaři.“

Cortez se rozklepal. Ano, tohle moc dobře věděl. Na vlastní oči sice nic neviděl, ale leccos slyšel. Slyšel a bylo mu z toho zle. Vytrhané jazyky, pomalé umírání, vyhlazení celých rodin. Rozklepal se strachy o Irinu a Pedra. Američan se předklonil.

„Smiřte se se skutečností. Teď jste tady. Nemá smysl diskutovat o tom, jestli bylo správné vás unést, nebo nebylo. Jste tady a žijete. Ale Kartel se domnívá, že jste po smrti. Dokonce vyslali pozorovatele na váš pohřeb.“

Dexter vytáhl z kapsy saka DVD, zapnul velkou plazmovou obrazovku, vložil disk do přehrávače a na dálkovém ovladači stiskl „play“. Záznam byl zjevně pořízen ze střechy nějaké výškové budovy asi půl kilometru od hřbitova, ale zvětšený obraz byl nádherně ostrý.

Juan Cortez sledoval svůj vlastní pohřeb. Tvůrci filmu se zaměřili na plačící Irinu, podpíranou sousedkou. Na jeho syna Pedra. Na otce Isidra. Na muže v černém obleku, s kravatou a přiléhavými slunečními brýlemi - zachmuřeného pozorovatele vyslaného na donův rozkaz. Film skončil.

„Vidíte,“ pronesl Američan a odhodil dálkové ovládání na postel. „Zpátky nemůžete. Ale nebudou po vás pátrat. Ani teď, ani nikdy později. Juan Cortez uhořel ve svém voze. Tečka. Musíte zůstat s námi, tady ve Spojených státech. A my se o vás postaráme. Neublížíme vám. Máte moje slovo, a já ho držím. Pochopitelně dostanete nové jméno a trochu vám změníme vizáž. Máme takzvaný Program na ochranu svědků. Zapojíme vás do něj.

Bude z vás nový člověk, Juane Cortezi, s novým životem na novém místě; dostanete novou práci, nový domov, nové přátele. Všechno nové.“

„Ale já nic nového nechci,“ rozkřikl se zoufale Cortez. „Chci zpátky svůj starý život.“

„Zpátky nemůžete, Juane. Starý život pro vás navždy skončil.“

„A moje žena a můj syn?“

„Nevidím důvod, proč by do toho nového života nemohli vstoupit s vámi. V naší zemi je spousta míst, kde svítí slunce zrovna jako v Cartageně. Žijí tu tisíce a tisíce Kolumbijců, legálních přistěhovalců, kteří se tu usadili a našli tu štěstí.“

„Ale jak by mohli…?“

„Můžeme je sem přivézt. Můžete Pedra vychovat tady. Co by z něj bylo v Cartageně? Svářeč jako vy? Aby se den co den potil v loděnici? Tady může být za dvacet let čímkoli. Lékařem, právníkem, klidně i senátorem.“

Kolumbijský svářeč na něj zíral s otevřenou pusou.

„Můj syn Pedro, senátorem?“

„Proč ne? Tady z chlapce může vyrůst cokoli. Říkáme tomu americký sen. Za tuhle laskavost od vás však budeme potřebovat určitou pomoc.“

„Já nemám co nabídnout.“

„Ale máte, můj příteli Juane, jistěže máte. Ten bílý prášek tady v naší zemi ničí životy mladých lidí přesně takových, jako je váš Pedro. A dostává se sem v lodích, ukrytý na místech, která nikdy neodhalíme. Vzpomeňte si na ty lodě, Juane, na ty, na nichž jste pracoval. Já teď musím jít.“ Cal Dexter vstal a poplácal Corteze po rameni. „Promyslete si to. Pusťte si ještě jednou to video. Irina pro vás truchlí. Pedro pláče pro mrtvého tatínka. Představte si, jaké by to bylo, kdybychom je přivezli sem za vámi. Stálo by vás to jen několik jmen. Za čtyřiadvacet hodin se vrátím. Obávám se, že tu zatím budete muset zůstat. Pro své vlastní dobro. Aby vás náhodou někdo nezahlédl. Je to nepravděpodobné, ale mohlo by se to stát. Tak tu zůstaňte a přemýšlejte. Moji lidé se o vás postarají.“

Trampová loď Sidi Abbas by nikdy nevyhrála žádnou soutěž krásy a její celková hodnota coby malého obchodního plavidla představovala pouhý zlomek ceny těch osmi balíků, které vezla v nákladovém prostoru.

Vyplula ze Sirtského zálivu u libyjského pobřeží a mířila k italské provincii zvané Kalábrie. Navzdory obvyklým nadějím turistů dokáže být Středozemní moře pořádně divoké. Prorezlou trampovou loď, která se východně od Malty pachtila a supěla ke špičce italského poloostrova, bičovaly obří vlny rozpoutané bouře.

Oněch osm balíků představovalo náklad, který byl před měsícem s plným vědomím přístavních orgánů v Conakry, hlavním městě té druhé Guineje, vyložen z větší dopravní lodě z Venezuely. Z deštných lesů tropické Afriky putovalo zboží nákladními vozy přes savanu a přes rozpálený písek Sahary. Většina řidičů by se takové cesty zalekla, ale zocelení muži, kteří řídili silniční vlaky, byli na náročné podmínky zvyklí.

Hodinu za hodinou, den za dnem seděli za volanty obřích tahačů a vedli je po silnicích plných výmolů a po cestách mezi dunami. Na každé hranici a celnici bylo třeba podmazat ruce, které zvedaly závory, zatímco podplacení úředníci odvraceli zrak s tlustým balíčkem stoeurových bankovek v zadní kapse.

Trvalo to měsíc, ale s každým metrem, o který se náklad přiblížil Evropě, se hodnota všech osmi balíků víc a víc blížila astronomickým evropským cenám. Až nakonec silniční vlak zastavil u zaprášené boudy těsně před městem, jež bylo jeho skutečnou cílovou stanicí.

Menší nákladní vozy nebo spíš jen otlučené pickupy převezly balíky kolem města do nevábné rybářské vesničky, vlastně pouhé hrstky vepřovicových chatrčí u moře, z něhož téměř zmizely ryby, kde v polorozbořeném doku čekala nějaká trampová loď jako Sidi Abbas.

Onoho dubna už měla trampová loď před sebou jen poslední úsek plavby do kalábrijského přístavu Gioia Tauro, kompletně ovládaného mafií ‚Ndrangheta. Na onom místě změní zboží majitele. Úkol Alfreda Suareze ve vzdálené Bogotě bude u konce; otěže převezme samozvaná Ctihodná společnost. Splatí se padesátiprocentní dluh, ohromné jmění se vypere přes nějakou italskou verzi Banco Guzmán.

Z Gioia Tauro, jen pár kilometrů od kanceláře státního prokurátora v hlavním městě Reggio di Calabria, poputuje zboží již v mnohem menších balíčcích na sever do italského kokainového centra, Milána.

Nic z toho kapitán Sidi Abbasu nevěděl ani ho to nezajímalo. Jen si oddechl, když minuli přístavní vlnolam v Gioia Tauro a konečně unikli rozbouřeným vodám. Do Evropy dorazily další čtyři tuny kokainu a mnoho kilometrů vzdálený don mohl být spokojený.

Juan Cortez si ve svém pohodlném, leč osamělém vězení mnohokrát přehrál DVD z pohřbu a pokaždé, když spatřil ztrhanou tvář své ženy a svého syna, vhrkly mu do očí slzy. Toužil je znovu vidět, obejmout Pedra, spát s Irinou. Ale věděl, že Yanqui má pravdu; už nikdy nesmí zpátky. I kdyby odmítl spolupracovat a poslal jim vzkaz, znamenalo by to pro ně rozsudek smrti nebo něco ještě horšího.

Když se Cal Dexter vrátil, svářeč kývl na souhlas.

„Ale mám podmínku,“ řekl. „Teprve až budu držet syna v náručí, až políbím svou ženu, teprve pak si vzpomenu na ty lodě. Do té doby ani slovo.“

Dexter se usmál.

„O nic jiného jsem nežádal,“ pronesl, „teď nás však čeká práce.“

Přišel nahrávací technik a pořídili záznam. Přestože technologie to nebyla právě nejnovější, nebyl právě nejnovější ani Cal Dexter, jak sám občas žertoval. Upřednostňoval starý magnetofon Pearlcorder, malý, spolehlivý a s kazetou tak titěrnou, že se dal ukrýt ledaskde. Udělali také několik fotek. Corteze tváří v tvář objektivu, s aktuálním vydáním Miami Heraldu, na němž bylo jasně čitelné datum, a svářečova mateřského znaménka podobného sytě růžové ještěrce na pravém stehně. Jakmile měl Dexter důkazy pohromadě, odešel.

Jonathanu Silverovi pomalu docházela trpělivost. Žádal pravidelná hlášení o průběhu akce, ale Devereaux jednal nesnesitelně vyhýbavě. Náčelník štábu v Bílém domě na něj bez ustání dotíral.

Oficiální síly práva a pořádku pracovaly stejně jako dřív. Z kapes daňových poplatníků se vynakládaly obrovské sumy, a přitom se zdálo, že se situace ještě zhoršuje.

Kdykoli se podařilo zajmout pašeráky, následovala halasná chvála; kdykoli se zabavila dodávka kokainu, citovala se jeho hmotnost a cena - vždy koncová cena zboží na ulici, nikoli cena na moři, protože ta byla nižší.

Ve třetím světě však zkonfiskované lodě zázračně unikaly z kotviště a mizely na oceánu; obviněné posádky se propouštěly na kauci a rovněž mizely bůhvíkam; ba co hůř, ztrácely se i zabavené náklady kokainu a obchody vesele pokračovaly. Zoufalým nohsledům DEA se zdálo, že na výplatní listině Kartelu je snad úplně každý. To bylo jádro Silverovy stížnosti.

Celý národ už se začínal balit na velikonoční prázdniny, ale muž, který ve svém domku v Alexandrii hovor přijal, zůstával ledově zdvořilý a nadále odmítal jakékoli ústupky.

„Úkol jsem dostal loni v říjnu,“ připomněl. „Řekl jsem, že na přípravu budu potřebovat devět měsíců. V náležitý čas se situace změní. Požehnané Velikonoce.“ A položil sluchátko.

Silver byl vzteky bez sebe. Tohle si k němu nikdo nemůže dovolit! S jedinou výjimkou, jak se zdálo, a tou byl Kobra.

Cal Dexter se přes leteckou základnu v Malambu vrátil do Kolumbie. Tentokrát si, s Devereauxovým přispěním, vypůjčil pracovní tryskáč Grumman od CIA. Ne kvůli pohodlí, ale kvůli rychlému úniku. V sousedním městě si pronajal auto a odjel do Cartageny. Nepřivezl si žádné bodyguardy. V určitých chvílích a na určitých místech stačí k úspěchu nenápadnost a rychlost. Pokud by došlo na fyzickou sílu a na pistole, znamenalo by to, že akce selhala.

Přestože on seňoru Cortezovou viděl ve dveřích, když polibkem vyprovázela manžela do práce, ona jeho neviděla nikdy. Byl Semama Santa a čtvrť Las Flores žila přípravami na velikonoční neděli. Kromě čísla sedmnáct.

Několikrát si oblast projel a čekal na soumrak. Nechtěl parkovat u obrubníku, aby ho náhodou nezmerčila zvědavá sousedka a nepřišla vyzvídat, co tam pohledává. Ale chtěl vidět, jak se uvnitř rozsvěcuje, než se zatáhnou závěsy. Vybetonovaná plocha před domem byla prázdná, což značilo nepřítomnost návštěvníků. Když se uvnitř rozsvítilo, viděl do místnosti. Seňora Cortezová a chlapec; žádní hosté. Byli sami. Došel ke dveřím a zazvonil. Otevřel mu syn, snědý citlivý kluk, kterého už viděl na videu z pohřbu. Smutný obličej. Bez úsměvu.

Dexter vytáhl policejní odznak, krátce ho ukázal a znovu schoval.

„Teniente Delgado, policía municipal,“ představil se chlapci. Odznak byl ve skutečnosti duplikátem odznaku miamské policie, ale to chlapec nevěděl. „Mohl bych mluvit s tvou matkou?“

Usnadnil chlapci odpověď tím, že se kolem něj tiše protáhl do chodby.

Pedro se rozběhl do nitra domu a volal: „Mama, está un oficial de la policía.“

Seňora Cortezová se s utěrkou v ruce vynořila ve dveřích do kuchyně. Obličej měla opuchlý od pláče. Dexter se vlídně usmál a pokynul k obývacímu pokoji. Byl tak zjevným pánem situace, že mu bez váhání vyhověla. Když se usadila, se synem starostlivě po boku, Dexter se sklonil a ukázal jí svůj pas. Americký.

Poklepal na orla na přední straně, znak Spojených států amerických.

„Nejsem od kolumbijské policie, seňoro. Jak vidíte, jsem Američan. Teď se prosím držte. A držte i svého syna. Jde o vašeho manžela Juana. Není mrtvý, je u nás na Floridě.“

Žena na něj několik vteřin nechápavě zírala. Pak si šokovaně přikryla ústa dlaní.

„No sepuede.“ To není možné, vydechla. „Viděla jsem tělo…“

„Nikoli, seňoro, viděla jste tělo jiného člověka přikryté prostěradlem, spálené k nepoznání. A viděla jste Juanovy hodinky, jeho peněženku, medailonek, pečetní prsten. To všechno nám dal. Ale tělo nebylo jeho. Šlo o nějakého nebohého vandráka. Juan je u nás na Floridě. Poslal mě, abych vás přivedl za ním. Oba. Podívejte se, prosím, na tohle…“

Z vnitřní kapsy vytáhl tři fotografie. Hleděl z nich Juan Cortez, živý, jak jen mohl být. Na druhém snímku držel v rukou nedávné vydání Miami Heraldu s jasně viditelným datem. Na třetím bylo jeho mateřské znaménko. To byl rozhodující důkaz. Nikdo jiný o něm nemohl vědět.

Znovu se rozplakala. „No comprendo, no comprendo,“ opakovala. Chlapec se sebral jako první. Začal se smát.

„Papá está en vida.“ Táta je naživu, zajásal.

Dexter vytáhl magnetofon a stiskl tlačítko „play“. Nevelkým pokojem se rozlehl hlas „mrtvého“ svářeče.

„Milovaná Irino, má lásko. Pedro, můj synu. Jsem to opravdu já…“

Skončil naléhavou prosbou, ať si Irina s Pedrem oba sbalí kufr s těmi nejdražšími věcmi, dají sbohem číslu sedmnáct a následují Američana.

Příští hodina byla plná pobíhání z místa na místo, slz a smíchu, balení, vybalování, dalšího balení, vybírání, zamítání a do třetice balení. Není snadné nacpat celý život do jediného kufru.

Když byli připravení, trval Dexter na tom, ať nechají rozsvíceno a zatažené závěsy, aby jejich odchod vyšel najevo co nejpozději. Seňora napsala podle diktátu dopis sousedům, který zanechala pod vázou na jídelním stole. Stálo v něm, že se rozhodla s Pedrem emigrovat a začít nový život.

V Grummanu cestou zpátky na Floridu Dexter vysvětlil, že nejbližší sousedé od ní dostanou ještě několik dopisů, odeslaných z Floridy, v nichž je ubezpečí, že si našla práci jako uklízečka, je v pořádku a vede se jí dobře. Kdyby se někdo přišel vyptávat, ukážou mu dopisy. Budou mít správnou známku, ale nebude na nich zpáteční adresa. Nikdo ji nikdy nevystopuje, protože ona bude ve skutečnosti úplně jinde. Potom přistáli v Homesteadu.

Ve VIP apartmánu proběhlo dlouhé znovushledání, opět se slzami i smíchem. A s děkovnými modlitbami za to vzkříšení. Potom se Juan Cortez, přesně jak slíbil, usadil s perem a papírem a začal psát. Možná se mu dostalo jen omezeného formálního vzdělání, ale měl fenomenální paměť. Zavřel oči, vrátil se ve vzpomínkách o několik let zpět, a napsal jméno. Pak další. A další.

Když dopsal a ujistil Dextera, že nevynechal ani jedinou, na níž pracoval, obsahoval jeho seznam sedmdesát osm lodí. A vzhledem k tomu, že u všech dostal za úkol vybudovat supertajnou schránku, bylo jasné, že všechny pašují kokain.

KAPITOLA SEDMÁ

Cal Dexter měl štěstí, že je společenský život Jeremyho Bishopa zhruba stejně rušný jako město po náletu. Velikonoce trávil předstíráním veselí v jistém venkovském hotelu, a tak když se Dexter omluvně zmínil, že má naléhavý úkol, k jehož splnění bude potřebovat počítačového génia u jeho databází, bylo to jako smilování z nebes.

„Mám jména nějakých lodí,“ vysvětlil Dexter, „celkem osmasedmdesát. Potřebuji o nich zjistit všechno, co půjde. Jak jsou velké, co vozí, komu patří - což se asi zjistit nepodaří, protože většina bude psaná na prázdné společnosti. Obchodní zástupce, současný nájemce, a zejména, aktuální poloha. Kde jsou právě teď?

Zkuste se třeba vydávat za nějakou obchodní společnost, klidně i virtuální, která potřebuje přepravit určité zboží. Shánějte se po obchodních zástupcích. Jakmile některou z těch sedmdesáti osmi vystopujete, zažádejte o pronájem. I kdyby šlo o nevhodnou tonáž, na nevhodném místě, a třeba vůbec nebyla k dispozici. To je fuk. Hlavně mi zjistěte, kde jsou a jak vypadají.“

„Myslím, že zvládnu něco lepšího,“ prohlásil šťastný Bishop. „Pravděpodobně budu schopný sehnat vám fotky.“

„Shora.“

„Shora? Pohled dolů?“

„Jo.“

„Z takového úhlu se lodě většinou nezobrazují.“

„Zkuste to. A soustřeďte se na ty, které pendlují mezi jihozápadním Karibikem a přístavy v USA a v Evropě.“

Jeremy Bishop, spokojeně usazený mezi klávesnicemi a monitory, během dvou dnů vypátral dvanáct z lodí uvedených Juanem Cortezem. Předal dosud zjištěné podrobnosti Dexterovi. Všechny lodě se nacházely buď přímo v Karibiku, nebo právě mířily do něj či z něj.

Dexter věděl, že některé lodě jmenované svářečem na žádném seznamu komerčních plavidel nefigurují. Šlo o mizerné rybářské čluny nebo trampové lodě tak malých tonáží, že se o ně komerční svět nezajímal. Hledání plavidel z těchto dvou kategorií bude nejtěžší, ale také nejdůležitější.

Na velké nákladní lodě bude možno upozornit celníky v cílovém přístavu. Lodě sice nejspíš nabírají náklad kokainu až na moři a vykládají ho pravděpodobně stejným způsobem, pokud však policejní psi objeví stopy po drogách v tajných úkrytech na palubě, což pravděpodobně objeví, plavidla bude možno tak jako tak zkonfiskovat.

Timu Manhireovi a jeho lisabonským analytikům dělali největší vrásky menší pašeráci, kteří se vynořovali z mangrovů a kotvili u dřevěných mol na západoafrických říčkách. Ukázalo se, že pětadvacet lodí z Cortezova seznamu je zapsáno u firmy Lloyd’s; zbytek byl mimo radar.

I vyřazení těchto pětadvaceti však bude pro dopravní rezervy Kartelu znamenat velkou ránu. Ale až za čas.

Kobra ještě nebyl připravený. Zato TR-1 byly.

Major Joao Mendoza, veterán brazilského letectva, přiletěl na Heathrow začátkem května. Cal Dexter na něj čekal před vchodem celního prostoru terminálu tři. Nečinilo mu potíže bývalého pilota rychlých tryskáčů poznat, pamatoval si jeho tvář z fotografie.

K Mendozovi je před půl rokem přivedlo dlouhé a náročné pátrání. Během něj se Dexter ocitl mimo jiné v Londýně na obědě s někdejším náčelníkem štábu Královského letectva. Armádní generál se po jeho hlavním dotazu dlouze zamyslel.

„To asi ne,“ pronesl nakonec. „Jen tak z čistého nebe, hm? Bez varování? Obávám se, že to by našim chlapcům bylo trochu proti srsti. Měli by výčitky svědomí. Obávám se, že vám nikoho doporučit nemohu.“

Stejnou odpověď už Dexter dostal od dvouhvězdičkového generála USAF, rovněž ve výslužbě, který za první války v Zálivu létal s F-15 Eagle.

„Ovšem,“ pronesl Angličan, když se loučili, „věděl bych o jednom letectvu, jehož piloti sestřelí pašeráka kokainu bez mrknutí oka. Brazilci.“

Dexter rozhodil sítě v komunitě vysloužilých vojenských pilotů v Sao Paulu a nakonec mu v nich uvízl Joao Mendoza. Bylo mu pětačtyřicet a v armádě pilotoval letouny Northrop Grumman F-5E Tiger. Potom však vojsko opustil, aby pomohl vést firmu otci, kterému s věkem ubývalo sil. Jeho snaha však nebyla k ničemu. Během ekonomické krize v roce 2009 musela firma do likvidace.

Protože Joao Mendoza neměl žádné poptávané schopnosti, musel vzít zavděk každou příležitostnou kancelářskou prací a litoval, že se kdy vzdal létání. Také dosud truchlil pro mladšího bratra, kterého po matčině smrti, kdy otec pracoval patnáct hodin denně, prakticky sám vychoval. Zatímco pilot sloužil na základně stíhacích letounů na severu, mladík se dostal do špatné společnosti a zemřel na předávkování. Joao nikdy nezapomněl a nikdy neodpustil. Nabízený honorář byl navíc obrovský.

Dexter si půjčil auto a odvezl Brazilce na sever do onoho rovinatého hrabství u Severního moře, které nepřítomnost kopců a poloha na východním pobřeží za druhé světové války přirozeně předurčily k budování základen pro bombardéry. Jednou z nich byla i ta u Scamptonu. Za studené války tu sídlila část „V“ bombardérů, které nesly britské atomové bomby.

V roce 2011 tu měla domov celá řada nevojenských podniků, včetně skupinky nadšenců, kteří pomalu restaurovali dva letouny Blackburn Buccaneer. Oba stroje už zvládaly rychlé rolování, ale do vzduchu se zatím nevznesly. Potom je od této práce odvedla zakázka na přestavbu onoho jihoafrického buccaneera, s nímž před čtyřmi měsíci přiletěl Guy Dawson z Thunder City. Přislíbená finanční odměna jim měla vyřešit spoustu problémů.

Většina členů tohoto nadšeneckého spolku rychlé tryskové letouny nikdy nepilotovala. Byli to převážně montéři, elektrikáři a technici, kteří se starali o údržbu buccaneerů, když tyto stroje létaly pro námořnictvo a RAF. Bydleli v okolí a obětovali víkendy a večery dřině na dvou zachráněných veteránech, které toužili dostat opět do vzduchu.

Dexter s Mendozou přenocovali v místním hostinci, staré krčmě s nízkým temným trámovím a dunícími podlahami, s třpytivými ozdobami koňských postrojů a tisky s loveckou tematikou, od nichž Brazilec nemohl odtrhnout zrak. Ráno vyrazili do Scamptonu, aby se seznámil s týmem. Celkem jich bylo čtrnáct, všichni najatí Dexterem z peněz projektu Kobra. Hrdě novému pilotovi buccaneera předvedli své dílo.

Hlavní proměna spočívala v instalaci kanónů. V letech studené války nosil buccaneer arzenál vhodný pro lehké bombardéry, zejména ty protilodní. A protože šlo o vojenský letoun, užitečné zatížení vnitřního nákladového prostoru i podkřídlových závěsníků bylo věnováno hrozivé paletě pum a raket, až po taktické atomové bomby.

Ve verzi, kterou si onoho jarního dne v lincolnshirském hangáru prohlížel major Mendoza, bylo celé toto užitečné zatížení využito na palivové nádrže, díky nimž získal letoun impozantní dolet a mohl ve vzduchu strávit mnoho hodin. S jedinou výjimkou.

Přestože buccaneer nikdy nesloužil jako stíhací letoun, instrukce pozemnímu personálu zněly jasně. Teď se pyšnil kanóny.

Pod oběma křídly, na závěsnících, které dříve nesly raketnice, byly našroubované kanónové kontejnery. Každé křídlo neslo dva 30mm kanóny Aden schopné rozstřílet na kusy všechno, co se jim dostane na mušku.

Zadní kokpit zatím zůstal v původním stavu. Brzy však měl obsahovat další rezervní palivovou nádrž a ultramoderní komunikační vybavení. Pilotovi tohoto buccaneera nikdy neměl za zády sedět radista; místo toho mu bude v uších znít hlas vzdálený tisíce kilometrů, který ho navede k cíli. Zatím však kokpit potřebovali pro instruktora.

„Je nádherný,“ pronesl Mendoza.

„Těší mě, že se vám líbí,“ ozvalo se za ním. Když se otočil, spatřil štíhlou, asi čtyřicetiletou ženu. Podala mu ruku.

„Já jsem Colleen. Vaše letová instruktorka pro tenhle konvertovaný letoun.“

Velitelka Colleen Kecková během služby u námořnictva nikdy buccaneery nepilotovala. Tehdy ještě u Fleet Air Arm žádné ženy nesloužily. Nejprve musela vstoupit k běžnému námořnictvu, a teprve později byla převelena k Air Arm. Poté, co získala kvalifikaci jako pilotka vrtulníků, konečně dosáhla svého cíle - přesedlala na tryskáče. Po dvaceti letech ze služby odešla, a protože žila nedaleko, přidala se z rozmaru ke scamptonským nadšencům. Jeden bývalý pilot buccaneerů ji předtím, než příliš zestárl, přeučil na tento typ letounů.

„Moc se těším,“ pronesl Mendoza svou pomalou a opatrnou angličtinou.

Celá skupinka se vrátila do hostince na večírek placený Dexterem. Ten jim nazítří poskytl čas na zotavenou a zahájil trénink. Potřeboval, aby byl major Mendoza i šestičlenný tým, který ho bude doprovázet na ostrůvek Fogo, připraven nejpozději koncem června. Sám se vrátil do Washingtonu, kde už na něj čekal Jeremy Bishop s další várkou identifikovaných lodí.

O TR-1 zřídka někdo mluví a ještě vzácněji je někdo vidí. Jde o neviditelného následníka slavného špionážního letadla U-2, v němž byl v roce 1960 nad Sibiří pamětihodně sestřelen Gary Powers a které následně v roce 1962 odhalilo výstavbu sovětských raketových základen na Kubě.

Během války v Zálivu v letech 1990-1991 už byl hlavním americkým špionážním letounem TR-1, který létal výš a rychleji a měl kamery, jež dokázaly přenášet obraz v reálném čase, takže se doma nikdo nemusel pachtit s rolemi filmu. Dexter požádal, zda by si jeden mohl půjčit a provozovat ho ze základny USAF Pensacola, a letoun právě dorazil. Do práce se pustil v prvním květnovém týdnu.

Dexter, s pomocí neúnavného Bishopa, objevil architekta a designéra lodí, který dokázal identifikovat téměř jakékoli plavidlo z téměř jakéhokoli úhlu. Začal pracoval s Bishopem v horním patře skladiště v Anacostii, nad stohy přikrývek pro třetí svět.

TR-1 bloumal nad Karibikem a v případě potřeby doplňoval palivo v kolumbijském Malambu nebo na amerických základnách na Portoriku. Odesílal detailní fotografie přístavů a přístavišť zaplněných obchodními loděmi i plavidel na širém moři.

Expert na identifikaci lodí, vyzbrojen silnou lupou, procházel všechny fotografie, sotva je Bishop stáhl, a dával si je do souvislosti s údaji, které Bishop získal na základě jmen od svářeče.

„Tahle,“ pronesl nakonec a ukázal na jednu loď ze tří desítek kotvících v jistém karibském přístavu, „to musí být Selene.“ Nebo: „Tady ji máme, to je jasně ona, snadno manévrovatelná velikost, téměř bez výstroje.“

„Cože?“ opáčil zmatený Bishop.

„Průměrná tonáž, jediný jeřáb, umístěný na přídi. Je to Virgen de Valme. Sedí v Maracaibu.“

Oba byli odborníci, a jak už to s odborníky bývá, oběma jim specializace toho druhého připadala naprosto k nepochopení. Společnými silami však postupně identifikovali polovinu oceánské flotily Kartelu.

Na Čagoské ostrovy nikdo nejezdí. Je to zakázané. Jde o skupinku atolů ztracených uprostřed Indického oceánu, šestnáct set kilometrů jižně od jižního cípu Indie.

Kdyby se to smělo, nejspíš by tu, stejně jako na Maledivách, vyrostly rekreační hotely, které by lákaly hosty na průzračné laguny, celoroční slunečné počasí a nedotčené korálové útesy. Místo toho tu byly bombardéry. Konkrétně americké B-52.

Největší atol z celé skupiny nese jméno Diego Garcia. Stejně jako všechny ostatní patří Velké Británii, ale dlouhodobě ho mají pronajatý Spojené státy, které ho využívají jako strategickou leteckou základnu a námořní čerpací stanici. Jde o základnu tak tajnou, že se i původní obyvatelé ostrova, v podstatě neškodní rybáři, museli odstěhovat a nesmějí se vrátit.

Operace, která v zimě a na jaře 2011 probíhala na ostrově Eagle, byla sice britská, ale zčásti placená z rozpočtu projektu Kobra. Kus od břehu postupně zakotvily čtyři lodě Královské podpůrné a zabezpečovací flotily, RFA, s tunami nástrojů a vybavení, a ženisté námořnictva tu vybudovali malou kolonii.

Do rekreačního letoviska měla daleko, ale byla obyvatelná. Stály tu řady montovaných obytných jednotek. Vykopaly se venkovní latríny. Postavila se společná jídelna, vybavená kuchyňkami, lednicemi a odsolovací stanicí na pitnou vodu, všechno poháněné generátorem.

Když byla kolonie hotová a připravená k obydlení, mohla pojmout přes dvě stě lidí, pokud mezi sebou budou mít dostatek techniků, kuchařů a všeumělů, kteří veškeré vybavení zvládnou udržet v provozu. Až přehnaně laskavé námořnictvo na místě zanechalo dokonce i sportovní boudu s potápěčskými brýlemi, šnorchly a ploutvemi. Ať už tu měl v izolaci žít kdokoli, mohl šnorchlovat u útesů. Také tu byla k dispozici knihovna s anglickými a španělskými paperbacky.

Pro námořníky a ženisty šlo o vysněnou misi. Na obzoru se nacházel Diego Garcia, tropická mini-Amerika vybavená vším, co americký voják v odloučení od domova očekává - a toho není právě málo. Britští námořníci tu byli vřele vítáni, čehož náležitě využívali. Jediným rušivým elementem v tomto tropickém ráji bylo neustálé hřmění přistávajících a vzlétajících bombardérů, které plnily tréninkové mise.

Ostrov Eagle měl ještě jeden charakteristický rys. Protože se nacházel přes patnáct set kilometrů od nejbližší pevniny, uprostřed moře plného žraloků, prakticky se z něj nedalo utéct. A o to šlo.

I Kapverdy se řadí k oněm požehnaným oblastem, které se celý rok těší slunečnému počasí. V polovině května byla nová letecká škola na ostrově Fogo oficiálně otevřena. Ani tentokrát se to neobešlo bez ceremoniálu. Z ostrova Santiago přiletěl ministr obrany, aby obřad vedl. Ke spokojenosti všech se mluvilo jen portugalsky.

Vláda, po náročných zkouškách, vybrala čtyřiadvacet mladých Kapverďanů, kteří se měli stát leteckými kadety. Kvalifikaci možná nezískají všichni, musí se však stanovit nějaká dolní mez pro ty, kteří nebudou výcvik zvládat. Z Brazílie dorazilo dvanáct dvoumístných tréninkových letounů Tucano, které teď stály úhledně vyrovnané v řadě. V pozoru stálo rovněž dvanáct instruktorů zapůjčených brazilským letectvem. Chyběl jen velící důstojník, jistý major Joao Mendoza. Ten měl momentálně letecké povinnosti kdesi jinde a velení se ujme během měsíce.

Na tom příliš nezáleželo. Prvních třicet dnů stráví kadeti studiem ve třídě a seznamováním se s letouny. Když ministra o tomhle všem informovali, s vážnou tváří kývl na souhlas. Nebylo třeba mu sdělovat, že major Mendoza dorazí ve svém soukromém letadle, které si vydržuje pro rekreační lety.

Kdyby ministr o tomto letadle věděl, možná by pochopil, proč stojí cisterna s palivem JP-8 pro tréninkové letouny stranou od mnohem těkavějšího paliva JP-5 užívaného ve vysoce výkonných tryskáčích námořnictva. A vůbec nenavštívil onen dodatečný hangár s ocelovými vraty vyhloubený ve skále. Když mu řekli, že jde o sklad, ztratil zájem.

Dychtiví kadeti se nastěhovali do ubytovny, výprava vládních úředníků se vrátila do hlavního města a následující den začalo vyučování.

Nepřítomný velící důstojník se ve skutečnosti nacházel šest tisíc metrů nad Severním mořem u britského pobřeží na rutinním navigačním cvičení se svou instruktorkou. Velitelka Kecková seděla v zadním kokpitu. Do něj nebylo nikdy instalováno ovládání, takže instruktor musel plně důvěřovat pilotovi. Mohla však sledovat přesnost, s níž Mendoza dosahuje imaginárních cílů. A byla spokojená s tím, co viděla.

Další den měli volno, protože důležitý noční trénink měl přijít až následujícího večera. A potom konečně nácvik vzletu s pomocnými startovacími raketami a trénink střelby, pro který využijí sytě nabarvené sudy plovoucí na hladině, vyhozené na smluvených místech jedním členem jejich skupinky, který vlastnil rybářskou loď. Nepochybovala, že její žák zvládne všechno na jedničku. Brzy zjistila, že je to rozený pilot a v buccaneerovi se zabydlel jako ryba ve vodě.

„Zkoušel jste někdy vzlet s pomocnými raketami?“ zeptala se ho po prvním týdnu v boudě pozemního personálu.

„Ne, Brazílie je hodně velká,“ zažertoval. „Vždycky jsme měli dost místa na vybudování dlouhých ranvejí.“

„Váš Buccaneer S2 s raketami také nikdy nestartoval, protože naše letadlové lodě byly dostatečně dlouhé,“ řekla. „Jenže v tropech někdy bývá příliš horký vzduch. To snižuje výkon. A tohle letadlo strávilo dlouhou dobu v Jihoafrické republice. Potřebuje dopomoc. Museli jsme ho tedy vybavit raketami. Vyrazí vám to dech.“

A skutečně vyrazilo. Rozhodli se společně předstírat, že ohromná ranvej scamptonského letiště je ve skutečnosti příliš krátká pro běžný start, a montéři upevnili za ostruhu malé rakety. Colleen Kecková mu podrobně vysvětlila, jak vzlet s pomocnými raketami probíhá.

Zaparkovat na samém konci asfaltu. Ruční brzdy na doraz. Vytúrovat motory Spey, až se bude zdát, že brzdy dál jejich tah neudrží, potom brzdy pustit, motory na maximum a zároveň zapnout rakety. Joao Mendoza měl dojem, že do něj zezadu najel vlak. Buccaneer se málem postavil na zadní a vyrazil po asfaltu. Po krátkém okamžiku rozpité ranveje byl najednou ve vzduchu.

Velitelka Kecková netušila, že major Mendoza po večerech studuje balíček fotografií, které mu do hostince poslal Cal Dexter. Zachycovaly ranvej na ostrově Fogo, přibližovací světla, práh přistávací dráhy ve směru od moře. Teď se veškeré Brazilcovy pochybnosti rozptýlily. Bude to hračka, „piece of cake“, jak říkali jeho angličtí přátelé.

Cal Dexter si velice pečlivě prohlédl všechny tři dálkově naváděné letouny, UAV neboli bezpilotní vzdušné prostředky, vyráběné v USA. V nadcházející válce projektu Kobra měly hrát zásadní roli. Nakonec vyloučil reapera i predatora a zvolil neozbrojený Global Hawk. Jeho úkolem mělo být čistě a jen pozorování.

Zaštítěn prezidentovým zplnomocněním pro Paula Devereauxe absolvoval zdlouhavá jednání se společností Northrop Grumman, výrobcem RQ-4. Předem si zjistil, že v roce 2006 vyvinuli model pro „námořní průzkum širokého rozsahu“ a že americké námořnictvo přišlo s opravdu velkou objednávkou.

Dexter od letounů vyžadoval dvě schopnosti navíc a bylo mu sděleno, že by s nimi neměl být problém. Potřebné technologie jsou k dispozici.

Zaprvé chtěl mít přímo na palubě letounů databázi se snímky pořízenými špionážními letadly TR-1, na nichž bylo bezmála čtyřicet lodí nafocených z ptačí perspektivy. Snímky se měly rozložit na pixely, které na palubě skutečných plavidel nebudou představovat vzdálenost větší než pět centimetrů. Letoun pak měl automaticky porovnávat, co pod sebou uvidí, s fotografiemi v databázi, a jakmile narazí na správnou loď, uvědomit o tom své manipulátory na vzdálené základně.

Zadruhé potřeboval technologii k blokování komunikačních kanálů, která by hawkům umožnila obklopit plavidlo dole osmnáctisetmetrovou kruhovou zónou, v níž nebudou fungovat žádné elektronické komunikační prostředky.

RQ-4 Hawk sice nenesl žádné rakety, zato ve všech detailech vyhovoval Dexterovým potřebám. Létal ve výšce dvaceti kilometrů, daleko z dohledu i doslechu sledovaných cílů. Ať bylo jasno, zamračeno, deštivo či vládla noc, dokázal denně prohledat sto tisíc kilometrů čtverečních, usrkávat palivo a udržet se na obloze celých pětatřicet hodin. Na rozdíl od zbylých dvou kandidátů byl schopný vyvinout rychlost tří set čtyřiceti uzlů, a byl tedy mnohem rychlejší než jeho cíle.

Koncem května byly dva tyto zázraky připraveny a věnovány projektu Kobra. Jeden měl operovat z kolumbijské přímořské základny v Malambu, severovýchodně od Cartageny.

Druhý se měl usadit na ostrově Fernando de Noronha, kus severovýchodně od pobřeží Brazílie. Obě jednotky měly sídlit na odlehlé straně základen, z dohledu všech zvědavých očí. Podle Kobrových pokynů se měly pustit do práce hned, jak dorazí na místo.

Přestože budou operovat z leteckých základen v Kolumbii a Brazílii, průzkum sám měl být řízen ze vzdálené základny amerických leteckých sil Creech v Nevadské poušti. Tady seděli muži u konzolí a zírali na obrazovky. Každý před sebou měl stejný ovládací panel jako pilot v kokpitu.

A každý operátor viděl na obrazovce přesně totéž, co viděl hawk shora ze stratosféry. Někteří z mužů a žen v tom tichém, klimatizovaném řídicím středisku na základně Creech navigovali predatory slídící nad Afghánistánem a nad hraničními horami s Pákistánem. Jiní naváděli reapery nad Perským zálivem.

Všichni měli sluchátka a hrdelní mikrofon, aby mohli přijímat pokyny a uvědomit vyšší šarže, jakmile se na dohled objeví cíl. Práce vyžadovala naprosté soustředění, proto se sloužily krátké směny. Řídicí středisko na základně Creech naznačovalo, jak budou vypadat války budoucnosti.

Cal Dexter, věrný svému smyslu pro černý humor, dal oběma hlídkujícím hawkům přezdívku, aby je od sebe odlišil. Ten východní pojmenoval Michelle po americké první dámě; ten druhý Sam po manželce britského premiéra.

A každé letadlo mělo trochu jiný úkol. Michelle se měla snažit vystopovat a identifikovat dole pod sebou všechna obchodní námořní plavidla uvedená Juanem Cortezem a vyfotografovaná letounem TR-1. Sam měla hledat a hlásit veškeré lodě a letadla mířící z brazilského pobřeží mezi Natalem a Belémem na východ přes Atlantik, přes čtyřicátý poledník k Africe.

Obě řídicí jednotky na základně Creech, které měly Kobrovy hawky na starost, byly v přímém spojení se zanedbaným skladištěm na předměstí Washingtonu, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu.

Letizia Arenalová si uvědomovala, že dělá něco, co by dělat neměla, že porušuje tátovy přísné instrukce, nemohla si však pomoci. Zakázal jí za jakýchkoli okolností opouštět Španělsko, jenže ona byla zamilovaná, a láska měla větší moc než všechny jeho zákazy.

Domingo de Vega ji požádal o ruku a ona přijala. Nosila prstýnek, který jí daroval. Jenže se musel vrátit do práce v New Yorku, jinak by o ni přišel, a poslední květnový týden slavil narozeniny. Poslal jí otevřenou letenku s Iberií na Kennedyho letiště a naléhavě ji prosil, ať za ním přiletí.

Na americké ambasádě šlo všechno jako po másle, a než se nadála, měla veškeré formality odbyté, držela Visa Waiver a povolení od ministerstva pro vnitřní bezpečnost.

Letenku měla do první třídy a odbavení v terminálu čtyři proběhlo téměř bez čekání. Na jediné zavazadlo jí nalepili lístek s místem určení a odeslali ho po pásovém dopravníku. Vůbec si nevšimla muže, který stál za ní a jako své osobní a jediné palubní zavazadlo si nesl veliký kufr.

Nemohla tušit, že je plný novin ani že se muž, jakmile ona zamíří k pasové kontrole, otočí a odejde. Nikdy dřív inspektora Paca Ortegu neviděla a neměla ho vidět ani nikdy potom. On si však do nejmenšího detailu zapamatoval jak její cestovní kufřík, tak oblečení, které měla na sobě. Vyfotili ji teleobjektivem, když u obrubníku vystupovala z taxíku. V New Yorku na ni budou připraveni dřív, než vůbec opustí madridské letiště.

Protože však chtěl mít jistotu, postavil se k vyhlídkovému oknu nad letištěm a sledoval, jak se v dálce tryskáč Iberie obrací proti mírnému větru, na chvíli zastavuje a pak s hřmotem mizí vstříc dosud zasněženým vrcholkům Sierra de Guadarrama a Atlantiku. Potom zavolal do New Yorku a krátce si promluvil s Calem Dexterem.

Linkový letoun přistál na čas. Na letištní ploše čekal muž v uniformě pozemního personálu a pozoroval vystupující pasažéry. V jednom okamžiku zamumlal pár slov do mobilního telefonu, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Není to nic nezvyklého.

Na pasové kontrole musela Letizia Arenalová podstoupit jen běžné formality jako přitisknout postupně oba palce na podsvícené sklíčko a zadívat se do kamery kvůli rozpoznání rohovek.

Jakmile se vydala dál, imigrační úředník se otočil a mlčky kývl na muže, který stál v chodbě, jíž cestující procházeli k celní kontrole. Muž také kývl a vydal se za mladou ženou.

Byl to rušný den a zavazadla dorazila s dvacetiminutovým zpožděním. Konečně pás zachroptěl, dal se s trhnutím do pohybu a z otvoru na něj začaly vyjíždět kufry. Ten její nebyl ani mezi prvními, ani mezi posledními, ale zhruba uprostřed. Viděla, jak se vynořil z ústí tunelu, a poznala sytě žlutou jmenovku s adresou, kterou si na něj nalepila, aby zavazadlo snáz odlišila.

Byl to kufr s pevným rámem a kolečky, takže si zavěsila kabelku na levé rameno, vykročila k zeleně označené zóně celnice a kufr vezla za sebou. Byla už v polovině, když na ni jeden z celníků, který tu zdánlivě jen tak zevloval, kývl, ať jde s ním. Namátková kontrola. Není čeho se obávat. Domingo na ni čeká v hale u východu. Bude muset počkat o pár minut déle.

Dotáhla kufr ke stolu, k němuž celník ukázal, a zavazadlo zvedla. Spony měla obrácené k sobě.

„Mohl bych vás požádat, abyste ten kufr otevřela, mladá paní?“ Úzkostlivě zdvořilý. Vždycky jsou úzkostlivě zdvořilí a nikdy se nesmějí ani nežertují. Otevřela obě spony. Celník obrátil kufr k sobě a zvedl víko. Na vrchu spatřil složené oblečení. Rukama v rukavicích tuto horní vrstvu nadzvedl. Pak se zarazil. Uvědomila si, že hledí přes zvednuté víko na ni. Předpokládala, že teď kufr zavře a řekne jí, že může jít.

Skutečně ho zavřel, ale velice chladněji vyzval: „Byla byste tak laskavá a následovala mě, mladá paní.“

Nebyla to však otázka. Letizia si náhle povšimla, že jí kus za zády stojí vysoký muž a urostlá žena, v týchž uniformách. Bylo to trapné; ostatní cestující chvátající skrz celnici od ní odvraceli pohled.

První celník zacvakl spony, zvedl kufr a kráčel vpředu. Ostatní bez jediného slova následovali. První celník prošel rohovými dveřmi. Byla to téměř prázdná místnost s jediným stolem uprostřed a několika prostými židlemi podél stěn. Žádné obrazy, jen dvě kamery ve dvou koutech. Kufr putoval přímo na stůl.

„Byla byste tak laskavá a otevřela ten kufr ještě jednou, mladá paní.“

Tehdy poprvé Letizii Arenalovou napadlo, že snad něco není v pořádku, neměla však ponětí, o co by mohlo jít. Otevřela kufr a spatřila své úhledně složené oblečení.

„Mohla byste prosím ty věci vyndat?“

Balíček ležel pod lněným sakem, dvěma bavlněnými sukněmi a několika složenými blůzami. Nebyl nijak velký, jen asi jako kilo cukru, co koupíte v obchodě. Bílý prášek uvnitř připomínal mastek.

Pak jí to došlo; jako vlna oslabující nevolnosti, jako rána na solar, a v hlavě se jí rozječel neslyšný hlas: „Ne, já to nebyla, já tohle neudělala, není to moje, někdo mi to tam musel strčit…“

Urostlá žena ji podepřela, ovšem bez nejmenší stopy soucitu. Kvůli kamerám. Newyorské soudy jsou tak posedlé právy obžalovaných a obhájci připravení okamžitě se chytit sebemenšího prohřešku proti jednacímu řádu, na jehož základě by se dalo dosáhnout zproštění obžaloby, že celníci nehodlali opomenout ani tu nejdrobnější formalitu.

Po otevření kufru a objevu v té chvíli ještě neznámého bílého prášku Letizia Arenalová, jak se mezi úředníky říká, „vstoupila do systému“. Později jí to celé připadalo jako jediná rozpitá noční můra.

Odvedli ji do jiné, lépe vybavené místnosti v komplexu letištního terminálu. Tam čekala celá řada digitálních záznamníků. Přišli další muži. Letizia to nemohla tušit, ale tihle pracovali pro DEA a ICE, Úřad pro imigraci a celní správu. Včetně celní správy Spojených států ji tedy pod různými jurisdikcemi zadržely celkem tři vládní úřady.

Přestože Letizia uměla dobře anglicky, dostavil se tlumočník do španělštiny. Přečetli jí její práva, podle pravidla Miranda, o němž nikdy neslyšela. Po každé větě se jí zeptali: „Rozumíte, mladá paní?“ Věčně to zdvořilé „mladá paní“, přestože z jejich výrazů mohla vyčíst, jak jí opovrhují.

Kdesi mezitím bedlivě zkoumali její pas. Jinde věnovali stejnou pozornost jejímu kufru a kabelce. Pytlík bílého prášku poslali k analýze, kterou měli provést v chemické laboratoři mimo budovu. Podle očekávání vyšlo najevo, že se jedná o čistý kokain.

A bylo důležité, že je čistý. Nevelké množství zředěného prášku by se dalo označit za „osobní potřebu“. Kilo čistého však těžko.

V přítomnosti dvou žen si musela svléct veškeré oblečení, které následně někam odnesly. Místo něj jí daly jakousi papírovou kombinézu. Kvalifikovaná doktorka provedla prohlídku veškerých tělních dutin, včetně uší. To už Letizia neovladatelně vzlykala. Ale „systému“ se nedalo odporovat. A všechno před kamerami, na záznam. Tuhle mrchu žádný vyčuraný právník nezachrání.

Nakonec jí jeden výše postavený pracovník DEA sdělil, že má právo požádat o právníka. Formálně ji zatím nevyslechli. Pravidlo Miranda nikdo neporušil. Odpověděla, že v New Yorku žádného právníka nezná. Dozvěděla se, že jí tedy bude právník přidělen, ovšem soudem, nikoli dotyčným pracovníkem DEA.

Stále jim opakovala, že na ni venku čeká snoubenec. Věnovali tomu pozornost, dokonce značnou. Mohlo jít o spolupachatele. Důkladně prohledali dav u východu z celní kontroly. Žádného Dominga de Vegu nenašli. Buď nikdo takový vůbec neexistoval, nebo se, pokud šlo o spolupachatele, včas vypařil. Ráno se poptají na OSN, jestli tam pracuje portorický diplomat toho jména.

Trvala na tom, že všechno vysvětlí, dokonce byla ochotná vzdát se práva na přítomnost právníka. Pověděla jim všechno, co věděla, to jest nic. Nevěřili jí. Pak dostala nápad.

„Jsem Kolumbijka. Chci mluvit s někým z kolumbijské ambasády.“

„Spojíme se s konzulátem, mladá paní. Ale je deset večer. Pokusíme se někoho přivést ráno.“

To jí sdělil muž od FBI, ačkoli ona jeho postavení neznala. Pašování drog do USA je federální, nikoli státní trestný čin. Případ převzali federálové.

Letiště J. F. Kennedyho spadá pod východní okres New Yorku, pod čtvrť Brooklyn. K půlnoci Letizii Arenalovou konečně převezli do federálního nápravného zařízení této čtvrti s tím, že ji ráno čeká slyšení u soudu. A pochopitelně jí založili složku, která rychle začala tloustnout. „Systém“ potřebuje mít všechno na papíře. Letizia Arenalová, v tíživé samotě cely prosycené pachem potu a strachu, probrečela celou noc.

Ráno se federálové spojili s někým z kolumbijského konzulátu a dotyčná souhlasila, že přijde. Jestli zatčená doufala v soucit alespoň z této strany, čekalo ji zklamání.

Konzulární úřednice sotva mohla působit přísněji. Záležitosti tohoto druhu diplomaté vyloženě nesnášejí.

Šlo o ženu ve strohém černém obleku. S kamennou tváři vyslechla vysvětlení a neuvěřila z něj jedinému slovu. Nezbývalo jí však než přislíbit, že se spojí s Bogotou a požádá ministerstvo zahraničí, aby nechalo vystopovat právníka jménem Julio Luz. Nikdo jiný, na koho by se mohla obrátit o pomoc, slečnu Arenalovou nenapadal.

Proběhlo první slyšení u soudu, jehož výsledkem bylo pouze prodloužení vyšetřovací vazby. Když soudce zjistil, že obžalovaná nemá zastoupení, přikázal, aby jí sehnali veřejného obhájce. Našli čerstvě vystudovaného mladíka, který s ní před návratem do soudní síně strávil chvíli v cele předběžného zadržení.

Obhájce podal marnou žádost o propuštění na kauci. Marnou, protože obžalovaná byla cizinka bez prostředků či rodiny, šlo o velice závažný trestný čin a žalobce dal jasně najevo, že se stále ještě prošetřuje podezření, že by obžalovaná mohla být zapojená do mnohem širší sítě pašeráků kokainu.

Obhájce se pokoušel odvolat na to, že snoubencem obžalované je diplomat u OSN. Jeden z federálů podal žalobci papírek se vzkazem, žalobce znovu vstal a oznámil, že v portorické misi při OSN žádného Dominga de Vegu nemají ani nikdy neměli.

„Schovejte si to do svých pamětí, pane Jenkinsi,“ pronesl ospale soudce. „Obžalovaná zůstává ve vyšetřovací vazbě. Další.“

Kladívko udeřilo do dřeva. Letizii Arenalovou odváděli v záplavě čerstvých slz. Její domnělý snoubenec, muž, kterého milovala, ji cynicky podvedl.

Než ji odvezli zpátky do nápravného zařízení, ještě naposledy si s ní přišel promluvit její právník, pan Jenkins. Nabídl jí svou vizitku.

„Můžete mi zavolat, kdykoli budete potřebovat, seňorito. Máte na to právo. Zdarma. Lidé bez prostředků za veřejného obhájce nic neplatí.“

„Vy to nechápete, pane Jenkinsi. Z Bogoty brzy přiletí seňor Luz. A zachrání mě.“

Když se Jenkins vracel hromadnou dopravou do ošuntělého sídla státní advokátní kanceláře, pomyslel si, kolik takových husiček po světě běhá. Stejně jako neexistuje žádný Domingo de Vega, neexistuje pravděpodobně ani žádný Julio Luz.

V tom se však mýlil. Seňor Luz obdržel následujícího rána telefonát z kolumbijského ministerstva zahraničí, při němž ho málem klepla pepka.

KAPITOLA OSMÁ

Bogotský advokát Julio Luz přiletěl do New Yorku navenek obestřený dokonalým klidem, ale uvnitř vyděšený k smrti. Od zatčení Letizie Arenalové na Kennedyho letišti před třemi dny absolvoval dva dlouhé a děsivé rozhovory s jedním z nejkrutějších mužů, které znal.

Sice s Robertem Cardenasem sedal na schůzích Kartelu, ale těm vždy předsedal don Diego, jehož slovo bylo zákon a který od všech vyžadoval stejně důstojné vystupování, jako bylo jeho vlastní.

V pokoji na ranči vzdáleném mnoho kilometrů od všech větších cest se Cardenas nijak krotit nemusel. Zuřil a vyhrožoval. Stejně jako Luz ani on nepochyboval, že se do kufru jeho dcery dostal někdo cizí, a dospěl k přesvědčení, že do něj kokain vložil nějaký oportunistický ničema v zavazadlové části madridského letiště Barajas.

Do takových podrobností rozbíral, co tomuto zaměstnanci letiště po jeho dopadení provede, že se Juliu Luzovi udělalo zle. Nakonec dali dohromady historku, kterou bude Luz prezentovat před newyorskými úřady. Zatím se nedoslechli o Domingu de Vegovi a neměli ponětí, proč vlastně Letizia do New Yorku přiletěla.

Veškerá korespondence vězňů z nápravných zařízení ve Spojených státech se cenzuruje a Letizia žádný dopis neposlala. Julio Luz věděl jen to, co mu sdělili z ministerstva zahraničí.

Právník měl do New Yorku přijet s tím, že Letizia je sirotek a on je jejím poručníkem. Už měl v tom smyslu připravené náležité dokumenty. Peníze, jejichž původ se dal vystopovat ke Cardenasovi, nemohli použít. Luz bude čerpat finance z vlastní právní praxe a Cardenas mu později všechno nahradí. Prostředků bude mít po příletu do New Yorku dostatek, navštíví svou svěřenkyni ve vězení a potom se pokusí sehnat nejlepšího právníka, jakého lze za peníze koupit.

A přesně to, v daném pořadí, také udělal. Jakmile se Letizia Arenalová setkala s krajanem, byť v přítomnosti španělsky hovořící zástupkyně DEA usazené v rohu místnosti, bez váhání mu vypověděla, jak se všechno seběhlo, přestože se s ním dosud scházela jen u večeří a snídaní v hotelu Villa Real.

Luzovi běhal mráz po zádech, a to nejen z příběhu o ďábelsky pohledném portorickém pseudodiplomatovi, nejen z dívčina neuvěřitelně hloupého rozhodnutí porušit otcův zákaz a vypravit se přes Atlantik, ale zejména z vyhlídky na tu erupci vzteku, až se její otec o všem dozví. A zatajit mu rozhodně nic nemohl.

Právník si dokázal dát dvě a dvě dohromady a vyšly mu čtyři. Falešný fanoušek umění „de Vega“ byl zjevně členem madridského gangu pašeráků, který prostřednictvím neodolatelných gigolů získával nic netušící mladé ženy k tomu, aby pašovaly kokain do USA. Nepochyboval o tom, že jakmile se vrátí do Kolumbie, vypraví se do Madridu a do New Yorku celá armáda španělských a kolumbijských hrdlořezů, aby pohřešovaného „de Vegu“ vypátrala.

Až toho pitomce zajmou, dopraví ho do Kolumbie a předají Cardenasovi. Potom mu pomáhej Bůh. Letizia mu pověděla, že v kabelce měla snoubencovu fotku a doma ve svém bytě v Moncloi ještě jednu, větší. Luz si v duchu poznamenal, že si tu první musí vyžádat zpět a musí získat i tu větší z madridského bytu. Pomohou při hledání toho mizery, který tohle všechno spískal. Předpokládal, že se mladý pašerák nebude ukrývat příliš hluboko, protože netuší, kdo po něm jde, zatím si jen myslí, že přišel o zásilku.

Při mučení prozradí jméno zaměstnance letiště, který v Madridu strčil do kufru kokain. Po jeho plném doznání bude muset New York stáhnout obžalobu. Tak si to alespoň Luz představoval.

Později newyorské úřady zásadně popřely, že by se v kabelce zabavené na Kennedyho letišti nacházela fotografie mladého muže, a ta v Madridu rovněž zmizela. O to se postaral Paco Ortega. Ale popořadě. Luz najal na případ pana Bosemana Barrowa z advokátní kanceláře Manson Barrow, považovaného v oblasti trestního práva za nejlepšího na Manhattanu. Částka, jež pana Barrowa přiměla nechat všechno ležet a vypravit se přes řeku do Brooklynu, byla vskutku impozantní.

Když se však oba muži následujícího dne vraceli z federálního nápravného zařízení na Manhattan, tvářil se Newyorčan zachmuřeně. Uvnitř tolik zachmuřený nebyl. Viděl před sebou měsíce a měsíce práce za astronomické honoráře.

„Musím k vám být nemilosrdně upřímný, seňore Luzi. Nevypadá to dobře. Osobně vůbec nepochybuji o tom, že vaši svěřenkyni do této zhoubné situace nalákal onen pašerák, který si říkal Domingo de Vega, a že neměla nejmenší ponětí, co dělá. Oklamal ji. To se stává dnes a denně.“

„Což je dobré,“ podotkl Kolumbijec.

„Dobré je, že tomu věřím já. Pokud ji mám zastupovat, tak tomu koneckonců věřit musím. Problém je v tom, že já nejsem ani soudce, ani porota, a už vůbec ne DEA, FBI nebo okresní prokurátor. A ještě větší problém je, že se tenhle de Vega nejen vypařil, ale navíc nikde nezanechal sebemenší důkaz o tom, že vůbec kdy existoval.“

Limuzína advokátní kanceláře právě přejížděla East River a Luz se zasmušile zahleděl do šedých vod.

„Ale de Vega osobně do zavazadla nic nedal,“ namítl. „Musí tu být ještě další člověk, který v Madridu otevřel kufr a strčil do něj balíček.“

„To nevíme jistě,“ povzdechl si manhattanský advokát. „Tím zaměstnancem letiště klidně může být sám de Vega. Nebo mohl nějak získat přístup k zavazadlům. Mohl se vydávat za zaměstnance Iberie nebo za celníka. Nevíme, která z těch možností je správná. Kolik energie asi vynaloží madridské úřady na to, aby se, při svých skrovných zdrojích, snažily osvobodit člověka, kterého nejspíš samy pokládají za pašeráka, a navíc ani nejde o španělského občana?“

Zamířili po East River Drive vstříc pohodlí kanceláře Bosemana Barrowa v centru Manhattanu.

„Mám prostředky,“ namítl Julio Luz. „Mohu zapojit soukromé detektivy na obou stranách Atlantiku. Peníze nehrají roli, jak se tady říká.“

Pan Barrow obdařil svého společníka zářivým úsměvem. Už téměř cítil vůni nového křídla své vily v Hamptons. Tenhle případ se potáhne mnoho měsíců.

„Máme jeden mocný argument, seňore Luzi. Je zjevné, že bezpečnostní aparát na madridském letišti to pěkně pohnojil.“

„Pohnojil?“

„Prostě selhal. V dnešní paranoidní době mají být všechna zavazadla mířící letecky do USA podrobena na letišti rentgenové kontrole. Zejména v Evropě. Máme bilaterální dohody. Obrysů toho balíčku s kokainem si měli všimnout už v Madridu. A mají psy. Proč je nepoužili? Všechno ukazuje na to, že se balíček do zavazadla dostal až po obvyklých kontrolách -“

„Můžeme tedy požádat o stažení žaloby?“

„- nebo na administrativní pochybení. Obávám se, že stažení žaloby nepřipadá v úvahu. A co se týče našich vyhlídek u soudu, pokud se neobjeví nějaké žhavé nové důkazy v její prospěch, nevypadá to dobře. Newyorskou porotu těžko přesvědčíme o tom, že to na madridském letišti nemohli podělat.

Porota bude vycházet ze známých důkazů, ne z protestů obžalované. Jedna cestující, ještě ke všemu z Kolumbie; snažila se proklouznout celní kontrolou; jeden kilogram kolumbijského čistého; moře slz. Obávám se, že jde o velmi běžný scénář. A New York už ho začíná mít plné zuby.“

Pan Barrow opomněl zmínit, že příliš dobře nebude působit ani jeho vlastní účast. Běžní Newyorčané, z nichž se nepochybně bude skládat porota, si mimořádné astronomické obnosy spojují právě s obchody s kokainem. Cestující, který se skutečně stal pašerákem bez vlastního vědomí, by zůstal odkázán na služby státní advokátní kanceláře. Proč by však Barrow doporučoval své vlastní odvolání z případu.

„Co se bude dít teď?“ zeptal se Luz. Už se mu znovu začínal stahovat žaludek při představě, že s tímhle bude muset předstoupit před výbušného Roberta Cardenase.

„Inu, poměrně brzy ji předvedou před federální okresní soud v Brooklynu. Soudce zamítne propuštění na kauci. To je jasné. Ponechá ji ve vyšetřovací vazbě, takže ji převezou do nějaké federální věznice v severní části státu, kde bude čekat na zahájení procesu. Pobyt v těchhle federálních věznicích nebývá zrovna nejpříjemnější. Říkal jste, že má klášterní výchovu a v běžném životě není příliš otrlá? No potěš. Ve věznicích bývají poměrně agresivní lesby. Mrzí mě, že to tak musím říct. Pochybuji, že v Kolumbii je to jiné.“

Luz zabořil tvář do dlaní.

„Dios mio,“ zašeptal, „jak dlouho tam bude?“

„Obávám se, že minimálně půl roku. Aby měla kancelář okresního prokurátora při svém ohromném vytížení dost času se na případ připravit. A my také, samozřejmě. Aby měla vaše soukromá očka čas zjistit, co dokážou vyšťárat.“

Ani Julio Luz nehodlal být upřímný. Nepochyboval, že hrstka soukromých detektivů by působila jako skautská družina ve srovnání s armádou ostřílených zabijáků, které Roberto Cardenas vyšle za zhoubcem své dcery. V tom se však mýlil. Cardenas nic takového udělat nemohl, protože by se to nutně doneslo donu Diegovi. Don zatím o utajené dceři nevěděl, přestože trval na tom, aby se mu říkalo úplně všechno. Dokonce i Julio Luz se domníval, že jde o gangsterovu milenku a obálky, které jí vozí, obsahují její apanáž. Ještě měl poslední nesmělý dotaz. Limuzína tlumeně zabrzdila před luxusní kancelářskou budovou, v jejímž nejvyšším patře sídlila nevelká, ale prominentní advokátní kancelář Manson Barrow.

„Pokud ji shledají vinnou, seňore Barrowe, jaký ji čeká trest?“

„Těžko říct. Záleží na polehčujících okolnostech, pokud vůbec nějaké budou; na mé vlastní obhajobě; na tom, kterého dostane soudce. Obávám se však, že v současné atmosféře by tu mohl být pocit, že je třeba dát odstrašující příklad. Takže nějakých dvacet let ve federální káznici. Ještě štěstí, že se toho nedožili její rodiče.“

Julio Luz zasténal. Barrow se nad ním slitoval.

„Všechno by se pochopitelně výrazně změnilo, kdyby se stala donašečkou. Mohli bychom přiznat vinu v některých bodech obžaloby a vyjednávat. DEA je ochotná výměnou za důvěrné informace, které by ji přivedly na větší ryby, hodně slevit. Takže pokud -“

„To nemůže,“ opět zasténal Luz. „Nic neví. Je opravdu nevinná.“

„Hm, aha… To je škoda.“

V tomto případě Luz nelhal. Jen on sám věděl, čím se živí otec zadržené ženy, a v životě by se jí to neodvážil prozradit.

Květen se přehoupl v červen a Global Hawk Michelle tiše kroužil nad východním a jižním Karibikem, téměř jako skutečný jestřáb, který se při nekonečném pátrání po kořisti nechává nést termickými proudy. A nebyl v těchto končinách poprvé.

Na jaře 2006 začal v rámci společného programu amerického letectva a DEA létat jeden Global Hawk nad Karibikem ze základny na Floridě. Šlo však jen o krátkodobou demonstraci pro námořnictvo. Během svého nedlouhého pobytu ve vzduchu dokázal hawk zaznamenat stovky námořních i leteckých cílů. Dost na to, aby námořnictvo dospělo k závěru, že v BAMS čili námořním průzkumu širokého rozsahu je budoucnost, a vystavilo ohromnou objednávku.

Námořnictvo však uvažovalo o ruském loďstvu, íránských dělových člunech, severokorejských výzvědných lodích. DEA uvažovala o pašerácích kokainu. Problém byl v tom, že v roce 2006 hawk sice ukazoval, co ukazoval, jenže nikdo nedokázal odlišit nevinné od provinilců. Díky zázračnému svářeči Juanu Cortezovi teď byly k dispozici jména a tonáže nákladních lodí zapsaných u Lloyd’s. Bezmála čtyřicítka.

Na nevadské letecké základně Creech se muži a ženy střídali po směnách u Michelliny obrazovky a každý druhý až třetí den její miniaturní palubní počítače odhalily známé plavidlo - spojily si „portrét“ lodě dodaný Jeremym Bishopem s lodí, která plula hluboko dole na hladině oceánu.

Jakmile Michelle nějaké takové plavidlo odhalila, spojila se základna Creech s ošuntělým skladištěm s Anacostii a nahlásila: „Týme projektu Kobra. Máme motorovou loď Mariposa. Vyplouvá z Panamského průplavu do Karibiku.“

Bishop pokaždé potvrdil přijetí zprávy a poznamenal sí podrobnosti o současné plavbě Mariposy. Náklad mířící do Baltimoru. Zásilku kokainu mohla nabrat v Guatemale nebo někde na moři. Anebo ji ještě nenabrala. Možná veze kokain přímo do Baltimoru, nebo ho uprostřed noci někde v rozlehlých temnotách Chesapeakského zálivu vyloží do motorového člunu. Anebo možná žádnou zásilku neveze.

„Máme upozornit baltimorské celníky? Nebo marylandskou pobřežní policii?“ dotázal se Bishop.

„Zatím ne,“ zněla odpověď.

Paul Devereaux neměl ve zvyku vysvětlovat něco podřízeným. Svou logiku si nechával pro sebe. Kdyby šla policie rovnou k tajné schránce, nebo třeba i předstírala, že ji odhalila díky psům, po dvou či třech podobných úspěšných objevech už by Kartel takovou souhru náhod nemohl přehlížet.

Kobra netoužil zásilky zadržovat poté, co se dostanou na pevninu, natož je servírovat jiným. Gangy amerických a evropských dovozců hodlal přenechat místním úřadům. Jeho cílem bylo Bratrstvo, a na to dopadla „rána“ pouze tehdy, pokud k zadržení došlo na moři, před předávkou a změnou majitele.

Jak měl ve zvyku už v době, kdy proti němu stáli zabijáci KGB a sovětských satelitů, věnoval nesmírnou péči studiu nepřítele. Čerpal z moudrých rad mistra Sun-c‘, sepsaných v Pching fa, Umění války. Vážil si dávného čínského mudrce, který mnohokrát opakoval: „Poznej svého nepřítele.“

Devereaux věděl, kdo řídí Bratrstvo, a snažil se poznat dona Diega Estebana, velkostatkáře, gentlemana, katolického učence, filantropa, kokainového krále a vraha. Uvědomoval si, že má jednu výhodu, která nebude trvat věčně. On ví o donovi, ale don neví nic o číhající kobře.

Na opačné straně Jižní Ameriky, přímo nad brazilským pobřežím, hlídkoval ve stratosféře Global Hawk Sam. Všechno, co viděl, putovalo nejprve na obrazovku v Nevadě a pak na počítače v Anacostii.

Tady bylo obchodních plavidel mnohem méně. Velkých přepravců z Jižní Ameriky přímo na východ k západní Africe fungovalo pomálu. Veškeré lodě, které se objevily však byly vyfotografovány, a protože z výšky dvaceti kilometrů se obyčejně nedalo rozeznat jejich jméno, snímky se porovnaly se záznamy MAOC v Lisabonu, ODC Spojených národů ve Vídni a britské SOCA v ghanské Accře.

K pěti úspěšným nálezům mohla být přiřazena jména z Cortezova seznamu. Kobra hleděl na Bishopovy monitory a v duchu si přísahal, že jejich čas také přijde.

Sam si ovšem všímala ještě něčeho jiného. Z brazilského pobřeží létala přímo na východ nebo na severovýchod k Africe letadla. Komerčních letů nebylo mnoho a nepředstavovaly žádný problém. Každý profil však putoval na základnu Creech a posléze do Anacostie. Jeremy Bishop zakrátko určil, co je který letoun za model, a povšiml si jisté zvláštnosti.

Řada z nich neměla potřebný dolet. Nemohly danou vzdálenost překonat. Ledaže prodělaly nějakou vnitřní úpravu. Sam obdržela čerstvé pokyny. Na základně na ostrově Fernando de Noronha doplnila palivo, vrátila se do výše a soustředila se na menší letadla.

Stopovala je proti směru letu, jako od ráfku kola po loukotích k náboji, a zjistila, že téměř všechna vzlétají z ohromného ranče hluboko ve vnitrozemí za Fortalezou. Pomocí satelitních map Brazílie, snímků pořízených Sam a nenápadných dotazů na katastrální úřad v Belému se podařilo ranč identifikovat. Nazýval se Boavista.

Američané dorazili jako první, neboť před sebou měli delší plavbu. Dvanáct jich v polovině června přistálo na mezinárodním letišti v Goi v přestrojení za turisty. Kdyby někdo začal bedlivěji zkoumat jejich zavazadla, což nikdo neučinil, zjistil by, že všech dvanáct mužů má pozoruhodnou shodou okolností kvalifikaci námořníka pro obchodní lodě. Ve skutečnosti šlo o tutéž posádku amerického námořnictva, která původně přivezla onu nákladní loď na přepravu obilí, nyní proměněnou v motorovou loď Chesapeake. Autobus najatý McGregorem je dopravil na pobřeží k loděnici bratří Kapurových.

Chesapeake už na ně čekal, a jelikož v loděnici se neměli kde ubytovat, šli se pořádně prospat rovnou na loď. Následujícího rána zahájili dvoudenní intenzivní seznamování s plavidlem.

Nejvyšší důstojník, nový kapitán, měl hodnost fregatního kapitána, a jeho první důstojník stál o příčku pod ním. Byli tu dva poručíci a hodnosti zbylých osmi se pohybovaly od vrchního loďmistra níž. Každý se soustředil na království své osobní specializace: můstek, strojovnu, lodní kuchyni, radiostanici, palubu a poklopy nákladových prostorů.

Když vstoupili do pěti rozlehlých nákladových prostorů, v nichž se původně přepravovalo obilí, zarazili se úžasem. Vyrostla tu kompletní ubikace jednotky zvláštních sil, bez světlíků či jiného zdroje denního světla, tudíž zvenku naprosto neviditelná. Dozvěděli se však, že na moři budou setrvávat jen ve svých vlastních kajutách a dál na záď vůbec nebudou muset chodit. Příslušníci jednotky SEAL se o sebe postarají sami, včetně přípravy pokrmů.

Posádka se měla zdržovat čistě jen v běžných kajutách, které byly prostornější a pohodlnější, než jakých by se dočkali například na torpédoborci.

Rovněž se tu nacházela dvoulůžková kajuta pro hosty, účel neznámý. Pokud důstojníci jednotky SEAL budou chtít hovořit s můstkem, projdou v podpalubí čtvermi vodotěsnými dveřmi mezi nákladovými prostory a pak nahoru na denní světlo.

Zatím nepotřebovali vědět, proč nákladový prostor na přídi připomíná vězení. Na druhou stranu nutně vědět museli, jak odstraňovat poklopy dvou z pěti nákladových prostorů a vyzdvihovat jejich obsah na úroveň paluby. To měli během dlouhé plavby opakovaně nacvičovat; jednak proto, aby si ukrátili dlouhou chvíli, a také proto, aby to zvládali v poklusu třeba i o půlnoci.

Třetího dne je McGregor s kůží jako pergamen vyprovodil na moře. Postavil se na konec nejdelší pobřežní hráze, sledoval, jak Chesapeake klouže po hladině kolem něj, a na rozloučenou pozvedl sklenku s jantarovou tekutinou. Byl ochotný žít v horku, potu a zápachu, ohrožován malárií, ale nikdy bez jedné či dvou lahví destilátu ze svých rodných ostrovů, Hebrid.

Kratší trasa k cíli by vedla přes Arabské moře a Suezským průplavem. Čistě pro případ, že by u Afrického rohu dělali problémy somálští piráti, a také proto, že měla posádka dost času, rozhodla se zamířit na jihozápad k mysu Dobré naděje a pak na severozápad na místo stanoveného setkání u Portorika.

O tři dny později si Britové vyzvedli motorovou loď Balmoral. Bylo jich čtrnáct, všichni od Královského námořnictva, a i oni pod McGregorovým vedením prodělali dvoudenní seznamovací kurz. Protože americké námořnictvo je, co se alkoholu týče, „suché“, nepřivezli si Američané z bezcelních obchodů na letišti žádnou kořalku. Dědicové Nelsonova námořnictva žádnými podobnými omezeními nestrádají a získali si McGregorovu přízeň několika lahvemi jednosladové whisky z Islay, jeho oblíbené palírny.

Když byl Balmoral připravený, vypustili na širé moře i jej. On měl dostaveníčko blíž: kus za mysem Dobré naděje, severozápadně u ostrova Ascension, kde se měl, z dohledu pevniny, setkat s lodí Královské podpůrné a zabezpečovací flotily, jež bude mít na palubě jednotku námořníků Zvláštní lodní služby a veškeré vybavení, které budou potřebovat.

Jakmile Balmoral zmizel za obzorem, McGregor začal balit, co zůstalo. Všichni dělníci, kteří se podíleli na přestavbě lodí, byli dávno pryč a jejich kempinkové vozy si odvezli lidé z půjčovny. Starý Skot žil v posledním z nich o whisce a chininu. Bratři Kapurovi byli vyplaceni z bankovních účtů, jejichž majitele neměl nikdo naději vystopovat, a o dvě lodě na přepravu obilí, které proměnili v potápěčské základny, ztratili zájem. Loděnice se vrátila do starých vyjetých kolejí a začala znovu demontovat plavidla plná toxických chemikálií a azbestu.

Colleen Kecková se krčila na křídle buccaneera a mžourala proti větru. Holé ploché lincolnshirské pláně neznají mírný vánek ani v červnu. Přišla se rozloučit s Brazilcem, kterého si do té doby stačila oblíbit.

Vedle ní, v předním kokpitu stíhacího bombardéru, seděl major Joao Mendoza a prováděl poslední kontrolu před startem. Ze zadního kokpitu, kde během tréninkových letů sedávala ona, zmizela sedačka. Její místo zabrala další přídavná palivová nádrž a rádiový přijímač napojený přímo na pilotova sluchátka. Vzadu pak vrčely oba naprázdno běžící motory Spey.

Když už nebyl důvod pro další otálení, naklonila se dovnitř a dala mu pusu na tvář.

„Šťastnou cestu, Joao,“ křikla. On viděl, jak se jí hýbou rty, a pochopil, co mu říká. Usmál se a zvedl pravou ruku se vztyčeným palcem. Přes vítr, tryskové motory za sebou a hlas z věže ve sluchátkách ji nemohl slyšet.

Velitelka Kecková sklouzla z křídla a seskočila na zem. Krycí plexisklo kokpitu se sklonilo dopředu a zaklaplo, čímž uzavřelo pilota v jeho vlastním světě: světě ovladačů, řídicích pák, přístrojů, mířidel a taktické letecké navigace TACAN.

Požádal o povolení ke startu, dostal ho, najel na ranvej, na okamžik zastavil, zkontroloval brzdy, pustil je a rozjel se. O pár vteřin později viděl pozemní personál v dodávce na kraji asfaltové plochy, který se rovněž přišel rozloučit, jak motory Spey s tahem sto kilonewtonů zvedají buccaneera do vzduchu a jak letoun míří k jihu.

Vzhledem k úpravám na letadle bylo rozhodnuto, že major Mendoza poletí zpátky do středu Atlantiku po jiné trase. Na portugalských Azorách se nachází americká letecká základna Lajes, sídlo 64. letky, a Pentagon, ovládaný neviditelnými nitkami, souhlasil, že tu „muzeální kousek“, údajně mířící zpátky do Jihoafrické republiky, může doplnit palivo. Při vzdálenosti 1395 námořních mil to nepředstavovalo nejmenší problém.

Mendoza tu také přenocoval v důstojnickém klubu, aby za rozbřesku mohl pokračovat na Fogo. Netoužil v novém domově poprvé přistávat za tmy. Za úsvitu tedy vyrazil na druhou etapu cesty, 1439 námořních mil na Fogo, při maximálním doletu 2200 mil opět se značnou rezervou.

Nebe nad Kapverdskými ostrovy bylo čisté. Když začal klesat z letové výšky 10 500 metrů, naprosto jasně je viděl všechny. Z výšky 3000 metrů mu brázdy za těmi několika motorovými čluny na moři připadaly jako bílá ptačí pera na pozadí modré vody. Na jižním konci souostroví, západně od Santiaga, rozeznával čnějící kalderu vyhaslé sopky Foga a pod jejím jihozápadním skalnatým úbočím vyčuhující kousek letištní ranveje.

Dlouhým obloukem nad Atlantikem začal klesat ještě níž a sopku si udržoval těsně pod levým křídlem. Věděl, že má přidělenou frekvenci a speciální identifikační volací znak a že se nebude dorozumívat portugalsky, ale anglicky. On je Poutník a centrála na Fogu je Pokrok. Stiskl tlačítko pro přenos a zavolal.

„Poutník, Poutník, volám věž Pokrok, slyšíte mě?“

Hlas, který se mu ozval ve sluchátkách, poznával. Jeden ze šesti scamptonských nadšenců, kteří mu měli sloužit jako technický a podpůrný tým. Britský hlas, se severoanglickým přízvukem. Jeho přítel seděl v řídicí letištní věži na Fogu vedle kapverdského dispečera pro komerční lety.

„Slyším tě výborně, Poutníku.“

Scamptonský nadšenec, další veterán naverbovaný Calem Dexterem za Kobrovy peníze, hleděl z okna se zrcadlovým sklem podsadité, nevelké kontrolní věže a jasně viděl, jak se buccaneer stáčí nad mořem. Sdělil mu údaje nezbytné pro přistání: orientaci ranveje, směr a sílu větru.

Ve třech stech metrech Joao Mendoza vysunul podvozek a nastavil klapky na přistání, pak sledoval, jak výška a rychlost letu klesají. Za tak úžasné viditelnosti ani nebylo zapotřebí techniky; tohle bylo létání jako za starých časů. Ve vzdálenosti tří kilometrů se vyrovnal s ranvejí. Potom se pod ním mihla pěna příboje, kola dosedla na asfalt těsně za prahem přistávací dráhy a letoun začal zvolna brzdit na ranveji poloviční délky než na scamptonském letišti. Měl poloprázdné nádrže a byl bez munice. Žádný problém.

Když Mendoza dvě stě metrů před koncem ranveje zastavil, zařadil se před něj malý pickup a postava na korbě mu pokynula, ať vůz následuje. Doroloval od terminálu ke komplexu pilotní školy a konečně vypnul motory.

Obklopila ho pětice Britů ze Scamptonu, kteří přiletěli před ním. Zatímco vylézal z kokpitu, radostně ho zdravili. Šestý se na půjčeném skútru blížil od věže. Všichni dorazili přede dvěma dny v britském letounu C130 Hercules. Přivezli s sebou startovací rakety, veškeré nářadí, které mohli potřebovat k údržbě buccaneera v jeho nové roli, a hlavně nezbytnou munici pro kanóny Aden. Šestici, která se teď mohla těšit na mnohem příjemnější penzi než před půl rokem, tvořil montér, seřizovač, zbrojmistr („instalatér“), odborník na leteckou elektrotechniku, spojovací technik a dispečer letového provozu, který ho právě navedl na přistání.

Většina budoucích misí měla probíhat za tmy, jak vzlet, tak přistání, což bude náročnější, měli však ještě čtrnáct dní na trénink. Teď ho odvezli na ubytovnu, kde už měl připravené oblečení. Potom se vypravil do hlavní jídelny, aby se seznámil s brazilskými instruktory a s portugalsky hovořícími kadety. Nový velící důstojník a jeho soukromý „muzeální kousek“ konečně dorazili. Mladíci se po čtyřech týdnech výuky ve třídách a seznamování s letadly těšili na první instruktážní lety, které je čekaly už nazítří ráno.

Ve srovnání s jejich prostými malými cvičnými tucany působil někdejší námořní protilodní bombardér úchvatně. Zakrátko byl však odtažen z očí do onoho hangáru s ocelovými vraty. Odpoledne mu doplnili palivo, namontovali rakety a dodali munici do kanónových kontejnerů. Noční seznamování s letištěm bylo na programu pozítří večer. Ta hrstka cestujících, kteří se trousili přes letištní plochu od letadla pravidelné linky ze Santiaga k civilnímu terminálu, nic neviděla.

Večer si s majorem Mendozou krátce promluvil Cal Dexter z Washingtonu a na nevyhnutelnou otázku mu odpověděl, ať má trpělivost. Nebude muset čekat dlouho.

Julio Luz se snažil chovat normálně. Musel Robertu Cardenasovi odpřisáhnout mlčení, a přece mu představa, že podvádí dona, byť jen tím, že mu něco tají, naháněla hrůzu. Oba mu naháněli hrůzu.

Po čtrnácti dnech se vypravil na pravidelnou návštěvu Madridu, jako by se nic nestalo. I během tohoto pobytu, prvního od oné cesty do New Yorku a od další hodiny muk, když podával hlášení Cardenasovi, byl po celou dobu nenápadně sledován. Vůbec netušil, stejně jako to netušilo vynikající vedení hotelu Villa Real, že dvoučlenný tým FBI, vedený Calem Dexterem, umístil do jeho obvyklého pokoje štěnice. Další hotelový host, ubytovaný o dvě patra výš, slyšel každý zvuk, který Julio Luz vydal.

Muž seděl trpělivě s „mušlemi“ na uších a v duchu blahořečil šlachovitému veteránovi vietnamských podzemních tunelů, který ho umístil do pohodlného pokoje namísto tradiční dodávky na parkovišti, v níž musel přetrpět většinu sledovacích misí, s mizerným kafem a bez „sociálního zařízení“. Když se cíl vypravil do banky, na večeři nebo na snídani, mohl si hovět u televize nebo se bavit vtipy v International Herald Tribune z novinového stánku ve vestibulu. Tohoto rána, kdy se měl cíl chystat na cestu zpátky na letiště, však pilně poslouchal, s mobilem připraveným v levé ruce.

Právníkova osobního lékaře nijak nepřekvapovalo, jaké problémy jeho pacienta ve středních letech trvale trápí. Pravidelné lety přes Atlantik se výrazně podepisovaly na jeho zdraví. Neustále s sebou vozil vlastní zásobu fíkového sirupu. Tu odhalili při prohlídce jeho pokoje, zatímco byl v bance.

Poté, co si do postele objednal konvičku čaje Earl Grey, se jako vždy odebral do mramorové koupelny, kde se zavřel na toaletu. Tam trpělivě čekal, až si příroda odbude své, což nezřídka trvalo i deset minut. Během této doby, za zavřenými dveřmi, nemohl slyšet, co se děje vedle v pokoji. Tehdy muž se sluchátky o dvě patra výš použil mobilní telefon.

Zmíněného rána se dveře pokoje neslyšně otevřely. Přístupový kód se pochopitelně při každé návštěvě měnil, dokonce se měnil i pro každého nového hosta, ale pro „zámečníka“, kterého si Cal Dexter opět přivedl s sebou, to nepředstavovalo žádnou překážku. Tlustý koberec dokonale tlumil kroky. Dexter přešel přes pokoj k prádelníku, na němž ležela diplomatka. Doufal, že kombinace na číselných zámcích zůstala stejná, a nemýlil se. Dosud šlo o registrační číslo u advokátní komory. Otevřel ji, během několika vteřin udělal, co potřeboval, a znovu ji zavřel. Nastavil čísla do původní pozice. Potom opustil pokoj. Seňor Julio dál seděl za dveřmi toalety a tlačil.

Kdyby měl letenku připravenou v náprsní kapse, nejspíš by diplomatku otevřel nejdřív v odletové hale pro cestující první třídy v Barajasu. Jenže si ji nechal v peněžence ve vnitřní kapse diplomatky. A tak zatímco mu v hotelu připravovali účet, rozhodl se, že si ji vyndá.

Jestli byl šokující telefonát z kolumbijského ministerstva zahraničí před deseti dny zlý, pak tohle bylo katastrofální. Cítil se rázem tak slabý, jako by se o něj pokoušel infarkt. Přestože mu podávali účet, odešel se posadit na jedno z křesel ve vestibulu, diplomatku si položil na klín a ztrhaně se zahleděl na podlahu. Hotelový poslíček ho musel třikrát upozornit, že na něj přede dveřmi čeká limuzína. Nakonec dovrávoral ze schodů k vozu. Když se rozjeli od hotelu, ohlédl se. Sledují ho? Chystají se ho zatknout a odtáhnout do cely na výslech třetího stupně?

Ve skutečnosti nemohl být ve větším bezpečí. Po nenápadném sledování při příjezdu a po celou dobu pobytu ho nyní madridská policie neviditelně vyprovázela až na letiště. Když vyjeli z předměstí, podíval se ještě jednou, aby se ujistil, že opravdu nešlo o optický klam. Ne, žádný klam. Ležela tam, přímo na vrchu. Krémová dopisní obálka. Označení adresáta bylo prosté: „Taťka“.

Motorová loď Balmoral s britskou posádkou se s lodí Královské podpůrné a zabezpečovací flotily setkala osmdesát kilometrů od Ascensionu. Stejně jako většina starších lodí RFA dostala i tato jméno po jednom z rytířů kulatého stolu, v tomto případě po siru Gawainovi. Měla za sebou dlouhou kariéru, během níž se specializovala na doplňování zásob na moři, zkráceně RAS, či prostě „rasování“.

Mimo dohled všech zvědavých očí přirazily obě lodě k sobě a příslušníci SBS přešli na palubu Balmoralu.

Zvláštní lodní služba, sídlící velmi nenápadně na pobřeží anglického Dorsetu, je mnohem menší než jednotky SEAL amerického námořnictva. Její odznak zřídka nosí víc než dvě stě členů. Přestože z devadesáti procent jsou verbováni z řad Královského námořnictva, operují stejně jako jejich američtí bratranci na zemi, na moři i ve vzduchu. Operují v horách, pouštích, džunglích, na řekách i na širém oceánu. A dorazilo jich jen šestnáct.

Velícím důstojníkem byl major Ben Pickering, veterán s více než dvaceti lety služby. Patřil k onomu malému týmu, který byl v zimě 1991 u pevnosti Qala-je džangí v severním Afghánistánu svědkem toho, jak příslušníci Severní aliance masakrují vězněné táliby. To mu nebylo ještě ani dvacet. Leželi na vršku pevnostních hradeb a shlíželi na to, jak Uzbekové generála Dóstuma v krvavých jatkách po povstání Tálibánu vraždí vězně.

Jednoho ze dvou přítomných zvláštních agentů CIA, Johnnyho „Mikea“ Spanna, už tálibánští vězňové zabili a jeho kolegu Davea Tysona zajali. Ben Pickering se třemi dalšími se do té pekelné díry vypravili, „odstranili“ trojici tálibánců, kteří Američana hlídali, a Tysona odtud odtáhli.

Potom major Pickering sloužil v Iráku, v Afghánistánu (opět) a v Sieře Leone. Rovněž měl bohaté zkušenosti se zadržováním ilegálního zboží na moři, nikdy však nevelel jednotce na palubě bojového plavidla, které se vydává za obyčejnou nákladní loď, protože nic podobného se od druhé světové války nedělalo.

Když mu Cal Dexter, vydávající se za vyslance Pentagonu, na základně SBS vysvětlil podstatu mise, major Pickering, jeho velící důstojník a zbrojmistři dali hlavy dohromady, aby se domluvili, co budou potřebovat.

Pro zadržování plavidel na moři si major vybral osmiapůlmetrové nafukovací čluny s pevným kýlem, zkráceně RIB, a rozhodl se pro „arktický“ model. Čluny měly pojmout po osmi mužích, kteří budou sedět ve dvojicích za velícím důstojníkem a kormidelníkem. Na zajaté lodi s kokainem však Pickering chtěl mít i dva profesionální „hledače“ z celního úřadu Jejího Veličenstva a dva policejní psy. Ti všichni dorazí volnějším tempem až po útoku RIB, aby se psi nezneklidňovali.

Oba celníci byli odborníci na hledání tajných schránek, na prolézání toho nejspodnějšího podpalubí, na odhalování mazaných triků, pomocí nichž se ilegální náklad ukrýval. Psi byli kokršpanělé vycvičení nejen na pach hydrochloridu kokainu, který dokázali ucítit i přes několik vrstev obalů, ale také na změny v pachu vzduchu. Nedávno otevřená podpalubní bočina páchne jinak než ta, kterou nikdo už celé měsíce neotevřel.

Major Pickering stál vedle kapitána na nekryté části můstku Balmoralu a sledoval, jak nafukovací čluny putují vzduchem na palubu nákladní lodě. Tam bedny převzal vlastní jeřáb Balmoralu a spustil čluny do nákladového prostoru.

Ze čtyř bojových flotil SBS měl major jednotku z flotily M, která se specializuje na námořní protiterorismus. Tito muži se přemístili na palubu po nafukovacích člunech a po nich přišlo na řadu ještě jejich „nádobíčko“.

To bylo poměrně objemné a patřily k němu útočné pušky, odstřelovací pušky, jednoruční střelné zbraně, potápěčské vybavení, nepromokavé oblečení, házecí kotvy, provazové žebříky a tuna munice. Na Balmoralu měli sloužit také dva američtí spojaři, jejichž úkolem bude zabezpečovat komunikaci s Washingtonem.

Podpůrný personál sestával ze zbrojmistrů a techniků, kteří měli udržovat v dokonale provozuschopném stavu nafukovací čluny, a dvou pilotů vrtulníku od letectva s jejich vlastními údržbáři. Ti se měli starat o malý vrtulník, který dorazil na palubu jako poslední. Šlo o americký Little Bird.

Královské námořnictvo by nejspíš dalo přednost strojům Sea King či Lynx, jenže tu byl problém s velikosti nákladového prostoru. Větší vrtulníky by s roztaženou vrtulí neprošly otevřeným poklopem, aby se z podpalubního hangáru mohly vynořit na nekrytou palubu. Boeing Little Bird to dokázal. Roztažená hlavní vrtule měřila jen něco přes osm metrů a otevřený poklop největšího nákladového prostoru skýtal dvanáct metrů.

Helikoptéru jako jedinou nemohli přes zvlněné moře v mezeře mezi oběma loděmi přepravit pomocí jeřábu. Když z ní stáhli ochrannou plachtu, pod níž cestovala na Ascension, vzlétla z přední paluby Sira Gawaina, dvakrát obě plavidla obkroužila a pak dosedla na zavřený poklop předního nákladového prostoru Balmoralu. Jakmile se obě vrtule, hlavní i ocasní, přestaly točit, ujal se čiperného vrtulníčku palubní jeřáb a opatrně ho spustil do rozšířeného nákladového prostoru, kde jej upevnili k podlaze.

Když bylo konečně všechno přepraveno a palivové nádrže Balmoralu opět plné, lodě se rozloučily. Sir Gawain od RFA měl zamířit zpátky na sever do Evropy, zatímco nyní po zuby ozbrojená nákladní loď Balmoral se měla vydat na první hlídkovací stanoviště, severně od Kapverd, uprostřed Atlantiku mezi Brazílií a obloukem zkrachovalých států podél západoafrického pobřeží.

Kobra rozdělil Atlantik na dvě části čárou táhnoucí se severoseverovýchodně od Tobaga, na východ od Antil k Islandu. Oblast na západ od této čáry označil, co se místa určení kokainových zásilek týče, cílovou zónou USA. Na východ pak byla cílová zóna Evropy. Balmoralu připadl východní Atlantik. Chesapeake, který si pro zásoby a vybavení jel k Portoriku, měl dostat na starost Karibik.

Roberto Cardenas si dopis dlouze a upřeně prohlížel. Pročetl si ho nejméně desetkrát. Vzadu v koutě se klepal Julio Luz.

„Je to od toho mizery de Vegy?“ otázal se nervózně. V duchu se zcela vážně zabýval otázkou, jestli pokoj opustí živý.

„S de Vegou to nemá nic společného.“ Když nic jiného, dopis alespoň nepřímo vysvětloval, co se přihodilo jeho dceři. Žádná pomsta de Vegovi se konat nebude. Žádný de Vega neexistuje. Nikdy neexistoval. Neexistuje ani najatý pracovník letiště Barajas, který si pro balíček s kokainem vybral špatný kufr. Nikdy neexistoval. Existuje jenom ta vyhlídka na dvacet let vězení pro Letizii. Vzkaz v replice obálky, v nichž posílal své vlastní dopisy, byl prostý. Stálo v něm:

Myslím, že bychom si měli promluvit o Vaší dceři Letizii. Příští neděli v 16.00 budu pod jménem Smith ve svém apartmá v cartagenském hotelu Santa Clara. Budu sám a neozbrojený. Počkám hodinu. Prosím, přijďte.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Jednotka SEAL amerického námořnictva přestoupila na tajnou bojovou loď sto padesát kilometrů od Portorika, kde na americké základně Roosevelt Roads nabrala podpůrná loď veškerý náklad.

Jednotky SEAL jsou minimálně čtyřikrát početnější než britské SBS. Jejich kmenovým útvarem je Velitelství speciálních námořních operací, pod které spadá dva a půl tisíce lidí, z nichž však jen necelý tisíc se aktivně účastní misí a zbytek tvoří podpůrné jednotky.

Nositelé vytouženého odznaku s trojzubcem jednotek SEAL se dělí do osmi týmů, z nichž každý sestává ze tří čtyřicetičlenných oddílů. Ke službě na motorové lodi Chesapeake byla vybrána jednotka poloviční velikosti, původem z 2. týmu sídlícího na základně Little Creek ve Virginia Beach.

Jejich velícím důstojníkem byl korvetní kapitán Casey Dixon a stejně jako v případě jeho britského protějšku ve východní části Atlantiku šlo o veterána. Jako mladý podporučík se zúčastnil operace Anakonda. V době, kdy velitel jednotky SBS sledoval v severním Afghánistánu jatka v Qala-je džangí, podporučík Dixon právě naháněl al-Káidu v jeskyních Tora Bora v Bílých horách, kde se dostal do vážných problémů.

Dixon patřil k jednotce, která měla přistát na jisté pláni vysoko v horách, jenže jejich chinook schytal spršku kulek z kulometného hnízda ukrytého mezi skalami. Ohromný vrtulník byl smrtelně raněn a začal se divoce naklánět ze strany na stranu, jak se ho pilot snažil ovládnout. Jeden z členů posádky uklouzl na hydraulické kapalině, která se vylila na podlahu, a vypadl ze zadní rampy do mrazivé tmy. Před pádem ho naštěstí zachránilo jistící lano.

Jeden z příslušníků jednotky SEAL, který se nacházel poblíž, loďmistr Neil Roberts, se ho pokusil zachytit a také vyklouzl ven. On však uvázaný nebyl, takže dopadl na skaliska o několik metrů níž. Casey Dixon se zoufale natáhl po Robertsových popruzích, o pár centimetrů je minul a sledoval, jak jeho druh padá.

Pilot opět získal vládu nad vrtulníkem, sice ne natolik, aby ho zachránil, ale podařilo se mu dovléct se ještě o pět kilometrů dál a dosednout s chinookem mimo dostřel kulometů. Loďmistr Roberts však zůstal sám na skále obklopen dvaceti zabijáky z al-Káidy. Jednotky SEAL se pyšní tím, že žádného ze svých mužů, živého či mrtvého, nikdy nenechaly na území nepřítele. Dixon s ostatními tedy přesedli do jiného vrtulníku a vypravili se pro něj, přičemž cestou nabrali oddíl zelených baretů a jeden tým britských SAS. Následné události jsou dnes u jednotek SEAL už legendární.

Neil Roberts dal svým druhům světlicí najevo, že je naživu. Také si uvědomil, že kulometné hnízdo je dosud funkční a připravené bránit veškerým snahám o záchranu ze vzduchu. Ručními granáty osádku hnízda zlikvidoval, ale zároveň prozradil svou polohu. Zabijáci al-Káidy si pro něj přišli. Prodal svůj život velice draho, zabíjel a bojoval až do poslední kulky a zemřel s bojovým nožem v ruce.

Když dorazil záchranný tým, bylo už pro Robertse příliš pozdě, ale ještě na místě zastihl alkáidovce. Následovala osmihodinová přestřelka mezi těsnými skalisky, neboť do oblasti proudily stovky dalších mudžahedínů, aby vypomohli těm šedesáti, kteří původně zaútočili na vrtulník. Zemřelo šest Američanů, dva příslušníci jednotek SEAL byli těžce zraněni. Ti zbylí však v ranním světle napočítali na tři stovky mrtvol nepřátel. Všichni mrtví Američané byli dopraveni domů, včetně těla Neila Robertse.

Casey Dixon nesl tělo do evakuační helikoptéry, a protože utržil povrchovou ránu na stehně, rovněž odletěl do Států a o týden později se zúčastnil smutečního obřadu v kapli na základně Little Creek. Kdykoli mu od té doby padl zrak na zubatou jizvu na pravém stehně, pokaždé si vzpomněl na tu divokou noc mezi skalami Bílých hor.

O devět let později stál za teplého večera východně od ostrovů Turks a Caicos a sledoval, jak jeho muži a jejich výstroj putují z mateřské lodě do nového domova, na bývalou nákladní loď, nyní zvanou Chesapeake. Hlídkující EP-3 ze základny Roosevelt Roads je vysoko z nebe ujistil, že moře široko daleko je prázdné. Žádní svědkové.

Pro útok na moři si přivezl jeden velký jedenáctimetrový nafukovací člun s pevným kýlem. Ten dokázal pojmout všechny jeho muže a po klidné hladině uhánět rychlostí až čtyřiceti uzlů. Kromě toho měl dva menší přepadové gumové čluny Zodiac. Ty byly jen pět metrů dlouhé, stejně rychlé a pohodlně pojaly čtyři ozbrojené muže.

Nastoupili si rovněž dva specialisté na prohledávání lodí od americké pobřežní policie, dva psovodi z celního úřadu, dva spojaři z velitelství a na heliportu na zádi mateřské lodě čekali dva piloti od námořnictva. Seděli ve vrtulníku Little Bird, který jednotky SEAL vídaly jen zřídka a zatím ho nikdy nepoužívaly.

Pokud je někam dopravoval vrtulník, což bývalo poměrně často, potom jedině nový Boeing Knight Hawk. Jenže malá pozorovací helikoptéra byla jediná, jejíž vrtule prošla otevřeným poklopem nákladového prostoru lodě Chesapeake.

Mezi přepravovanou výstrojí a výzbrojí byly také obvyklé samopaly Heckler & Koch MP5A německé výroby, které jednotky SEAL obyčejně užívaly při boji na krátkou vzdálenost, dále standardní potápěčské vybavení značky Drager, pušky pro čtyři odstřelovače a spousta munice.

Zatímco se pomalu začínalo stmívat, EP-3 nad jejich hlavami hlásil, že okolní moře je dosud prázdné. Little Bird vzlétl, zakroužil jako rozzlobená včela a dosedl na Chesapeake. Když se oba rotory přestaly točit, palubní jeřáb malý vrtulník zvedl a spustil do nákladového prostoru. Poklopy zajely po kolejnicích hladce na svá místa, uzavřely nákladové prostory a plachty je následně zapečetily proti dešti a mořské vodě.

Obě plavidla se rozloučila a mateřská loď se začala ztrácet v šeru. Nějaký vtipálek z jejího můstku vyslal zprávu pomocí signální lampy, tedy technologií sto let starou. Na můstku Chesapeaku rozluštil vzkaz sám námořní kapitán. Přáli jim STASTNOU CESTU.

Během noci proklouzl Chesapeake mezi ostrovy do své hlídkové oblasti, tedy Karibiku a Mexického zálivu. Pokud by se někdo pokoušel vyhledat si o plavidlu informace na internetu, dozvěděl by se, že jde o naprosto legální nákladní loď, která převáží obilí ze zálivu Svatého Vavřince hladovějícím v Jižní Americe.

Příslušníci jednotky SEAL v podpalubí už znovu čistili a prohlíželi zbraně; technici připravovali přívěsné motory a vrtulník k bojové pohotovosti; kuchaři uklízeli věci do spíží a ledniček a zároveň chystali něco k večeři, zatímco spojaři ladili přístroje k nepřetržitému celodennímu poslechu na tajném a šifrovaném kanále, na němž vysílalo ošuntělé skladiště z washingtonské Anacostie.

Zpráva, na kterou čekali, mohla dorazit za deset týdnů, za deset dní nebo za deset minut. A až ji obdrží, hodlali být připravení do akce.

Santa Clara je luxusní hotel v srdci historického centra Cartageny, přestavěný prastarý ženský klášter. Jeho kompletní plány obstaral Calu Dexterovi tajný agent SOCA, který tu žil jako učitel na námořní kadetní škole. Dexter si plány prostudoval, a když volal do hotelu, trval na konkrétním pokoji.

Zapsal se jako pan Smith krátce po poledni smluvené neděle. Jeho pozornosti rozhodně neunikla pětice vazounů, kteří všem na očích vysedávali bez pití na vnitřním nádvoří nebo si prohlíželi letáky přišpendlené na zdi vestibulu. Dopřál si lehký oběd v atriu pod stromy. Zatímco jedl, vyletěl z koruny tukan, usadil se na opěradle protější židle a začal si Dextera prohlížet.

„Kamaráde, ty jsi tu nejspíš v mnohem větším bezpečí než já,“ prohodil k němu pan Smith. Když dojedl, nechal si útratu připsat na účet pokoje a vyjel výtahem do nejvyššího patra. Všichni měli dostatečnou příležitost se přesvědčit, že je v hotelu a že je sám.

Devereaux mu v záchvatu nezvyklé starostlivosti navrhl, ať si s sebou vezme „zálohu“ v podobě zelených baretů z Fort Clark, které si projekt Kobra přisvojil. Dexter odmítl.

„I když jsou hodně dobří, nejsou neviditelní,“ prohlásil. „Jakmile si Cardenas něčeho všimne, tak se neukáže. Bude si myslet, že ho chceme zavraždit nebo unést.“

Když v pátém a nejvyšším patře vystoupil z výtahu a zamířil po terase ke svému apartmá, věděl, že jedná podle rady mistra Sun-c‘. Vždy je nechej, ať tě podceňují.

Kus dál na terase postával muž s kýblem a mopem. Dost okaté. V Cartageně vytírají ženy. Dexter vstoupil do pokoje. Ten ho ničím nepřekvapil, protože ho předem znal z fotografií. Rozlehlá, vzdušná místnost ochlazovaná klimatizací; dlaždicová podlaha, tmavý dubový nábytek a široké prosklené dveře, jimiž se vycházelo na balkon. Bylo půl čtvrté.

Vypnul klimatizaci, roztáhl závěsy, otevřel prosklené dveře a vystoupil na balkon. Nad sebou měl jasné modré nebe kolumbijského letního dne. Za hlavou, jen metr nade dveřmi, okap a střechu z okrových tašek. Před ním se o pět pater níž leskla hladina plaveckého bazénu. Kdyby skočil šipku, možná by dopadl do vody na mělkém konci, ale mnohem spíš by se rozplácl na dlažbě. Navíc s touhle únikovou cestou stejně nepočítal.

Vrátil se do pokoje a přetáhl ušák tak, aby z něj měl dokonalý výhled na vstupní dveře a otevřenou cestu na balkon po boku. Nakonec přešel přes pokoj, otevřel dveře, které byly, stejně jako dveře ve všech hotelích, opatřené pružinou a samozamykací, zaklínil je tak, aby zůstaly asi centimetr pootevřené, a vrátil se do křesla. Hleděl na dveře a čekal. Ve čtyři hodiny se dveře otevřely. Proti modrému nebi v pozadí se rýsovala postava Roberta Cardenase, profesionálního gangstera a mnohonásobného vraha.

„Prosím, seňore Cardenasi. Pojďte dál, posaďte se.“

Otec mladé ženy v newyorské vazební věznici udělal krok vpřed. Dveře se za ním zavřely a bronzová západka zacvakla na místo. Zvenku teď mohla dveře otevřít jen správná plastová karta nebo beranidlo.

Cardenas připomínal Dexterovi bojový tank na nohách. Byl rozložitý, statný, působil dojmem, že pokud sám nebude chtít, nic s ním nehne z místa. Ač padesátník, byl samý sval a měl tvář aztéckého boha krve.

Ve vzkazu stálo, že muž, který odhalil jeho madridského kurýra a poslal mu po něm dopis, bude sám a neozbrojený, ale tomu pochopitelně nevěřil. Jeho lidé monitorovali hotel i okolí už od rozbřesku. Cardenas měl vzadu za opaskem glock ráže 9 mm a na lýtku v pravé nohavici nůž ostrý jako břitva. Těkal očima po pokoji, hledal skrytou past, čekající četu Američanů.

Dveře do koupelny nechal Dexter otevřené, ale Cardenas dovnitř stejně zběžně nahlédl. Byla prázdná. Zadíval se na Dextera jako býk ve španělské koridě, který vidí, že jeho protivník je malý a slabý, a nedokáže pochopit, proč je tu bez ochrany. Dexter mu pokynul k druhému ušáku, promluvil španělsky.

„Oba víme, že násilí zabírá jen v určitých situacích. Tahle mezi ně nepatří. Pojďme si promluvit. Posaďte se.“

Aniž z Američana spustil zrak, usadil se Cardenas do polstrovaného křesla. Pistole na kříži ho nutila sedět v mírném předklonu. Dexterovi to neuniklo.

„Máte mou dceru.“ Nerad se zdržoval planými řečmi.

„Vaši dceru mají newyorské právní orgány.“

„Doufejte, že se jí nic nestalo.“

Strachy téměř pomočený Julio Luz mu pověděl, co mu Boseman Barrow svěřil o některých ženách v amerických věznicích.

„Je v pořádku, seňore. Pochopitelně je rozrušená, ale nikdo jí neubližuje. Drží ji v Brooklynu, kde se nemá čeho obávat. Dokonce je pod neustálým dozorem, aby se nemohla pokusit o sebevraždu -“

Zvedl ruku, aby Cardenase zarazil, protože ten už se chystal s řevem vyletět z křesla.

„Jde jen o záminku. Má díky tomu vlastní pokoj v nemocničním křídle. Netoužíme ji pouštět mezi ostatní vězně - mezi chátru, dá se říct.“

Muž, který povstal ze stok chudinské čtvrti a vystoupal až na pozici klíčového člena Bratrstva, hlavního kartelu celosvětové produkce kokainu, na Dextera nehybně hleděl a dosud si na něj snažil udělat názor.

„Jste blázen, gringo. Tohle je moje město. Mohl bych vás unést. Bez problémů. Po pár hodinách v mojí společnosti byste škemral, ať vás nechám zavolat, ať vás vyměním za svoji dceru.“

„Máte naprostou pravdu. Mohl byste a škemral bych. Problém je v tom, že lidé, kterým bych zavolal, by nesouhlasili. Mají svoje rozkazy. Vy více než kdo jiný jistě chápete pravidla bezvýhradné poslušnosti. Já jsem jen pěšák. Takže by se žádná výměna nekonala. Jediným výsledkem bylo, že by to Letizia měla spočítané.“

Černé, nenávistně upřené oči se ani nehnuly, ale význam sdělení zapůsobil, jak měl.

Cardenase ani na okamžik nenapadlo, že by tenhle štíhlý, šedovlasý Američan mohl být hlavním hráčem, a nejen pěšákem. Osobně by se na nepřátelské území, sám a neozbrojený, nikdy nevypravil, proč by to tedy dělal nějaký Yanquil. Úvahy o únosu tu byly každopádně bezpředmětné - pro obě strany. Američané by jeho unést nedokázali a jemu by únos Američana nic nepřinesl.

Cardenas si připomněl Luzovo hlášení ohledně Barrowova hodnocení případu. Dvacet let, exemplární trest. Žádné obstojné důkazy ve prospěch obhajoby, jednoznačný případ, žádný Domingo de Vega, který by přiznal, že to celé byl jeho nápad.

Zatímco o těchto věcech uvažoval, zvedl Cal Dexter pravou ruku, aby se poškrábal na prsou. Na vteřinu mu prsty zajely pod klopu saka. Cardenas se předklonil, připravený tasit ukrytý glock. „Pan Smith“ se omluvně usmál.

„Komáři,“ řekl. „Nenechají mě na pokoji.“

To Cardenase nezajímalo. Jakmile se pravačka znovu vynořila, uvolnil se. Patrně by zdaleka tak uvolněný nebyl, kdyby tušil, že se konečky Dexterových prstů právě dotkly citlivého tlačítka na tenounkém vysílači připevněném k vnitřní kapse.

„Co chcete, gringo?“

„Inu,“ pronesl Dexter, hluchý k tomu urážlivému oslovení. „Rozběhnutý stroj justice nedokážou bez zásahu zvenčí zastavit ani moji nadřízení. Rozhodně ne v New Yorku. Tam se justice nedá podplatit ani svést na falešnou stopu. Brzy nebudeme Letizii moci dopřát ani to bezpečné útočiště v Brooklynu.“

„Je nevinná. Víte to stejně dobře jako já. Chcete peníze? Udělám z vás boháče do konce života. Dostaňte ji odtud. Chci ji zpátky.“

„Pochopitelně. Ale jak říkám, já jsem jen pěšák. Mohl by však existovat způsob.“

„Poslouchám.“

„Pokud by UDYCO v Madridu odhalila toho podplaceného zaměstnance letiště a on by před svědky učinil plné doznání, že si ten kufr vybral náhodou po obvyklé bezpečnostní kontrole a vložil do něj kokain, který měl vyzvednout jeho kolega v New Yorku, potom by váš právník mohl požádat o mimořádné slyšení. A newyorský soudce by těžko mohl pokračovat v procesu. Kdyby tak učinil, znamenalo by to, že našim španělským přátelům na druhé straně Atlantiku odmítá věřit. Jsem upřímně přesvědčený, že to je jediná cesta.“

Ozvalo se dunění, jako by se na modré obloze najedou začala sbíhat bouřková mračna.

„A ten… zaměstnanec letiště. Dá se najít a přimět k doznání?“

„Možná. To záleží na vás, seňore Cardenasi.“

Dunění sílilo. Začalo v něm vynikat rytmické tap tap tap. Cardenas zopakoval svůj dotaz.

„Co chcete, gringo?“

„Myslím, že to oba víme. Chcete výměnu? Dobře. Co můžete za Letizii nabídnout?“

Vstal, hodil na koberec navštívenku, vyšel dveřmi na balkon a odbočil doleva. Zpoza rohu střechy hotelu se vynořil pokroucený žebřík z ocelových lan vlající ve větrném víru.

Dexter vyskočil na balustrádu, pomyslel si, že na tohle už začíná být dost starý, a vrhl se po příčkách žebříku. Přes rachot vrtulí vycítil, že se na balkoně za jeho zády vynořil Cardenas. Čekal na kulku do zad, ale žádná nepřišla. Každopádně ne včas. Jestli Cardenas vystřelil, Dexter výstřel stejně nemohl slyšet. Cítil, jak se mu příčky zařezávají do dlaní, muž nahoře se spěšně zaklonil a blackhawk vystřelil vzhůru jako raketa.

O pár vteřin později ho snášeli na písečnou pláž jen kousek za zdmi hotelu Santa Clara. Blackhawk před zraky dvou či tří zírajících pejskařů dosedl; Dexter v přikrčení nalezl do zadních dveří a vrtulník se znovu vznesl. Během dvaceti minut byli zpátky na základně.

Don Diego Esteban byl hrdý na to, že vede Hermandad, hlavní kokainový kartel, jako jednu z nejúspěšnějších korporací planety. Dokonce si ješitně liboval ve zjevně falešné představě, že řídicím orgánem není on osobně, ale správní rada. Navzdory spoustě nepříjemností, které tím jeho kolegům vznikaly, když museli dva dny setřásat agenty plukovníka Dose Santose, trval na čtvrtletních schůzích.

Vždy osobně vybral jednu ze svých patnácti haciend, na níž se měla tajná porada konat, informoval kolegy prostřednictvím soukromého posla a očekával, že dorazí nesledováni. Časy Pabla Escobara, kdy měl Kartel v kapse polovinu policejních sil, byly dávno minulostí. Plukovník Dos Santos byl neúplatný hlídací pes a don ho za to zároveň obdivoval i nenáviděl.

Letní schůze se obyčejně konala na konci června. Svolal šest ze svých sedmi kolegů, vynechal jen vymahače Paca Valdeze zvaného „El Animal“, který se schůzí účastnil pouze v případě, že bylo třeba vyřešit problémy s vnitřní disciplínou. Tentokrát žádné nebyly.

Don spokojeně vyslechl hlášení o rostoucí produktivitě rolníků při zachování starých cen. Šéf výroby Emilio Sanchez ho ujistil, že lze bez potíží pěstovat a vykupovat tolik pasty, aby pokryla veškeré potřeby ostatních odvětví Kartelu.

Rodrigo Perez jej mohl uklidnit, že se podařilo snížit procento domácích krádeží produktu před vývozem, a to díky několika děsivým odstrašujícím trestům, jež stihly ty, kteří si mysleli, že můžou podvádět Kartel. Soukromá armáda, povětšinou verbovaná z příslušníků bývalé teroristické skupiny FARC žijících v džungli, byla v dobré kondici.

Don Diego, v roli laskavého hostitele, osobně dolil Perezovi víno: projev cti.

Julio Luz, právník a bankéř, který za žádnou cenu nedokázal pohlédnout do očí Robertu Cardenasovi, oznámil, že deset bank po celém světě, které mu pomáhají prát miliardy eur a dolarů, je ochotných pokračovat ve spolupráci a dosud nevzbudily nejmenší podezření orgánů bankovního dozoru.

José-Maria Largo měl z obchodní fronty ještě lepší zprávy. Apetýt v obou cílových zónách, v USA i v Evropě, stoupá do neslýchaných výšin. Všech čtyřicet gangů a mafií, jež byly klienty Kartelu, v nedávné době zvýšilo objednávky.

Členové dvou velkých gangů, ve Španělsku a Británii, byli hromadně pozatýkáni a odsouzeni za mříže, takže jsou ze hry. Jejich místo však hladce zaujali dychtiví nováčci. Příští rok se dá očekávat poptávka na rekordní úrovni. Když začal předčítat čísla, ostatní hlavy se naklonily blíž. Bude potřebovat, aby se na místa předávek na každém kontinentě doručilo v nedotčené podobě minimálně tři sta tun čistého.

Tím se pozornost přesunula ke dvěma mužům, kteří měli za úkol toto doručení zajistit. Možná byla chyba upozaďovat Roberta Cardenase, jehož rozsáhlá mezinárodní síť podplacených úředníků na letištích, v docích a na celních úřadech na obou kontinentech hrála klíčovou roli. Don si však nemohl pomoci, ten chlap mu byl prostě nesympatický. Do ústřední pozice postavil Alfreda Suareze, šéfa přepravy z kolumbijských zdrojů ke kupcům na severu, který se nadouval jako páv a zároveň donovi naprosto otevřeně podlézal.

„Vzhledem k tomu, co jsme všichni právě slyšeli, nepochybuji, že těch šesti set tun budeme schopní dosáhnout. Jestliže náš přítel Emilio dokáže vyrobit osm set tun, máme pětadvacetiprocentní toleranci pro ztráty způsobené zabavením, krádežemi či ztracením na moři. O tak vysoké procento jsem nikdy nepřišel.

Máme k dispozici přes sto lodí, které obsluhuje více než tisícovka malých člunů. Některá z těchto oddaných plavidel jsou velké nákladní lodě, které přepravují naše zboží přes oceán a vykládají ho před příjezdem do přístavu. Jiné mohou vozit zboží přímo z doků do doků, protože jim na obou stranách vypomáhají úředníci na výplatní listině tuhle našeho přítele Roberta.

Některé z nich vozí kontejnery, které se dnes používají na celém světě pro přepravu zboží všeho druhu a kategorií, včetně toho našeho. Jiné mají tajné schránky, které pro nás vytvořil ten šikovný svářeč z Cartageny, co před několika měsíci zemřel. Teď si nevzpomenu, jak se jmenoval.“

„Cortez,“ zamručel Cardenas, jenž pocházel z téhož města. „Jmenoval se Cortez.“

„Přesně tak. Ale to není důležité. Potom máme menší plavidla, trampové lodě, rybářské lodě, soukromé jachty. Ty společnými silami ročně přepraví bezmála sto tun. A nakonec máme něco přes padesát nájemných pilotů, kteří zboží buď dopravují až na pevninu, nebo shazují do moře.

Někteří létají do Mexika, aby náklad předali našim mexickým přátelům, kteří jej na severu převážejí přes hranici do USA. Další míří přímo do některých z těch milionů říček a zátok podél jižního pobřeží USA. Třetí skupina létá přes oceán do západní Afriky.“

„Došlo od loňska k nějakým inovacím?“ zeptal se don Diego. „Příliš nás nepotěšil osud naší ponorkové flotily. Obrovská investice, a všechno přišlo vniveč.“

Suarez polkl. Dobře si vzpomínal, jak dopadl jeho předchůdce, který prosazoval politiku ponorek a armády samostatných pašeráků. Ponorky vyslídilo a zničilo kolumbijské námořnictvo; úspěšnost pašování zboží v žaludku klesla kvůli novým rentgenům, které se začaly používat na obou cílových kontinentech, pod padesát procent.

„Tuto taktiku už prakticky nevyužíváme, done Diego. Jak víte, jedna ponorka, která se v době útoku námořnictva nacházela mimo základnu, byla později odhalena v Pacifiku nedaleko Guatemaly Posádka se musela vynořit a všechny je pozatýkali. Přišli jsme o dvanáct tun. Co se toho ostatního týče, výrazně ustupuji od využívání samostatných pašeráků, kteří přepravují zboží po kilogramech.

Soustředím se na stovku velkých dodávek na každý z obou cílových kontinentů, s průměrnou hmotností nákladu tři tuny. Mohu se zaručit, done, že na oba kontinenty bezpečně doručím tři sta tun, a to po odečtení předpokládaných patnáctiprocentních ztrát vzniklých zabavením nákladu nebo jeho ztracením na moři. Ani zdaleka se tedy neblížíme oné pětadvacetiprocentní toleranci mezi osmi sty tunami vyrobeného zboží a šesti sty tunami bezpečně dodaného zboží, jak tu uvedl Emilio.“

„To můžete zaručit?“ zeptal se don.

„Ano, done Diego. Věřím, že mohu.“

„Bereme vás tedy za slovo,“ pronesl mrazivě don. Alfredo Suarez měl po celou dobu svého nabubřelého proslovu žaludek stažený strachy. Don netoleroval selhání. Teď se znovu rozzářil a vstal.

„Prosím, přátelé, čeká nás oběd.“

Malá vycpaná obálka příliš slibně nepůsobila. Dorazila doporučeně na adresu onoho jednoúčelově pronajatého bytu ve Fairfaxu uvedenou na navštívence, kterou Cal Dexter pohodil na podlahu hotelového pokoje. V obálce byla paměťová karta. Dexter ji odnesl Jeremymu Bishopovi.

„Co na ní je?“ zeptal se počítačový mág.

„Kdybych to věděl, tak ji sem nemusím nosit.“

Bishop se zamračil.

„A proč se na ni nemůžete podívat na vlastním laptopu?“

Dexter se cítil poněkud zahanbeně. Dokázal by spoustu věcí, které by Bishopa přivedly na jednotku intenzivní péče, ale v oblasti kybertechnologii byly jeho znalosti mizivé. Sledoval, jak Bishop plní úkol, který mu musel připadat jako pro děti z mateřské školy.

„Jména,“ pronesl Bishop. „Sloupce jmen, většinou cizí. A města - letiště, přístavy, doky. A tituly - vypadá to na nějaké státní úředníky. A bankovní účty. Čísla účtů a finanční operace. Co je to za lidi?“

„Jen mi je vytiskněte. Ano, černé na bílém. Na papíře. Buďte shovívavý ke starci.“

Došel k telefonu, o němž věděl, že je maximálně zabezpečený, a vytočil číslo linky na Starém Městě v Alexandrii. Odpověděl mu Kobra.

„Mám seznam přeběhlíků,“ oznámil Dexter.

Toho večera zavolal Paulu Devereauxovi také Jonathan Silver. Náčelník štábu nebyl v nejlepším rozpoložení, ale to u něj nijak nepřekvapovalo.

„Vašich devět měsíců vypršelo,“ štěkl. „Kdy můžeme očekávat nějakou akci?“

„Moc rád vás slyším,“ odpověděl mu hlas z Alexandrie, kultivovaný, s náznakem bostonského přízvuku. „Voláte právě včas. Začneme totiž příští pondělí.“

„A co přesně uvidíme?“

„Zpočátku vůbec nic,“ odpověděl Kobra.

„A později?“

„Drahý kolego, ani ve snu by mě nenapadlo kazit vám radost vyzrazením překvapení.“ A zavěsil.

Náčelník štábu zůstal v západním křídle Bílého domu zírat na pípající sluchátko.

„On mi to položil,“ pronesl nevěřícně. „Už podruhé.“

ČÁST TŘETÍ

Útok

***

KAPITOLA DESÁTÁ

První kořist shodou okolností připadla britské Zvláštní lodní službě; zkrátka byla ve správnou chvíli na správném místě.

Krátce nato, co Kobra vyhlásil „loveckou sezónu“, zaznamenal Global Hawk Sam na oceánu hluboko pod sebou záhadné plavidlo, které dostalo označení „Pašerák jedna“. Sam se snesla do šesti tisíc metrů, zůstala tedy nadále z doslechu i z dohledu, ale její širokospektrý videosnímač si mohl prohlédnout cíl podrobněji. Záběry získaly na ostrosti.

Pašerák jedna byl zjevně příliš malý na to, aby mohlo jít o zaoceánský parník nebo nákladní loď registrovanou u Lloyd’s. Mohla to být velice malá obchodní loď nebo pobřežní loď, jenže se nacházela kilometry daleko od všech pobřeží. Nebo mohlo jít o soukromou jachtu či rybářskou loď. Každopádně Pašerák jedna překročil padesátý pátý poledník ve směru na východ k Africe. A choval se divně.

Postupoval pouze během noci a pak zmizel. To se dalo vykládat jedině tak, že za úsvitu zastavil na místě, posádka přes palubu natáhla plachtu modrou jako mořská voda a loď se celý den jenom houpala na hladině, shora téměř neviditelná. Tento manévr mohl znamenat jediné. Za soumraku potom plachtu stáhli a pokračovali na východ. Naneštěstí pro Pašeráka jedna Sam viděla i ve tmě.

Pět set kilometrů od Dakaru se motorová loď Balmoral obrátila k jihu a plnou parou vyrazila záhadnému plavidlu zkřížit cestu. Jeden ze dvou amerických spojařů se postavil vedle kapitána na můstku, aby mu diktoval směrová data.

Sam, vznášející se vysoko nad pašeráky, vysílala podrobnosti o postupu do Nevady a letecká základna Creech je předávala Washingtonu. Za úsvitu pašeráci vypnuli motory a skryli se pod plachtou. Sam se vrátila na ostrov Fernando de Noronha doplnit palivo a před soumrakem byla zpátky. Balmoral plul ve dne v noci. Pašeráckou loď zadrželi třetího dne za úsvitu, kus jižně od Kapverd a dosud osm set kilometrů od Guineje-Bissau.

Právě se chystala ukrýt pod plachtou na předposlední den na moři. Když její kapitán zpozoroval nebezpečí, bylo už příliš pozdě plachtu rozprostírat nebo ji uklízet a předstírat běžnou plavbu.

Sam vysoko nahoře zapnula rušičky a pašeráckou loď obklopil kužel elektronicky „mrtvého prostoru“, v němž se nedalo vysílat ani přijímat. Kapitán se v první chvíli o vyslání zprávy ani nepokusil, protože nevěřil vlastním očím. Sotva třicet metrů nad hladinou klidného moře k němu uháněl malý vrtulník.

K nevíře bylo hlavně to, že se nacházel mimo dolet. Takový vrtulníček se rozhodně nemohl vydat tak daleko od pevniny a žádné další plavidlo nebylo nikde vidět. Kapitán netušil, že čtyřicet kilometrů přímo před ním pluje Balmoral, dosud schovaný těsně pod obzorem. Když si uvědomil, že se loď chystají zadržet, bylo příliš pozdě.

Jak v takové situaci postupovat, měl naučené nazpaměť. Nejdřív vás bude pronásledovat nezaměnitelný šedý obrys válečné lodě, která bude rychlejší než vy. Předežene vás a vyzve vás, abyste zastavili. Dokud bude válečná loď ještě dostatečně daleko, shoďte na opačné straně paluby balíky s kokainem do moře. Ty můžeme nahradit. Než někdo vstoupí na palubu, uvědomte přes počítač předem připravenou zprávou Bogotu.

A tak kapitán, přestože žádnou válečnou loď neviděl, vyplnil instrukce. Klikl na odeslat, jenže zpráva se neodeslala. Pokusil se použít satelitní telefon, ale ani ten nefungoval. Nechal tedy jednoho ze svých mužů, ať se snaží spojit vysílačkou, a sám vylezl na žebřík za můstkem a zahleděl se vstříc blížícímu se vrtulníku Little Bird. O pětadvacet kilometrů dál, dosud mimo dohled, uháněly rychlostí čtyřiceti uzlů dva RIB s desetičlennými posádkami.

Vrtulník kapitána jednou obkroužil a pak zůstal viset ve vzduchu asi třicet metrů před můstkem. Kapitán viděl, že z něj dolů trčí pevná anténa s tuhou roztaženou vlajkou. Poznával ji. Na ocasu vrtulníku viděl dvě slova: „Royal Navy“.

„Los Ingleses,“ vypravil ze sebe. Pořád ještě mu nebylo jasné, kde je ta válečná loď, Kobra však vydal jasné pokyny: tajné válečné lodě nesmí nikdo spatřit.

Jak si vrtulník prohlížel, uviděl pilota, s tmavým hledím proti vycházejícímu slunci, a vedle něj odstřelovače připoutaného k sedadlu, z něhož se vykláněl ven. Pušku G3 s teleskopickým zaměřovačem kapitán sice nepoznával, ale velice dobře si uvědomoval, že mu na hlavu míří střelná zbraň. Jeho instrukce zněly jasně: nikdy se nepouštějte do přestřelky s námořnictvem kteréhokoli státu. A tak v mezinárodním gestu zvedl ruce nad hlavu. Přestože se na laptopu nedočkal oznámení „zpráva odeslána“, doufal, že jeho varování přece jen odešlo. Jenže neodešlo.

Pilot vrtulníku i ze své vyvýšené pozice dokázal přečíst jméno na přídi pašeráckého plavidla. Znělo Belleza del Mar, „Mořská kráska“, to nejoptimističtější označení na oceánu. Ve skutečnosti šlo o prorezlou a špinavou třicet metrů dlouhou rybářskou loď páchnoucí rybami. Zápach měl svůj účel. Tuna kokainu v balících svázaných lanem se nacházela právě pod hnijícími rybami.

Kapitán se pokusil převzít iniciativu a nastartoval motory. Vrtulník se lehce naklonil a klesl na úroveň lodě, pouhé tři metry nad hladinu a třicet metrů od boku Bellezy del Mar. Z téhle vzdálenosti si snajpr mohl vybrat, které ucho mu ustřelí.

„Paré los motores,“ zaduněl hlas z megafonu Little Birda. „Vypněte motory.“ Kapitán uposlechl. Už viděl chocholy vodní tříště od dvou blížících se útočných člunů, přestože je přes řev rotorů vrtulníku nemohl slyšet.

Ani tohle mu nešlo na rozum. Jsou mnoho kilometrů od pevniny. Kde sakra vězí ta válečná loď? Když oba RIB přirazily k boku Bellezy del Mar, když muži hodili kotvy přes okraj, zajistili je a pak se vyhoupli na palubu, už nepotřeboval ničemu rozumět.

Byli mladí, celí v černém, s kuklami a po zuby ozbrojení. Kapitán měl jen sedmičlennou posádku. Příkaz „neklaďte odpor“ vyzněl spíše ironicky. Přežili by jen pár vteřin. Dva z mužů přistoupili k němu; zbylí měli na mušce posádku, která stála s rukama nad hlavou. Jeden z mužů byl zřejmě velitel, ale mluvil jen anglicky. Druhý tlumočil. Žádný si nesundal černou kuklu.

„Kapitáne, jsme přesvědčení, že přepravujete nelegální látky. Drogy, konkrétně kokain. Hodláme vaše plavidlo prohledat.“

„To není pravda, vezu jen ryby. A nemáte právo tu něco prohledávat. To odporuje námořním zákonům. Je to pirátství.“

Naučili ho, že má tohle říct. Jenže pud sebezáchovy byl silnější než touha trvat na dodržování zákonů. Navíc nikdy neslyšel o CRIJICA, a i kdyby slyšel, stejně by mu nerozuměl.

Major Ben Pickering byl ve skutečnosti plně v právu. Trestní zákon o mezinárodní spolupráci z roku 1990 známý jako CRIJICA obsahuje několik klauzulí, které se zabývají zadržováním námořních plavidel podezřelých z přepravy drog. Rovněž obsahuje práva obviněných. Kapitán Bellezy del Mar netušil, že on i jeho loď byli v tichosti reklasifikováni na hrozbu britskému národu jako kterýkoli terorista. Což znamenalo, naneštěstí pro kapitána, že veškerá jeho práva, včetně těch občanských, putovala tam, kam by býval putoval kokain, kdyby na to byl čas - přes palubu.

Muži od SBS všechno nacvičovali čtrnáct dní a celou proceduru teď zvládali během několika minut. Zkušeně kapitána i všech sedm mužů posádky prohledali, jestli nemají zbraně nebo nějaké komunikační prostředky. Mobilní telefony zabavili pro pozdější analýzu. Vysílací stanici rozbili. Osm Kolumbijců bylo spoutáno s rukama před tělem a dostalo kápi přes hlavu. Když nemohli nic vidět ani se bránit, nahnali je na záď a nechali je tam sednout na palubu.

Major Pickering kývl a jeden z jeho mužů vytáhl třaskavou signální raketu. Vyletěla do výšky sto padesáti metrů a vybuchla v kouli plamenů. Tepelné senzory Global Hawku vysoko nahoře signál zaznamenaly a muž u monitoru v Nevadě vypnul rušičky. Major sdělil Balmoralu, že má volnou cestu a maskovaná válečná loď se vyhoupla nad obzor, aby přirazila k boku pašeráckého plavidla.

Jeden z členů komanda měl kompletní potápěčskou výstroj. Skočil přes palubu, aby trup lodě prohlédl pod vodou. Jedním z běžných triků je ukrývat kontraband ve vypuklé schránce přivařené na spodek trupu, nebo dokonce táhnout balíky na nylonových lanech třicet metrů pod hladinou, kde jsou zcela z dohledu.

Plavec téměř nepotřeboval neoprenovou kombinézu, protože voda byla jako kafe. A slunce, nyní kus nad východním obzorem, ji prosvětlovalo jako reflektor. Strávil tam dole mezi řasami a vilejši na zanedbaném trupu dvacet minut. Neobjevil žádnou schránku, žádná podvodní dvířka, žádná natažená lana. Major Pickering beztak už věděl, kde se kokain nachází.

Jakmile se vypnuly rušičky, mohl Balmoralu sdělit jméno zadržené rybářské lodě. Nakonec se přece jen nacházela na Cortezově seznamu, šlo o jedno z menších plavidel neregistrované v mezinárodních katalozích, obyčejná rybářská bárka ze zapadlé vesničky. Přesto byla už na své sedmé cestě do západní Afriky a vezla náklad, který desetitisícinásobně převyšoval její vlastní cenu. Poradili mu, kde má hledat.

Major Pickering vydal polohlasem pokyny pátračům od pobřežní policie. Muž od celního úřadu držel v náruči svého kokršpaněla. Pod poklopem nákladového prostoru objevili několik tun ryb, dávno ne čerstvých, ale dosud v sítích. Palubní jeřáb Bellezy ryby vyzdvihl a shodil do moře. Kilometr pod hladinou budou mít krabi hostinu.

Jakmile bylo dno nákladového prostoru volné, začali se pátrači rozhlížet po panelu, který popsal Cortez. Byl brilantně maskovaný a zápach ryb málem zmýlil psa. Posádka s kápěmi nemohla tušit, co přepadové komando provádí, ani neviděla blížící se Balmoral.

K odstranění panelu stačilo dvacet minut s páčidlem. Posádka by schránku beze spěchu otevřela patnáct kilometrů od mangrovů souostroví Bijagos, kde měla předat zboží do kánoí nyní ukrytých na ostrovních říčkách. Výměnou by nabrali na palubu barely s palivem, dotankovali a zamířili k domovu.

Otevření bočin pod nákladovým prostorem uvolnilo do vzduchu ještě horší puch. Pátrači měli na obličejích masky s dýchacími přístroji. Všichni ostatní si udržovali odstup.

Jeden z pátračů vlezl dovnitř, po hlavě, s baterkou v ruce. Druhý mu držel nohy. První muž se vykroutil ven a zvedl palec. Trefa do černého. Vlezl zpět s kotvicí a lanem. Muži na palubě vytahali postupně dvacet balíků, každý o hmotnosti padesáti kilogramů. Mezitím přirazil k boku Balmoral a tyčil se teď nad nimi.

Potřebovali ještě hodinu. Posádce Bellezy, dosud s kápěmi, pomohli po provazovém žebříku na Balmoral a doprovodili ji do podpalubí. Když mužům sňali pouta a kápě, nacházeli se v příďovém nákladovém prostoru, ve vězení pod čárou ponoru.

O dva týdny později, až je při druhém „rasování“ přesunou na loď podpůrné flotily, budou odvezeni na britskou základnu na Gibraltaru, v noci a opět s kápěmi na hlavách naloženi na americký starlifter a letecky přepraveni do Indického oceánu. Až jim kápě znovu sejmou, vynoří se jim před očima tropický ráj a dostanou tyto instrukce: „Užívejte si, nesnažte se s nikým spojit a nesnažte se utéct.“ Zda uposlechnou prvého, bylo čistě na nich, zbytek ani nemohli porušit.

Tuna kokainu putovala rovněž na palubu Balmoralu. Také ona měla zůstat pod přísným dohledem, dokud ji na moři nepředají Američanům. Poslední úkol na lodi Belleza del Mar připadl pyrotechnikovi. Ten se na čtvrt hodiny ztratil v podpalubí, potom se vynořil a naskočil přes zábradlí do druhého nafukovacího člunu.

Většina jeho druhů už byla na palubě. Vrtulník Little Bird se mezitím vrátil do hangáru. I první RIB už byl zpátky v nákladovém prostoru. Balmoral vyrazil „pomalu vpřed“ a za zádí se mu začala tvořit lenivá brázda. Druhý nafukovací člun ho následoval. Když je od špinavé rybářské lodě dělilo sto metrů volného moře, stiskl pyrotechnik tlačítko na detonátoru.

Tvarované nálože plastické trhaviny PETN, které zanechal v podpalubí, jen tiše zapráskaly, ale vyrvaly v trupu díru jako vrata do stodoly. Během třiceti vteřin byla loď pod hladinou na své poslední, kilometr dlouhé osamělé cestě na mořské dno.

Nafukovací člun se vrátil na palubu a byl uklizen. Nikdo další ve středním Atlantiku nic neviděl. Mořská kráska, její kapitán, posádka i náklad se prostě vypařili.

Trvalo týden, než v jádru Kartelu ztrátě Bellezy del Mar skutečně uvěřili, a i pak následovala jen nechápavost.

O plavidla, posádky i zboží přišli už dřív, ale kromě ponorek, z nichž nebylo úniku a které zmizely během plavby podél pacifického pobřeží na sever k Mexiku, se vždy našly nějaké stopy a vysvětlení. Některá menší plavidla se potopila v bouřích na oceánu. Tichý oceán - jejž takto pojmenoval Vasco Núňez de Balboa, první Evropan, který jej kdy spatřil, protože onoho dne působily jeho vody tak klidně - dovede být leckdy pěkně divoký. Do poklidného Karibiku z turistických brožurek občas zavítá šílený hurikán. Ale k tomu docházelo jen zřídka.

Zboží se na moři téměř vždy ztrácelo proto, že ho posádka musela hodit přes palubu, když už se nemohla vyhnout zajetí.

Část ztrát na moři měly na svědomí také konfiskace námořnictvem nebo silami práva a pořádku. V takovém případě byla loď zabavena, posádka zatčena, postavena před soud a poslána za mříže, tihle lidé však byli postradatelní a jejich rodiny vždy dostaly štědré odškodné. Všichni znali pravidla.

Vítězové uspořádali tiskovou konferenci, předvedli balíky kokainu rozjařeným médiím. Beze stopy však zboží zmizelo jen tehdy, když ho někdo ukradl.

Kartely, které dominují kokainovému průmyslu, vždy trpí toutéž psychickou poruchou: zběsilou paranoií. Podezíravost je bezprostřední a neovladatelná. V jejich kodexu se vyskytují dva neodpustitelné zločiny: krádež zboží a donášení úřadům. Zloděje a „práskače“ je nutné za každou cenu vystopovat a potrestat. Výjimky se nepřipouštějí.

Trvalo týden, než se Kartel se ztrátou smířil, protože nejprve přišla stížnost od Ignacia Romera, šéfa operací v Guineji-Bissau, že ohlášená dodávka prostě nedorazila. Čekal ve smluvené datum na smluveném místě celou noc, ale Belleza del Mar, kterou dobře znal, k pevnině nepřiplula.

Dvakrát se ho dotázali, jestli si je jistý, a on odpověděl, že je. Potom se prošetřovala možnost případného nedorozumění. Doplula snad Belleza na špatné místo? A pokud ano, proč se kapitán neozval? Pro případ potíží měl připravenou sadu naprosto obyčejných dvouslovných zpráv.

Následně odesílatel zboží, Alfredo Suarez, musel zjistit, jaké bylo počasí. Po celém Atlantiku jasno a bezvětří. Požár na palubě? Ale kapitán měl přece vysílačku. A i kdyby musel do záchranného člunu, měl laptop a mobil. Nakonec Suarezovi nezbývalo než informovat o ztrátě dona.

Don Diego se nad záležitostí zamyslel, prostudoval si všechna fakta, která mu Suarez předložil. Rozhodně to vypadalo na krádež a v čele podezřelých figuroval sám kapitán. Buďto ukradl zboží osobně, aby uzavřel obchod s nějakým podloudným dovozcem, nebo byla loď ještě na moři, z dohledu mangrovů, přepadena a on i celá posádka povražděni. Mohlo se stát obojí, ale popořadě.

Pokud to byl kapitán, jistě se před činem svěřil rodině nebo ji kontaktoval po své zradě. Rodinu tvořila manželka se třemi dětmi, kteří žili v téže blátivé vesničce, odkud pocházela rybářská loď, kus proti proudu řeky na východ od Barranquilly. Vyslal vymahače Kartelu, aby si s nimi promluvil.

S dětmi nebyla potíž. Ty pohřbil. Zaživa, samozřejmě. Před matčinýma očima. Přesto odmítala cokoli přiznat. Umírala několik hodin, ale až do konce nepřestala tvrdit, že jí manžel nic neřekl a nic špatného neudělal. Nakonec Pacu Valdezovi nezbývalo než jí uvěřit. Pokračovat ve výslechu stejně nemohl. Byla mrtvá.

Dona výsledek nepotěšil. Bylo to mrzuté. A jak se ukázalo, i zbytečné. Nicméně nevyhnutelné. A problém jedině narostl. Jestliže ne kapitán, kdo tedy? Přesto byl v Kolumbii člověk, kterého výsledky výslechu rozrušily ještě víc než dona Diega Estebana.

El Animal odvezl rodinu hluboko do džungle a odvedl svou práci. Jenže džungle není nikdy zcela prázdná. Křik zaslechl rolník indiánského původu a všechno viděl skrz listoví. Když vymahač se svými dvěma pomocníky odjel, vydal se peón do vsi a pověděl tam, čeho byl svědkem.

Vesničané vypravili povoz tažený voly a odvezli ta čtyři těla zpátky do osady u řeky. Všem jim vystrojili křesťanský pohřeb. Celebrujícím knězem byl jezuita otec Eusebio. Znechutilo ho, co spatřil, než se víko hrubé rakve zavřelo.

Když se vrátil do misie, otevřel šuplík tmavého dubového stolu a zahleděl se na jeden z oněch aparátů, které místní provinciál před několika měsíci rozdal. Obyčejně by ho ani ve snu nenapadlo přístroj použít, ale teď měl vztek. Třeba se jednou něco dozví, mimo zpovědnici; a potom možná tenhle americký aparát použije.

Druhý útok připadl jednotce SEAL. Opět čistě proto, že byla ve správnou chvíli na správném místě. Global Hawk Michelle hlídkoval nad rozlehlým pásem jižního Karibiku, jenž se obloukem táhne od Kolumbie k Yucatánu. Motorová loď Chesapeake se nacházela v průlivu mezi Jamajkou a Nikaraguou.

Z mangrovových bažin v zálivu Urabá na kolumbijském pobřeží vyklouzly dva motorové „rychločluny“ a zamířily nikoli na jihozápad ke Colónu a k Panamskému průplavu, ale na severozápad. Měly před sebou dlouhou cestu, téměř na hranici dosažitelnosti, a oba vezly kromě tuny kokainu v balících uprostřed lodě ještě náklad barelů s palivem.

Michelle si jich všimla, sotva urazily prvních třicet kilometrů. Přestože neuháněly plnou rychlostí šedesáti uzlů, ale pluly jen rychlostí čtyřiceti uzlů, stačilo to, aby Michelle svými radary v patnácti tisících metrech poznala, že nemůže jít o nic jiného než o motorové rychločluny. Začala zaznamenávat jejich rychlost a kurz a uvědomila Chesapeake, že čluny míří jeho směrem. Maskovaná válečná loď upravila kurz tak, aby jim zkřížila cestu.

Druhého dne plavby čekalo posádky motorových rychločlunů stejné překvapení jako kapitána Bellezy del Mar. Zničehonic se před nimi vynořil vrtulník a vznášel se nad prázdnou modrou hladinou. Žádná válečná loď v dohledu. Tohle přece není možné.

Dunivý příkaz z megafonu, ať vypnou motory a zastaví, Kolumbijci jednoduše ignorovali. Jejich závodní čluny s protáhlým, štíhlým hliníkovým trupem poháněly na zádi čtyři motory Yamaha o výkonu dvou set koní a nejspíš si říkali, že by vrtulníku mohli ujet. Zvýšili rychlost na šedesát uzlů, přídě vzhůru, do vody ponořené jen motory, za zádí obou ohromná zpěněná brázda. Poté, co Britové zajistili Pašeráka jedna, stali se z těchto dvou plavidel Pašerák dvě a tři.

V tom, že by mohli vrtulníku ujet, se Kolumbijci přepočítali. Když se prohnali pod ním, Little Bird naklonil rotory, provedl prudkou obrátku a vyrazil za nimi. Rychlostí sto dvaceti uzlů, tedy dvakrát rychleji než oni.

Vedle pilota seděl s odstřelovací puškou M-14 loďmistr Sorenson, střelecké eso čety. Byl si celkem jistý, že jakmile se vrtulník ustálí, na vzdálenost sto metrů o mnoho nemine.

Pilot znovu zapnul megafon a promluvil ve španělštině.

„Vypněte motory a zastavte, nebo budeme střílet.“

Čluny dál uháněly k severu. Jejich posádky pochopitelně netušily, že k nim ze stejného směru míří tři nafukovací čluny se šestnácti příslušníky jednotky SEAL. Korvetní kapitán Casey Dixon nechal na vodu spustit velký RHIB i oba menší zodiaky, jenže hliníkové šipky pašeráků byly výrazně rychlejší. Zpomalit je musel Little Bird.

Loďmistr Sorenson vyrostl na farmě ve Wisconsinu, tak daleko od moře, jak je to jen možné. Snad právě proto se dal k námořnictvu - aby viděl moře. A jestli ho život na venkově pro službu u námořnictva něčím vybavil, pak zkušenostmi v zacházení s loveckou puškou.

Kolumbijci měli naučeno, jak v podobných situacích postupovat. Vrtulník se je sice zatím nikdy zastavit nepokoušel, ale jejich instrukce pro všechny případy zněly: především chránit motory. Bez těchto hřmících monster by totiž byli naprosto bezmocní.

Když spatřili, jak na motory zacílila puška M-14 s teleskopickým zaměřovačem, dva členové posádky se položili přes kryty, aby je chránili před kulkami. Síly práva a pořádku by nikdy nestřílely skrz lidské tělo.

Omyl. To byla stará pravidla. Doma na farmě loďmistr Sorenson skládal zajíce na dvě stě kroků. Tenhle cíl byl větší a blíž a nová pravidla boje zněla jasně. První kulka prošla přímo statečným pašerákem, pronikla krytem a roztříštila blok motoru Yamaha.

Druhý pašerák s vyplašeným vyjeknutím uskočil právě včas. Následující průbojná střela vyřadila další motor. Člun pokračoval se dvěma. Ale pomaleji. Byl těžce naložený.

Jeden ze zbývajících tří mužů dole vytáhl kalašnikov AK-47 a pilot vrtulníku se stočil stranou. Z třicetimetrové výšky už viděl černé tečky nafukovacích člunů, které se blížily přímo zpředu, takže se mezera mezi plavidly zmenšovala rychlostí sto uzlů.

Nepoškozený rychločlun je spatřil také. Kormidelník už si nemohl lámat hlavu s hádankou, odkud se vzaly. Byly tady a on se snažil zachránit zboží i vlastní kůži. Rozhodl se proklouznout přímo mezi nimi a díky vyšší rychlosti jim ujet.

Skoro se mu to povedlo. Poškozený člun vypnul zbylé dva motory a vzdal se. První člun pokračoval rychlostí šedesáti uzlů. Formace jednotky SEAL se rozpadla, nafukovací čluny provedly roztřesený obrat a pustily se do pronásledování. Nebýt vrtulníku, pašeráci by možná unikli.

Little Bird rozvlnil rovnou hladinu před prchajícím člunem, obrátil se o devadesát stupňů a vypustil sto metrů neviditelného lanka z modrého nylonu. Bavlněný brzdicí padáček na konci táhl šňůru vzduchem, až se snesl do oceánu a zůstal plavat na hladině. Člun se stočil stranou a málem se mu podařilo projet. Posledních dvacet metrů plujícího lanka mu podklouzlo pod trupem a omotalo se kolem všech čtyř motorových vrtulí. Čtyři yamahy zakašlaly, zachroptěly a zastavily se.

Poté už byl odpor marný. Před popravčí četou samopalů MP5 se pašeráci nechali přesunout do velkého RHIB, kde je spoutali a nasadili jim kápě. Od toho okamžiku měli spatřit modré nebe teprve tehdy, až jako hosté Jejího Veličenstva vystoupí na ostrov Eagle na Čagoských ostrovech.

O hodinu později dorazil na místo Chesapeake. Naložil sedm zajatců. Chrabrý mrtvý pašerák dostal požehnání a kus těžkého řetězu, aby lépe klesal. Na palubu putovaly rovněž dvě tuny dvoutaktního paliva (které se dalo využít), různé zbraně a mobilní telefony (kvůli analýze uskutečněných hovorů) a dvě tuny balíků obsahujících kolumbijské „puro“.

Potom vojáci proděravěli rychločluny jako řešeta a těžké yamahy stáhly plavidla pod hladinu. Byla škoda přijít o šest funkčních a výkonných motorů, ale instrukce od Kobry, o jehož existenci neměla jednotka SEAL tušení, zněly jasně: nesmí zůstat jediná věc, jejíž původ by se dal vystopovat. Na palubu mohou pouze posádky a kokain, a obojí pouze pro dobu transportu. Všechno ostatní musí navždy zmizet.

Little Bird se usadil na zavřeném příďovém nákladovém prostoru, vypnul rotory a jeřáb jej spustil do skrytého hangáru. Potom vyzdvihl na palubu tři nafukovací čluny a uskladnil je do jejich nákladového prostoru, kde je čekalo omytí a pravidelná kontrola. Muži zamířili do podpalubí, aby se osprchovali a převlékli. Chesapeake se vydal na další cestu. Moře bylo opět prázdné.

Nákladní loď Stella Maris IV daleko vpředu čekala a čekala. Nakonec musela pokračovat v plavbě do rotterdamského Europoortu bez dodatečného nákladu. Jejímu prvnímu důstojníkovi nezbývalo než odeslat zmatenou textovou zprávu své „přítelkyni“ v Cartageně. Něco v tom smyslu, že nebude moci přijet na rande, protože mu nedorazil automobil.

Vzkaz zadržela Národní bezpečnostní agentura na své rozlehlé vojenské základně ve Fort Meade v Marylandu, kde jej rozšifrovali a předali Kobrovi. Ten se vděčně pousmál. Zpráva vyzradila, kam měly rychločluny namířeno: k nákladní lodi Stella Maris IV. I ona figurovala na seznamu. Příště.

Týden poté, co Kobra vyhlásil loveckou sezónu, obdržel major Mendoza první příkaz k letu. Global Hawk Sam zpozoroval, že z ranče Boavista odstartoval malý dvoumotorový dopravní letoun, nad Fortalezou opustil pevninu a zamířil v kurzu pětačtyřiceti stupňů přes Atlantik, s předpokládaným místem přistání někde mezi Libérií a Gambií.

Software pro rozpoznávání obrazu jej identifikoval jako transall, výsledek jednorázové francouzsko-německé spolupráce, původně koupený Jihoafrickou republikou, ale po skončení aktivní služby ve funkci vojenského nákladního letounu odprodaný na civilní trh v Jižní Americe.

Bylo to malé letadlo, ale spolehlivý dříč. Navíc mělo dolet, s nímž nikdy nemohlo překonat Atlantik, ani v tom nejužším místě. Proto muselo být „ošetřeno“ přídavnými vnitřními palivovými nádržemi. Tři hodiny se téměř naprostou tmou tropické noci plahočilo k severovýchodu, ve dvou a půl tisíci metrech nad rovnou pokrývkou oblaků.

Major Mendoza namířil čumák buccaneera přímo na ranvej a provedl poslední kontrolu. Ve sluchátkách neslyšel portugalštinu z řídicí věže, protože ta měla dávno po šichtě. Slyšel příjemný hlas jisté Američanky. Dva američtí spojaři, kteří s ním byli na Fogu, přijali před hodinou její zprávu a zburcovali Brazilce, ať se chystá k letu. Teď mu ji do sluchátek přepojili osobně. Netušil, že jde o kapitánku amerického letectva, která sedí u monitoru na nevadské základně Creech. Netušil, že na onom monitoru sleduje blikající tečku, která znázorňuje nákladní letoun Transall, že i on sám se brzy promění v tečku na monitoru, a že žena svede ty dvě tečky dohromady.

Vyhlédl ven na pozemní personál stojící ve tmě fožského letiště a spatřil světelný signál ke startu. Tohle byla jeho „řídicí věž“, ale fungovalo to. Zvedl pravý palec na znamení souhlasu.

Dva motory Spey se hlasitě rozječely a zabrzděný buccaneer se začal otřásat touhou po svobodě. Mendoza zapnul pomocné startovací rakety a pustil brzdy. Buccaneer prudce vyrazil vpřed, Mendoza se vynořil ze stínu sopečné hory a spatřil moře třpytící se v měsíčním svitu.

Tah raket ho nabral do kříže. Dosáhl vzletové rychlosti, potom ji překonal, dunění kol ustalo a byl ve vzduchu.

„Vystoupejte do čtyř a půl tisíce metrů, kurz jedna devět nula,“ pronesl laskavý medový hlas. Mendoza pohlédl na kompas, vyrovnal letoun na sto devadesát stupňů a vystoupal do uvedené výšky.

Za hodinu už byl pět set kilometrů jižně od Kapverd, pomalým obloukem se otáčel a čekal. Cíl spatřil pod sebou, třicet stupňů vpravo. Nad rovinou mraků se právě vynořil vypouklý měsíc a zalil scenerii matným bílým světlem. Tehdy Mendoza vpravo pod sebou spatřil míhající se stín. Mířil na severovýchod; on sám byl teprve v polovině otočky. Dokončil oblouk a pustil se za kořistí.

„Cíl je osm tisíc metrů před vámi, o osmnáct set metrů níž.“

„Rozumím, mám ho,“ pronesl. „Kontakt.“

„Kontakt potvrzen. Máte povolení k útoku.“

Klesal, dokud nebyl obrys transallu v měsíčním světle dobře patrný. Obdržel album s fotografiemi letounů, které budou kokainoví piloti nejspíš využívat, a tohle byl beze vší pochyby transall. V těchto končinách se na nebi nemohl nacházet nevinný letoun tohoto typu.

Odjistil kanóny Aden, položil palec na tlačítko pro palbu a zahleděl se před sebe do mířidel upravených ve Scamptonu. Věděl, že oba kanónové kontejnery jsou nastaveny tak, aby se kulky střetávaly ve vzdálenosti čtyř set metrů.

Na okamžik zaváhal. V tom stroji jsou lidé. Potom si vzpomněl na jiného člověka, na mladíka na mramorovém márničním stole v Sao Paulu. Na svého mladšího bratra. A začal pálit.

V zásobnících měl směs tříštivého a zápalného střeliva a stopovek. Jasné stopovky mu ukážou dráhu palby. Zbylé kulky zničí, co zasáhnou.

Sledoval, jak se dvě plamenné červené linky natahují vpřed a spojují se čtyři sta metrů před ním. Obě zasáhly trup transallu těsně nalevo od zadních nakládacích vrat. Asi půl vteřiny jako by se nákladní letoun klepal ve vzduchu. Potom implodoval.

Mendoza ani neviděl, jak se letadlo rozlomilo a rozpadlo. Posádka zjevně teprve začala přečerpávat vnitřní palivové rezervy, takže tyto nádrže byly dosud po okraj plné. Zápalné kulky rozžhavené doběla pronikly dovnitř a celý letoun se roztavil. Vrstvou mraků dole prosyčela sprška žhavých trosek, a to bylo celé. Jedno letadlo, čtyři muži, dvě tuny kokainu. Pryč.

Major Mendoza nikdy dřív nikoho nezabil. Několik vteřin zíral do prázdného prostoru na nebi, kde byl ještě před okamžikem transall. Už kolik dní přemýšlel o tom, co bude v téhle chvíli cítit. Teď se to dozvěděl. Cítil jen prázdno. Ani radost, ani lítost. Mnohokrát si říkal: vzpomeň si na Manola v té márnici, šestnáct let, ještě ani nezačal pořádně žít. Když promluvil, zněl jeho hlas poměrně vyrovnaně.

„Cíl zlikvidován,“ oznámil.

„Já vím,“ odvětil hlas z Nevady. Viděla, jak se ze dvou blikajících teček stala jedna. „Udržujte výšku. Kurz k základně tři pět pět.“

O sedmdesát minut později sledoval, jak se pro něj na Fogu rozsvítila ranvej, a když pak roloval ke kamennému hangáru, znovu zhasla. Pašerák čtyři přestal existovat.

Pět set kilometrů odtud v Africe čekala skupinka mužů u přistávací dráhy v džungli. Čekala a čekala. Za úsvitu nasedli do terénních vozů a odjeli. Jeden z nich později odešle do Bogoty šifrovaný e-mail.

Alfredo Suarez, který měl na starost veškerou dopravu z Kolumbie ke klientům, se bál o život. Přišli o pouhých pět tun. Zaručil se donovi, že na každý cílový kontinent doručí tři sta tun, a měl povoleno ztratit během přepravy až dvě stě tun. O to ale nešlo.

Hermandad, jak mu právě velice osobně a s mrazivým klidem vysvětloval don, má dva problémy. Zaprvé, někdo zjevně zabavil nebo zničil už čtyři zásilky přepravované třemi různými způsoby; přičemž nejzáhadnější, a don nenáviděl záhady, na všem bylo, že nezůstala jediná stopa, která by naznačovala, k čemu došlo.

Kapitán Bellezy del Mar se měl v případě jakýchkoli potíží ohlásit. Neudělal to. Posádky obou rychločlunů se měly ozvat prostřednictvím mobilních telefonů, kdyby narazily na nějaký problém. Neudělaly to. Transall také odstartoval s plnými nádržemi a v dobrém stavu, a přesto bez jediného „mayday“ zmizel z povrchu zemského.

„Podivné, neřekl byste, můj nejdražší Alfredo?“ Jakmile don přešel k laskavému tónu, působil ještě hrozivěji.

„Ano, můj done.“

„A jak si to zhruba vysvětlujete?“

„Nevím. Všichni přepravci mají postačující komunikační prostředky. Počítače, mobily, vysílačky A vědí, jakou krátkou šifrovanou zprávu poslat, aby nám sdělili, co se děje. Vybavení je odzkoušené, zprávy umějí nazpaměť.“

„A přece mlčí,“ přemítal don Diego.

Vyslechl si hlášení vymahače Paca Valdeze a dospěl k závěru, že je vysoce nepravděpodobné, že by kapitán Bellezy del Mar zosnoval své zmizení osobně.

Byl znám jako oddaný otec rodiny, jistě věděl, co by následovalo, kdyby Kartel zradil, a měl za sebou už šest úspěšných plaveb do Afriky.

Dvě ze tří záhad měly jen jediného společného jmenovatele. Jak rybářská loď, tak transall mířily do Guineje-Bissau. Přestože tajemné zmizení dvou rychločlunů v zálivu Urabá zůstávalo nevyřešené, vypadalo to, že se dějí nějaké nepravosti v Guineji.

„Chystáte v blízké době nějakou další zásilku do západní Afriky, Alfredo?“

„Ano, done Diego. Příští týden. Pět tun po moři do Libérie.“

„Přesměrujte je do Guineje-Bissau. A máte nějakého bystrého mladého zástupce?“

„Alvara, Alvara Fuentese. Jeho otec byl velké zvíře ve starém kartelu Cali. Pro tuhle práci se doslova narodil. A je velmi loajální.“

„Potom by měl zásilku doprovodit. A po celou cestu se každé tři hodiny hlásit, ve dne v noci. Předem připravené zprávy na laptopu i na mobilu. Ať stačí jen stisknout tlačítko. A tady bude někdo neustále na příjmu. Střídání po směnách. Je to jasné?“

„Naprosto, done Diego. Všechno zařídím.“

Nic podobného otec Eusebio ještě neviděl. Jeho farnost byla rozlehlá, patřilo do ní mnoho vsí, ale všechny byly chudé, skromné a pracovité. Kdepak tahle světla velkoměst a luxusní přístavy Barranquilly a Cartageny, to nebylo nic pro něj. Plavidlo, které zakotvilo v ústí řeky vytékající do moře z mangrovů, sem rozhodně nepatřilo.

Celá vesnice se přišla na křehké dřevěné molo podívat. Byla to loď přes padesát metrů dlouhá, zářivě bílá, s luxusními kajutami na třech palubách a kováním, které posádka leštila, dokud se nelesklo. Nikdo netušil, komu loď patří, a nikdo z posádky nevystoupil na břeh. Proč by měli? Kvůli vísce s jedinou krčmou a jedinou hliněnou cestou, po které pobíhaly slepice?

Dobrý otec a jezuita nemohl vědět, že plavidlo kotvící z dohledu oceánu za dvěma zákruty řeky je velice luxusní oceánská jachta značky Feadship. Měla šest přepychových soukromých kajut pro majitele s hosty a desetičlennou posádku. Před třemi lety ji postavili v jisté holandské loděnici na osobní objednávku majitele a v Edmistonově katalogu by se (kdyby byla na prodej, což nebyla) neobjevila za méně než dvacet milionů dolarů.

Je zvláštní, že většina lidí se rodí v noci a spousta jich v noci také umírá. Otce Eusebia probudilo ve tři ráno klepání na dveře. Byla to holčička z rodiny ze sousedství, která mu přišla říct, že dědeček plive krev a máma se bojí, že už se nedočká rána.

Otec Eusebio muže znal. Bylo mu šedesát, vypadal na devadesát a padesát let kouřil ten nejmizernější tabák pod sluncem. Poslední dva roky kašlal hleny a krev. Farář si natáhl sutanu, sebral šál a růženec a pospíchal za dívkou.

Rodina žila u vody, v jednom z posledních domků ve vsi, přímo nad řekou. A stařík skutečně umíral. Otec Eusebio mu dal poslední pomazání a potom u něj seděl, dokud starce nepřemohl spánek, z něhož se nejspíš už neměl probudit. Než naposledy usnul, požádal o cigaretu. Farář pokrčil rameny a dcera mu jednu dala. Víc už tu farář udělat nemohl. Za pár dní svého farníka pohřbí. Teď se hlavně potřeboval dospat.

Když odcházel, ohlédl se na moře. Na vodě mezi molem a kotvící výletní jachtou plul velký otevřený člun. Na palubě byli tři muži a nevelké množství ovázaných balíků. Na zádi luxusní jachty se svítilo a několik mužů posádky tam čekalo na přijetí nákladu. Otec Eusebio je chvíli sledoval a odplivl si do prachu. Vzpomněl si na rodinu, kterou pohřbil před deseti dny.

Doma se chystal pokračovat v přerušeném spánku. Vtom se však zarazil, došel k šuplíku a vytáhl z něj ten aparát. Neuměl posílat textové zprávy a sám nikdy mobilní telefon nevlastnil. Měl však na kousku papíru napsáno, která tlačítka musí stisknout, když bude chtít přístroj použít. Jedno po druhém je zmáčkl. Ozval se ženský hlas: „Oiga?“ Otec Eusebio telefon oslovil.

„Se habla espaňol?“ zeptal se.

„Claro, padre,“ odpověděla žena. „Qué quiere?“

Nebyl si jistý, jak přesně by to měl formulovat.

„U naší vsi kotví veliká loď. Myslím, že na palubu právě nakládají ohromné množství toho bílého prášku.“

„Má ta loď jméno, otče?“

„Ano, viděl jsem ho na zádi. Zlatým písmem. Jmenuje se Orion Lady.“

Potom ztratil nervy a hovor ukončil, aby ho nikdo nemohl vystopovat. Počítačové databázi trvalo pět vteřin, než identifikovala telefon, uživatele a jeho přesnou polohu. Během dalších deseti vteřin identifikovala i Orion Lady.

Patřila jistému Nelsonu Biancovi z Nikaraguy, multimilionářskému playboyi, hráči póla a pořadateli večírků. Nenacházela se na seznamu lodí, na nichž odvedl práci svářeč Juan Cortez. Plán paluby se však podařilo získat od výrobce a odeslat do paměti Michelle, která jachtu objevila ještě před úsvitem, sotva vyklouzla z ústí řeky a zamířila na otevřené moře.

Další vyšetřování během dopoledne, včetně prohlídky společenských zápisníků, odhalilo, že seňor Bianco má namířeno do Fort Lauderdale na turnaj v pólu.

Zatímco Orion Lady poklidně plula na severoseverozápad, aby se Yucatánským průlivem vyhnula Kubě, tajná válečná loď Chesapeake jí vyrazila překřížit cestu.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Seznam přeběhlíků obsahoval sto sedmnáct jmen. Nacházeli se mezi nimi úředníci z osmnácti států, tedy z USA, Kanady a dalších šestnácti v Evropě. Kobra trval na tom, že než schválí propuštění slečny Letizie Arenalové z newyorské věznice, musejí provést alespoň jednu zkoušku ohněm. Náhodně vybral pana Eberhardta Milcha, vysoce postaveného celního inspektora z Hamburku. Cal Dexter se do hanzovního přístavu vypravil zvěstovat špatné zprávy.

Schůzka, která se na Američanovu žádost konala na ústředí hamburské celní správy v ulici Rödingsmarkt, byla poněkud zmatená.

Dextera doprovázel jeden z čelních zástupců DEA v Německu, kterého německá delegace už znala. I jej značně mátlo postavení toho muže z Washingtonu, o němž v životě neslyšel. Ale pokyny z Army Navy Drive, kde sídlí ústředí DEA, byly stručné a jasné. Ten chlap má moc; prostě spolupracujte.

Dva zástupci německé strany přiletěli z Berlína, jeden z německého Celního kriminálního úřadu, ZKA, druhý z oddělení pro organizovaný zločin Spolkového kriminálního úřadu, BKA. Pátý a šestý zúčastněný byli místní, Hamburčané ze státního celního úřadu a od státní policie. Na prvního z nich připadla role hostitele; sešli se v jeho kanceláři. Nejvýše postaveným, a tedy tím, kdo s Dexterem jednal, byl však Joachim Ziegler z kriminálního oddělení celní správy.

Dexter věc zbytečně neprotahoval. Vysvětlovat nic nemusel; všichni byli profesionálové a čtveřice Němců věděla, že se někde vyskytl problém, jinak by sem ti dva Američané nepřijeli. Nepotřebovali ani tlumočníky.

Dexter řekl jen tolik, a tomu všichni dokonale rozuměli, že DEA získala v Kolumbii jisté informace. Ve vzduchu viselo nevyslovené slovo „informátor“. Donesli jim kávu, ale nikdo ji nepil.

Dexter posunul přes stůl několik listů papíru, Herr Ziegler si je pečlivě prostudoval a předal je kolegům. Muž z hamburského oddělení ZKA tiše hvízdl.

„Toho znám,“ podotkl polohlasem.

„A?“ zeptal se Ziegler. Bylo mu nesmírně trapně. Německo je na rozlehlý, ultramoderní Hamburk velice hrdé. Objev, s nímž Američané přišli, ho vyděsil.

Hamburčan pokrčil rameny.

„Podrobnosti budou mít samozřejmě na osobním. Ale pokud si vzpomínám, pracuje u nás celý život, zbývá mu pár let do důchodu. Nikdy s ním nebyly problémy.“

Ziegler poklepal na papíry před sebou.

„Co když jste byli mylně informováni? Nebo dokonce dezinformováni?“

Dexter místo odpovědi posunul přes stůl několik dalších listů. Důkazy. Joachim Ziegler si je opět prostudoval. Bankovní záznamy. Malý soukromý účet na Kajmanských ostrovech. Tak utajený, jak to jen jde. Jestli jsou také pravé… S bankovními záznamy, které si nelze nijak ověřit, by mohl přijít každý. Dexter promluvil.

„Pánové, všichni známe pravidlo ‚minimálního nutného množství informací‘. Nejsme v tomto osobitém oboru žádní začátečníci. Jistě chápete, že máme svůj zdroj. Tento zdroj musíme za každou cenu chránit. Navíc byste určitě nechtěli někoho ukvapeně zatknout a pak zjistit, že vaše obvinění vychází ze samých neověřitelných výpovědí, které žádný německý soud nepřipustí. Mohu proto navrhnout menší lest?“

Předložil jim plán na tajnou operaci. Budou Milcha skrytě a nenápadně sledovat, dokud se někde velice osobně neangažuje v celních procedurách, aby určitému kontejneru či zásilce pomohl překonat formality. Pak bude následovat namátková kontrola náhodně vybraným níže postaveným úředníkem.

Pokud jsou informace od Kobry pravdivé, bude Milch muset zasáhnout, aby svého podřízeného zastavil. K hádce se, opět čirou náhodou, přichomýtne kolemjdoucí příslušník ZKA. Slovo kriminálního oddělení bude mít navrch. Zásilka se otevře. Pokud se nic nenajde, Američané se spletli. Upřímné omluvy všem. Nikdo nepřišel k újmě. Přesto budou Milchovi ještě několik týdnů odposlouchávat domácí telefon i mobil.

Přípravy trvaly týden a další týden se čekalo, než mohli léčku uskutečnit. Inkriminovaný kontejner byl jedním ze stovek vyložených z obří nákladní lodě z Venezuely. Jen jediný člověk si povšiml dvou soustředných kroužků s maltézským křížem uvnitř toho menšího. Šéfinspektor Milch kontejner osobně uvolnil k naložení na vůz s otevřenou korbou, který se zásilku chystal odvézt do vnitrozemí.

Řidič, shodou okolností Albánec, se dostal až k úplně poslední závoře, která už se začínala zvedat, ale pak znovu klesla. Mladý, růžolící celník pokynul vozu k odstavné ploše.

„Namátková kontrola,“ řekl. Papiere, bitte.

Albánec se tvářil zmateně. Dostal přece povolení k odvozu, doklady má podepsané a orazítkované. Uposlechl a rychle vytočil číslo na mobilu. Nahoře ve vyvýšené kabině neslyšně zamumlal několik vět v albánštině.

Namátkové kontroly vozů a zboží na hamburské celnici jsou dvojího druhu. Zběžná prohlídka se provádí jen pomocí rentgenu; při důkladnější prohlídce se kontejner musí otevřít. Mladý celník byl ve skutečnosti příslušníkem ZKA, proto působil jako nováček. Pokynul vozu, ať zaparkuje v zóně vyhrazené pro zevrubné prohlídky. Vtom ho zarazil mnohem výše postavený celní úředník, který přispěchal z kontrolního stanoviště.

Nový, mladý a nezkušený Inspektor se se zkušeným Oberinspektorem obyčejně nehádá. Tento se hádal. Trval na svém rozhodnutí. Starší muž proti tomu protestoval. Uvolnil tento vůz na základě své vlastní namátkové kontroly. Není třeba kontrolovat ho dvakrát. Zbytečně by marnili čas. Nevšiml si, že za ním zastavila menší limuzína. Vystoupili z ní dva příslušníci ZKA v civilu a ukázali odznaky.

Was ist los da? zeptal se poměrně bodře jeden z nich. Postavení je v německé byrokracii důležité. Muži od ZKA byli Milchovi rovni, jenže pracovali pro kriminální oddělení, a proto mělo jejich slovo větší váhu. Kontejner se náležitě otevřel. Dorazili policejní psi. Vyložil se obsah. Zboží si psi nevšímali, zato začali očichávat zadní stěnu kontejneru a kňučet. Muži kontejner přeměřili. Uvnitř byl kratší než zvenku. Převezli vůz do plně vybavené dílny, kde se do něj pustil celý tým celníků. Všichni tři muži od ZKA, dva, kteří se otevřeně legitimovali, a s nimi mladík v přestrojení, jenž se právě otrkával v první ostré akci, pokračovali ve své šarádě.

Muž s kyslíkoacetylenovým hořákem odřezal falešnou zadní stěnu. Když cihly, které objevili za ní, zvážili, ukázalo se, že jde o dvě tuny kolumbijského „čistého“. Albánec už byl tou dobou v poutech. Jinak se dál předstíralo, že ti čtyři, včetně Milcha, měli pozoruhodně šťastnou ruku, a to navzdory Milchovu úvodnímu pochopitelnému omylu. Dovozcem byl koneckonců zcela důvěryhodný sklad kávy v Düsseldorfu. Při následném šálku na oslavu se Milch omluvil, odešel na pány a zavolal si.

Chyba. Jeho přístroj odposlouchávali. V asi půl kilometru vzdálené dodávce slyšeli každé slovo. Jeden z mužů u konferenčního stolu přijal hovor na vlastní mobil. Jakmile se Milch vrátil z toalet, zatkli ho.

Když ho posadili do výslechové místnosti, zpočátku upřímně protestoval. O účtu na Kajmanských ostrovech nepadla jediná zmínka. Dohodli se tak s Dexterem, který tím chtěl chránit kolumbijského informátora. Milch však díky tomu získal prvotřídní výmluvu. Mohl se přiznat s tím, že „chyby děláme všichni“. Těžko by mu dokazovali, že totéž praktikuje už celé roky. Nebo že má do důchodu naspořeno slušné jmění. Kvalitní právník mu mohl do večera vymoci propuštění na kauci, a kdyby došlo na soud, vybojovat mu osvobozující rozsudek. Sdělení odposlechnutého rozhovoru bylo kódované; neškodná zmínka o tom, že přijde pozdě domů. Volané číslo nepatřilo jeho manželce, ale mobilnímu telefonu, který se nikdy nenajde. Chybné číslo však občas vytočí každý.

Šéfinspektor Ziegler, který měl kromě kariéry celníka také právnický titul, si všechny slabiny případu uvědomoval. Zejména však chtěl zabránit tomu, aby se ty dvě tuny kokainu dostaly do Německa, a to se mu podařilo.

Albánec, tvrdý jako ocel, neřekl ani slovo, kromě toho, že je obyčejný řidič. Düsseldorfští policisté provedli zátah na skladiště kávy, kde se jejich psi mohli pominout z pachu kokainu, který se během výcviku naučili odlišovat od pachu kávy, často užívané jako „maskovač“.

Potom se Ziegler, prvotřídní policista, rozhodl sehrát divadlo. Milch neuměl albánsky. Téměř nikdo neumí albánsky, kromě Albánců. Posadil Milcha za jednostranné zrcadlo a pustil mu zvuk ze sousední výslechové místnosti tak, aby Milch všemu jasně rozuměl. Probíhal výslech albánského řidiče.

Albánsky hovořící tlumočník překládal otázky německého policisty řidiči a následně také řidičovy odpovědi. Otázky byly předvídatelné. Milch jim rozuměl, zaznívaly v jeho mateřštině, odpovědi však slyšel zprostředkovaně od tlumočníka. Přestože Albánec ve skutečnosti protestoval, že je nevinný, z reproduktorů znělo jednoznačné doznání, že se řidič při jakýchkoli potížích v hamburských docích měl obrátit na jistého Oberinspektora Eberhardta Milcha, který všechno vyřeší a uvolní jeho náklad bez celní prohlídky.

To otřeseného Milcha zlomilo. Jeho kompletní přiznání zabralo téměř dva dny a přepisoval je celý tým stenografek.

Orion Lady právě proplouvala onou rozlehlou částí Karibiku jižně od Jamajky a východně od Nikaraguy, když se jejímu kapitánovi, stojícímu v nažehlené bílé tropické uniformě vedle kormidelníka, naskytl výjev, který ho přiměl nevěřícně zamžikat.

Honem se podíval na námořní radar. V několikakilometrovém okolí neplula žádná další loď, moře bylo prázdné od obzoru po obzor. A přece přímo před sebou zřetelně viděl vrtulník. Letěl nízko nad modrou hladinou a blížil se k nim. Kapitán velice dobře věděl, co veze, protože to před třiceti hodinami pomáhal nakládat, a žaludek se mu poprvé lehce stáhl strachy. Vrtulník byl malý, sotva víc než hlídkový, když se však nad levou částí přídě stočil a srovnal s nimi krok, nedal se na ocasu přehlédnout nápis „US Navy“. Kapitán zazvonil do hlavního salonu, aby uvědomil svého zaměstnavatele.

Nelson Bianco se k němu připojil na můstku. Playboy na sobě měl květovanou havajskou košili, široké šortky a byl bosý. Černé lokny měl jako vždy odbarvené a nagelované a v ruce držel neodmyslitelný doutník značky Cohiba. Nezvykle, a jedině kvůli přítomnosti oné zásilky z Kolumbie, ho na cestě nedoprovázelo pět nebo šest luxusních prostitutek.

Dvojice mužů sledovala, jak se Little Bird srovnává na jejich úroveň, jen kousek nad hladinou, a pak si všimli, že v otevřeném kruhu dveří na straně spolucestujícího stojí příslušník jednotky SEAL v černé kombinéze, připoutaný popruhy a obrácený k nim. Držel odstřelovací pušku M-14 a mířil na ně. Z maličkého vrtulníku zaduněl hlas.

„Orion Lady, Orion Lady, tady námořnictvo Spojených států. Vypněte prosím motory. Jdeme na palubu.“

Bianco si nedokázal představit, jak toho hodlají dosáhnout. Měl sice na zádi heliport, ale na něm seděl pod plachtou jeho vlastní sikorsky. Vtom ho kapitán dloubl loktem a ukázal dopředu. Na vodě bylo vidět tři černé tečky, jednu větší, dvě menší; čumákem vzhůru uháněly směrem k nim.

„Plnou rychlostí vpřed,“ štěkl Bianco, „plnou rychlostí.“

Byla to pošetilá reakce, což si kapitán ihned uvědomil.

„Těm nemáme šanci ujet, šéfe. Jestli se o to pokusíme, jenom se prozradíme.“

Bianco pohlédl na vznášející se vrtulník, na uhánějící RHIB a na pušku namířenou ze vzdálenosti padesáti metrů na jeho hlavu. Nezbývalo mu, než se drze tvářit jakoby nic. Přikývl.

„Vypněte motory,“ řekl a vystoupil ven. Vítr mu ještě chvíli čechral vlasy, potom ustal. Bianco roztáhl rty do širokého úsměvu a zamával jako člověk nanejvýš ochotný ke spolupráci. Američané byli během pěti minut na palubě.

Korvetní kapitán Casey Dixon zachovával úzkostlivou zdvořilost. Řekli mu, že tahle loď veze kontraband, a to mu stačilo. Odmítl nabídku šampaňského pro sebe i pro své muže a nechal majitele i celou posádku shromáždit na zádi pod dozorem namířených zbraní. Po Chesapeaku zatím nebylo na obzoru ani stopy. Potápěč si navlékl výstroj od Dragera a překulil se do vody. Strávil dole půl hodiny. Když se vrátil, hlásil, že neobjevil žádné tajné dveře, vypukliny ani natažená nylonová lana.

Do práce se pustili pátrači. Věděli jen tolik, že krátký a vystrašený telefonát od faráře zmiňoval „ohromné množství“. Ale kolik to je?

Kokain objevil kokršpaněl a byla ho tuna. Orion Lady nepatřila k plavidlům, na nichž Juan Cortez vybudoval prakticky neodhalitelnou skrýš. Bianco se namyšleně domníval, že mu bude všechno procházet. Předpokládal, že tak luxusní jachta, dobře známá v těch nejdražších a nejslavnějších putykách světa od Monte Carla po Fort Lauderdale, bude mimo podezření a on s ní. Nebýt starého jezuity, který v džungli pohřbil čtyři těla zohavená mučením, měl by možná pravdu.

Stejně jako v případě zásahu britské SBS upozornil kokršpaněla jeho vytříbený čich na pach vzduchu u jednoho z podlahových panelů ve strojovně. Vzduch tu byl příliš čerstvý; panel v nedávné době někdo zvedl. Vstupovalo se tudy do bočin.

Stejně jako britští pátrači ve východním Atlantiku také Američané si nasadili dýchací masky a spustili se do bočin. I na luxusní jachtě bočiny páchnou. Balíky putovaly jeden po druhém vzhůru a námořníci, kteří nehlídali zajatce, je vynášeli na palubu a skládali mezi hlavním salonem a heliportem. Bianco hlasitě protestoval, že nemá ponětí, kde se to tu vzalo… je to celé nějaký švindl… nedorozumění… zná se s floridským guvernérem. Když mu nasadili černou kápi, křik ztichl v polohlasné mumlání. Kapitán Dixon vypálil k nebi signální raketu a kroužící Michelle vypnula rušičky. Orion Lady se vlastně vůbec nepokusila někoho kontaktovat. Jakmile Dixonovi znovu fungovalo spojení, přivolal Chesapeake.

O dvě hodiny později už byl Nelson Bianco, jeho kapitán a zbylí členové posádky v příďovém vězení s oněmi sedmi přeživšími ze dvou rychločlunů. Milionářský playboy podobnou společnost obyčejně nevyhledával a nešla mu pod nos. Přesto právě s těmito muži měl v budoucnu trávit mnohé dny a sedat u večeře a coby milovník tropů si měl skutečně přijít na své, ovšem uprostřed Indického oceánu. Ale lehké holky rozhodně nebyly součástí programu.

I sami pyrotechnici se zdráhali.

„Vážně ji musíme poslat ke dnu? Takovou krásku?“

„Rozkazy,“ prohlásil velící důstojník. „Žádné výjimky.“

Příslušníci jednotky SEAL stáli na palubě a sledovali, jak Orion Lady vybuchuje a potápí se. „Třikrát hurá,“ pronesl jeden z nich, ale slova, obyčejně užívaná na oslavu vítězství, zněla spíš lítostivě. Když bylo moře opět prázdné, Chesapeake odplul. O hodinu později ho potkalo jiné nákladní plavidlo a jeho kapitán viděl dalekohledem jen obyčejnou loď pro přepravu obilí, která si pluje za svým, a nevěnoval jí pozornost.

V Německu měly síly práva a pořádku napilno. Eberhardt Milch, nyní chráněný mnoha vrstvami úředních tajemství, aby vydržel naživu, při svém plodném doznání uvedl jména tuctu významných dovozců, jejichž zboží pomáhal s bezproblémovým opuštěním hamburského kontejnerového přístavu. U těch všech teď probíhaly policejní razie a jejich firmy se zavíraly.

Spolková i státní policie podnikala šťáry ve skladištích, v pizzeriích (oblíbeném krycím podniku kalábrijské ‚Ndranghety), v samoobsluhách a v obchodech specializovaných na „etno“ řezbářské výrobky z Jižní Ameriky. Policisté otevírali zásilky konzervovaného tropického ovoce, aby se dostali k pytlíkům s bílým práškem ukrytým v jednotlivých plechovkách, a rozbíjeli mayské modly z Guatemaly. Díky jedinému muži byly donovy operace v Německu v troskách.

Kobra si však velice dobře uvědomoval, že jakmile zásilky kokainu převzaly evropské gangy, padaly veškeré ztráty na jejich hlavu. Jedině před předávkou utrpěl ránu Kartel. Do této kategorie spadal onen kontejner s falešnou zadní stěnou, který nikdy neopustil hamburské doky, a zboží na Orion Lady určené kubánskému gangu z jižní Floridy, které zatím mělo být stále na moři. Ve Ford Lauderdale jeho absenci ještě nezaznamenali. Ale brzy zaznamenají.

Každopádně se potvrdila pravost seznamu přeběhlíků. Kobra vybral hamburského zrádce náhodně, šlo o jedno jméno ze sto sedmnácti, a bylo tedy velmi nepravděpodobné, že ta ostatní jsou smyšlená.

„Máme tu holku pustit?“ zeptal se Dexter.

Devereaux přikývl. Osobně mu to bylo fuk. Prakticky neznal soucit. Svému účelu však posloužila.

Dexter uvedl soukolí do pohybu. Nenápadná intervence na správných místech způsobila, že se z inspektora Paca Ortegy stal šéfinspektor. Slíbili mu, že už zakrátko dostane Julia Luze a banku Guzmán.

V transatlantickém hovoru vyslechl Cala Dextera a naplánoval divadlo. Roli zaměstnance letiště sehrál mladý policista v přestrojení. Halasně a zcela veřejně ho zatkli v jistém baru a uvědomili média. Reportéři vyzpovídali barmana a dva štamgasty, jejichž líčení se shodovala.

El País následně na základě informací z tajných zdrojů otiskl velký článek o rozbití gangu, který se pokoušel využívat zaměstnance letiště k pašování drog v zavazadlech nic netušících cestujících z Barajasu na newyorské Kennedyho letiště. Většina gangu uprchla, ale jednoho z provinilých zaměstnanců letiště se podařilo zatknout a on uvedl konkrétní lety, na nichž po běžné kontrole otevřel náhodně vybraný kufr a vložil se do něj balíček s kokainem. V některých případech dokonce dokázal zmíněný kufr popsat.

Pan Boseman Barrow nebyl sázkař. Netoužil vyhazovat peníze za kasina, kostky, karty či koně. Kdyby však sázkař byl, nejspíš by se nebál vsadit slušný balík na to, že seňorita Letizia Arenalová půjde na pěkných pár let za mříže. A byl by prohrál.

Madridské nálezy dorazily na ústředí DEA ve Washingtonu a neznámý nadřízený přikázal, aby kopii oné části týkající se klientky pana Barrowa zaslali do kanceláře okresního prokurátora v Brooklynu. A jakmile tam informace byly, muselo se podle nich jednat. Ne všichni právníci jsou mrchy, přestože je dnes v módě tvrdit opak. Kancelář okresního návladního uvědomila o zprávách z Madridu Bosemana Barrowa. Ten ihned zahájil kroky ke stažení obžaloby. Přestože se zatím nepodařilo nezvratně prokázat nevinu, byla tu teď důvodná pochybnost velká jako hrom.

Následovalo neveřejné slyšení u soudce, který s Bosemanem Barrowem chodil na práva a jeho žádosti vyhověl. Osud Letizie Arenalové se z kanceláře okresního prokurátora přesunul na ICE, Úřad pro imigraci a celní správu. Tam rozhodli, že ačkoli Kolumbijku nehodlají nadále stíhat, nesmí ani zůstat v USA. Zeptali se jí, kam si přeje být vyhoštěna, a ona si zvolila Španělsko. Dva strážníci od ICE ji vyprovodili na Kennedyho letiště.

Paul Devereaux si uvědomoval, že první závoj utajení projektu Kobra se začíná ztenčovat. Tímto prvním závojem byla jeho neexistence. Prostudoval si každý střípek ze shromážděných informací o osobnosti a povaze dona Diega Estebana, předpokládaného, ovšem nikdy nepotvrzeného, nejvyššího šéfa Kartelu.

Skutečnost, že tento bezcitný hidalgo, tento postimperiální aristokrat se španělskými předky, zůstával tak dlouho nedotknutelný, měla mnoho příčin.

V prvé řadě se nenašel absolutně nikdo, kdo by proti němu svědčil. Navíc také každý, kdo se mu postavil na odpor, příhodně zmizel. Ale ani to by nestačilo, nebýt obrovské politické moci. Měl vliv na vysokých místech, mnoha vysokých místech.

Neváhal otevřít peněženku pro jakoukoli dobrou věc, a vždy se o tom psalo. Dotoval školy, nemocnice, stipendia; a vždy pro lidi z chudinských čtvrtí.

Věnoval finanční dary, ač mnohem tišeji, ne jedné politické straně, ale všem, včetně té prezidenta Alvara Uribeho, který přísahal, že rozdrtí kokainový průmysl. V každém takovém případě dovolil, aby se o jeho příspěvcích dozvěděli ti správní lidé. Dokonce platil výchovu sirotků po zavražděných policistech a celnících, přestože jejich kolegové tušili, kdo vraždy nařídil.

A především se zapojil do služeb katolické církve. Na klášter či příbytky kněží nemohou přijít zlé časy, ale don věnoval peníze na rekonstrukce. To dělal opět velice viditelně, stejně jako se pravidelně modlil přímo mezi rolníky a pracovníky ze statku ve farním kostele, který sousedil s jeho venkovským sídlem, tedy jeho oficiální venkovskou rezidencí, žádnou z těch mnoha farem, které vlastnil pod falešnými jmény a na nichž se setkával se členy Bratrstva, jež vybudoval za účelem výroby a prodeje osmi set tun kokainu ročně.

„Je to mistr,“ pronesl Devereaux obdivně. Doufal, že don také nečetl Pching fa, Umění války.

Kobra věděl, že sled ztracených zásilek, zatčených pomahačů a rozbitých sítí kupců už nadále nebude přehlížen jako shoda okolností. Rozumný člověk je ochotný připustit jen určitý počet náhod, a čím je paranoidnější, tím je tento počet nižší. První závoj utajení, neexistence, bude brzy nadobro stržen a don si uvědomí, že má nového a mnohem nebezpečnějšího nepřítele, který nehraje podle pravidel.

Poté přijde na řadu závoj číslo dvě: neviditelnost. Sun-c‘ prohlásil, že neviditelného nepřítele nelze porazit. Starý čínský mudrc žil dávno před vyspělými technologiemi světa projektu Kobra. Díky novým zbraním mohl projekt zůstat neviditelný dlouho poté, co si don uvědomí, že má kdesi nového nepřítele.

Hlavním faktorem pro odhalení jeho existence bude seznam přeběhlíků. „Smést“ sto sedmnáct zkorumpovaných úředníků na dvou světadílech během jediného obřího zátahu by bylo příliš. Bude přeběhlíky vydávat k semletí silami práva a pořádku velice pomalu, dokud někde v Kolumbii někdo neuhodí hřebíček na hlavičku. Dříve či později k nějakému úniku informací stejně dojde.

Onoho srpnového týdne však vyslal Cala Dextera se smutnými zprávami ke třem různým vládním úřadům. Doufal, že v dokonalém utajení.

Během toho týdne náročného cestování a schůzek Cal Dexter uvědomil USA, že mají záškodníka v sanfranciských docích, Italové se dozvěděli o zkorumpovaném vysoce postaveném celníkovi v Ostii a Španělé by nejspíš měli začít sledovat jistého dokmistra v Santanderu.

Ve všech případech naléhavě žádal, aby k nevyhnutelnému zatčení došlo až po zdánlivě náhodném objevu zásilky kokainu. Všude mu slíbili, že se tak stane.

Americké a evropské pouliční gangy byly Kobrovi naprosto ukradené. Tahle verbež není jeho problém. Kdykoli však některý z drobných napomahačů Kartelu opustil jeviště, exponenciálně vzrostl poměr zadrženého zboží. A před předávkou u výjezdu z doků padala ztráta na hlavu Kartelu. A zboží bylo třeba objednat znovu. A znovu ho dopravit na místo. Což nebylo možné.

Alvaro Fuentes v žádném případě nehodlal plout přes Atlantik v nějaké smradlavé rybářské bárce, jako byla Belleza del Mar. Coby první zástupce Alfreda Suareze nastoupil na víceúčelovou nákladní loď Areo Soledad s výtlakem šest tisíc tun.

Byla dostatečně velká na to, aby měla kapitánskou kajutu, nijak prostornou, ale soukromou, a tu si pro sebe zabral Fuentes. Nešťastný kapitán se musel zabydlet u svého prvního důstojníka, znal však své místo a nic nenamítal.

Na donův příkaz Areo Soledad přesměrovali z liberijské Monrovie do Guineje-Bissau, kde se podle všeho nacházel zdroj problémů. I tak ale vezl plánovaných pět tun čistého kokainu.

Šlo o jednu z lodí, na nichž Juan Cortez uplatnil své dovednosti. Pod čárou ponoru měla k trupu přivařené dva stabilizátory. Jejich účel byl dvojí. Kromě toto, že zabezpečovaly, aby se plavidlo lépe drželo na vodě a posádka měla pohodlnější plavbu na rozbouřené hladině, obsahoval každý z nich dvouapůltunový náklad v pečlivě zabalených balících.

Hlavní problém podvodních přepravních prostorů spočívá v tom, že se dají plnit a vyprazdňovat, jen když je loď venku z vody. Což znamenalo buďto všechny složitosti suchého doku s rizikem náhodných svědků, nebo kotvení v mělkých vodách a hodiny čekání na odliv.

Cortez však oba stabilizátory vybavil prakticky neviditelnými západkami, díky nimž z nich mohl potápěč hbitě odstranit velké panely. Jakmile byly pryč, daly se balíky, důkladně chráněné proti vodě a svázané dohromady lanem, vytáhnout ven a nechat plout na hladině, odkud je na palubu nevyzdvihlo příbřežní „uvítací“ plavidlo.

Navíc Areo Soledad v nákladových prostorech vezl naprosto legální zásilku kávy a měl veškerou dokumentaci, která dokazovala, že zboží očekává jistá obchodní společnost z Bissau, jež za ně zaplatila. Tím však dobré zprávy končily.

Špatnou zprávou bylo, že Areo Soledad se už dávno podařilo nalézt podle popisu Juana Corteze a vyfotografovat shora. Když teď překročil třicátý pátý poledník, Global Hawk Sam zaznamenal jeho přítomnost, porovnal jeho obraz, úspěšně loď identifikoval a uvědomil leteckou základnu Creech v Nevadě.

Nevada informovala Washington a ošuntělé skladiště v Anacostii kontaktovalo Balmoral, který ihned vyrazil plavidlo zadržet. Major Pickering a jeho potápěči budou už před vstupem do vody přesně vědět, co hledají, kde se to nachází a jak otevřít skryté západky.

První tři dny na moři se Alvaro Fuentes přísně držel pokynů. Každé tři hodiny, ve dne v noci, poslušně posílal e-maily své „manželce“ v Barranquille. Byly tak banální a na moři tak běžné, že by se jimi NSA v marylandské pevnosti Meade normálně vůbec nezabývala. Protože však dostala předběžné varování, lovila je jeden po druhém z kyberprostoru a přeposílala do Anacostie.

Když Sam kroužící ve výšce dvanácti kilometrů viděla, že Areo Soledad a Balmoral od sebe dělí už jen něco přes šedesát kilometrů, zapnula nad nákladní lodí rušičky a Fuentes se ocitl v němé zóně. Když spatřil, jak se nad obzorem vznáší vrtulník a míří k nim, odeslal nouzovou zprávu mimo tříhodinový rytmus. Nikam neodešla.

Nemělo smysl, aby se Areo Soledad pokoušel vzdorovat černě oděnému komandu, které se nahrnulo na palubu. Kapitán, se skvěle hraným rozhořčením, mával doklady svého plavidla, doklady o zboží a kopiemi objednávek z Bissau. Muži v černém jim nevěnovali pozornost.

Přestože kapitán, posádka i Alvaro Fuentes protestovali, že jde o pirátství, dostali pouta a kápě a byli nahnáni na záď. Jakmile nemohli nic vidět, rušení přestalo a major Pickering přivolal Balmoral. Zatímco ten spěchal ke stojící nákladní lodi, pustili se do práce dva potápěči. Zabralo to necelou hodinu. Kokršpanělů nebylo třeba; zůstali na mateřské lodi.

Než k boku přirazil Balmoral, vznášely se na hladině dva chumly svázaných balíků. Byly tak těžké, že je na palubu musel vyzdvihnout jeřáb z Areo Soledad. Z paluby trampové lodě je pak do opatrování převzal Balmoral.

Fuentes, kapitán i pětičlenná posádka výrazně ztichli. I pod kápěmi slyšeli vrzání jeřábu a dlouhý sled hlasitých žuchnutí, jak na palubě přistávaly těžké předměty tahané z vody. Věděli, o co musí jít. Stížnosti na pirátství ustaly.

Kolumbijci následovali náklad na Balmoral. Uvědomovali si, že jsou na mnohem větší lodi, ale nedokázali by uvést její jméno ani ji popsat. Z paluby je odvedli do příďového nákladového prostoru, sňali jim kápě a ubytovali je ve vězení, které před nimi obývala posádka Bellezy del Mar.

Členové SBS nastoupili jako poslední, z potápěčů ještě crčela voda. Obvyklý podvodní tým z řad pašeráků vždy upevňoval panely zpátky na místo, ovšem vzhledem k tomu, kam mělo celé plavidlo zamířit, se s tím dnes nikdo neobtěžoval.

Na samý závěr opustil nákladní loď pyrotechnik. Jakmile odpluli do půlkilometrové vzdálenosti, stiskl detonátor.

„Vychutnejte si aroma kávy,“ zažertoval, když se Areo Soledad otřásl, zalil vodou a začal se potápět. A v mořském vánku bylo opravdu nepatrně cítit vůni pražené kávy, jak nálože PETN na jedinou nanosekundu vyvolaly teplotu pěti tisíc stupňů Celsia. Potom loď zmizela.

Jeden RIB, který zatím zůstal na vodě, se vrátil na místo a posbíral těch několik kusů plujících trosek, kterých by si bystrý pozorovatel mohl povšimnout. Nabrali je do sítě, zatížili a poslali ke dnu. Modrý a poklidný pozdně srpnový oceán vypadal stejně jako vždy - prázdně.

Daleko na opačné straně Atlantiku nemohl Alfredo Suarez uvěřit zprávám, které obdržel, a marně přemýšlel, jak o všem informovat dona Diega a zůstat naživu. Jeho inteligentní mladý asistent přestal před dvanácti hodinami vysílat. Takové neuposlechnutí rozkazů mohlo znamenat jen dvě věci: buď šílenství, nebo katastrofu.

Navíc dostal zprávu od kubánských zákazníků, kteří ovládali většinu trhu s kokainem na jihu Floridy, že do Fort Lauderdale nedorazila Orion Lady. Očekával ji také vedoucí přístavu, který pro ni rezervoval exkluzivní kotviště. Nenápadnými dotazy se podařilo zjistit, že i on se s ní pokoušel spojit a neuspěl. Měla tři dny zpoždění a neodpovídala.

Proběhlo sice několik úspěšných dodávek kokainu, ale série selhání na moři i ve vzduchu a ten závažný zvrat na celnici v Hamburku společně snížily poměr „bezpečných doručení“ vzhledem k vypravené tonáži na padesát procent. Donovi přitom slíbil minimálně pětasedmdesát procent „bezpečných doručení“. Poprvé se začal obávat, že by jeho politika velkých, ale řidších zásilek, přesný opak přístupu jeho zesnulého předchůdce, nemusela fungovat. Přestože nebyl nijak pobožný, pomodlil se, aby nepřišlo nic horšího - jasný důkaz toho, že modlitby nezabírají. Mělo přijít mnoho horšího.

Daleko v zachovalém historickém městečku Alexandrii na březích Potomaku právě muž, který se o toto „horší“ hodlal postarat, hodnotil dosavadní výsledky své kampaně.

Zaútočil na třech frontách. Zaprvé využil znalosti všech obchodních lodí, na nichž odvedl práci Juan Cortez, a vybavil běžné síly práva a pořádku - námořnictva, celní úřady, pobřežní policii - informacemi potřebnými k tomu, aby mohly zadržovat mořské giganty, „náhodou“ na nich odhalit tajnou schránku, a následně zabavit jak kokain, tak plavidlo. Většina nákladních lodí z registru Lloyd’s byla totiž příliš velká na to, aby se dala potají potopit, aniž by to vyvolalo poprask v celém námořním světě, jenž by vedl k důrazným intervencím na vládní úrovni. Pojišťovny i majitelé se dokázali vypořádat se zkorumpovanými posádkami a smířit se s pokutou, přičemž ti nahoře mohli tvrdit, že jsou naprosto nevinní, ale přijít o celou loď by znamenalo příliš velkou ztrátu.

Úřední zadržování plavidel na moři rovněž hatilo běžnou taktiku nabírat kokain na palubu z nějaké rybářské lodě až po opuštění přístavu a vykládat ho do jiného příbřežního plavidla ještě před zakotvením v doku. To však nemohlo pokračovat věčně, ba dokonce ani nijak zvlášť dlouho. Přestože z Juana Corteze údajně byla ohořelá mrtvola na cartagenském hřbitově, brzy začne být jasné, že někdo o těch tajných úkrytech, které vytvořil, ví příliš mnoho. Všechno to mazané předstírání, že se tyto schránky daří objevovat náhodou, jednou přestane zabírat.

V každém případě tyto triumfy oficiálních úřadů také nikdy nezůstaly utajeny. Informace o nich se brzy dostaly na veřejnost, a tím pádem i ke Kartelu.

Druhou válečnou frontou byl sled zdánlivě nesouvisejících náhod, díky nimž se v různých přístavech a na letištích dvou kontinentů tu a tam podařilo odhalit zásilku kokainu, což následně vedlo k zatčení podplaceného úředníka, který fungoval jako „napomahač“. Ani tyto události nemohly navěky působit jako pouhé úžasné shody okolností.

Jakožto vysloužilý kontrašpion musel smeknout, což nedělal často, před Calem Dexterem za to, že se mu podařilo seznam přeběhlíků získat. Nikdy se nezeptal, kdo tou krysou v řadách Kartelu je, ačkoli mu bylo jasné, že s tím vším nějak souvisí sága té falešně obviněné Kolumbijky v New Yorku.

Doufal však, že se ta krysa dokáže ukrýt v hodně hluboké noře, protože napomahače nemohl příliš dlouho chránit před zatčením. A jak se bude počet ochromených operací v amerických i evropských přístavech a na letištích zvyšovat, začne být jasné, že někdo jejich jména a poslání vyzradil.

Dobrá zpráva, pro člověka, který věděl něco málo o výsleších a který zlomil Aldriche Amese, byla ta, že tito úředníci, jakkoli chtiví a úplatní, nepatřili mezi „tvrdé chlapy“ zvyklé na zákony kriminálního podsvětí. Ten odhalený Němec zpíval jako ptáček. Stejně bude i většina ostatních. Jejich srdceryvné výlevy spustí řetězovou reakci zatýkání a zavírání firem. A počet zadržených zásilek se do budoucna, i bez pomoci z vyšších míst, prudce zvýší. To patřilo k jeho plánu.

Esem však měla být třetí fronta, jíž během povolené přípravné fáze věnoval tolik času a práce a tak vysokou část rozpočtu.

Sám to nazýval „faktor zmatku“ a celá léta ho využíval v onom špionážním světě, který James Jesus Angleton, jeho předchůdce u CIA, jednou popsal jako „zrcadlovou divočinu“. Šlo o nevysvětlitelné mizení jedné zásilky za druhou.

Pro nejbližší dobu hodlal uvolnit jména dalších čtyř přeběhlíků a podrobnosti o jejich působení. Prostřední zářijový týden se Cal Dexter vypravil do Athén, Lisabonu, Paříže a Amsterdamu. Jeho odhalení vyvolávala všude šok a hrůzu, ale ve všech případech se mu dostalo ujištění, že každému zatčení bude předcházet pečlivě naaranžovaná „náhoda“ související s dodávkou kokainu. Všude jako modelový příklad vylíčil hamburskou léčku a doporučil podobný postup.

Úhrnem mohl Evropanům sdělit, že jeden zkorumpovaný úředník působí v athénském přístavu Pireus; že Portugalci mají úplatného celníka v poměrně malém, ale rušném farském přístavu v Algarve; že ve Francii se jedna dost velká krysa uhnízdila v Marseille; a že Nizozemci mají problém v největším přístavu Evropy, v rotterdamském Europoortu.

Francisco Pons odcházel do důchodu a byl za to zatraceně vděčný. Usmířil se se svou boubelatou a domácky založenou manželkou Victorií, a dokonce už našel i kupce pro svůj letoun Beech King Air. Vyložil muži, pro kterého létal přes Atlantik, jistému seňoru Suarezovi, jak se věci mají, a on jeho vysvětlení ohledně věku a ztuhlých kloubů přijal. Dohodli se, že v září poletí pro Kartel naposledy. Nebude to žádná velká ztráta, tvrdil seňoru Suarezovi; jeho mladý druhý pilot už se nemůže dočkat, až se stane plnohodnotným kapitánem a začne jako kapitán také vydělávat. A nové a lepší letadlo potřebují tak jako tak. Najel tedy na ranvej u Boavisty a vzlétl. Vysoko nad oblaky zaznamenal pohyblivou tečku radar letounu Global Hawk Sam a zanesl ji do databáze.

Paměťová banka se postarala o zbytek. Identifikovala pohyblivou tečku jako King Air s tím, že vzlétl z ranče Boavista, že Beech King Air nemůže přeletět Atlantik bez rozměrných přídavných vnitřních palivových nádrží a že míří přes třicátý pátý poledník na severovýchod. Tím směrem se nacházela jen Afrika. Kdosi v Nevadě vydal pokyn, ať se major Joao Mendoza a jeho tým chystají ke startu.

Blížící se beech měl za sebou dvě hodiny letu, čerpal právě zbytky paliva z hlavních křídlových nádrží a u řízení seděl druhý pilot. Kdesi daleko vpředu a o mnoho níž ucítil tou dobou buccaneer kopnutí pomocných startovacích raket, vyrazil po ranveji a hřmotně se vznesl nad temné moře. Byla bezměsíčná noc.

O šedesát minut později už byl Brazilec v zadržovacím pásmu a kroužil lenivou rychlostí tří set uzlů. Kdesi jihozápadně od něj, dosud zahalený tmou, si razil cestu King Air. Nyní již čerpal palivo z rezervních nádrží a dva pumpaři za pilotní kabinou měli plné ruce práce.

„Vystoupejte do tří a půl tisíc, pokračujte pomalým obloukem,“ pronesl laskavý hlas z Nevady. Zněl jako bájná Lorelei vábící muže přímo do záhuby. Důvodem k uvedenému pokynu bylo, že podle hlášení Sam vystoupal King Air výš, aby se přenesl přes hradbu mraků.

I bez měsíce září hvězdy nad Afrikou pronikavým jasem a pokrývka mraků bývá bílá jako prostěradlo, takže odráží světlo a na jejím bledém povrchu vynikne každý stín. Ženský hlas navedl buccaneera do pozice osm kilometrů za King Airem a o tři sta metrů výš. Mendoza prohlížel světlou pláň před sebou. Nebyla dokonale rovná; vyčnívaly z ní hrbolky altokumulu. Trochu ubral rychlost, aby ho náhodou nepřeletěl.

Vtom ho uviděl. Pouhý stín mezi dvěma kopečky kumulu, který narušoval oblačnou vrstvu. Najednou zmizel, a znovu se objevil.

„Mám ho,“ oznámil Mendoza. „Nemůže to být nikdo jiný?“

„Nemůže,“ ujistil ho hlas v uších. „Nic jiného na obloze není.“

„Rozumím. Kontakt.“

„Kontakt potvrzen. Máte povolení k útoku.“

Přidal trochu plyn, vzdálenost se zkrátila. Odjistil kanóny. Cíl vplul do mířidel, byl čím dál blíž. Čtyři sta metrů.

Dva proudy kulek se setkaly na ocasu King Airu. Ocas se roztříštil, ale kulky pronikly do trupu, kupředu skrz přídavné palivové nádrže až do pilotní kabiny. Oba pumpaři zemřeli ve zlomku vteřiny, roztrháni na kusy; piloty by potkal stejný osud, ale výbuch paliva byl rychlejší. Stejně jako transall i King Air implodoval a rozpadl se na trosky, které prosyčely pokrývkou mraků.

„Cíl sestřelen,“ oznámil Mendoza. Do Evropy nedorazí další tuna kokainu.

„Obraťte se k návratu domů,“ vyzval ho hlas. „Kurz je…“

Alfredo Suarez neměl na vybranou, musel dona s litanií špatných zpráv seznámit, protože si pro něj don sám poslal. Vládce Kartelu by v jednom z nejzákeřnějších prostředí na Zemi nepřežil tak dlouho bez šestého smyslu pro nebezpečí. Přiměl šéfa dopravy, aby mu jedno po druhém pověděl úplně všechno. O těch dvou lodích a nyní dvou letadlech, jež se ztratily před dosažením Guineje-Bissau; o dvou rychločlunech, které v Karibiku nedorazily na smluvené místo a nikdo o nich ani o jejich posádkách od té doby neslyšel; o playboyi, jenž se vypařil i s tunou „čistého“ určeného cenným kubánským klientům na jihu Floridy. O té pohromě v Hamburku.

Suarez předpokládal, že don Diego vybuchne vzteky. Stal se přesný opak. Dona jako malého chlapce naučili, že příslušnost k šlechtickému rodu vyžaduje, aby člověk, přestože může zuřit kvůli maličkostem, při velkých katastrofách zachoval gentlemanský klid. Požádal Suareze, ať zůstane u stolu. Zapálil si své obvyklé tenké černé viržinko a vydal se na procházku do zahrady.

Uvnitř běsnil zlostí. Přísahal si, že poteče krev. Že bude slyšet pláč a skřípění zubů. Že za tohle mu někdo zaplatí životem. Ale nejdřív rozbor.

Robertu Cardenasovi se nedalo nic dokázat. Odhalení jednoho z jeho lidí, toho hamburského přeběhlíka, mohla být prostě smůla. Náhoda. Ten zbytek však ne. Pět plavidel na moři a dvě letadla ve vzduchu, to náhoda být nemohla. A neměly je na svědomí síly práva a pořádku - to by následovaly tiskové konference, vychloubání se zabavenými balíky kokainu. Na to byl zvyklý. Jen ať jásají nad drobty. Kokainový průmysl vynášel ročně tři sta miliard dolarů. To je víc než rozpočet většiny států mimo G20 těch nejbohatších.

Zisky byly tak obrovské, že žádné zatýkání nemohlo zastavit armádu dobrovolníků zoufale toužících zabrat místa mrtvých a uvězněných; tak obrovské, že vedle nich Gates a Buffet působili jako pouliční prodavači. Kokain každoročně přinášel součet celkového jmění obou dvou.

Ovšem nedoručení zboží, to je nebezpečné. Koupěchtivé krky je třeba nakrmit. Kartel je sice krutý a pomstychtivý, ale totéž platí o Mexičanech, Italech, Kubáncích, Turcích, Albáncích, Španělech a dalších, jejichž organizované gangy jsou schopné zabíjet pro neuvážené slovo.

Pokud tedy nešlo o shodu okolností, a tu teď už bylo možno téměř najisto vyloučit, kdo potom jeho zboží krade, kdo mu zabíjí posádky, kdo má na svědomí, že se po jeho zásilkách slehla zem?

Don za tím viděl zradu nebo krádež, což je jen jiná forma zrady. A na zradu měl jedinou odpověď. Odhalit a s bezcitnou krutostí potrestat. Ať je to kdokoli, musí dostat za vyučenou. Nic osobního, ale s donem se prostě takhle nejedná.

Vrátil se ke svému rozklepanému hostu.

„Pošlete mi sem vymahače,“ přikázal.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vymahač Paco Valdez odletěl se dvěma společníky do Guineje-Bissau. Don neměl v úmyslu riskovat žádná další zmizení v mezinárodních vodách. Na druhou stranu nehodlal pokoušet americkou DEA a posílat své pochopy linkovým letadlem.

Na konci prvního desetiletí třetího milénia byly kontroly a sledování všech pasažérů na mezikontinentálních letech tak důkladné, že by Valdez při svém nezvyklém vzhledu sotva unikl pozornosti a špehování. Proto letěli donovým soukromým Grummanem G-4.

Rozhodnutí dona Diega bylo naprosto rozumné… a přece zcela neúčinné. I luxusní dvoumotorový tryskáč totiž musel letět prakticky rovnou čarou z Bogoty do Guineje-Bissau, čímž se dostal do širokého hlídkovacího okruhu letounu Global Hawk Sam. Grumman byl tedy spatřen, identifikován a zaznamenán. Kobra se nad touto novinkou spokojeně usmál.

Vymahače na letišti v Bissau čekal šéf operací Kartelu v Guineji-Bissau, Ignacio Romero. Přestože byl Romero starší, vystupoval velice uctivě. Zaprvé sem Valdez přijížděl jako donův osobní posel, zadruhé jeho pověst děsila celý kokainový svět a zatřetí Romero musel v poslední době hlásit absenci čtyř velkých zásilek, dvou dopravovaných po moři, dvou vzduchem.

Ztráta zásilek patřila k trvalým rizikovým faktorům této branže. V mnoha oblastech, zejména na přímých cestách do Severní Ameriky a do Evropy, se poměr ztrát pohyboval kolem patnácti procent, což byl don ochotný tolerovat, pokud se mu dostalo logických a přesvědčivých vysvětlení. Ztráty na cestě do západní Afriky byly však po celou dobu Romerovy vlády v Guineji prakticky nulové, pročež také poměr zboží, které bylo určeno do Evropy a putovalo oklikou přes Afriku, vzrostl za posledních pět let z dvaceti na sedmdesát procent.

Romero byl na svůj počet „bezpečných doručení“ hrdý. V souostroví Bijagos měl k dispozici flotilu kánoí a několik rychlých pseudorybářských lodí, všechny vybavené GPS, aby najisto trefily na smluvené místo na moři, kde měla proběhnout předávka kokainu.

Kromě toho měl v kapse místní vojsko. Vojáci generála Gomese dokonce osobně zvedali těžké balíky při vykládání; generál si svůj podíl vybíral ve formě kokainu, který pak vlastními cestami posílal na sever do Evropy po Nigerijcích. Vyplácela ho západoafrická armáda libanonských makléřů a generál se dal považovat za boháče už i ve světových měřítcích. V místních měřítcích byl africký Krésus.

A teď tohle. Nejenže o ty čtyři zásilky přišel, ale ke všemu zmizely bez jediné objasňující stopy. Pochopitelně hodlal donovu vyslanci vyjít ve všem vstříc; ulevilo se mu, že se k němu muž přezdívaný El Animal chová bodře a přátelsky. Kdyby jen tušil.

Jako vždy, když se na letišti objevily kolumbijské pasy, veškeré formality rázem přestaly existovat. Tříčlenná posádka dostala nakázáno ubytovat se přímo v G-4, mohla využívat veškerého příslušenství VIP salonku a tryskáč směli opustit maximálně dva její členové najednou. Potom Romero odvezl hosty v luxusním terénním voze přes válkou zdemolovanou metropoli do své vily na pláži asi patnáct kilometrů za městem.

Valdez si přivezl dva asistenty. Jeden byl malého vzrůstu, ale nesmírně široký a svalnatý; druhý byl vysoký, hubený a s jizvami po neštovicích. Oba si nesli cestovní tašku, kterou jim nikdo nekontroloval. Každý odborník potřebuje své nástroje.

Vymahač působil jako nenáročný host. Požádal o vlastní vůz a o doporučení nějaké dobré restaurace mimo město. Romero navrhl Mar Azul na břehu řeky Mansoy za Quinhamelem, kde měli na jídelníčku čerstvé humry. Nabídl se, že tam hosty doveze osobně, ale Valdez jeho návrh odmítl, vzal si mapu a odjel s tím svalnatým za volantem. Byli pryč skoro celý den.

To Romera mátlo. Zdálo se, že je vůbec nezajímají jeho neprůstřelné procedury při přejímání zboží a při jeho expedici do severní Afriky a do Evropy.

Druhého dne Valdez prohlásil, že oběd u řeky byl tak vynikající, že by si všichni čtyři měli dát repete. Do terénního vozu usedl vedle svalovce, který nahradil Romerova obvyklého řidiče. Romero s hubeňourem se usadili vzadu.

Cestu nováčci zjevně znali dobře. Do mapy se téměř nepotřebovali dívat a bezchybně projeli Quinhamelem, neoficiálním hlavním městem kmene Pepel. Pepelové ztratili vliv poté, co prezidenta Vieiru, jenž byl jedním z nich, před rokem rozsekala armáda mačetami. Od té doby byl diktátorem Balanta generál Gomes.

Za městem opouštěla značená cesta k restauraci hlavní silnici a pokračovala dalších deset kilometrů jen v podobě písečné stezky. Zhruba v polovině Valdez kývl ke straně a svalovec odbočil na ještě menší cestu k opuštěné kešu farmě. V tom okamžiku začal Romero škemrat.

„Mlčte, seňore,“ pronesl vymahač tiše. Když Romero nepřestal prohlašovat, že je nevinný, vytáhl hubeňour tenký vykosťovací nůž a přiložil mu ho pod bradu. Romero se rozbrečel.

Ve středu farmy stála jen obyčejná chatrč, ale byla v ní alespoň jakás takás židle. Rozrušený Romero si ani nevšiml, že jí někdo přišrouboval nohy k podlaze, aby se nehoupala.

Výslechový tým jednal věcně a efektivně. Valdez nedělal nic, jen upíral pohled své drobné andělské tváře na okolní ledvinovníky, zarostlé a zanedbané. Jeho asistenti vytáhli oblastního šéfa z terénního vozu do chatrče, svlékli ho do půl těla a přivázali ho k židli. Samotný výslech trval hodinu.

Začal El Animal, protože ho to bavilo, dokud vyslýchaný neztratil vědomí, potom ho předal svým pomocníkům. Ti pomocí čichacích solí přivedli Romera zpátky k vědomí, a pak už Valdez jen pokládal otázku. Jednu jedinou. Co Romero udělal s ukradeným zbožím?

O hodinu později bylo téměř po všem. Muž na židli přestal řvát. Když mučitelé po krátké pauze začali znovu, vyšlo ze rtů rozbitých na kaši už jen tiché protáhlé „Nééééééééé“. Svalovec měl na starosti mlácení, hubeňour řezání. V tom byli nejlepší.

Ke konci už byl Romero k nepoznání. Neměl uši, oči ani nos. Všechny klouby prstů byly rozdrcené a nehty strhané. Židle stála v kaluži krve.

Valdez si povšiml čehosi u svých nohou, sehnul se a vyhodil to otevřenými dveřmi ven na spalující slunce. Během několika vteřin se objevil prašivý pes. Z huby mu kapaly sliny. Měl vzteklinu.

Vymahač vytasil automat, natáhl ho, zamířil a jednou vypálil. Kulka prošla skrz boky. Pes podobný lišce pronikavě vyjekl, zhroutil se a předními prackami začal hrabat, aby se pohnul z místa, zadní ležely bez vlády. Valdez se otočil a zastrčil pistoli do pouzdra.

„Dorazte ho,“ řekl nevzrušeně. „On to neukradl.“

Zbytky Romera zemřely po bodnutí vykosťovacím nožem do srdce.

Trojice mužů z Bogoty se nijak nesnažila své dílo skrývat. O to ať se postará Romerův zástupce Carlos Sonora, který teď nastoupí na jeho místo. Zážitky při úklidu mu jedině prospějí a zajistí do budoucna jeho poslušnost.

Ti tři si svlékli potřísněné igelitové pláštěnky a srolovali je. Všichni byli zmáčení potem. Na odchodu si dali pozor, aby nestoupli do blízkosti zpěněné mordy umírajícího psa. Ňafal do prázdna a k oné pochoutce, která ho vylákala z doupěte, mu pořád ještě chyběl asi metr. Byl to lidský nos.

V doprovodu Sonory zajel Paco Valdez navštívit generála Djala Gomese, který je přijal ve své kanceláři na armádním velitelství. Valdez váženému africkému kolegovi s vysvětlením, že jde o národní zvyk, předal osobní dar od dona Diega Estebana. Šlo o propracovanou, ručně malovanou vázu z domorodé hrnčířské dílny.

„Na květiny,“ řekl Valdez, „abyste při pohledu na ně mohl pomyslet na naše výnosné a přátelské vztahy.“

Sonora překládal do portugalštiny. Hubeňour došel do vedlejší koupelny natočit do vázy vodu. Svalovec s sebou přinesl květiny. Umně je naaranžovali. Generál se rozplýval. Nikdo si nevšiml, že do vázy se vejde překvapivě málo vody a že květiny mají poněkud krátké stonky. Valdez si poznamenal číslo telefonu na stole, jednoho z mála ve městě, které skutečně fungovaly.

Nazítří byla neděle. Skupinka z Bogoty se chystala k odjezdu. Sonora je měl odvézt na letiště. Asi půl kilometru za armádním velitelstvím přikázal Valdez zastavit. Z mobilního telefonu, provozovaného místním operátorem MTN - jehož služby využívala jen elita, běloši a Číňané - zavolal na telefon v kanceláři generála Gomese. Trvalo několik minut, než generál došel ze svého přilehlého apartmá do kanceláře. Když promluvil do sluchátka, stál asi metr od vázy. Valdez stiskl tlačítko detonátoru.

Výbuch srovnal se zemí většinu budovy a z kanceláře zůstala jen hromada trosek. Z diktátora se našlo několik kusů, které později převezli na území Balantů ke kmenovému pohřbu mezi dušemi předků.

„Budete potřebovat nového obchodního partnera,“ řekl Valdez Sonorovi cestou na letiště. „Poctivého. Don nemá rád zloděje. Postarejte se o to.“

Grumman byl připravený k odletu, nádrže plné. Proletěl severně od brazilského ostrova Fernando de Noronha, kde si ho povšimla Sam a nahlásila ho. Převrat v západní Africe se dostal do televizních zpráv BBC World Service, ale informace nedoprovázel žádný filmový materiál, takže ve zpravodajství nevydržely dlouho.

O několik dní dříve se objevila jiná zpráva, která nevzbudila mnoho pozornosti, tentokrát na CNN a z New Yorku. Obyčejně by se deportace mladé kolumbijské studentky z Kennedyho letiště zpátky na studia do Madridu po stažení obžaloby v Brooklynu patrně do zpravodajství nedostala. Kdosi však zatahal za nitky, a televizní štáb vyrazil.

Ve večerních zprávách se objevil dvouminutový spot. Ze zpráv o deváté už byl z redakčních důvodů vypuštěn, ale dokud běžel, zachycoval vůz ICE přijíždějící k odletové hale pro mezinárodní lety, a dva policisty, kteří doprovodili velice hezkou zasmušilou mladou ženu až za bezpečnostní ohrazení, u něhož skupinku nikdo nezastavil.

Doprovodný komentář uváděl, že slečna Arenalová se před několika týdny stala obětí pokusu zločinného zaměstnance madridského letiště, který se pokusil využít její zavazadlo při letu do New Yorku k propašování kilogramu kokainu. Na Kennedyho letišti však drogu objevili při namátkové kontrole. Zatčení a přiznání Španěla studentku očistilo, takže se teď svobodně může vrátit do Madridu na přednášky o výtvarném umění.

Reportáž nevyvolala žádný rozruch, ale v Kolumbii si jí povšimli a nahráli si ji. Roberto Cardenas si ten spot později často pouštěl. Měl díky němu možnost spatřit dceru, kterou už neviděl kolik let a která mu připomínala svou matku Conchitu, skutečně nebývalou krásku.

Na rozdíl od většiny hlavounů kokainového průmyslu Cardenas nikdy nenašel zálibu v okázalosti a luxusu. Vzešel z bahna ulice a vypracoval se ve starých kartelech. Jako jeden z prvních si povšiml vycházející hvězdy dona Diega a uvědomil si výhody centralizace a koncentrace. Právě proto ho don, přesvědčený o jeho loajalitě, přibral do nově utvořeného Hermandadu hned v počáteční fázi.

Cardenas měl instinkty plaché lovné zvěře; znal svůj les, dokázal vycítit nebezpečí, s každým si vždy vyřídil účty. Měl jedinou slabinu a právník, jehož příliš pravidelných cest do Madridu si povšiml počítačový mág v dalekém Washingtonu, tuto slabinu odkryl. Když Conchita, která Letizii po jejich rozchodu vychovávala, zemřela na rakovinu, Cardenas vystěhoval dceru pryč ze zmijího hnízda, v němž byl sám odsouzený žít, protože jiný svět ani neznal.

Po zkáze Eberhardta Milcha v Hamburku měl prchnout do bezpečí. Věděl to; šestý smysl ho neopustil. Prostě odmítl. Nesnášel onen kraj zvaný „cizina“; své oddělení podplacených zahraničních úředníků dokázal řídit jedině díky týmu mladíků, kteří mezi zahraničními útesy proplouvali jako štiky. On by to nedokázal a věděl to.

Jako pralesní tvor prchal z úkrytu do úkrytu, dokonce i ve vlastním lese. Měl na padesát skrýší, převážně v oblasti kolem Cartageny, a předplacené mobilní telefony na jedno použití kupoval jako bonbony, z každého zavolal jen jednou a pak ho hodil do řeky. Byl tak nepostižitelný, že i Kartelu někdy trvalo celý den, než ho vypátrali. A vysoce produktivní plukovník Dos Santos, šéf zpravodajské služby protidrogového oddělení Policie Judicial, to nedokázal vůbec.

Skrýšemi byly povětšinou rolnické chajdy, nenápadné, jednoduše zařízené, přímo spartánské. Jednu zálibu si však přece jen dopřával: svou milovanou televizi. Měl ten nejlepší a nejnovější model plazmové obrazovky, tu nejcitlivější satelitní anténu, a cestovaly s ním.

Rád sedal s plechovkami piva, procvakával satelitní kanály nebo si pouštěl filmy na DVD přehrávači pod obrazovkou. Zbožňoval kreslené grotesky, protože kojot Wilda ho dokázal rozesmát, a Cardenas od přírody neměl k smíchu sklony. Rád se díval také na „policejní“ dramata na Hallmarku, protože se mohl vysmívat neschopnosti zločinců, kteří se vždycky nechali chytit, i neschopnosti detektivů, kteří by nikdy nechytili Roberta Cardenase.

A miloval tu nahranou reportáž, kterou si pouštěl pořád dokola. Zachycovala krásnou, ale ztrhanou mladou ženu v hale Kennedyho letiště. Někdy si určitý záběr zastavil a hleděl na něj půl hodiny. Věděl, že poté, co natočení této reportáže umožnil, dříve či později někdo udělá chybu.

K chybě nakonec došlo v Rotterdamu. Dnes by toto velmi staré holandské město nejspíš nepoznal žádný z obchodníků, kteří tu žili před třemi staletími, a možná ani žádný z britských vojínů, kteří tudy v závalu květin a polibků pochodovali začátkem roku 1945. Elegantní domy z osmnáctého století už přežívají jen v malém starém městě, zatímco gigantický Europoort je zcela moderní, druhé město tvořené ocelí, sklem, betonem, chromem, vodou a loděmi.

Zatímco přečerpávání obrovského množství ropy, která udržuje Evropu v chodu, probíhá na mořských ostrůvcích z trubek a pump mimo město, druhou specialitou Rotterdamu je kontejnerový přístav; ne tak velký jako ten hamburský, ale stejně moderní a mechanizovaný.

Nizozemští celníci ve spolupráci s policií „na základě obdržených informací“, jak je zvykem říkat, odhalili a zatkli vysoko postaveného celníka Petera Hoogstratena.

Byl inteligentní, mazaný a hodlal se z obvinění vyvléknout. Věděl, co udělal a kam si uložil peníze z úplatků, nebo přesněji, kam je pro něj uložil Kartel. Hodlal odejít do důchodu a hodlal si ty peníze užít do posledního centu. Rozhodně neměl v plánu se k něčemu přiznávat nebo cokoli připouštět. Hodlal obvinění přebíjet svými „občanskými právy“ a „lidskými právy“ a hrát až do poslední karty. Znepokojovala ho jen skutečnost, kolik toho policie ví. Někdo, někde, ho práskl; tím si byl jistý.

Jakkoli je Nizozesko hrdé na svou liberálnost, existuje tu ohromné zločinecké podsvětí, a možná právě kvůli extrémní shovívavosti je velká část tohoto podsvětí v rukou cizích Evropanů a Neevropanů.

Hoogstraten pracoval primárně pro jeden takový gang a byli to Turci. Znal pravidla obchodu s kokainem. Zboží patřilo Kartelu, dokud nevyjelo z kontejnerového přístavu na dálnice Evropské unie. Potom patřilo turecké mafii, která platila padesát procent předem, padesát procent při doručení. Zásilka zabavená nizozemskými celníky znamenala ránu pro obě strany.

Turci museli zadat novou objednávku, přičemž samozřejmě odmítli cokoli znovu platit. Jenže oni sami měli zákazníky, kteří si u nich také objednali a dožadovali se svého zboží. Hoogstratenova schopnost dostat kontejnery a další druhy zásilek přes celnici byla nedocenitelná a velice dobře placená. Byl sice jen jediným kolečkem v soukolí, do něhož, mezi kolumbijskou džunglí a nějakým holandským večírkem, klidně mohlo být zapojeno dalších dvacet účastníků, kteří všichni žádali svůj podíl, ale byl kolečkem nepostradatelným.

K chybě došlo kvůli zdravotním potížím šéfinspektora Van Der Merweho. Pracoval u královského holandského celního úřadu celý život. Do oddělení kriminálního vyšetřování vstoupil v třetím roce a za ta léta už zadržel horu kontrabandu. Jenže ta léta si vybrala svou daň. Měl zvětšenou prostatu a pil příliš mnoho kávy, což mělo negativní dopad na jeho oslabený měchýř. Mladší kolegové kvůli tomu potlačovali úsměšky, ale on, trpitel, na tom pochopitelně nic humorného neviděl. V polovině šestého výslechu Petera Hoogstratena si prostě musel odskočit.

To neměl být problém. Kývl na kolegu vedle sebe, že si všichni udělají přestávku. Kolega pronesl „výslech přerušen v…“ a vypnul digitální záznamník. Hoogstraten trval na tom, že chce cigaretu, což znamenalo, že ho museli odvést do zóny, kde bylo povoleno kouření.

Politická korektnost to sice zakazuje, ale občanská práva to povolují. Van Der Merwe toužil po odchodu na odpočinek do venkovského domku za Groningenem, s milovanou zeleninovou zahrádkou a sadem, kde by si po zbytek života mohl dělat, co se mu zachce. Všichni tři muži vstali.

Van Der Merwe se otočil a cípem saka zavadil o složku, která ležela před ním na stole. Žlutohnědé desky se otočily o devadesát stupňů a vykoukl z nich list papíru. Byl na něm sloupec čísel. Ve vteřině zmizel zpátky v deskách, ale Hoogstraten ho zahlédl. A ta čísla poznal. Pocházela z jeho bankovního účtu na ostrovech Turks a Caicos.

Ve tváři nedal nic najevo, ale v hlavě se mu rázem rozsvítilo. Ta svině pronikla k bankovnímu tajemství. Kromě něj osobně mohly o těch sumách a o příslušné bance, jejíž jméno se na zlomek vteřiny z poloviny ukázalo, vědět jen dva zdroje. Jedním byla banka sama; druhým Kartel, který na účet posílal peníze. Hoogstraten pochyboval, že informace pocházejí od banky, leda by se americká DEA dostala přes firewall chránící účty.

To je vždycky možné. V dnešní době už není nic skutečně neproniknutelné, ani firewally NASA a Pentagonu, jak se ukázalo. Každopádně by měl dát vědět Kartelu, že došlo k úniku informací, a to hodně vážnému. Sám netušil, jak se s kolumbijským Kartelem, o jehož existenci četl jen v obsáhlém článku o kokainu v De Telegraafu, spojit, ale Turci to vědět budou.

O dva dny později u soudního slyšení ohledně propuštění na kauci potkala holandský celní úřad smůla podruhé. Soudce byl proslulý zastánce občanských práv, který soukromě fandil legalizaci kokainu, jehož byl sám konzumentem. Propuštění na kauci schválil; Hoogstraten se dostal ven a okamžitě šel volat.

V Madridu šéfinspektor Paco Ortega konečně uchvátil kořist. Měl k tomu plný souhlas Cala Dextera, kterému už právník Julio Luz obstarávající praní peněz nebyl k ničemu. Nahlédnutí do letových rezervací na bogotském letišti ukázalo, že se chystá do Madridu na pravidelnou návštěvu.

Ortega si počkal, až se právník vynoří z banky a dva zaměstnanci půjdou na jeho pokyn předat těžké kufry Samsonite s pevným rámem. Najednou se všude rojili ozbrojení příslušníci jednotek Guardia Civil vedení muži z UDYCO v civilu.

Kromě zmíněných zaměstnanců a kufrů sbalili v uličce za bankou, pod taktovkou jednoho člena protidrogové policie na půl kilometru vzdálené střeše, také dva muže, z nichž se později vyklubali najatí bodyguardi galicijských gangů. Kufry obsahovaly čtrnáctidenní „vyrovnání účtů“ mezi španělským podsvětím a kolumbijským Kartelem.

Celkový lup přesahoval deset milionů eur, vyrovnaných v cihličkách pětiseteurovek. V eurozóně bývá tato bankovka k vidění jen zřídka, protože jde o hodnotu tak vysokou, že ji při běžném placení skoro nelze využít. Reálné uplatnění má jen při úhradě ohromných částek v hotovosti, a existuje jediný trh, na němž je to třeba činit pravidelně.

Před bankou zatkli Julia Luze a uvnitř bratry Guzmánovy a jejich hlavního účetního. Na základě soudního příkazu zabavila UDYCO veškeré účetní knihy a záznamy. Aby se prokázala konspirace za účelem mezikontinentálního praní peněz, bude v nich muset tým těch nejlepších účetních hledat nejspíš celé měsíce, ale jako důvod k okamžitému zatčení postačily ony dva kufry. Prostě se nedalo legitimně vysvětlit, proč je banka předala do rukou známých gangsterů. Všechno by se samozřejmě mnohem zjednodušilo, kdyby se někdo přiznal.

Galicijce cestou do cel vedli kolem otevřených dveří. V místnosti právě celý rozzářený Paco Ortega nabízel kávu a sušenky Juliu Luzovi.

Jeden z uniformovaných strážných se škodolibě usmál na vězně.

„Tenhle chlap vám zajistí doživotí v toledském vězení,“ prohlásil chvástavě.

Kolumbijský právník se otočil ke dveřím a na vteřinu pohlédl do očí zamračenému gangsterovi. Neměl čas se ohradit. Vězně už táhli dál chodbou. O dva dny později, při převozu z centra Madridu do cely předběžného zadržení na předměstí, se jednomu z nich podařilo utéct.

Zjevně došlo k fatálnímu nedodržení základních bezpečnostních opatření a Ortega se nastokrát omlouval nadřízeným. Muž měl asi špatně zamčená pouta a v dodávce se mu podařilo jednu ruku uvolnit. Dodávka nezajela na dvůr věznice, ale zastavila u obrubníku. Oba vězně vedli po chodníku, když vtom se jeden z nich vytrhl a začal prchat ulicí. Pronásledovatelé byli trestuhodně pomalí.

O dva dny později vešel Paco Ortega do cely Julia Luze a oznámil mu, že se mu nepodařilo vymoci prodloužení právníkovy vazby. Může jít. Ba co víc, policie ho dopraví na ranní let Iberie do Bogoty a posadí ho na letadlo.

Julio Luz ležel celou noc v cele a přemýšlel. Neměl manželku ani děti a za to byl teď vděčný. Jeho rodiče byli mrtví. K Bogotě ho nic nevázalo a měl hrůzu z dona Diega.

Po celé věznici se šuškalo o útěku galicijského gangstera a o tom, že ho policie není schopná najít. Nepochybně našel útočiště u jiných rodáků ze severozápadu, z nichž někteří patří k madridskému podsvětí a propašují ho domů.

Julio Luz přemýšlel o tom lživém nařčení strážného v chodbě. Ráno odmítl odejít. Jeho obhájce byl zmatený. Luz nadále odmítal.

„Nemáte na vybranou, seňore,“ prohlásil šéfinspektor Ortega. „Zdá se, že vás nemůžeme obžalovat. Tuhle váš právník mě přechytračil. Musíte se vrátit do Bogoty.“

„A když se přiznám?“

V cele zavládlo ticho. Obhájce rozhodil ruce a rozmrzele odešel. Udělal, co mohl. Uspěl. Ale ani on nesvede obhajovat pitomce. Paco Ortega odvedl Luze do výslechové místnosti.

„Tak si pojďme promluvit,“ řekl. „Vážně promluvit. O spoustě věcí. Tedy pokud opravdu chcete, abychom vás chránili.“

A Luz spustil. A mluvil a mluvil. Věděl toho tolik, nejen o bance Guzmán, ale o mnoha dalších. Stejně jako Eberhardt Milch v Hamburku prostě nebyl na tyhle věci stavěný.

Třetímu útoku Joaa Mendozy padl za oběť vysloužilý francouzský noratlas, v měsíčním světle zcela nezaměnitelný díky dvoutrupé konstrukci a nakládacím vratům otevíraným dozadu. Dokonce ani nemířil do Guineje-Bissau.

Moře u Dakaru, hlavního města Senegalu severně od Guineje, se hemží velkými lovnými rybami, což do oblasti láká sportovní rybáře. Osmdesát kilometrů od Dakaru čekala na moři velká rybářská jachta značky Hatteras. Šlo o dokonalou kamufláž, protože pohled na rychlé bílé plavidlo s vysokými krakorci a řadou prutů na zádi většinou rozptyluje veškeré podezření.

Blue Marlin se mírně pohupoval na nočních vlnách, jako by vyčkával, až za úsvitu začnou brát ryby. Díky moderní vymoženosti GPS se nacházel tam, kde se nacházet měl, s přesností na sto metrů. A posádka čekala připravená s výkonným reflektorem Maglite, aby k nebi vyslala smluvený světelný kód, jakmile zaslechne blížící se motory. Jenže motory se neozvaly.

Přestaly se točit osm set kilometrů jihozápadně odtud a teď ležely se zbylými troskami noratlasu na mořském dně. Za úsvitu posádka jachty, která nijak netoužila po rybaření, zamířila zpátky do Dakaru, aby v šifrovaném e-mailu oznámila, že k setkání nedošlo a v nákladovém prostoru pod motorem není tuna kokainu.

Sotva se září přehouplo v říjen, svolal don Diego Esteban nouzovou poradu. Nešlo ani tak o analýzu jako spíš o pitvu.

Dva členové vedení se nedostavili. Zprávu o zatčení Julia Luze v Madridu všichni vstřebali, ačkoli se zatím nevědělo nic o tom, že převlékl kabát.

Roberta Cardenase se nepodařilo kontaktovat. Don už s Cartageňanovým zvykem ztratit se v džungli a nezdržovat se na telefonu hodlal brzy ztratit trpělivost. Hlavním účelem schůzky však byly transportní statistiky, takže na lavici obžalovaných seděl Alfredo Suarez.

Zprávy se stále zhoršovaly. Zadané objednávky vyžadovaly, aby každý rok dorazilo do USA i do Evropy minimálně tři sta tun čistého kokainu. Touto dobou už mělo být dvě stě tun bezpečně na místě. Ve skutečnosti dorazilo jen necelých sto tun.

Ke katastrofám docházelo na třech frontách. V amerických i evropských přístavech čím dál častěji zadržovali kontejnery kvůli namátkové kontrole, a tyto namátkové kontroly bývaly až příliš často úspěšné. Don si už dlouho palčivě uvědomoval, že na něj někdo útočí. Černý mrak podezření padl na odesílatele, Suareze. Jen on přesně věděl, které kontejnery obsahují ještě druhý typ zboží: kokain.

Suarez se hájil tím, že ze stovky přístavů na dvou kontinentech, které kontejnery přijímají, jen ve čtyřech dochází k úspěšnému zadržování zboží celníky. Nemohl tušit, že pohroma se brzy snese na sedm dalších, neboť Kobra se chystal postupně uvolnit novou várku jmen zkorumpovaných státních zaměstnanců.

Druhá fronta se týkala nákladních lodí na moři. Došlo k děsivému nárůstu případů, kdy kontrola zastavila loď kvůli prohlídce uprostřed oceánu. Jednalo se o samá velká plavidla. V některých případech se kokain ukryl na palubě už v přístavu, z něhož loď vyplouvala, a zůstal tam až do zakotvení v přístavu cílovém.

Suarez však výrazně posílil praxi nechávat nákladní lodě opouštět přístav „čisté“ a několik tun kokainu naložit na palubu až na moři z rybářských lodí nebo rychločlunů. Toto zboží se pak stejným způsobem vyložilo ještě předtím, než loď dorazila do přístavu, dokud se nacházela přes sto padesát kilometrů od cíle. Potom mohla stejně „čistá“ vplout do přístavu, jako Virgen de Valme v Seattlu.

Nevýhoda tohoto postupu spočívala v tom, že se nedalo zabránit tomu, aby o obou překládkách věděli všichni na palubě. Někdy se na nákladních lodích žádný kokain nenacházel a kontrola musela plavidlo opustit s omluvami a prázdnýma rukama. Počet maskovaných úkrytů, které se podařilo odhalit, byl však příliš vysoký.

V západním sektoru se na těchto akcích podílela tři námořnictva, kanadské, americké a mexické, společně s celníky a pobřežní policií, která se vydávala daleko na moře. Na východě se nebývale zvýšila aktivitu námořnictva čtyř států.

Podle oficiální západní propagandy se tyto objevy dařily díky nové technologii, vyvinuté na základě přístroje, který dokáže detekovat těla pohřbená pod betonem a který používají kriminalisté z oddělení vražd po celém světě. Vylepšený přístroj, tvrdilo oficiální vysvětlení, dokáže proniknout ocelí jako rentgen měkkou tkání a ukáže balíky ukryté ve schránkách vytvořených zesnulým Juanem Cortezem. Naprostý nesmysl, ale zněl věrohodně.

Jenže zabavená loď nevydělává, a i to drobné procento obchodních lodí, které byly připraveny riskovat přepravu kontrabandu, se teď navzdory odměnám v hotovosti obracelo proti Kartelu.

Ze všeho nejvíc však dona znepokojovala třetí fronta. I pro selhání lze najít důvod; i pro katastrofy lze najít vysvětlení. Užíral ho však ten sled zmizení bez jediné stopy.

Nevěděl o dvou letounech Global Hawk fungujících jako BAMS - prostředky námořního průzkumu širokého rozsahu - nad Karibikem a východním Atlantikem. Nevěděl o identifikaci na základě vzhledu paluby, kterou byly Michelle a Sam schopny provést během několika vteřin a předat výsledky letecké základně Creech v Nevadě, ani o seznamu sepsaném Juanem Cortezem a nyní uloženém v jistém skladišti ve Washingtonu. Nevěděl o schopnosti hawků blokovat na moři veškeré rádiové přenosy i e-mailovou a telefonní komunikaci v okruhu osmnácti set metrů. Nevěděl o válečných lodích maskovaných jako přepravci obilí, operujících v Karibiku a východním Atlantiku.

A především nevěděl o tom, že se změnila pravidla a že jeho lodě, letouny a posádky se teď smějí likvidovat, potápět, zabavovat a věznit bez náležitého soudu a bez vědomí veřejnosti. Věděl jen tolik, že se mu plavidla a letadla jedno za druhým prostě ztrácejí. Netušil, že se teď k němu a k jeho Kartelu podle zákona přistupuje jako k zahraničním teroristům.

A zabíralo to. Nejenže bylo těžší najít velkou nákladní loď ochotnou podstoupit riziko. Řídit rychločlun nemůže každý dělník z doků, to vyžaduje nanejvýš zkušeného námořníka, a těch se začínalo také nedostávat. A spousta nájemných pilotů najednou zjistila, že jejich letadla nejsou provozuschopná a nedá se s nimi létat.

Don Diego se řídil jak logikou, tak rozvinutou paranoií. Díky těmto dvěma věcem zůstával naživu a bohatý. Teď byl najisto přesvědčený, že má zrádce v samém srdci Kartelu, Bratrstva, Hermandadu. V noci si pohrával s myšlenkami na to, co tomu zmetkovi udělá, až ho najde.

Po jeho levici se ozvalo diskrétní odkašlání. Byl to José-Maria Largo, šéf obchodu.

„Done Diego, vůbec mě to netěší, ale musím to říct. Naši klienti na obou kontinentech začínají být netrpěliví, zejména Mexičané a v Itálii ‚Ndrangheta, která ovládá tak velkou část Evropy. Tyto dva konkordáty jste uzavřel vy sám: jak s mexickým gangem La Familia, tak s Kalábrijci, kteří mají lví podíl na našem zboží v Evropě. Teď si stěžují na nedostatek produktu, na nesplněné objednávky, na vzestup cen kvůli neuskutečněným dodávkám.“

Don Diego se musel držet, aby tomu chlapovi jednu nenatáhl. Místo toho jen vážně přikývl.

„José-Mario, drahý kolego, myslím, že byste se měl vypravit na cestu. Objeďte deset našich největších klientů. Ujistěte je, že jsme měli dočasný problém, jehož příčinu už jsme odhalili a pracujeme na jeho nápravě.“

Poté se hladce obrátil k Suarezovi.

„A napravit ho rozhodně musíme, nemám pravdu, Alfredo?“

Ve vzduchu visela hrozba a platila pro ně pro všechny. Kvůli deficitu se musela zvýšit výroba. K transportu přes Atlantik bylo třeba získat nebo naverbovat nové rybářské a malé nákladní lodě. Pilotům se musely nabídnout neodolatelné honoráře, aby se rozhodli riskovat lety do Afriky a Mexika.

V duchu si don přísahal, že hon na zrádce nepoleví, dokud se odpadlíka nepodaří odhalit. Potom si to s ním vyřídí, a jeho konec vůbec nebude příjemný.

Začátkem října Michelle zaznamenala tečku, která vyletěla z kolumbijských džunglí a mířila na sever přes moře. Zvětšení odhalilo dvoumotorovou Cessnu 441. Upoutala pozornost, protože vzlétla z malé startovací dráhy uprostřed pustiny, odkud obvykle osobní letouny do ciziny nelétají - nešlo o soukromý tryskáč plný výkonných manažerů - a při kurzu třista dvacet pět stupňů mířila do Mexika.

Michelle se obrátila k pronásledování a stopovala ten nezvyklý úkaz kolem pobřeží Nikaraguy a Hondurasu, kde, pokud letoun neměl přídavné palivové nádrže, musel nutně přistát a doplnit palivo. Nepřistál; pokračoval podél Belize a přes Yucatán. Tehdy letecká základna Creech nabídla zadržení cessny mexickému letectvu, které s potěšením vyhovělo. Ať byl ten cvok kdokoli, letěl za denního světla a neměl ponětí, že ho sleduje někdo, kdo si dobře uvědomuje, že letounu mělo dávno dojít palivo.

K cessně se připojily dvě mexické stíhačky, které se s ní pokusily spojit vysílačkou. Neodpověděla. Zamávali na pilota, ať změní kurz a přistane v Méridě. O něco výš vpředu se nacházela velká skupina mračen. Cessna se náhle utrhla, zamířila k mrakům a pokusila se uniknout. Patrně šlo o některého z donových nepříliš zkušených nováčků. Piloti stíhaček měli radar, ale jen omezený smysl pro humor.

Cessna se poroučela v plamenech a dopadla do moře kus od Campeche. Snažila se doručit zásilku na malé letiště u dobytčího ranče za Nuevo Laredem na texaské hranici. Nikdo nepřežil. Z mělčin vylovily místní rybářské čluny balíky zhruba o váze 500 kilogramů. Některé předaly úřadům, ale ne mnoho.

V říjnu potřebovaly obě maskované válečné lodě doplnit zásoby. Chesapeake se se svou podpůrnou lodí setkal k rasování na otevřeném moři jižně od Jamajky. Nabral plné nádrže paliva, zásoby potravin a také náhradní jednotku SEAL, tentokrát z 3. týmu z kalifornského Coronada. Rovněž se zbavil všech zajatců.

Ti, mimo uzavřené vězení vždy s kápěmi na hlavách, podle hlasů poznali, že jsou v rukou Američanů, ale nevěděli, kde jsou ani na jakém plavidle. Nakonec měli být, opět s kápěmi, vyloženi na břeh, v autobuse se začerněnými okny převezeni na leteckou základnu Eglin a nahnáni na palubu nákladního letounu C-5 k dlouhému letu na Čagoské ostrovy, kde konečně znovu spatří slunce a budou moci se založenýma rukama čekat na konec války.

Balmoral rovněž dotankoval na moři. Všichni muži od SBS zůstali na palubě, protože jejich jednotka, jejíž celé dvě brigády teď operovaly v Afghánistánu, měla značně ztenčené stavy. Zajatci putovali na Gibraltar, kde se pro ně zastavil tentýž americký C-5 a nabral je na palubu. Na Gibraltaru Britové rovněž předali Američanům ukořistěných osmnáct tun kokainu.

Tato kořist, třiadvacet tun z Chesapeaku a osmnáct tun z Balmoralu, však putovala na další plavidlo. Šlo o malou nákladní loď, která dostávala příkazy přímo od Kobry.

Kokain zabavený v přístavech po celých USA a Evropě zlikvidovaly náležité státní úřady. Zásilek zadržených na moři se ujalo příslušné námořnictvo nebo pobřežní policie, které je zničily po převozu na břeh. Zboží sestřelené nad mořem bylo ztraceno navždy. Ale kokain ukořistěný plavidly projektu Kobra se na příkaz Paula Devereauxe skladoval na jistém maličkém, přísně střeženém ostrůvku na Bahamách.

Hory balíků tu stály vyrovnány do řad pod maskovacími sítěmi mezi palmami a ve stínu kousek od pláže s molem žila v kempinkových vozech malá jednotka amerických mariňáků. Jediným návštěvníkem tu byla malá nákladní loď, která vozila čerstvé zásilky. Po několika úvodních zásazích se tato malá nákladní loď setkávala přímo s válečným loděmi, aby jim ulevila od balíků s drogou.

V polovině října k donovi dorazila zpráva od Hoogstratena. Nevěřil, že by banky vyjevily svá nejniternější tajemství policii. Možná jedna, ale dvě rozhodně ne. Existoval jediný člověk, který znal čísla bankovních účtů, na něž se posílaly úplatky, které měly zásilkám kokainu zajistit bezpečný průchod přístavy po celých USA a Evropě. Don našel svého zrádce.

Když se rozlétly dveře, Roberto Cardenas si právě pouštěl spot s Letizií kráčející přes halu Kennedyho letiště. Svůj Mini Uzi měl jako vždy na dosah a uměl ho používat.

Než ho dostali na zem, sejmul šest mužů vymahačova týmu a sám El Animal měl prostřelenou dlaň. Početní převaha se ale nakonec vždycky projeví a Paco Valdez, který věděl, proti čemu jde, si mužů přivedl tucet.

Za života byl Roberto Cardenas drsný, tvrdý, hrozivý chlap. Po smrti byl mrtvola jako každá jiná. Rozřezaná na pět kusů, když s ním motorová pila skončila.

Měl jen jedinou dceru. A velice ji miloval.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Kobrovy útoky na kokainové impérium dona Diega pokračovaly nemilosrdně celý říjen a konečně se začaly projevovat slabiny Kartelu. Jeho pozice se vzhledem k četným extrémně agresivním zákazníkům na obou kontinentech začala ne-li přímo hroutit, pak alespoň vážně otřásat.

Don Diego si dávno uvědomil, že ačkoli ho Robert Cardenas zradil, nemohl být muž, který ovládal zahraniční přeběhlíky, jeho jediným nepřítelem. Cardenas nemohl vědět o skrýších tak umně vybudovaných Juanem Cortezem. Nemohl znát totožnost lodí, nemohl vědět, kdy a z jakého přístavu poplují. Nemohl vědět o nočních letech do západní Afriky a znát používaná letadla. Jeden člověk však tohle všechno věděl.

Donova paranoia se začínala zaměřovat právě na tohoto člověka - na Alfreda Suareze. Suarezovi se samozřejmě doneslo, jak dopadl Cardenas, a začal se bát o život.

Prvním problémem však byla výroba. Protože poměr zabavených, zničených a na moři ztracených zásilek už dosahoval padesáti procent z odeslané tonáže, nařídil don Emiliu Sanchezovi, ať zvýší výrobu v džungli tak, jak to dosud nikdy nepotřebovali. A zvýšené náklady už se začínaly citelně projevovat i na ohromujícím jmění Kartelu. Potom se Kobra dozvěděl o Cardenasovi.

Zohavené tělo našli rolníci. Hlava chyběla a nikdy se nenašla, ale použití motorové pily plukovníku Dosi Santosovi jasně říkalo, že jde o dílo Kartelu, a požádal v cartagenské márnici o vzorek DNA. Pomocí něho starého gangstera identifikoval.

Dos Santos se o informaci podělil se šéfem místní DEA v Bogotě a Američan ji předal dál na Army Navy Drive v Arlingtonu. Kobra ji pak nalezl na svém souhrnu veškerých dat, která na ústředí Federální agentury pro boj s narkotiky dospěla.

Do té doby, ve snaze chránit život svého zdroje, dopomohl k polapení pouhých dvanácti úředníků, a ve všech případech se to zinscenovalo jako shoda náhod. Když teď Cardenase zabili, nebylo třeba ho dál chránit.

Cal Dexter se v doprovodu hlavního lovce drog od DEA, Boba Berrigana, vydal na turné Evropou, během něhož podal hlášení potěšeným náčelníkům celních úřadů ve dvanácti zemích. Ředitel DEA provedl totéž v Severní Americe - v Mexiku, USA a Kanadě. Všichni náčelníci byli požádáni, aby se drželi hamburského modelu. To jest aby místo okamžitého dopadení a zatčení s pomocí získaných informací zadrželi jak zkorumpovaného úředníka, tak příchozí zboží, které se snaží chránit.

Někteří žádosti vyhověli, jiní se nemohli dočkat. Než se však do vazby dostal poslední z přeběhlíků, podařilo se objevit a zkonfiskovat přes čtyřicet tun kokainu. A tím to neskončilo.

Cardenas využíval k vyplácení odměn banky v šesti bankovních rájích a tyto banky teď, pod neúnosným tlakem, začaly naspořené úplatky neochotně vydávat. Nakonec z nich úřady dostaly půl miliardy amerických dolarů a většinou z nich se naplnily pokladny agentur podílejících se na boji proti drogám.

Dokonce ani tím to neskončilo. Velká většina státních zaměstnanců ve vyšetřovací vazbě nebyli žádní otrlí tvrdohlavci. S vidinou jisté zkázy a pravděpodobného rozsudku na doživotí mnozí z nich zatoužili vylepšit si situaci spoluprací. Přestože mafiáni v každém státě vypsali na jejich hlavu odměnu, byla tato hrozba často kontraproduktivní. Zatčení se totiž začali ještě víc než věznice obávat bezprostředního propuštění na ulici. A jakmile jim život mohla zachránit jen dokonale utajená cela s nepřetržitým dozorem, nezbývalo jim než spolupracovat.

Zatčení muži - všichni bez výjimky to byli muži - se začali rozpomínat na jména krycích firem, které vlastnily a provozovaly nákladní vozy, na něž se na celnici nakládaly odbavené kontejnery. Celníci s policisty podnikali razie do jednoho skladiště za druhým, odkud se gangy spěšně snažily přemístit zboží. Dařilo se zabavovat další tuny kokainu.

Většina z těchto konfiskací se Kartelu sice přímo nedotýkala, protože vlastnictví už přešlo na někoho jiného, ale místní gangy přicházely o jmění, musely podávat nové objednávky a uklidňovat své vlastní obchodníky a zákazníky. Dalo se jim na vědomí, že únik informací, na nějž tak draze doplácejí, pochází z Kolumbie, a to je nijak nepotěšilo.

Kobra od začátku předpokládal, že dříve či později dojde k porušení bezpečnostních pravidel, a nemýlil se. Stalo se to koncem října. Jistý kolumbijský voják sloužící na základně v Malambu byl na opušťáku a v baru se vytahoval, že mívá službu na stráži u americké části základny. Vyprávěl své uchvácené přítelkyni, a ještě vděčnějšímu náhodnému posluchači o kus dál na baru, že z americké bedlivě střežené zóny létá nějaké hodně zvláštní letadlo. Přes vysoké zdi nebylo vidět, jak mu doplňují palivo a provádějí na něm údržbu, ale při přistáních a startech se ukázat muselo. Přestože k přistáním a startům docházelo v noci, voják letoun viděl v měsíčním světle.

Tvrdil, že vypadá jako model z hračkářství; s turbodmychadlem na hřbetě. A co je ještě podivnější, létá bez pilota, i když v kantýně se povídá, že ten stroj má neuvěřitelné kamery, kterými vidí na kilometry daleko i v noci, v mracích nebo v mlze.

Když se desátníkovy historky donesly Kartelu, usoudil don, že mohou znamenat jediné: Američané vypouštějí z Malamba nějaký bezpilotní vzdušný prostředek, s jehož pomocí špehují všechna plavidla opouštějící karibské pobřeží Kolumbie.

O týden později došlo v Malambu k útoku na základnu. Don s přepadovým oddílem neposlal vymahače, který si dosud léčil prostřelenou levačku. Využil svou soukromou armádu složenou z bývalých partyzánů teroristické skupiny FARC, dosud pod velením pralesního veterána Rodriga Pereze.

K útoku došlo v noci a přepadová jednotka se prohnala hlavní bránou a zamířila přímo k americké zóně uprostřed základny. U brány zemřelo pět kolumbijských vojáků, ale výstřely včas zburcovaly americké mariňáky střežící vnitřní svatyni.

Útočníci se v sebevražedné vlně vrhli přes vysokou zeď, ale než se dostali ke zpevněnému hangáru, kde tušili bezpilotní letoun, pokosila je palba. Ti dva bývalí partyzáni, kteří ještě před smrtí pronikli dovnitř, byli zklamaní. Michelle se tou dobou nacházela tři sta kilometrů daleko nad mořem, pomalu kroužila a rušila signál dvou rychločlunů, které se právě chystala zadržet jednotka SEAL z Chesapeaku.

Až na několik důlků v betonu neutrpěl hangár ani dílny žádné škody. Kromě šesti kolumbijských vojáků nikdo nezemřel. O život nepřišel ani jeden z amerických mariňáků. Ráno nalezli přes sedmdesát těl mrtvých partyzánů. Na širém moři se další dva čluny ztratily beze stopy, jejich posádky už seděly zamčené v příďovém vězení pod čárou ponoru a čtyři tuny kokainu byly zkonfiskované.

O čtyřiadvacet hodin později se však Kobra dozvěděl, že Kartel ví o Michelle. Don ovšem neměl tušení o existenci druhého UAV, jenž startoval z téměř neznámého brazilského ostrůvku.

Major Mendoza pod jeho vedením sestřelil další čtyři pašeráky kokainu z nebe. Navzdory tomu, že Kartel začal místo ranče Boavista využívat jinou tankovací haciendu ještě hlouběji v buši. El Animal a jeho pomocníci dlouze mučili čtyři zaměstnance Boavisty, neboť se vyskytlo podezření, že jedině oni mohou být zdrojem informací o letovém plánu.

Koncem měsíce volal jistý brazilský finančník, který trávil dovolenou na ostrově Fernando de Noronha, svému bratrovi do Ria o zvláštním letadélku, které tu Američané vypouštějí ze vzdáleného konce letiště. O dva dny později vyšel vzrušený článek v deníku O Globo, a druhý letoun byl také prozrazený.

Vzdálený ostrov se však nacházel mimo dosah donových partyzánů; základna v Malambu dostala posily a UAV létaly dál. V sousední Venezuele ultralevicový prezident Hugo Chavez, který navzdory častým kázáním o morálce dovoloval, aby severní pobřeží jeho země sloužilo jako jedna z hlavních oblastí pro vývoz kokainu, běsnil vzteky, ale nic nezmohl.

Piloti, kteří byli dál ochotní létat do Afriky, žádali o jiné cílové země než Guineu-Bissau, neboť věřili, že je prokletá. Ti čtyři sestřelení během listopadu mířili do Guineje, do Libérie a do Sierry Leone, kde měli shodit náklad ze vzduchu, ale nízko, nad čekajícími rybářskými loděmi. Instrukce jim byly k ničemu, protože k lodím nikdy nedoletěli.

Když selhal jak přesun tankovací zastávky z Boavisty na jiný ranč, tak změna cílových zemí, zásoba dobrovolných pilotů jednoduše vyschla, bez ohledu na to, kolik peněz se nabízelo. Transatlantická trasa začala být mezi kolumbijskými a venezuelskými letci známá jako „los vuelos de la muerte“ - lety smrti.

Detektivní práce v Evropě, za přispění Eberhardta Milcha, odhalila drobný šablonovitý kód v podobě dvou kruhů s maltézským křížem na určitých ocelových kontejnerech. Jejich původ se podařilo vystopovat do Paramariba, přístavu a hlavního města Surinamu, a odtud do vnitrozemí na banánovou plantáž, odkud všechny pocházely. S americkou pomocí a finančními zdroji se na plantáž provedl zátah a zavřela se.

Pološílený Alfredo Suarez si v zoufalé snaze potěšit nějak dona uvědomil, že žádná nákladní loď nebyla zadržena v Pacifiku, a protože Kolumbie má pobřeží u obou oceánů, přesměroval značnou část odchozího zboží z karibské strany na západ.

Michelle tuto změnu zaznamenala, když spatřila jistou trampovou loď, kterou měla v databázi, jednu z vytrvale se ztenčujícího seznamu Juana Corteze, jak míří na sever podél západního pobřeží Panamy. Na její zadržení už bylo příliš pozdě, podařilo se však vystopovat, že vyplula z kolumbijského přístavu Tumaco.

V listopadu don Diego Esteban souhlasil s tím, že se setká s vyslancem jednoho z největších, a tím pádem i nejspolehlivějších klientů Kartelu v Evropě. Jen zřídka, pokud vůbec, osobně přijímal lidi mimo nejužší kruh svých kolumbijských druhů, ale šéf obchodu José-Maria Largo, zodpovědný za vztahy s klienty po celém světě, ho úpěnlivě prosil, ať udělá výjimku.

Komplikovaná bezpečnostní opatření měla zajistit, aby ti dva Evropané, jakkoli byli důležití, neměli ponětí, na které haciendě se audience koná. S jazykem potíže nebyly; oba muži byli Španělé a oba pocházeli z Galicie.

Tato bouřemi bičovaná severozápadní provincie Španělska je ve starém evropském království už dlouho pašeráckým číslem jedna. Odedávna se traduje, že se tu rodí námořníci, kteří dokážou zdolat každé moře, kdyby bylo sebedivočejší. Říká se, že podél toho divokého pobřeží od Ferrolu po Vigo, zubatého tisíci říčkami a zátokami, domova stovky rybářských vesniček, proudí lidem v krvi mořská voda.

Další místní tradicí je přezíravý přístup k nežádoucím povinnostem placení cla a daní. Na pašeráky se tu vždy pohlíželo v romantickém světle, nicméně na tom, s jakou bezcitností pašeráci bojují proti úřadům a trestají udavače, už mnoho romantického není. S nárůstem drogové kultury v Evropě se Galicie vynořila jako jedno z hlavních center.

Mnoho let dominovaly galicijskému obchodu s kokainem dva gangy - Charlins a Los Caneos. Původně byly spojenci, v devadesátých letech se rozkmotřily a vládla mezi nimi krevní msta, ale v nedávné době zapomněly na všechny sváry a znovu navázaly spojenectví. Do Kolumbie si donu Diegovi přiletěli stěžovat zástupci obou křídel. Don souhlasil, že je přijme, kvůli dávným a pevným poutům mezi Latinskou Amerikou a Galicií, dědictví po mnoha galicijských námořnících, kteří se v dávných dobách usadili v Novém světě, a také kvůli obvyklé velikosti galicijských objednávek kokainu.

Návštěvníci nebyli šťastní. Právě dva z jejich kolegů zatkl šéfinspektor Paco Ortega s těmi kufry naditými deseti miliony eur ve vypraných pětiseteurových bankovkách. Tato pohroma, tvrdili Galicijci, vzešla z bezpečnostního selhání právníka Julia Luze, kterého teď čeká dvacet let ve španělském žaláři a který údajně zpívá jako kanárek, aby mu obžaloba výměnou za přiznání něco odpustila.

Don Diego poslouchal s mrazivým mlčením. Nic na světě nenáviděl víc, než když ho někdo ponižoval, a teď musí sedět a nechat se kárat těmihle dvěma peóny z Coruně, soptil v duchu. Ba co hůř, mají pravdu. Chyba byla na Luzově straně. Kdyby měl ten trouba rodinu, zaplatili by za nepřítomného zrádce bolestí jeho blízcí. Ale Galicijci nepřiletěli jen kvůli tomu.

Jejich hlavními klienty byly britské gangy, které dovážely kokain do Spojeného království. Čtyřicet procent britského kokainu prošlo Galicií, kam dodávky proudily ze západní Afriky a výhradně po moři. Zboží, které ze západní Afriky putovalo vnitrozemím na pobřeží mezi Marokem a Libyí a odtud do jižní Evropy, připadlo jiným gangům. Galicijci byli závislí na dodávkách po moři a ty vyschly.

Ve vzduchu visela jednoznačná otázka: co s tím hodláte dělat? Don zdvořile pokynul hostům, ať si na slunci vychutnají víno, zatímco on se odešel dovnitř poradit.

Kolik, otázal se Josého-Marii Larga, pro nás Galicijci znamenají? Příliš mnoho, přiznal Largo. Z oněch odhadovaných tří set tun, které každý rok dorazí do Evropy, připadá na Španělsko, to jest na Galicii, dvacet procent neboli šedesát tun. Větším dovozcem už je jen italská ‚Ndrangheta, dokonce větším než neapolská Camorra a sicilská Cosa nostra.

„Potřebujeme je, done Diego. Suarez musí podniknout nějaké kroky, aby je uspokojil.“

Před sloučením minikartelů do obřího Bratrstva získávali Galicijci dodávky hlavně od kartelu Norte del Valle řízeného Montoyou, nyní v americkém vězení. Norte del Valle byl posledním z nezávislých, který se podvolil sjednocení, dosud však produkoval své vlastní zboží. Pokud by se mocní Galicijci vrátili k původnímu dodavateli, ostatní by mohli následovat jejich příkladu a donovo impérium by se postupně začalo rozpadat. Don Diego vyšel zpátky na terasu.

„Seňores,“ oslovil je. „Máte slovo dona Diega Estebana. Dodávky zboží budou pokračovat.“

To se snáz řeklo, než udělalo. Suarezův přechod od metody tisíců jednotlivých pašeráků, kteří každý spolykali kilo ampulí nebo nesli dvě až tři kila v kufru a doufali, že se přes letiště dostanou nedotčení, dával ve své době smysl. Nové neviditelné rentgeny, které dokázaly proniknout přes oblečení a tělesný tuk, praxi pašování v žaludku v podstatě zlikvidovaly. Ba co víc, následkem zpřísnění bezpečnostních opatření při nakládání se zavazadly, za což podle dona vděčili islámským fundamentalistům, které dnes a denně proklínal, rapidně vzrostlo množství drog odhalených v kufrech. Nová strategie „málo a velké“ působila svého času rozumně. Jenže od července neutichala smršť mizení či zadržování plavidel a všechny ztráty se pohybovaly mezi jednou a dvanácti tunami.

Přišel o muže, který se mu staral o praní peněz, muž, který ovládal zahraniční přeběhlíky, ho zradil, a více než stovka úředníků, kteří tajně pracovali pro něj, byla za mřížemi. Na moři mu zadrželi už přes padesát velkých nákladních lodí s kokainem na palubě; osm párů rychločlunů plus patnáct menších trampových lodí zmizelo beze stopy a letecký most do západní Afriky byl věcí minulosti.

Věděl, že má nepřítele, a to hodně, hodně nebezpečného. Část z jeho ztrát se dala vysvětlit odhalením těch dvou UAV, které bez ustání hlídkovaly na nebi a neuniklo jim žádné plavidlo na oceánu a pravděpodobně ani žádné letadlo.

Ale kde jsou ty americké a britské válečně lodě, které musejí zadržování provádět? A kde jsou zajatá plavidla? Kde jsou posádky? Proč se jimi nevytahují před kamerami jako obyčejně? Proč celníci halasně nejásají nad zabavenými balíky kokainu jako vždycky?

Ať je nepřítelem kdokoli, nemůže přece posádky věznit tajně. To by bylo proti lidským právům. Nemůže potápět jeho lodě. To by bylo proti námořním zákonům, proti pravidlům CRIJICA. A nemůže sestřelovat jeho letadla. I ti nejhorší nepřátelé Kartelu, americká DEA a britská SOCA, musejí poslouchat zákony. A především, proč ani jeden z pašeráků neposlal některou z přednastavených zpráv o ohrožení?

Don předpokládal, že za tím vším je jediný mozek, a měl pravdu. Zatímco nakládal galicijské hosty do terénního vozu, aby je odvezl na letiště, seděl Kobra v Alexandrii ve svém elegantním domku u Potomaku a vychutnával si nahrávku Mozartova koncertu.

Koncem listopadu proklouzla neškodně vyhlížející loď na přepravu obilí jménem Chesapeake na jih Panamským průplavem do Pacifiku. Kdyby se někdo ptal nebo, což bylo ještě nepravděpodobnější, měl právo kontrolovat jí doklady, mohla prokázat, že jede na jih do Chile s nákladem pšenice z Kanady.

Po vstupu do Pacifiku se skutečně stočila k jihu, ale jen proto, aby vyhověla rozkazu zaujmout pozici osmdesát kilometrů od kolumbijského pobřeží a čekat na pasažéra.

Ten přiletěl na jih z USA tryskáčem ve vlastnictví CIA a přistál na karibském pobřeží, na kolumbijské základně v Malambu. Nebyla tu žádná celnice, a i kdyby byla, Američan měl diplomatický pas, který by znemožnil prohlídku jeho zavazadla.

Tím zavazadlem byla těžká brašna, od níž se zdvořile odmítal odloučit, i když mu robustní mariňáci nabízeli, že mu ji ponesou. Stejně se na základně neměl zdržet dlouho. Už tu na něj čekal přistavený blackhawk.

Pilota, který ho přivítal s úsměvem, Cal Dexter znal.

„Tentokrát dovnitř, nebo ven?“ zeptal se. Šlo o téhož pilota, který Dextera vyzvedl z balkonu hotelu Santa Clara po oné hazardní schůzce s Cardenasem. Zatímco se blackhawk zvedal z heliportu, krátce si prohlédl trasu letu, otočil se a zamířil přes Darienský záliv na jihozápad.

Z patnácti set metrů pilot i pasažér na předním sedadle viděli, jak pod nimi ubíhá džungle, a později, jak se třpytí hladina Pacifiku. Dexter poprvé viděl džungli, když ho jako dospívajícího pěšáka vyložili ve Vietnamu v Železném trojúhelníku. Tehdy poměrně rychle ztratil veškeré iluze o deštných pralesích a žádné nové už nikdy nezískal.

Ze vzduchu vždycky vypadají svěže a bujně, poklidně, dokonce vábivě; ve skutečnosti jsou smrtelně nebezpečné. Darienský záliv jim zmizel za zády a šíji přeletěli kus jižně od panamské hranice.

Nad mořem pak pilot navázal spojení, ověřil si kurz a o několik stupňů ho upravil. Po několika dalších minutách se na obzoru vynořila tečka čekajícího Chesapeaku. Kromě několika rybářských člunů v příbřežních vodách bylo moře prázdné a rybáři dole nic neuvidí.

Když začal blackhawk klesat, muži na palubě rozeznali dole na poklopu nákladového prostoru několik postav, které přišly hosta přivítat. Člen posádky vrtulníku vzadu za Dexterem otevřel dveře a kabinu zalil teplý vzduch našlehaný rotorem. Kvůli jeřábu trčícímu nad Chesapeakem a délce listů zmíněného rotoru bylo dohodnuto, že Dextera spustí v postroji.

Nejdřív na tenkém ocelovém lanu putovala jeho brašna. Dole se rozhoupala ve spodním tahu vzduchu, dokud ji nezachytily pevné ruce a nesejmuly ji z háčku. Lano se vrátilo nahoru. Dexter na pokyn člena posádky vstal a přistoupil ke dveřím. Upevnili mu k postroji dvě karabiny a on vykročil do prázdna.

Pilot držel vrtulník nehybně na místě patnáct metrů nad palubou; moře bylo klidné jako rybník; Dextera zachytily natažené ruce a stáhly ho těch posledních několik desítek centimetrů. Jakmile se podrážkami dotkl paluby, uvolnili karabiny a lano prudce vyjelo nahoru. Dexter se otočil, ukázal zdvižený palec tvářím vykukujícím z vrtulníku a blackhawk zamířil zpátky na základnu.

Přivítat ho přišli čtyři: kapitán lodě, velitel amerického námořnictva, který se tu vydával za obyčejného námořníka, jeden ze dvou spojařů, kteří Chesapeake udržovali nepřetržitě v kontaktu s projektem Kobra, korvetní kapitán Bull Chadwick velící mužům z 3. týmu jednotek SEAL a urostlý mladík, který převzal brašnu. Tehdy poprvé ji dal Dexter z ruky.

Když opustili palubu, Chesapeake nastartoval motory a zamířil dál na moře.

Čekání trvalo čtyřiadvacet hodin. Oba spojaři se střídali u vysílačky, dokud následujícího odpoledne na nevadské letecké základně Creech nezpozorovali na obrazovce objekt, který zachytily kamery Michelle.

Když si washingtonský tým projektu Kobra přede dvěma týdny všiml, že Kartel přesměrovává dopravu z Karibiku do Pacifiku, změnila se i hlídková zóna Michelle. Nacházela se teď osmnáct tisíc metrů vysoko, usrkávala benzin a hleděla dolů na pobřeží od Tumaca v nejjižnější části Kolumbie až po Kostariku a na západě do vzdálenosti tří set kilometrů na oceánu. A něčeho si povšimla.

Creech přeposlal snímky do Anacostie ve Washingtonu, kde je Jeremy Bishop, který snad nikdy nespal a přežíval u svých počítačů na životu nebezpečném jídle z rychlého občerstvení, prohnal databází. Plavidlo, které by se lidskému oku z výšky osmnácti kilometrů jevilo jako stěží rozeznatelná tečka, se na jeho monitoru ukázalo zvětšené.

Šlo o jednu z posledních lodí, na nichž Juan Cortez kouzlil se svařovacím hořákem. Naposledy ji viděli, a vyfotili, před několika měsíci zakotvenou v jistém venezuelském přístavu a její přítomnost v Pacifiku potvrzovala změnu taktiky.

Byla příliš malá na to, aby se dostala do registru Lloyd’s; prorezlá trampová loď o výtlaku šest tisíc tun zvyklá pracovat spíše podél karibského pobřeží nebo podnikat výjezdy na některé z mnoha ostrovů, kam se zásoby dovážejí jedině podobnými příbřežními plavidly. Teď právě vyplula z Buenaventury a nesla jméno Maria Linda. Michelle dostala za úkol sledovat ji dál na sever a čekající Chesapeake vyrazil zaujmout pozici.

Jednotka SEAL už měla po zadržení několika plavidel celý postup v malíčku. Chesapeake zastavil čtyřicet kilometrů dál od břehu, než plula nákladní loď, a krátce po úsvitu třetího dne vyzvedli na palubu vrtulník Little Bird.

Vrtule, které nijak nepřekážel palubní jeřáb, se roztočila a stroj vzlétl. Velký RHIB velitele Chadwicka i dva menší útočné CRRC už byly na vodě, a jakmile se Little Bird rozletěl, vyrazily k nákladní lodi za obzorem. Na zádi RHIB seděl se dvěma pátrači, psovodem a jeho kokršpanělem Cal Dexter svírající svou brašnu. Moře bylo rovné a nevelká smrtící flotila klouzala po hladině rychlostí čtyřiceti uzlů.

Vrtulník pochopitelně dorazil na místo první, proletěl obloukem kolem můstku Marie Lindy, aby si její kapitán mohl prohlédnout nápis „US Navy“ na ocase, pak zůstal viset nad můstkem, odstřelovač namířil kapitánovi přímo do obličeje a pilot ho vyzval, ať vypne motory. Kapitán poslechl.

Měl své rozkazy. Zamumlal krátký povel svému prvnímu důstojníkovi, skrytému z dohledu pod kajutními schůdky, a první důstojník se pokusil odeslat varovnou zprávu operátorovi Kartelu. Nic nefungovalo. Zkoušel volat mobilním telefonem, poslat textovou zprávu, e-mail z laptopu a v zoufalství sáhl i po staromódní vysílačce. Nahoře na nebi, z dohledu i z doslechu, poklidně kroužila Michelle se zapnutými rušičkami. Potom kapitán spatřil uhánějící nafukovací čluny.

Dostat se na palubu nebyl problém. Příslušníci jednotky SEAL, celí v černém, v kuklách, se dvěma HK MP5 u pasu, se prostě nahrnuli přes zábradlí a posádka honem zvedala ruce nad hlavu. Kapitán pochopitelně protestoval; velitel Chadwick pochopitelně zachovával formální a velice zdvořilý přístup.

Posádka ještě spatřila, jak na palubu nastupují pátrači a kokršpaněl, potom všichni dostali černou kápi a nahnali je na záď. Kapitán moc dobře věděl, co veze, a modlil se, ať to nájezdníci nenajdou. Předpokládal, že by ho neminuly roky v americkém vězení. Byl v mezinárodních vodách; právo bylo na straně Američanů; nejbližší pobřeží náleželo Panamě, která by spolupracovala s Washingtonem a všechny je vydala na sever přes tu obávanou hranici. Všichni služebníci Kartelu, od těch nejvýše po ty nejníže postavené, měli hrůzu z vydání do USA. To totiž znamená dlouhý trest a absolutně žádnou naději na rychlé propuštění výměnou za úplatek.

Kapitán už neviděl, jak na palubu pomáhají o něco staršímu muži s poněkud ztuhlými klouby, který si s sebou nesl brašnu. Kápě nejen znemožňovaly vidění, ale také tlumily zvuk, protože byly za tímto účelem záměrně vycpané.

Díky přiznání Juana Corteze, jehož byl Dexter osobně svědkem, teď přesně věděl, co hledá a kde to najde. Zatímco zbytek přepadového týmu předstíral, že prohledává Marii Lindu ode dna po stěžně a od přídě po záď, Dexter tiše vstoupil do kapitánovy kajuty.

Postel byla přišroubovaná ke zdi čtyřmi tlustými mosaznými šrouby. Hlavy měly zamazané špínou, aby bylo zřejmé, že se jich už léta nikdo nedotkl. Dexter špínu otřel a vyšrouboval je. Postel se pak dala odsunout a odhalila trup lodě. Posádka by zhruba hodinu od místa předávky udělala sama totéž.

Ocel trupu působila nedotčeně. Dexter zašátral po odemykací západce, nahmatal ji a otočil s ní. Ozvalo se tiché cvaknutí a ocelový panel se uvolnil. Dovnitř se však nezačala hrnout mořská voda. Trup byl v tom místě dvojitý. Když Dexter panel opatrně zvedl, spatřil balíky.

Věděl, že dutina se táhne dál vlevo i vpravo od otvoru a také nahoru i dolů. Balíky měly všechny tvar tvárnic a byly maximálně dvacet centimetrů široké, protože přesně tak byla široká i dutina. Naskládány jeden na druhý vytvářely zeď. Každá tvárnice obsahovala dvacet briket obalených vrstvami průmyslového polyetylenu; tvárnice samy byly v jutové pytlovině, převázané zauzlovaným motouzem, aby se snáze braly do ruky. Dexter spočítal, že jsou tu dvě tuny kolumbijského čistého, jehož hodnota by dosáhla přibližně sto padesáti milionů dolarů, až by se rozředil na šestinásobek a vyšplhal na běžné pouliční ceny v USA.

Opatrně začal jednu z tvárnic rozvazovat. Jak očekával, každá cihlička v polyetylenu měla na obale logo a číslo, kód zásilky.

Když skončil, vrátil brikety na místo, zabalil je do pytloviny a zavázal motouz stejně, jak byl původně. Ocelový panel zacvakl na místo přesně tak, jak to Juan Cortez při jeho výrobě zamýšlel.

Nakonec musel přisunout postel zpátky ke stěně a přišroubovat ji. Dokonce i ta směs prachu a kolomazi se vrátila na mosazné hlavičky šroubů. Když měl konečně hotovo, nadělal v kajutě trochu nepořádek, jako by ji někdo marně prohledával, a vyšplhal zpátky na palubu.

Protože kolumbijská posádka měla nasazené kápě, sundali si Američané vlastní kukly. Velitel Chadwick se ohlédl na Dextera a nadzdvihl obočí. Dexter přikývl, přelezl přes zábradlí zpět do RHIB a natáhl si kuklu. Ostatní udělali totéž. Zbavili posádku kápí i pout.

Velitel Chadwick neuměl španělsky, ale jeden z jeho mužů, jistý Fontana, ano. Jeho prostřednictvím se velitel jednotky SEAL kapitánovi Marie Lindy velkoryse omluvil.

„Zjevně jsme dostali mylné informace, capitano. Přijměte prosím omluvu námořnictva Spojených států. Můžete pokračovat v plavbě. Šťastnou cestu.“

Když kolumbijský pašerák slyšel „Buen‘ viaje“, nechtělo se mu věřit vlastnímu štěstí. Ani nepředstíral rozhořčení nad tím, jak se s ním jednalo. Američané by totiž mohli začít znovu a na druhý pokus něco objevit. S bodrou pohostinností vyprovodil šestnáct maskovaných mužů a psa do nafukovacích člunů a nechal je odhřmět do dáli.

Počkal, dokud nezmizeli za obzorem a Maria Linda se znovu nerozjela k severu, potom předal kormidlo prvnímu důstojníkovi a sešel do kajuty. Šrouby se zdály nedotčené, pro jistotu je však vyšrouboval a odtáhl postel na stranu.

Trup se zdál netknutý, raději však odsunul panel a zkontroloval balíky uvnitř. Ani jich se nikdo nedotkl. V duchu poděkoval neznámému řemeslníkovi, který úkryt s takovou vynalézavostí vytvořil. Rozhodně mu zachránil svobodu a možná i život. O tři noci později dorazila Maria Linda k pobřeží.

V Mexiku existují tři obří kokainové kartely a několik menších. Obři jsou La Familia, Cártel del Golfo operující převážně na východě u Mexického zálivu a Sinaloa, který pracuje na pacifickém pobřeží. Maria Linda měla rendez-vous se zapáchajícím starým lovcem krevet u pobřeží kus od Mazatlánu v samém srdci území Sinaloy.

Kapitán i posádka obdrželi (na své standardy) ohromnou finanční odměnu a ještě bonus za úspěšné doručení, který don zavedl coby jedno z dodatečných lákadel k oživení přísunu dobrovolníků. Kapitán neviděl důvod zmiňovat se o té mezihře u pobřeží Panamy. Proč si dělat potíže, když šťastně vyvázli? Posádka s ním souhlasila.

O týden později došlo k něčemu podobnému ve východním Atlantiku. Na letišti na ostrově Sal, nejseverovýchodnějším z Kapverd, přistál tryskáč CIA. Jediný cestující měl status diplomata, takže ho na pasové a celní kontrole rovnou pustili dál. Těžkou brašnu nikdo neprohlížel.

Po opuštění letištní haly nenasedl na pravidelný autobus na jih do jediného turistického letoviska na ostrově u městečka Santa Maria, ale zastavil si taxík a zeptal se, kde se tu dá půjčit auto.

Řidič zřejmě nevěděl, proto dojeli do tři kilometry vzdáleného Espargosu a cizinec se zeptal znovu. Nakonec dorazili k přístavišti trajektů v Palmeiře a majitel místní garáže mu půjčil malého renaulta. Dexter muže za vynaložené úsilí přeplatil a odjel.

Sal se nejmenuje „sůl“ bezdůvodně. Je plochý a jednotvárný, s jedinou výjimkou kilometrů solných plání, jež byly kdysi zdrojem jeho značně pomíjivé prosperity. Dnes jsou na něm dvě silnice a jedna nezpevněná cesta. Jedna silnice se táhne východozápadně od Pedra de Lume přes letiště do Palmeiry. Druhá spojuje letiště se Santa Mariou. Dexter se vydal po nezpevněné cestě.

Ta běží na sever bezútěšnou, holou krajinou k majáku na výběžku Fiura. Dexter vystoupil z auta, za stěrač dal lístek se vzkazem, aby případného zvídavého nálezce informoval, že se hodlá vrátit, pověsil si brašnu přes rameno a vydal se k pláži pod majákem. Padal soumrak a nahoře se začalo točit automatické světlo. Dexter si zavolal z mobilu.

Když k němu přes inkoustově černé moře dorazil Little Bird, byla už skoro tma. Dexter dal baterkou smluvený signál a drobný vrtulník zlehka dosedl do písku vedle něj. Na místě spolucestujícího byl místo dveří jen otevřený ovál. Dexter nastoupil, brašnu si strčil pod nohy a připoutal se. Muž vedle něj mu podal stejnou helmu se sluchátky, jako měl sám.

Dexter si ji nasadil a v uších se mu ozval velmi britský hlas.

„Cesta byla dobrá, pane?“

Proč všichni vždycky automaticky předpokládají, že jste nadřízený důstojník, podivil se v duchu Dexter. Podle výložek byl pilot podporučík. Dexter to kdysi dotáhl na četaře. Asi za tím budou ty šedivé vlasy. A vlastně měl rád, když ti mladí byli takhle dychtiví.

„Bez problémů,“ odpověděl do mikrofonu.

„Dobrá práce. Dvacet minut na základnu. Kluci budou mít na plotně hrnek čaje.“

Dobrá práce, pomyslel si. Hrnek čaje mi přijde k duhu.

Tentokrát přistál přímo na palubě a nemusel se nikam spouštět. Little Birda, o tolik menšího než blackhawk, následně opatrně zvedl jeřáb a spustil ho do jeho nákladového prostoru, nad nímž pak zavřeli poklop. Pilot zamířil na příď a ocelovými dveřmi vstoupil do jídelny zvláštních jednotek. Dextera odvedli na druhou stranu, do záďové nástavby a vzhůru na setkání s kapitánem lodě a s majorem Pickeringem, velitelem jednotky SBS. U večeře se setkal také se dvěma krajany, spojaři, kteří se starali o to, aby byl Balmoral v kontaktu s Washingtonem, Nevadou, a tím pádem s bezpilotním letounem Sam kdesi tam ve tmě nad jejich hlavami.

Museli jižně od Kapverd čekat tři dny, než Sam zpozorovala cíl. Šlo o další rybářskou loď, podobnou, jako byla Belleza del Mar, a jmenovala se Bonita. Nijak se tím nechlubila, ale mířila na dostaveníčko v příbřežních mangrovových močálech u Guineje, dalšího zkrachovalého státu a brutální diktatury. A stejně jako Belleza také páchla, aby tak maskovala případné aroma kokainu.

Už za sebou měla sedm cest z Jižní Ameriky do západní Afriky, a přestože si jí dvakrát všimli Tim Manhire a jeho tým MAOC-N v Lisabonu, ani jednou nebyla po ruce žádná válečná loď NATO. Tentokrát byla, i když na to vůbec nevypadala, a MAOC se navíc o nákladní lodi pro přepravu obilí jménem Balmoral vůbec nedozvědělo.

Na Bonitě rovněž odvedl práci Juan Cortez, byla jednou z jeho prvních a skrýš umístil až na samé zádi, za strojovnou, která kromě rybami páchla ještě navíc horkem a motorovým olejem.

Průběh akce byl téměř stejný jako v Pacifiku. Když komando Bonitu opustilo, dostalo se zmatenému a neuvěřitelně vděčnému kapitánovi za veškeré problémy a zdržení omluvy přímo jménem Jejího Veličenstva. Jakmile potom oba „arktické“ RIB i Little Bird zmizely za obzorem, odšrouboval kapitán prkna za motorem, odsunul panel falešného trupu a zkontroloval obsah skrýše. Všechno naprosto nedotčené. Nebyla to žádná léčka. Gringové ani s těmi svými přístroji a psy kontraband neobjevili.

Bonita dorazila na dostaveníčko, předala zboží a další rybářské bárky ho přepravily podél afrického pobřeží, podél Herkulových sloupů, podél Portugalska a doručily ho Galicijcům. Jak don slíbil. Tři tuny. Ale trochu pozměněné.

Little Bird odvezl Cala Dextera na prázdnou pláž pod majákem na výběžku Fiura, kde s potěšením shledal, že otlučený renault tam stojí netknutý. Odjel zpátky na letiště, majiteli garáže v Palmeiře nechal bonus a vzkaz, ať si vůz přijede vyzvednout, a došel si do restaurace na kávu. Tryskáč CIA, informovaný spojaři z Balmoralu, ho vyzvedl o hodinu později.

U večeře na palubě Balmoralu se kapitán neudržel zvědavostí.

„Jste si jistý,“ zeptal se majora Pickeringa, „že na té rybářské lodi vůbec nic nebylo?“

„Ten Američan to tvrdil. Strávil tam dole zamčený ve strojovně celou hodinu. Vrátil se zapatlaný od oleje a smrděl jak psí kšíry. Povídal, že to tam prolezl křížem krážem, ale žádný úkryt nenašel. Že prý asi dostal mylné informace. Hrozně ho to mrzí.“

„Tak proč už odletěl?“

„Netuším.“

„Věříte mu?“

„Ani omylem,“ odpověděl major.

„Tak o co tu jde? Myslel jsem, že máme odtáhnout posádku, zabrat koks a tu popelnici poslat ke dnu. Co má ten chlap za lubem?“

„Netuším. Nezbývá nám, než se zase řídit Tennysonem. Nám není dáno ptát se proč“

Ve tmě deset kilometrů nad nimi se Sam znovu otočila a zamířila zpátky na brazilský ostrov doplnit palivo. A dvoumotorový tryskáč vypůjčený od čím dál podrážděnější CIA uháněl zpět k severozápadu. Jeho jediný pasažér odmítl nabízené šampaňské a dal přednost lahvovému pivu. On přinejmenším věděl, proč Kobra trval na tom, že se zkonfiskované zboží nespálí. Šlo mu o obaly.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Provedení razie připadlo britské Agentuře pro boj s organizovaným zločinem a metropolitní policii. Oba orgány se na podobnou akci už nějakou dobu připravovaly. Cílem měl být pašerácký gang známý jako Banda z Essexu.

Jednotka speciálních projektů Scotland Yardu už nějaký čas věděla, že Banda z Essexu, vedená nechvalně proslulým londýnským rodákem Bennym Danielsem, je jedním z hlavních dovozců konopí, heroinu a kokainu a ví se o ní, že když jí někdo zkříží plány, nezdráhá se sáhnout k extrémnímu násilí. Jediným důvodem pro jméno gangu byla skutečnost, že Daniels zisků z kriminální činnosti využil k tomu, aby si v Essexu, východně od Londýna a severně od ústí Temže, kousek za neškodným trhovním městečkem Epping, postavil ohromnou a hodně luxusní venkovskou vilu.

Jako mladý chuligán získal Daniels v londýnském East Endu několik trestních záznamů a také pověst brutálního člověka. Úspěch na poli kriminality znamenal konec úspěšných obžalob. Vypracoval se tak vysoko, že už se zboží nemusel osobně vůbec dotknout a svědkové proti němu se získávali obtížně. Ti bázliví velice rychle měnili výpověď; ti stateční mizeli a později se jejich tělo našlo někde v říčních bažinách nebo se nenašlo vůbec.

Metropolitní policie měla na Bennyho Danielse políčeno už hodně dlouho a patřil mezi deset mužů, po jejichž zatčení bažila nejvíc. Průlom, na který Scotland Yard čekal, přišel díky seznamu přeběhlíků od zesnulého Roberta Cardenase.

Spojené království mělo štěstí v tom, že se na něm objevil jen jediný z jeho úředníků; šlo o celníka z přístavu v Lowestoftu na východním pobřeží. To znamenalo, že do akce bylo možno hned v úvodní fázi zasvětit i hlavouny z Daňového a celního úřadu Jejího Veličenstva.

Potichu a v maximálním utajení byl sestaven úderný oddíl složený z několika jednotek a vybavený nejmodernějšími odposlechovými a sledovacími technologiemi.

Kontrarozvědka, či MI5, jeden z partnerů SOCA, zapůjčila tým stopařů známých čistě jako Slídiči, považovaný za jeden z nejlepších v zemi.

Jelikož dovoz drog ve velkém nyní spadal do kategorie terorismu, byla k dispozici také jednotka rychlého nasazení Scotland Yardu CO19. Údernému oddílu velel Peter Reynolds od Scotland Yardu, ale nejblíže úplatnému státnímu zaměstnanci byli jeho vlastní kolegové na celnici. Ti nemnozí, kteří o jeho zločinech věděli, ho teď potají, ale upřímně nenáviděli, a právě oni měli ideální pozici ke sledování každého jeho kroku. Dotyčný se jmenoval Crowther.

Jednoho z výše postavených celníků v Lowestoftu začal příhodně trápit vážný vřed a vzal si zdravotní dovolenou. Nahradil ho specialista na elektronické sledování. Velitel Reynolds nechtěl jen jednoho „křiváckého“ celníka a jednu zásilku; chtěl Crowthera využít k rozbití celého drogového gangu. Proto byl rozhodnutý mít trpělivost, i když to znamenalo, že musel několik zásilek nechat projít nedotčených.

Protože Lowestoft leží na pobřeží Suffolku, jen kus severně od Essexu, podezříval Bennyho Danielse, že v té záležitosti také bude mít prsty, a nemýlil se. Jedna část lowestoftského přístavu sloužila k výjezdu tiráků z trajektů přes Severní moře a právě několika z nich Crowther nebývale čile pomohl v tom, aby celnicí prošly bez kontroly. V prosinci udělal chybu.

Na trajektu z nizozemského Flushingu dorazil nákladní vůz se zásilkou holandských sýrů pro řetězec supermarketů. Jistý níže postavený celník už se chystal k namátkové kontrole zboží, když tu přispěchal Crowther a díky své vyšší hodnosti zajistil vozu urychlené odbavení.

Mladík nebyl zasvěcený do tajné operace, všechno však sledoval náhradník za celníka na zdravotní dovolené. Když se holandský náklaďák chystal vyjet bránou doků, podařilo se mu umístit pod zadní nárazník vysílač s GPS. Potom si šel vyřídit naléhavý telefonát. Náklaďák začaly sledovat tři neoznačené vozy, které se postupně střídaly, aby nevzbudily podezření, ale nezdálo se, že by si řidič s něčím dělal hlavu.

Následovaly náklaďák přes půl Suffolku, dokud nezajel na odstavné parkoviště. Tam na něj čekal černý mercedes se skupinkou mužů. Sledovací vůz projel kolem, nezastavil, ale zapsal si číslo. Mercedes se během několika vteřin podařilo identifikovat. Byl psaný na jistou prázdnou společnost, ale před několika týdny ho viděli, jak vjíždí na pozemky Bennyho Danielse.

Holandského řidiče v přátelském duchu odvedli do kavárny za parkovištěm. Zůstal tam se dvěma členy gangu po celé dvě hodiny, kdy jeho náklaďák kamsi zmizel. Když mu ho vraceli, dostal zároveň tlustý balíček bankovek a mohl pokračovat k vykládacímu molu jistého supermarketu ve střední Anglii. Celý proces se velmi podobal postupu užívanému při pašování nelegálních přistěhovalců do Británie a úderný oddíl se začal obávat, aby neskončili s hrstkou zmatených a sklíčených Iráčanů.

Zatímco Holanďan usrkával kafe v kavárně u parkoviště, zbylí dva muži z mercedesu odvezli náklaďák, aby z něj vyložili jeho skrytý poklad: nikoli Iráčany toužící po novém životě, ale tunu prvotřídního kolumbijského kokainu.

Náklaďák se podařilo sledovat od suffolského odstavného parkoviště na jih do Essexu. Tento řidič i jeho společník byli ostražití po celou cestu a sledovací vozy musely využít veškerý svůj um a střídat se tak, aby nevzbudily podezření. Za hranicí Essexu přispěla policie dvěma dalšími neoznačenými auty, aby se sledováním pomohla.

Konečně dorazily k cíli, starému a zdánlivě opuštěnému leteckému hangáru ve slaných bažinách u ústí řeky Blackwater. Krajina tu byla tak plochá a holá, že se Slídiči neodvážili náklaďák následovat, ale vrtulník z oddělní essexské dopravní policie stačil zahlédnout, jak se u hangáru zavírají vrata. Vůz se v hangáru zdržel čtyřicet minut, načež se vrátil k holandskému řidiči čekajícímu v kavárně.

Jakmile náklaďák odjel, ztratil o něj sledovací tým zájem, hluboko v rákosí se však mezitím ukryli čtyři experti na sledování ve venkovské krajině, vyzbrojení silnými dalekohledy. Potom ze skladiště kdosi uskutečnil telefonát; zaznamenala ho SOCA i Vládní ústředí komunikací v Chelthenhamu. Hovor směřoval do třicet kilometrů vzdálené vily Bennyho Danielse. Týkal se odvozu „zboží“ následujícího rána, takže velitel Reynolds neměl na vybranou a musel razii provést během téže noci.

V souladu s předchozími žádostmi z Washingtonu bylo rozhodnuto, že razie by zároveň měla mít výrazný propagační rozměr a že by se jí měl zúčastnit štáb televizního pořadu Crimewatch.

Don Diego Esteban měl také potíže s propagací, a to velké. Jeho publikum se však omezovalo na dvacet největších klientů; deset v USA a deset v Evropě. Nařídil, ať se José-Maria Largo vydá na turné po Severní Americe a ujistí deset největších odběratelů zboží Kartelu, že problémy, které od léta pronásledují všechny jeho operace, se brzy podaří vyřešit a dodávky budou pokračovat. Jenže klienti už byli vážně naštvaní.

Vzhledem k tomu, že šlo o desítku největších, patřili všichni mezi ony privilegované, od nichž se požadovala jen padesátiprocentní záloha. I to však pro každý gang znamenalo desítky milionů dolarů. Zbylých padesát procent měly doplatit teprve po bezpečném dodání zboží.

Každé zabavení, ztráta nebo zmizení zásilky mezi Kolumbií a místem předávky znamenaly újmu Kartelu. Ale o to tu nešlo. Následkem toho katastrofálního úniku seznamu přeběhlíků provedla americká celní správa a státní či městská policie desítky úspěšných zátahů na vnitrozemská skladiště, a tyto ztráty hodně zabolely.

A to nebylo všechno. Každý obří dovozce měl ohromnou síť menších klientů, jejichž potřeby musel uspokojit. V téhle branži neexistuje loajalita. Když zboží nedokáže opatřit běžný dodavatel, menší dealer prostě začne brát od někoho jiného.

Navíc následkem pouze padesátiprocentní úspěšnosti dodávek začínal vznikat celostátní nedostatek. Ceny rostly v souladu se zákony trhu. Dodavatelé už „puro“ neředili jen v poměru šesti či sedmi ku jedné, ale až deseti ku jedné, aby jim zásoby vydržely co nejdéle a udrželi si zákazníky. Někteří konzumenti šňupali pouze sedmiprocentní „mix“. Mezi náhražkovými surovinami se začínalo objevovat čím dál víc vyloženého braku, chemici do směsi přidávali příšerné množství náhražkových drog jako ketaminu ve snaze probudit v uživateli falešný dojem, že dostává vysoce kvalitní kokain namísto obyčejného koňského sedativa, které shodou okolností vypadá a voní stejně.

A nedostatek měl další nebezpečné vedlejší účinky. Na povrch začínala pronikat paranoia, kterou v sobě nutně nosí každý profesionální zločinec. Velké gangy se začaly navzájem podezřívat, že ti druzí jsou nějak zvýhodňováni. Samotná možnost, že by tajné skladiště jednoho gangu mohli přepadnout jeho rivalové, znamenala, že se podsvětí ocitlo na pokraji extrémně agresivní války.

Largo měl za úkol pokusit se toto rozdrážděné hejno vos uklidnit ujištěním, že se dovoz brzy vrátí k normálu. Začít musel v Mexiku.

Přestože se do USA pašuje kokain v malých letadlech, v motorových člunech, na soukromých jachtách i v plném žaludku cestujících na linkových letech, největší bolení hlavy způsobuje Spojeným státům pět tisíc kilometrů dlouhá klikatá hranice s Mexikem. Táhne se od Pacifiku jižně od San Diega až po Mexický záliv. Tvoří ji hranice Kalifornie, Arizony, Nového Mexika a Texasu.

Sever Mexika na jih od ní je už celá léta prakticky válečnou zónou, v níž konkurenční gangy bojují o nadvládu nebo často jen o vlastní místo v té tahanici. Na ulicích či v poušti už se našly tisíce zmrzačených těl, neboť vůdcové kartelů a šéfové gangů najímají na likvidaci soupeřů „ranaře“, kteří se nezastaví před ničím, a další tisíce nevinných kolemjdoucích zemřely v přestřelkách.

Largo si měl promluvit se šéfy kartelů známých jako Sinaloa, Cártel del Golfo a La Familia, kteří byli všichni vzteky bez sebe kvůli nesplněným objednávkám. Začít měl u Sinaloy ovládající většinu pacifického pobřeží. K jeho smůle, přestože Maria Linda úspěšně dorazila, právě v den jeho odletu na sever další nákladní loď zmizela beze stopy.

O Evropu se měl postarat Largův zástupce, inteligentní, vzdělaný Jorge Calzado, který kromě rodné španělštiny hovořil plynně anglicky a poměrně slušně rozuměl i italsky. Do Madridu dorazil téže noci, kdy SOCA provedla razii v onom starém hangáru v essexských mokřinách.

Razie se vydařila, ale mohla dopadnout ještě lépe, kdyby na místo dorazili všichni gangsteři z Essexu, nebo dokonce sám Benny Daniels. Ten byl však příliš mazaný na to, aby se k drogám, které dovážel, přiblížil byť na několik kilometrů. K tomu měl podřízené.

Zaznamenaný telefonní hovor zmiňoval vyzvednutí zboží z hangáru a jeho převoz „ráno“. Přepadový oddíl tiše zaujal pozice krátce před půlnocí, světla zhasnutá, černá na černé, a čekal. Panoval absolutní zákaz mluvení, baterek, dokonce i termosek s kávou, aby náhodou nezacinkal kov o kov. Těsně před čtvrtou ráno se na cestě k setmělé budově objevily přední reflektory vozu.

Slídiči slyšeli rachot otevíraných vrat hangáru a viděli uvnitř matné světlo. Protože žádné další vozidlo se neblížilo, vyrazili. Skladiště nejprve zajistili příslušníci speciální jednotky CO19. Po nich následovaly tlampače, z nichž duněly rozkazy, psi, kteří se snažili přetrhnout vodítka, odstřelovači mžourající do mířidel pro případ ozbrojeného odporu, ostré bílé světlo z reflektorů.

Vzhledem k tomu, že se tam v rákosí krčilo padesát mužů a žen s vybavením, bylo překvapení dokonalé. Množství zadržených drog bylo uspokojivé, množství zadržených kriminálníků o něco méně.

Zatkli totiž jen tři. Dva přijeli s vozem. Na první pohled šlo o bezvýznamné poslíčky z midlandského gangu, jemuž byla část zásilky určena. Zbytek by rozprodal Benny Daniels.

Jediným členem essexského gangu, který v síti uvízl, byl noční hlídač. Jistý Justin Coker, ukázalo se, mladík něco před třicítkou, díky atraktivní snědé pleti a řadě záznamů v trestním rejstříku velice oblíbený u děvčat. Ale jen malá ryba.

Zboží, které si nákladní vůz přijel vyzvednout, leželo vyrovnané na hromadě na holé betonové podlaze, kde kdysi probíhala údržba malých letadel dávno zaniklého leteckého klubu. Byla ho zhruba tuna, dosud v jutových pytlích převázaných motouzy.

Povolení ke vstupu dostala jedna televizní kamera a jeden reportážní fotograf od významné tiskové agentury. Nafotili a natočili si krychlovou hromadu balíků i to, jak jeden z celníků, maskovaný kvůli ochraně totožnosti, přeřezal několik motouzů, roztrhl pytlovinu a odhalil cihličky kokainu zabalené v polyetylenu uvnitř. Jedna z nich měla dokonce papírový štítek s číslem. Všechno se nafotilo, včetně tří zatčených s dekami přes hlavu, takže bylo vidět jen spoutaná zápěstí. Dostatek materiálu pro televizní reportáž v hlavním vysílacím čase a pro přední stránky několika deníků. Nad essexskými mokřady se konečně začal rozlévat růžový zimní úsvit. Celníky a policisty čekal dlouhý den.

Kdesi východně od třicátého pátého poledníku zmizelo další letadlo. Zoufalý mladý pilot, který neuposlechl rady starších, ať do Afriky nelétá, pronášel podle instrukcí do vysílačky krátké, nesmyslné útržky vět, aby dal najevo, že je stále naživu. Dělal to každou čtvrthodinu od chvíle, kdy opustil brazilské pobřeží. Pak ztichl. Mířil na vnitrozemské letiště v nestřežené Libérii, ale nedorazil.

Když měl teď Kartel přibližné informace o tom, kde zhruba muselo letadlo spadnout, vyslal na místo za plného denního světla pozorovací letoun, který se měl držet téže trasy, ale letět nízko nad vodou a hledat stopy. Nic nenašel.

Když letadlo dopadne do moře vcelku nebo i v několika kusech, různé trosky se nějakou dobu drží na hladině, než nasáklé mořskou vodou klesnou ke dnu. Může jít o polštáře sedadel, kusy oblečení, knihy, záclonky, cokoli lehčího než voda. Když se však letoun ve výšce tří kilometrů promění v plamennou kouli explodujícího paliva, veškeré hořlavé materiály stráví oheň. Do moře dopadne jen kov a kov neplave. Pozorovací letoun to vzdal a obrátil se k návratu. To byl poslední pokus o lety přes Atlantik.

José-Maria Largo pokračoval z Mexika soukromým letadlem do USA; jen kratičký přeskok z Monterey do texaského Corpus Christi. Vlastnil španělský pas, který vypadal jako pravý a obstarala mu ho spřátelená kancelář teď již zaniklé banky Guzmán. Měl mu bez problémů stačit, jenže banka odvedla mizernou práci.

Pas kdysi patřil nefalšovanému Španělovi, který se Largovi poměrně podobal. Porovnání s fotografií by imigračního úředníka na texaském letišti možná ošálilo. Jenže předchozí držitel pasu jednou navštívil Spojené státy a bez rozmyslu tu pohlédl do objektivu kamery pro snímání zorniček. Largo udělal totéž. Zornička lidského oka je totéž jako vzorek DNA. Nelže.

Imigrační úředník nehnul brvou. Podíval se na monitor, uvědomil si, co vidí, a požádal právě dorazivšího obchodníka, ať s ním jde do vedlejší místnosti. Následné procedury zabraly půl hodiny. Potom Larga s mnoha omluvami nechali jít. Jeho vnitřní zděšení se proměnilo v úlevu. Je z toho venku, nakonec ho přece jen neodhalili. Mýlil se.

Rychlost komunikace informačních technologií je tak velká, že podrobnosti o jeho osobě okamžitě putovaly do ICE, FBI, CIA, a vzhledem k tomu, odkud přiletěl, také do DEA. Potají ho vyfotografovali a snímky se záhy objevily na monitoru na ústředí agentury ve virginském Arlingtonu.

Vždy nápomocný bogotský plukovník Dos Santos vybavil DEA fotografiemi všech vysokých členů Kartelu, o nichž si mohl být jistý, a José-Maria Largo patřil mezi ně. Přestože muž na fotografii v arlingtonské databance byl mladší a štíhlejší než návštěvník, který přešlapoval v jižním Texasu, technologie pro identifikaci obličejových rysů ho poznala za půl vteřiny.

Jižní Texas, zdaleka největší válečná zóna v boji USA proti kokainu, se lidmi od DEA jen hemží. Když Largo opustil letištní halu, vyzvedl si v půjčovně auto a vyjel s ním na silnici, zařadilo se za něj neoznačené kupé se dvěma agenty DEA. Přestože si jich vůbec nevšimne, budou ho oni i další sledovat na všechny schůzky s klienty.

Dostal za úkol doručit donovo ujištění třem největším kompletně bělošským motorkářským gangům, které dovážejí kokain do USA: šlo o Hells Angels, Outlaws a Bandidos. Věděl, že ač jsou to všechno psychopatičtí násilníci a navzájem se nemohou vystát, nejsou až tak hloupí, aby ublížili vyslanci kolumbijského Kartelu, pokud ještě někdy chtějí vidět aspoň gram donova kokainu.

Rovněž se spojil se dvěma kompletně černošskými gangy: Bloods a Crips. Zbylých pět na seznamu byli příbuzní Hispánci: Latin Kings, Kubánci, bratři Kolumbijci, Portorikánci a ti zdaleka nejnebezpečnější, Salvadořané, známí jednoduše jako MS-13, s hlavním sídlem v Kalifornii.

Čtrnáct dní strávil mluvením, přesvědčováním, ujišťováním a silným pocením, než konečně směl ze San Diega prchnout zpět do útočiště rodné Kolumbie. I tady se pochopitelně najdou extrémně agresivní lidé, ale jsou, jak se ujišťoval, na jeho straně. Zprávy, které obdržel od klientů Kartelu v USA, mluvily jasně: zisky rapidně klesají a můžou za to Kolumbijci.

Dle jeho soukromého názoru, o nějž se podělil s donem Diegem, je třeba nasytit vlky úspěšně doručenými zásilkami, jinak se rozpoutá válka gangů, vedle které bude severní Mexiko vypadat jako vesnická tancovačka. Nechtěl by být v kůži Alfreda Suareze.

Don dospěl k nepatrně odlišnému závěru. Možná se skutečně bude muset obejít bez Suareze, tím se však nic nevyřeší. Hlavní problém spočívá v tom, že mu někdo krade obrovské množství zboží, což je neodpustitelný hřích.

Musí zloděje najít a zničit, jinak bude sám zničen.

Obžaloba Justina Cokera u soudu v Chelmsfordu netrvala dlouho. Byl obžalován z vlastnění tvrdých drog s úmyslem prodeje, v rozporu s… atd. atd.

Právní poradce soudu přednesl obvinění a požádal o vyšetřovací vazbu, neboť, „jak Vaše Ctihodnost jistě pochopí“, policejní vyšetřování stále probíhá atd. atd. Všichni věděli, že jde jen o formalitu, ale obhájce přesto vstal a požádal o propuštění na kauci.

Smírčí soudkyní byla soudkyně z lidu, a zatímco poslouchala, zalistovala v podmínkách propuštění na kauci podle zákona z roku 1976. Než souhlasila, že začne pracovat pro místní soud, byla řadu let ředitelkou ve velké dívčí škole a slyšela snad všechny výmluvy, jaké jen lidstvo zná.

Coker, stejně jako jeho zaměstnavatel, pocházel z londýnského East Endu, začínal jako teenager drobnými zločiny, potom se vypracoval na „slibného mladíka“, až padl do oka Bennymu Danielsovi. Vůdce gangu ho přijal jako kluka pro všechno. Neměl dispozice k tomu, aby dělal bodyguarda - na to měl Daniels ve svém doprovodu několik naposilovaných hrdlořezů, ale znal poměry na ulici a jako poslíček se osvědčil. Proto mu také svěřili noční hlídání tuny kokainu.

Obhájce - jenž se k případu dostal ex offo - dokončil beznadějnou žádost o propuštění na kauci a soudkyně se na něj krátce povzbudivě usmála.

„Obžalovaný zůstane ve vyšetřovací vazbě po dobu sedmi dnů,“ pronesla. Cokera vyzvedli z lavice obžalovaných a odvedli ho po schodech dolů k celám. Potom ho naložili do uzavřené bílé dodávky, kterou doprovázeli čtyři motocyklisté ze speciální eskortní skupiny pro případ, že by essexský gang měl nutkání pokoušet se ho dostat na svobodu.

Zdálo se, že Daniels a jeho lidé jsou si poměrně jistí, že Justin Coker bude držet jazyk za zuby, protože se nikde neukázali. Všichni se dali na útěk.

V předchozích letech si britští gangsteři obyčejně hledali útočiště na jihu Španělska, kde si kupovali vily na Costa del Sol. Po náhlém podpisu smlouvy o vydávání stíhaných osob mezi Španělskem a Velkou Británií už na Slunečném pobřeží nebylo bezpečno. Benny Daniels si postavil horskou boudu v enklávě Severokyperské turecké republiky, neuznávaném pidistátečku, který s Británií žádnou smlouvu neměl. Předpokládalo se, že po zátahu na hangár uprchl právě tam a čeká, až se situace uklidní.

Přesto chtěl mít Scotland Yard Cokera pod dohledem v Londýně; Essex nic nenamítal, takže ho z Chelmsfordu převezli do londýnské věznice Belmarsh.

Historka o tuně kokainu ve skladišti uprostřed bažin se ujala v celostátním tisku a místním médiím vyloženě kralovala. Essex Chronicle otiskla na přední straně velkou fotografii přímo z razie. Vedle hromady kokainových balíků stál Justin Coker s rozmazaným obličejem, aby podle zákona zůstala zachována anonymita. Zato bylo velice dobře vidět roztrženou jutovou pytlovinu i světlé cihličky pod ní a papír s číslem zásilky.

Evropské turné Jorgeho Calzada nebylo o nic příjemnější než pobyt Josého-Marii Larga v Severní Americe. Všude, kam zavítal, se setkával se zlostnými výčitkami a žádostmi o obnovení pravidelných dodávek. Zásoby docházely, ceny stoupaly, zákazníci přecházeli na jiné drogy a ty zbytky kokainu, které evropské gangy ještě měly, se „řezaly“ jedna ku deseti, téměř na maximum únosnosti.

Calzado nemusel navštěvovat galicijské gangy, které už ujistil don osobně, ale ostatním velkým klientům a dovozcům se vyhnout nemohl.

Přestože trh s kokainem mezi Irskem a ruskou hranicí zásobuje přes sto gangů, většina z nich získává zboží od onoho tuctu gigantů, kteří jednají přímo s Kolumbií, a jakmile zboží bezpečně dorazí na evropskou pevninu, prodávají ho dál.

Calzado se spojil s Rusy, Srby a Litevci z východu; s Nigerijci a Jamajčany; s Turky, kteří, ač původně z jihovýchodu, převládali v Německu; s Albánci, kteří mu naháněli hrůzu; a se třemi nejstaršími gangy v Evropě, jimiž byly Cosa nostra ze Sicílie, Camorra z Neapole a nejobávanější ze všech: ‚Ndrangheta.

Pokud si mapu Itálie představíme jako jezdeckou holínku, potom Kalábrie tvoří její špičku, jižně od Neapole, přes Messinskou úžinu naproti od Sicílie. Kdysi se v tom drsném a sluncem vyprahlém kraji nacházely řecké a fénické kolonie a místní jazyk, ostatním Italům takřka nesrozumitelný, vychází z řečtiny. Jméno ‚Ndrangheta znamená jednoduše Ctihodná společnost. Na rozdíl od zprofanované sicilské mafie nebo v nedávné době proslavené neapolské Camorry jsou Kalábrijci hrdí na to, že se o nich téměř neví.

Ano, je z nich všech co do počtu členů největší a také nejrozšířenější v cizině. Jenže jak zjistila italská vláda, je také ze všech nejuzavřenější a jediná, v níž dosud platí omerta, zákon mlčení.

Na rozdíl od sicilské mafie nemá ‚Ndrangheta žádného dona všech donů; není uspořádaná pyramidovitě. Není hierarchická a členství vychází čistě z původu a krve. Je absolutně vyloučené, aby do ní pronikl někdo cizí, odpadlíci prakticky neexistují a úspěšné soudní procesy jsou velkou výjimkou. Jde o trvalou noční můru římské protimafiánské komise.

Její domovina, vnitrozemí na východ od provinčního hlavního města Reggio di Calabria a hlavní pobřežní dálnice, je nepřívětivá země vesnic a městeček, jež zabíhá i do pohoří Aspromonte. V jeho jeskyních bývali až do nedávné doby drženi rukojmí, kteří tu čekali na výkupné nebo na smrt, a zde se také nachází neoficiální hlavní město Plati. O všech blížících se cizincích či neznámých vozech se ví už mnoho kilometrů předem a nejsou tu vítáni. Rozhodně nejde o žádný magnet na turisty.

Calzado se však s vůdci nemusel sejít zde, protože Ctihodná společnost ovládla celé podsvětí největšího města Itálie, její průmyslové elektrárny a finančního motoru, Milána. Skutečná ‚Ndrangheta se přesunula na sever a stvořila v Miláně kokainové centrum země a možná celého kontinentu.

Žádného z náčelníků ‚Ndranghety by ani ve snu nenapadlo pozvat byť toho nejdůležitějšího hosta k sobě domů. Od toho jsou bary a restaurace. Kalábrijské obyvatelstvo dominuje třem nejjižnějším čtvrtím Milána a pro schůzku s tím chlapem z Kolumbie zvolili bar Lions v Buccinasku.

Calzadovy omluvy a ujišťování si přišli poslechnout capo locale a dva vysocí funkcionáři, z nichž jeden byl contabile, účetní, jehož statistiky nevypadaly nijak růžově.

Zejména díky dvěma ojedinělým vlastnostem, mlčenlivosti a nesmiřitelné brutalitě v udržování pořádku, poctil don Diego Esteban Ctihodnou společnost tím, že z ní udělal svého hlavního evropského spolupracovníka. Prostřednictvím tohoto vztahu se ‚Ndrangheta stala největším jednotlivým dodavatelem a distributorem na celém kontinentu.

Kromě toho, že využívala vlastní, kompletně jí podřízený přístav v Gioii, získávala velkou část dodávek putujících silničními vlaky ze západní Afriky na severoafrické pobřeží naproti jižním břehům Evropy a od galicijských námořníků ve Španělsku. Obě tyto trasy, sdělili Calzadovi, byly výrazně narušeny a Kalábrijci očekávají, že s tím Kolumbijci něco udělají.

Jorge Calzado se setkal s jedinými evropskými dony, kteří se odvažovali hovořit se šéfem kolumbijského Hermandadu jako se sobě rovným. Vrátil se do hotelu a stejně jako jeho nadřízený Largo už se nemohl dočkat, až se vrátí do rodné Bogoty.

Plukovník Dos Santos téměř nikdy nezval na oběd novináře, dokonce ani šéfredaktory. Správně to mělo být naopak. Redaktoři mají štědré rozpočty na výdaje. Jenže účet za oběd obyčejně přistane v klíně tomu, kdo potřebuje laskavost. A tentokrát ji potřeboval náčelník zpravodajské služby protidrogové policie. I když to vlastně dělal pro přítele.

Plukovník Dos Santos udržoval dobré pracovní vztahy s místními vedoucími zaměstnanci americké DEA i britské SOCA. Spolupráce, za prezidenta Álvara Uribeho mnohem jednodušší, nesla ovoce oběma stranám. Přestože seznam přeběhlíků si Kobra nechal pro sebe, protože se Kolumbie nijak netýkal, poklady odhalené kamerami vytrvale kroužící Michelle byly neobyčejně užitečné. O tuto laskavost ho však požádala britská SOCA.

„Bude z toho dobrý článek,“ naléhal policista, jako by šéfredaktor El Espectadoru nedokázal poznat, z čeho bude dobrý článek a z čeho ne. Usrkl si vína a zahleděl se na nabízený materiál. Jako novinář měl pochybnosti; jako šéfredaktor viděl možnost opětování laskavosti, pokud vypomůže.

Materiály se týkaly policejního zátahu na nějaké staré skladiště v Anglii, kde byla objevena čerstvá zásilka kokainu. Fajn, byla velká, celá tuna; ale takový objev se podaří každou chvíli a pomalu už to začínalo být příliš „obyčejné“, aby se to dalo pokládat za hodnotnou zprávu. Vypadalo to vždycky stejně. Hromada balíků, rozzáření celníci, zasmušilí kriminálníci v poutech. Proč by se zrovna tahle událost z Essexu, o níž sám do téhle chvíle neslyšel, měla dávat do novin? Plukovník Dos Santos to věděl, ale neodvažoval se to prozradit.

„Máme tu ve městě senátora,“ pronesl polohlasem policista, „který navštěvuje velmi diskrétní nevěstinec.“

Šéfredaktor doufal v něco na oplátku, ale tohle bylo k smíchu.

„Tak má senátor rád holky,“ odfrkl si. „Ještě mi řekněte, že slunce vychází na východě.“

„Kdo mluví o holkách?“ opáčil Dos Santos.

Šéfredaktor uznale nasál vzduch. Konečně vycítil odměnu.

„Dobře, ti vaši gringové budou zítra na straně dvě.“

„Na přední straně,“ odvětil policista.

„Díky za oběd. Nemám často to potěšení neplatit účet.“

V duchu šéfredaktor věděl, že jeho přítel má něco za lubem, ale nedokázal přijít na to, co. Fotografie i s popiskem pocházela od velké agentury, ovšem se sídlem v Londýně. Zachycovala mladého gangstera jménem Coker, který stál vedle hromady balíků s kokainem, z nichž jeden byl roztržený, takže bylo vidět obaly jednotlivých cihliček. No a co? Ale dal ji příští den na první stranu.

Emilio Sanchez El Espectador neodebíral a beztak trávil většinu času dohlížením na výrobu v džungli, na vylepšování laboratoří a na balení zboží k přepravě. Dva dny po vydání článku však na zpáteční cestě z Venezuely míjel novinový stánek. Kartel kousek za venezuelskými hranicemi vybudoval velké laboratoře, protože tam je napjaté vztahy mezi Kolumbií a lenním panstvím Huga Chaveze chránily před pozorností plukovníka Dose Santose a před zátahy jeho policie.

Nařídil řidiči, ať zastaví u malého hotelu v hraničním městě Cúcuta, aby si mohl dojít na záchod a dát si kafe. Ve vestibulu narazil na stojan s předvčerejším vydáním El Espectadoru. Při pohledu na tu fotku ho bůhvíproč zamrazilo. Koupil si poslední výtisk na stánku a celou cestu zpátky do svého anonymního domova v rodném Medellínu si dělal starosti.

Málokdo si dokáže v hlavě uchovat všechno, ale Emilio Sanchez žil pro svou práci a byl hrdý na svůj metodický přístup a posedlost bezchybnými záznamy. Jedině on sám věděl, kde je schovává, a z bezpečnostních důvodů potřeboval celý den na to, aby pro ně dojel a podíval se do nich. Vzal si s sebou lupu, a když si bedlivě prohlédl jak fotografii v novinách, tak své záznamy o vypravených zásilkách, zbledl jako stěna.

Setkání opět zbrzdila donova posedlost utajením. Tři dny setřásal případné pronásledovatele, než se spolu mohli sejít. Když Sanchez domluvil, byl don Diego velmi zamlklý. Vzal si lupu a prohlédl si záznamy, které mu Sanchez přivezl, i fotografii v novinách.

„Nemůže to být omyl?“ zeptal se s ledovým klidem.

„Ne, done Diego. Tenhle zápis o vypravené zásilce se týká jen zboží, které šlo před měsíci Galicijcům na venezuelské rybářské lodi Belleza del Mar. Na místo nikdy nedorazila. Zmizela beze stopy v Atlantiku. Někam ale dorazit musela. Tohle je to zboží. Na sto procent.“

Don Diego Esteban dlouho nic neříkal. Když se Emilio Sanchez pokusil promluvit, don ho umlčel mávnutím. Šéf kolumbijského Kartelu teď věděl, že přinejmenším někdo mu krade kokain během transportu a lže mu ohledně nedoručených zásilek. Potřeboval však vědět řadu dalších věcí, než bude moci začít rázně jednat.

Potřeboval vědět, jak dlouho už se tohle děje; konkrétně který z klientů zadržuje jeho plavidla a předstírá, že nedorazila na místo určení. Nepochyboval o tom, že dotyčný potopil jeho lodě, povraždil posádky a ukradl kokain. Potřeboval vědět, jak daleko spiknutí sahá.

„Budu od vás teď chtít dva seznamy,“ řekl Sanchezovi. „Jeden s čísly všech balíků z plavidel, která se ztratila a nikdo je už nikdy neviděl. Trampové lodě, rychločluny, rybářské lodě, jachty, všechno, co nedoplulo do cíle. A druhý seznam všech plavidel, která bezpečně dorazila, a čísla všech balíků na palubě.“

Potom jako by se na něj konečně začala usmívat štěstěna. Náhodou se mu podařily dva důležité průlomy. Američtí celníci, operující v Arizoně nedaleko města Nogales, zadrželi na mexicko-americké hranici nákladní vůz, který ve tmě bezměsíčné noci přejel z jednoho státu do druhého. Zabavili velkou zásilku, kterou se později chystali zničit. Měli z toho terno v médiích. Ale také měli nedbalé zabezpečení.

Dona to stálo obrovský úplatek, ale jeden odpadlický celník mu zjistil čísla na balících. Některé pocházely z Marie Lindy, která bezpečně doplula do cíle a předala náklad do vlastnictví kartelu Sinaloa. Další balíky pocházely ze dvou rychločlunů, které před měsíci zmizely v Karibiku. Také ony mířily ke kartelu Sinaloa. A teď se objevily v zadrženém náklaďáku u Nogalesu.

Další šťastná náhoda pomohla donovi v Itálii. Tentokrát šlo o tirák s nákladem pánských obleků jisté módní milánské značky směřující přes Alpy do Francie s cílem v Londýně.

Tirák měl smůlu v tom, že v jednom alpském průsmyku píchl a vytvořila se za ním děsivá kolona. Carabinieri trvali na tom, že návěs je třeba posunout ze silnice, jenže kvůli tomu ho museli odlehčit a vyložit část zboží. Jedna z beden se rozbila a vyvrhla zboží v jutové pytlovině, které rozhodně nemělo zdobit mladé módně oblečené obchodníky s dluhopisy na Lombard Street.

Kontraband byl okamžitě zabaven, a jelikož tirák vyjel z Milána, nepotřebovali carabinieri služeb Alberta Einsteina, aby dospěli ke jménu ‚Ndrangheta. V noci měl místní sklad návštěvníka; nic neodnesl, jen si opsal čísla na balících a odeslal je e-mailem do Bogoty. Část zboží pocházela z Bonita, který bezpečně doplul ke galicijskému pobřeží. Další balíky měla na palubě loď Arco Soledad, která se zřejmě s celou posádkou, včetně Alvara Fuentese, potopila během plavby do Guineje-Bissau. Obě zásilky mířily na sever ke Galicijcům a k ‚Ndranghetě.

Don Diego Esteban znal zloděje a byl připravený jim to spočítat.

Ani američtí celníci v Nogalesu, ani carabinieri v alpském průsmyku nevěnovali mnoho pozornosti uhlazenému Američanovi, který podle dokladů pracoval pro DEA a který se u obou případů objevil ve chvályhodně krátkém čase. Hovořil plynně španělsky a lámaně italsky. Byl šedovlasý, štíhlý, šlachovitý a v dobré tělesné kondici. Nosil se jako bývalý voják a opisoval si všechna čísla z ukořistěných balíků. Nikdo se neptal, k čemu je potřebuje. Podle průkazu DEA se jmenoval Cal Dexter. Jeden zvídavý muž od DEA, který se rovněž vyskytl v Nogalesu, cinkl na ústředí do Arlingtonu, ale o žádném Dexterovi tam nikdo nikdy neslyšel. Což nebylo nijak zvlášť podezřelé. Tajní agenti se nikdy nejmenují tak, jak by podle průkazu měli.

Zaměstnanec DEA v Nogalesu to dál neřešil a carabinieri v Alpách ochotně přijali štědrý doklad přátelství v podobě krabice těžko sehnatelných kubánských doutníků značky Cohiba, a nechali spojence a kolegu vstoupit do skladu se svým triumfálním nálezem.

Ve Washingtonu si Paul Devereaux pozorně vyslechl jeho hlášení.

„Obě lsti prošly?“

„Zdá se. Ti tři falešní Mexičané z Nogalesu budou muset strávit nějakou dobu v arizonské věznici, ale pak bychom jim snad mohli pomoci na svobodu. Toho Italoameričana z tiráku v Alpách budou muset zprostit viny, protože se nenajde nic, co by ho se zbožím spojovalo. Myslím, že bychom je během pár týdnů mohli mít zpátky doma u rodin a s pěkným bonusem.“

„Četl jste někdy o Juliu Caesarovi?“ zeptal se Kobra.

„Moc ne. Moje výuka probíhala zčásti v přívěsu, zčásti na staveništích. Proč?“

„Válčil jednou s barbarskými kmeny v Německu. Obklopil svůj tábor ohromnými jámami zakrytými klestím. Ze dna a stěn těch jam trčely kůly s ostrými hroty. Když Germáni zaútočili, spousta z nich skončila s velmi ostrým kůlem mezi půlkami.“

„Bolestivé a účinné,“ podotkl Dexter, který viděl podobné pasti přichystané vietkongy ve Vietnamu.

„To jistě. Víte, jak těm kůlům říkal?“

„Netuším.“

„Říkal jim ‚stimuli‘. Měl zřejmě poněkud temný smysl pro humor, starý Julius.“

„A?“

„A tak doufejme, že se naše stimuli dostanou k donu Diegovi Estebanovi, ať je kde chce.“

Don Diego byl na své venkovské haciendě východně od Kordiller a dezinformace se k němu navzdory té odlehlosti skutečně dostaly.

Dveře cely ve věznici Belmarsh se otevřely a Justin Coker vzhlédl od brakového románu. Protože byl na samotce, nemohl ho s jeho návštěvníkem nikdo slyšet.

„Tak můžeš jít,“ pronesl velitel Peter Reynolds. „Obžaloba stažena. Na nic se neptej. Ale budeš se zase muset přidat k partě. Až se tohle dostane ven, jsi prozrazený. A dobrá práce, Danny, vážně dobrá práce. A to neříkám jen já, ale i ti úplně nahoře.“

A tak detektiv seržant Danny Lomax, po šesti letech práce v utajení při infiltraci londýnského drogového gangu, vystoupil ze stínů vstříc povýšení na inspektora.

ČÁST ČTVRTÁ

Jed

***

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Don Diego Esteban věřil ve tři věci. Ve svého boha, ve své právo na ohromné bohatství a v krutou odplatu každému, kdo se pokusí některou z těchto dvou věcí napadnout.

Poté, co byly u Nogalesu zabaveny balíky kokainu, které měly zmizet z jeho rychločlunů v Karibiku, si byl jistý, že ho podvádí jeden z jeho hlavních klientů. Motiv byl zřejmý: chtivost.

Totožnost zloděje se dala vyvodit z místa a povahy zadržení. Nogales je městečko přímo na hranici a středisko nevelké zóny, jejíž mexickou stranu ovládá výhradně kartel Sinaloa. Na opačné straně hranice sídlí arizonský pouliční gang, který si říká Wonderboys.

Don Diego dospěl k přesvědčení, přesně jak Kobra doufal, že jeho kokain unesl na moři kartel Sinaloa, který si tak na jeho účet zdvojnásobuje zisky. Okamžitě reagoval tím, že instruoval Alfreda Suareze, aby zrušil veškeré objednávky pro Sinalou a neposílal jim od nynějška ani gram. To v Mexiku způsobilo krizi; jako by ta nešťastná země už tak netrpěla víc než dost.

Šéfové Sinaloy věděli, že donovi nic neukradli. V někom jiném by to možná vyvolalo vnitřní zmatek, ale kokainové gangy znají kromě spokojenosti jen jednu další náladu a tou je vztek.

Nakonec Kobra, prostřednictvím agentů DEA v severním Mexiku, rozšířil zvěst, že pašeráky na hraničním přechodu u Nogalesu prozradili americkým celníkům Cártel de Golfo a jeho spojenci La Familia; přesný opak pravdy - totiž že celá ta epizoda byla jen Kobrovo divadlo. Polovina policistů pracovala pro gangy a předala lež dál.

Pro kartel Sinaloa to znamenalo vyhlášení války, a tak ji tedy vyhlásil. Lidé kartelu de Golfo a jejich přátelé z La Familie nechápali proč, když ve skutečnosti nikoho nepodrazili, ale neměli na vybranou a museli do boje. A jako své katy povolali Zetas, gang, který se nechává najímat na ty nejkrvavější vraždy.

V lednu 2012 umírali kriminálníci Sinaloy po desítkách. Mexické úřady, armáda i policie se držely stranou a jen se snažily odklízet ty stovky těl.

„O co přesně vám tu jde?“ zeptal se Cal Dexter Kobry.

„Chci demonstrovat,“ odpověděl Paul Devereaux, „moc záměrné dezinformace, kterou někteří z nás poznali na vlastní kůži během čtyřiceti let studené války.“

Všechny zpravodajské služby si v těch letech uvědomily, že nejničivější zbraní proti nepřátelské zpravodajské službě je její přesvědčení, že máte v jejích řadách informátora, přestože ve skutečnosti žádného nemáte. Kobrův předchůdce James Angleton byl celé roky tak posedlý vírou, že má v CIA sovětského špiona, až Ústřední zpravodajskou službu málem přivedl k zániku.

Na druhé straně Atlantiku strávili Britové léta marnou snahou odhalit „pátého muže“ (po Burgessovi, Philbym, Macleanovi a Bluntovi). Když padlo podezření na špatného člověka, mohl se rozloučit s kariérou.

Devereaux, který v těch letech u CIA stoupal od nováčka čerstvě po vysoké až na vysoké posty, všechno sledoval a učil se. Během minulého roku pak poznal ještě jednu věc, a jedině díky ní dospěl k závěru, že kokainový průmysl opravdu lze zničit, přestože ostatní tento úkol záhy vzdávali, totiž že mezi kartely a gangy na jedné straně a zpravodajskými službami na straně druhé existuje řada nápadných podobností.

„Všechno jsou to uzavřená bratrstva,“ pověděl Dexterovi. „Mají složité a tajné zasvěcovací rituály. Živí se výhradně podezřívavostí, která přerůstá až do paranoie. Jsou věrní věrným, ale krutí ke zrádci. Podezřívají všechny nezasvěcence už čistě proto, že jsou nezasvěcení.

Často by se nesvěřili ani manželce a dětem, natož běžným přátelům; proto mají ve zvyku přátelit se jen mezi sebou. Díky tomu se všechny zvěsti šíří rychlostí stepního požáru. Pravdivé informace jsou životně důležité, náhodná dezinformace politováníhodná, záměrná dezinformace smrtící.“

Od prvního dne studia kokainového průmyslu si Kobra uvědomoval, že situace v USA a v Evropě se v jednom zásadním ohledu liší. Do Evropy proudila droga na mnoha místech, devadesát procent zboží pro USA však šlo přes Mexiko, zemi, která sama nevyrobila ani gram.

Když se tři mexičtí obři i mnohé menší kartely pustili jeden do druhého, když se začali přetahovat o ztenčující se zásoby a mstít se za útoky, po nichž ihned následovaly útoky další, proměnil se předchozí nedostatek na sever od hranice ve vyložené sucho. Až do této zimy se americké úřady mohly utěšovat, že se to mexické běsnění nešíří dál. V lednu násilí překročilo hranici.

K dezinformování mexických gangů Kobrovi stačilo nakrmit lží mexickou policii. Ta se postarala o zbytek. Na sever od hranice to tak snadné nebylo. V USA však existují dvě jiné cesty k šíření dezinformace. Jednou je síť tisíců rozhlasových stanic, z nichž některé jsou tak pochybné, že ve skutečnosti slouží podsvětí, a další zaměstnávají extrémně ctižádostivé „šokdžokeje“, kteří zoufale touží proslavit se a zbohatnout. Nemají velký smysl pro přesnost, zato však neukojitelný apetýt pro „exkluzivní“ senzace.

Druhou cestou je internet a jeho bizarní potomek blog. Prostřednictvím geniálních technologií Jeremyho Bishopa vytvořil Kobra blog, jehož zdroj se nedal nijak vystopovat. Blogger se vydával za veterána oné složité pavučiny gangů, které zamořují USA. Údajně měl kontakty u většiny z nich a zároveň i zdroje u sil práva a pořádku.

Díky propojeným informačním linkám od DEA, CIA, FBI a tuctu dalších zpravodajských služeb, k nimž měl na základě prezidentova zplnomocnění přístup, mohl blogger odkrývat pravdivé pikantnosti, které šokovaly hlavní gangy kontinentu. Některé z těchto střípků se týkaly jich samotných, jiné jejich soků a nepřátel. Mezi pravdivé materiály se vetřely lži, které vyvolaly druhou občanskou válku - mezi vězeňskými gangy, pouličními gangy a motorkářskými gangy, které společně ovládaly trh s kokainem od Rio Grande po Kanadu.

Koncem měsíce už si mladí šokdžokejové pročítali blog denně, povyšovali nalezené informace na svatou pravdu a šířili je rozhlasem ze státu do státu.

Paul Devereaux, ve vzácném záblesku smyslu pro humor, pojmenoval bloggera Kobra. A začal s tím největším a nejagresivnějším z pouličních gangů, se salvadorským MS-13.

Tento gang je pozůstatkem krvavé občanské války v Salvadoru. Mladí teroristé, imunní vůči lítosti či výčitkám svědomí, najednou zjistili, že jsou nezaměstnaní a nezaměstnatelní a pojmenovali svůj gang La Mara po jedné ulici v hlavním městě San Salvadoru. Když jejich zločiny začaly být na tak malou zemi příliš, rozšířili se do sousedního Hondurasu, kde naverbovali přes 30 000 členů.

Když v Hondurasu schválili drakonické zákony a tisíce gangsterů skončily za mřížemi, přesunuli se vůdci do Mexika a i tato země už jim připadala přeplněná, proto se nakonec usadili v Los Angeles a přidali si do jména číslo 13 po Třinácté ulici.

Kobra je pečlivě studoval: jejich tetování po celém těle, světle modré a bílé oblečení podle barev salvadorské vlajky, jejich zálibu v rozsekávání obětí mačetami a jejich pověst. Tu měli takovou, že ani v různorodé mozaice amerických gangů nenašli přátele nebo spojence. Všichni se jich báli a nenáviděli je, proto Kobra začal právě s MS-13.

Vrátil se ke kokainu zadrženému u Nogalesu a sdělil Salvadořanům, že kdyby zásilku nezastavili celníci, směřovala by k nim. Potom přidal dva střípky informací, které byly pravdivé, a jeden nepravdivý.

Nejprve napsal, že posádce náklaďáku umožnily policejní orgány utéct; potom, že zabavený kokain se kdesi mezi Nogalesem a Flagstaffem, kam mířil do spalovny, vypařil. A lživě dodal, že kokain „osvobodil“ gang Latin Kings, který ho tím pádem vlastně ukradl Salvadořanům.

Vzhledem k tomu, že MS-13 měl pobočky, takzvané „kliky“, ve stovce měst ve dvaceti státech, nutně se mu to muselo donést, přestože zprávu vysílal jen rozhlas v Arizoně. Do týdne vyhlásil MS-13 dalšímu obřímu latinoamerickému gangu v USA válku.

Začátkem února skončilo dlouhé příměří motorkářských gangů: Hells Angels se obrátili proti Bandidos a jejich spojencům Outlaws.

O týden později propuklo krveprolévání a chaos v Atlantě, novém kokainovém centru USA. Atlantu ovládají Mexičané, kromě kterých tu fungují ještě jim podřízení Kubánci a Portorikánci.

Od americko-mexické hranice se na severovýchod k Atlantě táhne síť velkých mezistátních dálnic a další podobná se rozkládá na jih od Atlanty k Floridě, kde DEA operující z Key West prakticky odřízla přístup k moři, a také na sever k Baltimoru, Washingtonu, New Yorku a Detroitu.

Kubánci vyburcovaní lživými informacemi se obrátili proti Mexičanům, o nichž si mysleli, že je okrádají o prořídlé zásilky z pohraničí.

Pekelní andělé, kteří utrpěli děsivé ztráty v boji s Outlaws a Bandidos, požádali o pomoc své přátele z bělošského Árijského bratrstva, což odstartovalo vlnu vražd ve věznicích po celých Státech, které Árijci ovládali. To do konfliktu naopak vtáhlo černošské gangy Crips a Bloods.

Cal Dexter už nějaké to krveprolití zažil a nebyl nijak přecitlivělý. Když ale začal počet obětí strmě stoupat, znovu se zeptal Kobry, co to provádí. Paul Devereaux, který neměl ve zvyku se někomu svěřovat, si svého výkonného důstojníka vážil, proto ho pozval do Alexandrie na večeři.

„V naší zemi se nacházejí asi čtyři stovky velkých měst, Calvine. A minimálně tři stovky z nich mají vážné problémy s narkotiky. To znamená zejména s marihuanou, konopnou pryskyřicí, heroinem, metamfetaminem či pervitinem a kokainem. Já jsem dostal za úkol zničit obchod s kokainem, protože se začal zcela vymykat kontrole. Hlavní část tohoto problému spočívá ve skutečnosti, že jen v naší zemi vydělává kokain čtyřicet miliard dolarů ročně, a na celém světě téměř dvojnásobek.“

„Já jsem ty statistiky četl,“ zamručel Dexter.

„Výborně, ale žádal jste o vysvětlení.“

Paul Devereaux jedl stejně, jako dělal většinu věcí, tedy střídmě a jeho oblíbená kuchyně byla italská. K večeři měli tenounkou piccatu al limone, salát pokapaný olivovým olejem a talířek oliv, na spláchnutí pak chlazené frascati. Dexter uvažoval o tom, že se cestou domů bude muset zastavit na něco z Kansasu, něco grilovaného s něčím smaženým.

„Tyto ohromné peníze lákají chamtivce všeho druhu. Máme přibližně tisíc gangů, které s touto drogou obchodují, a počet jejich členů dosahuje celonárodně sedmi set padesáti tisíc, přičemž polovina z nich se aktivně podílí na obchodu s narkotiky. Takže k vaší původní otázce, co to provádím a jak?“

Dolil obě sklenky světle žlutým vínem, a zatímco si rozmýšlel slova, usrkl.

„V naší zemi existuje jen jediná síla schopná zničit dvojí tyranii gangů a drog. Nejsem to já, nejste to vy, není to DEA, FBI ani žádná jiná z našich četných a děsivě nákladných zpravodajských služeb. Není to ani sám prezident. A rozhodně to není místní policie, která připomíná toho holandského kluka, který se s prstem v hrázi snaží zadržet příliv.“

„A kdo je tedy ta síla?“

„Oni sami. Navzájem. Co myslíte, Calvine, že tady celý ten poslední rok děláme? Nejdřív jsme se, s ohromnými náklady, postarali o nedostatek kokainu. Udělali jsme to záměrně, jenže tento stav nelze udržet. Ten bojový pilot na Kapverdách. Ty maskované válečné lodě na moři. Nemohou takhle pokračovat donekonečna, dokonce už ani ne příliš dlouho.

A v okamžiku, kdy přestanou, vrátí se obchod do starých kolejí. Při téhle úrovni zisků ho nic nedokáže zdržet déle než na kratičký okamžik. Nám se podařilo pouze zredukovat dodávky na polovinu, vytvořit mezi klienty nesnesitelný hlad. A když mají šelmy hlad, obrátí se proti sobě navzájem.

Zadruhé, podařilo se nám do zásilek umístit návnadu, díky níž teď můžeme navést šelmy k tomu, aby si agresi nevybíjely na spořádaných občanech, ale jedna na druhé.“

„Ale to krveprolévání mrzačí celou zemi. Za chvíli budeme jako severní Mexiko. Jak dlouho budou ty války gangů trvat?“

„Násilí tu bylo po celou dobu, Calvine. Jenom nebylo tolik vidět. Namlouvali jsme si, že se to všechno odehrává jen na televizní obrazovce nebo na filmovém plátně. Tak teď je to venku. Na nějakou dobu. Pokud mě nechají vyprovokovat gangy k tomu, aby se zničily navzájem, mohlo by trvat celou generaci, než znovu získají moc.“

„Ale krátkodobě?“

„Žel bohu, bude se muset stát mnoho zlého. Postihli jsme těmito věcmi Irák a Afghánistán. Budou naši vládci a náš lid dost stateční na to, aby je snesli tady?“

Cal Dexter si připomněl, co před čtyřiceti lety zažil ve Vietnamu.

„O tom pochybuji,“ pronesl. „Ideálním dějištěm násilí je vždycky zahraničí.“

Po celých Spojených státech brutálně umírali členové gangu Latin Kings, na něž se snesly místní kliky MS-13. Salvadořané věřili, že jsou sami cílem útoku, a toužili se zmocnit zásob i klientely Kingů. Jakmile se Latin Kings otřepali po prvotním šoku, odpověděli tím jediným způsobem, který znali.

Krvavá řežba mezi Bandidos a Outlaws na jedné straně a Hells Angels s rasistickým Árijským bratrstvem na straně druhé posela Spojené státy mrtvolami od pobřeží k pobřeží.

Zmatení kolemjdoucí vídali na zdech a na mostech napsané slovo ADIOS. Jde o akronym fráze „Angels Die in Outlaw States“ a Andělé ve státech ovládaných gangem Outlaws skutečně umírali. Všechny čtyři gangy mají početné přívržence v těch nejtvrdších věznicích USA, kam zabíjení přeskočilo jako plameny na dřevěné třísky. V Evropě se donova odplata teprve chystala.

Kolumbijci vyslali přes Atlantik čtyřicet vybraných hrdlořezů. Předstírali, že jde o přátelskou návštěvu Galicijců, a požádali, zda by ze zásob gangu Los Caneos nemohli dostat nějaké automatické zbraně. Hostitelé žádosti vyhověli.

Kolumbijci dorazili různými linkovými lety v průběhu tří dnů a nevelký uvítací předvoj jim zajistil sadu kempinkových vozů a karavanů. V nich pak mstitelé odjeli na severozápad Galicie, pustošené obvyklými únorovými lijáky a vichrem.

Blížil se Valentýn a schůzka donových vyslanců s nic netušícími hostiteli se konala v jistém skladišti v příjemném historickém městě Ferrol. Návštěvníci si spokojeně prohlíželi arzenál, který tu pro ně byl připravený, zacvakli zásobníky, otočili se a začali pálit.

Když se rachot poslední automatické zbraně přestal ozvěnou odrážet od stěn skladiště, většina galicijského gangu byla v pánu. Zakrslík s dětským obličejem ve své vlasti známý jako El Animal, vůdce Kolumbijců, přistoupil k jednomu Galicijci, který dosud dýchal, a zahleděl se na něj.

„Nic osobního,“ prohodil tiše, „ale s donem se takhle prostě nejedná.“ Potom umírajícímu vystřelil mozek.

Nebyl důvod se ve skladišti zdržovat. Banda zabijáků nasedla do aut a u Hendaye přejela hranici do Francie. Španělsko i Francie patří do schengenského prostoru, takže spolu mají otevřenou hranici bez kontrol.

Kolumbijci se střídali za volantem a ujížděli na východ přes podhůří Pyrenejí, přes pláně Languedocu, přes Francouzskou riviéru a do Itálie. Vozy se španělskou poznávací značkou nikdo nezastavil. Do Milána dorazili po šestatřiceti hodinách náročné jízdy.

Když don Diego spatřil, že se nezaměnitelná čísla dodávky kokainu odeslané přes Atlantik na palubě Bellezy del Mar objevila uprostřed bažin v Essexu, snadno si zjistil, že se celá zásilka dostala do Essexu přes Nizozemsko, ovšem od ‚Ndranghety, která essexský gang zásobovala. To znamenalo, že se proti němu obrátili i Kalábrijci, které nechal panovat nad celou Evropou. To se dost dobře nedalo odbýt bez odplaty.

Skupina, která přijela tuto odplatu na vinících vykonat, strávila hodiny v autech studiem geografie Milána a instruktážních poznámek, jež obdržela od malého styčného týmu z Bogoty, který tu v minulosti žil.

Přesně věděli, jak najít tři jižní čtvrtě Buccinasco, Corsico a Assago, které Kalábrijci kolonizovali. Tyto čtvrtě jsou pro Italy z nejjižnějšího cípu Itálie týmž, čím je newyorská Brighton Beach pro Rusy: druhým domovem.

A přistěhovalci si Kalábrii přivezli s sebou. Vývěsní štíty obchodů, bary, restaurace, kavárny - téměř všechny nesou jména a nabízejí pokrmy původem z jihu. Italská protimafiánská komise odhaduje, že osmdesát procent kolumbijského kokainu, který se dostane do Evropy, projde Kalábrií, ale distribučním střediskem je Milán a jeho velínem tyto tři čtvrtě. Zabijáci přijeli v noci.

O krutosti Kalábrijců si nedělali žádné iluze. Nikdo na ně nikdy nezaútočil. Když bojovali, vždycky jen mezi sebou. Takzvaná druhá válka ‚Ndranghety v letech 1985 až 1999 zanechala na ulicích Kalábrie a Milána sedm set mrtvých těl.

Italské dějiny jsou dlouhým sledem válek a krveprolití, a když odhlédneme od kuchyně a od kultury, spatříme, že prastaré dláždění tu mnohokrát zrudlo. Neapolská Černá ruka a sicilská Cosa nostra nahánějí Italům strach, ale s Kalábrijci se nikdo nepře. Až do oné noci, kdy přijeli Kolumbijci.

Měli sedmnáct místních adres. Jejich rozkazy zněly: zničit hlavu hada a pak zmizet dřív, než se stačí mobilizovat stovky pěšáků.

Ráno byl kanál Naviglio Grande rudý. Patnáct ze sedmnácti šéfů se podařilo zastihnout doma, kde také zemřeli. Šest Kolumbijců přepadlo Ortomercato, kde se nachází oblíbený noční klub mladé generace King. Poklidně prošli kolem řady vozů Ferrari a Lamborghini zaparkovaných u vchodu, sejmuli čtyři „gorily“ u dveří, vešli a začali pálit v dlouhých, táhlých salvách, které zlikvidovaly všechny hosty popíjející na baru i čtyři stoly s těmi u večeře.

Kolumbijci přišli o jednoho muže. Barman v gestu sebeobětování vytáhl zpod pultu pistoli, a než zemřel, stačil opětovat palbu. Mířil na malého muže, který podle všeho útoku velel, a poslal mu kulku přímo mezi růžové rtíky. Sám se zadusil třemi kulkami ze samopalu MAC-10.

Před úsvitem měla policejní jednotka rychlého nasazení na Via Lamarmora krizový poplach a obyvatelé italské komerční a módní metropole se probouzeli do houkání sanitek a jekotu policejních sirén.

Zákon džungle a podsvětí praví, že když je král mrtev, ať žije nový král. Ctihodná společnost nezemřela a válka s Kartelem přinese Kolumbijcům v pravou chvíli děsivou odplatu, vinným i nevinným. Bogotský Kartel měl však jedno nepřebitelné eso: přestože se dodávky kokainu ztenčily v pouhý čúrek, ten čúrek pořád ještě patřil donu Diegu Estebanovi.

Americké, mexické a evropské podsvětí se mohlo pokusit vyhledat čerstvé zdroje v Peru či Bolívii, ale na západ od Venezuely musel každý jednat jedině s donem. Až se obnoví dodávky, bude jeho zboží dostávat ten, koho on sám určí. Všechny gangy v Evropě i v USA toužily být těmi vyvolenými. A prokázat, že právě vy jste hodni stát se novým králem, se dalo jediným způsobem: vyhlazením ostatních princů.

Šesti ostatními giganty byli Rusové, Srbové, Turci, Albánci, Neapolitáni a Sicilané. Lotyši, Litevci, Jamajčané a Nigerijci byli připravení, ochotní a agresivní, ale menší. Museli si počkat na spojenectví s novým monarchou. Domácí německé, francouzské, nizozemské a britské gangy se daly považovat jen za zákazníky, ne za obry.

I po milánském masakru by se zbylí evropští pašeráci kokainu možná rozmýšleli, jestli sáhnou po zbraních, jenže to by internet nesměl být mezinárodní a čtený po celém světě. Neznámý a neodhalitelný zdroj zdánlivě spolehlivých informací ze světa kokainu, který Kobra založil, přinesl zprávu, která údajně unikla z Kolumbie.

Šlo prý o tajnou informaci, již se podařilo získat zpravodajské službě protidrogové policie. Informátor tvrdil, že don Diego Esteban na soukromé schůzce připustil, že svou budoucí přízeň věnuje konečnému jasnému vítězi případného vyrovnávání účtů v evropském podsvětí. Jednalo se o čirou lež. Don nikdy nic takového neřekl. Vyvolala však válku gangů, která se přehnala celým kontinentem.

Část Slovanů, jmenovitě tři hlavní ruské gangy a Srbové, vytvořila alianci. Jenže pobaltští Lotyši a Litevci Rusy nenávidí, proto se spojili, aby pomáhali jejich nepřátelům.

Albánci jsou teoreticky muslimové, a tedy spojenci Obščiny (čečenské mafie) a Turků. Jamajští Yardbirds a Nigerijci jsou černoši a mohou pracovat spolu. V Itálii uzavřeli dočasné spojenectví odvěcí soupeři Sicilané s Neapolitánci proti všem ostatním a prolévání krve mohlo začít.

Zachvátilo Evropu stejně, jako zachvátilo Spojené státy. Žádný ze států Evropské unie nezůstal ušetřen, i když hlavní nápor nesly ty největší, a tím pádem také nejbohatší trhy.

Média se svým čtenářům, divákům a posluchačům snažila vysvětlit, co se to děje. Příslušníci gangů se vraždili od Dublinu po Varšavu. Turisté se v barech a restauracích vrhali na podlahu, když se pomocí samopalů vyřizovaly účty přes jídelní stoly a na firemních večírcích.

V Londýně našla chůva ministra vnitra, když vzala jeho batole na procházku na Primrose Hill, v křoví tělo. Chyběla mu hlava. V Hamburku, Frankfurtu a Darmstadtu se mrtvoly objevovaly na ulici každou noc celý týden. Z francouzských řek vytáhli během jediného rána čtrnáct mrtvých. Dva z nich byli černoši a ze stomatologických nálezů vyšlo najevo, že zbylí nepocházeli z Francie, ale odněkud z Východu.

Ne všichni v přestřelkách umírali. Sanitky a chirurgové na pohotovostech měli napilno. Z předních stránek zmizely veškeré řeči o Afghánistánu, somálských pirátech, skleníkových plynech a vypasených bankéřích, titulky plnilo bezmocné pobouření.

Policejní náčelníci chodili na kobereček, nechávali na sebe řvát a pak šli a řvali na své podřízené. Politici ze sedmadvaceti evropských parlamentů, z Kongresu ve Washingtonu a padesáti států Unie se snažili zaujímat působivá stanoviska, ale nedařilo se, neboť voliči teď jasněji než kdy dřív viděli jejich naprostou neschopnost.

Prudký politický odpor začal ve Spojených státech, ale Evropa nezůstala příliš pozadu. Telefonní linky všech amerických starostů, poslanců a senátorů byly přetíženy telefonáty rozzuřených nebo vyděšených volajících. V médiích se dvacetkrát za den objevovali odborníci s vážnými tvářemi, kteří se vůbec na ničem neshodli.

Policejní náčelníci museli vystupovat na tiskových konferencích, ze kterých prchali zpět za závěsy. Policejní síly byly zahlceny, což platilo i o sanitkách, márnicích a koronerech. Ve třech městech museli zrekvírovat chladírny masných závodů, aby měli kam ukládat mrtvoly sbírané z ulic či vytahované z prostřílených aut a mrznoucích řek.

Až dosud si zřejmě nikdo neuvědomil, jak dokáže podsvětí šokovat, děsit a znechucovat lidi dvou zhýčkaných, slabošských kontinentů, když začne nepříčetně řádit přiživováno chamtivostí.

Celkový počet obětí přesáhl hranici pěti set, a to na každém kontinentu zvlášť. Gangstery kromě jejich přátel a příbuzných prakticky nikdo neoplakával, jenže v přestřelkách často uvízli i nevinní civilisté. A to včetně dětí, což redaktory bulvárních plátků přimělo hledat ve slovnících nové superlativy, jimiž by vyjádřili své pobouření.

Nakonec v televizi vystoupil tichý akademik a kriminolog a vysvětlil, co bylo prvotní příčinou občanské války, jež drásá na třicet národů. Vládne naprostý nedostatek kokainu, pronesl vlídně, a vlci společnosti se rvou o mizerné zbytky zásob.

Žádná z alternativ - skunk, pervitin a heroin - nemůže zaplnit vzniklou mezeru. Kokain byl k dostání příliš dlouho příliš snadno, prohlásil stařík. Pro široké vrstvy společnosti už neznamená potěšení, ale nutnost. Příliš mnoha lidem přinesl ohromné bohatství a sliboval je přinést i mnoha dalším. Na obou západních kontinentech odumírá průmysl vynášející padesát miliard dolarů ročně a my sledujeme extrémně kruté smrtelné křeče zrůdy, která příliš dlouho žila nedotčeně mezi námi. Šokovaný moderátor profesorovi při odchodu ze studia poděkoval.

Po tomto sdělení se nátlak populace na vládce změnil. Sjednotil se. Lid pravil: vyřešte to, nebo odstupte.

Krize ve společnosti může dosáhnout mnoha úrovní, neexistuje však horší katastrofa, než když se zdá, že se politici budou muset vzdát svých štědrých postů. Začátkem března se v elegantním předválečném domku v Alexandrii rozezvonil telefon.

„Nezavěšujte,“ štěkl náčelník štábu v Bílém domě.

„To by mě ani ve snu nenapadlo, pane Silvere,“ odvětil Paul Devereaux.

Oba muži zachovali zvyk oslovovat se formálně pane, což se v moderním Washingtonu už téměř nevidí. Ani jeden neměl vrozené sklony k dobrosrdečnosti, tak proč něco předstírat?

„Ráčil byste prosím dnes v šest večer -“ každému podřízenému by Jonathan Silver řekl „naklusat“, ale v tomto případě se rozhodl pro: „dorazit do Bílého domu? Mluvím z pověření víte koho.“

„Bude mi potěšením, pane Silvere,“ odpověděl Kobra. A zavěsil. Nebude mu potěšením. To věděl předem. Ale také věděl, že se to dalo od začátku očekávat.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

O Jonathanu Silverovi se říkalo, že má to nejneomalenější chování v západním křídle Bílého domu. Když do jeho kanceláře vstoupil Paul Devereaux, dal mu jasně najevo, že se nehodlá nijak krotit.

Zvedl výtisk Los Angeles Times a zamával jím staršímu muži před obličejem.

„Je tohle vaše dílo?“

Devereaux si noviny velkého formátu prohlédl s netečností entomologa, který pozoruje průměrně zajímavou larvu. Přední stranu zabírala z větší části fotografie a palcový titulek „Peklo na Rodeo Drive“. Snímek zachycoval zdecimovanou restauraci, prošpikovanou salvami kulek ze dvou samopalů.

Ze sedmi mrtvých, stálo v článku, byli čtyři identifikováni jako významné postavy podsvětí; mezi zbylými třemi byl chodec, který šel právě kolem, když střelci vstoupili, a dva číšníci.

„Osobně za to odpovědnost nenesu,“ odpověděl Devereaux.

„Jenže spousta lidí v tomhle městě si myslí opak.“

„Co tím naznačujete, pane Silvere?“

„Naznačuji tím, pane Devereauxi, že ten váš zpropadený projekt Kobra podle všeho vyvolal občanskou válku kriminálních živlů, která mění tuhle zemi ve stejnou márnici, jakou jsme v posledním desetiletí měli možnost vidět v severním Mexiku. A musí to skončit.“

„Můžeme přejít k věci?“

„Prosím.“

„Před osmnácti měsíci se mě náš společný vrchní velitel zeptal, poměrně konkrétně, zda by bylo možné zničit kokainový průmysl, jakož i obchod s touto drogou, jež se zjevně vymkly kontrole a proměnily se v celonárodní pohromu. Odpověděl jsem, po intenzivním studiu, že by to možné bylo, při splnění určitých podmínek a za určitou cenu - snad krátkodobou.“

„Ale vůbec jste nezmínil, že na ulicích tří set měst poteče krev. Požádal jste o dvě miliardy dolarů a ty jste dostal.“

„To byla pouze cena v penězích.“

„O ceně veřejného pobouření jste neřekl ani slovo.“

„Protože jste se neptali. Podívejte, tahle země utratí každý rok prostřednictvím tuctu oficiálních zpravodajských služeb čtrnáct miliard dolarů a nikam to nevede. Proč? Protože kokainový průmysl jen v samotných USA, bez ohledu na Evropu, vydělá čtyřikrát tolik. Vážně jste si myslel, že výrobci kokainu přejdou na gumové medvídky, když je o to požádáme? Vážně jste si myslel, že americké gangy, jedny z nejkrutějších na světě, začnou bez boje prodávat bonbóny?“

„To ještě neznamená, že se naše země musí proměnit ve válečnou zónu.“

„Znamená. Devadesát procent z těch zabitých jsou psychopati téměř na úrovni klinické choromyslnosti. Těch pár tragických obětí lapených uprostřed křížové palby nedosahuje ani počtu mrtvých na silnici za první červencový víkend.“

„Ale podívejte se, co jste sakra napáchal. My jsme ty psychopaty a vyšinutce vždycky drželi ve stokách a v kanálech. Vy jste je pustil na hlavní třídu. Jenže tam žije řadový občan, to znamená volič. A letos je volební rok. Takže za osm měsíců bude ten člověk na konci téhle chodby žádat lidi, aby mu naši zemi svěřili na další čtyři roky. A já nehodlám dopustit, pane Devereauxi, že mu odmítnou vyhovět, protože se budou bát vystrčit nos z baráku.“

Jako obyčejně zvýšil hlas, takže ke konci už křičel. Za dveřmi se napínaly mnohem mladší uši, aby jim nic neuniklo. V místnosti si jen jeden z obou mužů zachoval ledový a pohrdavý klid.

„Nebudou,“ odpověděl. „Během měsíce budeme svědky praktického sebezničení amerického zločineckého podsvětí, nebo každopádně jeho ochromení minimálně na jednu generaci. Až tohle vyjde najevo, lidé nepochybně pochopí, jakého břemene se zbavili.“

Paul Devereaux nebyl politik, Jonathan Silver ano. Věděl, že v politice není důležité, co je skutečné. Důležité je, co připadá skutečné těm naivním. Tedy to, co prodávají média a co ti naivní kupují. Zavrtěl hlavou a píchl prstem do přední stránky.

„Tohle nesmí pokračovat. Bez ohledu na to, jaký užitek by to mohlo přinést. Musí to skončit, bez ohledu na cenu.“

Sebral list papíru, který do té chvíle ležel lícem dolů na jeho stole, a vrazil ho vysloužilému tajnému agentovi.

„Víte, co to je?“

„Vy mi to nepochybně s potěšením prozradíte.“

„Je to vládní nařízení prezidenta. Uposlechnete ho?“

„Já, pane Silvere, jsem na rozdíl od vás sloužil několika vrchním velitelům a vždycky jsem je ve všem poslechl.“

Náčelníkovi štábu po té urážce vyskákaly v obličeji rudé fleky.

„Hm, dobře. To je velice dobře. Protože tohle nařízení vám přikazuje odstoupit. Projekt Kobra končí. Ruší se. Nepokračuje. A to platí od téhle chvíle. Vrátíte se na své velitelství a rozpustíte ho. Je to jasné?“

„Nad slunce jasnější.“

Paul Devereaux, Kobra, složil papír a zasunul si ho do kapsy saka, pak se obrátil na podpatku a odešel. Řidiči přikázal, ať ho odveze do onoho omšelého skladiště v Anacostii, kde v nejvyšším patře ukázal vládní nařízení prezidenta ohromenému Calu Dexterovi.

„Ale byli jsme tak blízko.“

„Ne dostatečně blízko. A měl jste pravdu. Náš skvělý národ dokáže pobít miliony v cizině, ale pouhé procento tohoto čísla vlastních gangsterů už ho přivádí do mdlob.

Podrobnosti musím nechat na vás, jako vždy. Přivolejte obě válečné lodě. Balmoral věnujte britskému námořnictvu a Chesapeake našim vlastním jednotkám SEAL. Snad ho využijí při výcviku. Přivolejte oba Global Hawky a vraťte je americkému letectvu. S mým poděkováním. Nepochybuji o tom, že jejich úžasná technologie je tou pravou cestou do budoucnosti. Ale ne naší. My máme padáka. Mohu vám to všechno svěřit? Včetně toho odloženého šatstva v patrech pod námi, které teď můžete věnovat bezdomovcům?“

„A vy? Zastihnu vás doma?“

Kobra se na chvíli zamyslel.

„Možná ještě tak týden. Potom zřejmě budu muset na cesty. Uzavřít pár nedořešených záležitostí. Nic důležitého.“

Osobní ješitnost měla dona Diega Estebana k tomu, že ačkoli na svých pozemcích u venkovského ranče pod Kordillerami měl soukromou kapli, s oblibou se účastnil přijímání v kostele v nejbližším městečku.

Mohl díky tomu s vážnou zdvořilostí přijímat uctivé pozdravy peónů a jejich manželek zahalených do šátků. Mohl se díky tomu rozplývat nad vyjevenými bosými děcky. Mohl díky tomu vhodit na tác pro veřejné dary částku, která zajistí kněze na několik měsíců.

Když svolil, že se sejde s tím mužem z Ameriky, který si přál si s ním promluvit, vybral tento kostel, ale přijel s početnou ochrankou. Sám Američan přišel s návrhem, aby se setkali v domě boha, kterého oba uctívají, a na půdě katolické církve, k níž se oba hlásí. Podivnější žádost don snad nikdy neslyšel, ale její prostá duchaplnost ho zaujala.

Kolumbijský hidalgo dorazil jako první. Jeho ochranka prohledala budovu a kněze vypakovala ven. Diego Esteban ponořil dva prsty do křtitelnice, pokřižoval se a přistoupil k oltáři. Vybral si přední řadu lavic, poklekl, sklonil hlavu a pomodlil se.

Když se narovnal, zaslechl, jak sluncem vybledlé dveře za jeho zády vrzly, ucítil závan horkého vzduchu zvenku, pak zaznamenal, že se dveře zavřely. Věděl, že má ve stínech své muže s odjištěnými zbraněmi. Byla to svatokrádež, ale on se z ní vyzpovídá a bude mu odpuštěno. Mrtvý by se vyzpovídat nemohl.

Návštěvník se zezadu přiblížil, zaujal místo rovněž v první lavici, metr a půl od dona. Také se pokřižoval. Don pohlédl na stranu. Američan, štíhlý, zhruba stejně starý, s klidnou tváří, asketického vzezření v neposkvrněném krémovém obleku.

„Seňore?“

„Don Diego Esteban?“

„Ano.“

„Paul Devereaux, z Washingtonu. Díky, že jste mě přijal.“

„Donesly se mi zvěsti. Jen neurčité řeči, nic víc. Ale slyšel jsem je opakovaně. Zvěsti o muži, kterému říkají Kobra.“

„Hloupá přezdívka. Ale musím se k ní hlásit.“

„Máte vynikající španělštinu. Dovolte mi otázku.“

„Jistě.“

„Proč bych vás neměl zabít? Mám venku stovku mužů.“

„Hm, a já jen pilota vrtulníku. Domnívám se ale, že mám něco, co dřív patřilo vám a co bych vám mohl vrátit. Pokud se domluvíme. Což nepůjde, když budu mrtvý.“

„Vím, co jste mi provedl, seňore Kobro. Způsobil jste mi obrovské škody. Přitom já jsem vám nijak neublížil. Proč jste to udělal?“

„Protože mě o to má vlast požádala.“

„A teď?“

„Celý život jsem sloužil dvěma pánům. Bohu a své zemi. Bůh mě nikdy nezklamal.“

„A vaše země ano?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože už to není ta země, které jsem jako mladý přísahal věrnost. Dnes je zkorumpovaná a prodejná, slabá, a přitom namyšlená, oddaná obézním a hloupým. Už to není moje země. Nic mě k ní nepoutá, žádná poslušnost.“

„Já jsem nikdy žádné zemi takovou věrnost neprojevoval, ani téhle. Protože státům vládnou jen lidé a často takoví, kteří si to zaslouží ze všech nejméně. I já mám dva pány. Boha a své bohatství.“

„A pro to druhé, done Diego, jste mnohokrát zabíjel.“

Devereaux nepochyboval, že ten muž necelé dva metry od něj je pod pozlátkem elegance obyčejný psychopat a je extrémně nebezpečný.

„A vy, seňore Kobro, vy jste pro svou zemi nezabíjel? Mnohokrát?“

„Samozřejmě ano. Takže jsme si nakonec přece jen podobní.“

Psychopatům se musí lichotit. Devereaux věděl, že takové přirovnání kokainovému králi zalichotí. Srovnání hrabivosti s vlastenectvím nemůže urazit.

„Možná jsme, seňore. Kolik mého majetku jste si ponechal?“

„Sto padesát tun.“

„Přišel jsem o trojnásobek.“

„Většinu zabavili celníci, pobřežní policie a námořnictva a všechno spálili. Něco leží na mořském dně. Zbylá třetina je u mě.“

„V bezpečí?“

„Naprostém. A válka proti vám skončila.“

„Aha. To je to zklamání.“

„Jste bystrý muž, done Diego.“

Don se zamyslel nad zmíněnou tonáží. Pokud výroba v džungli pojede na plné obrátky, počet zadržení na moři se opět scvrkne v pouhý čúrek a bude se moci pokračovat v letecké přepravě, mohl by začít znovu. Ale bude okamžitě potřebovat zboží, kterým by zaplnil vzniklou mezeru, nakrmil vlky, ukončil boje. Sto padesát tun bude tak akorát.

„A vaše cena, seňore?“

„Měl bych asi konečně odejít do důchodu. Ale někam daleko. Do vily u moře. Na sluníčku. S knížkami. A oficiálně po smrti. To není levné. Miliardu dolarů, pokud smím prosit.“

„Můj majetek je na lodi?“

„Ano.“

„A můžete mi dát čísla bankovních účtů?“

„Ano. A vy mi můžete sdělit, do kterého přístavu mám zboží doručit?“

„Samozřejmě.“

„Jak tedy zní vaše odpověď, done Diego?“

„Myslím, že jsme se domluvili, seňore. Odejdete odsud v bezpečí. Podrobnosti s vámi vyřídí moje sekretářka venku. Teď bych se rád o samotě pomodlil. Vaya con Dios, seňor.“

Paul Devereaux vstal, pokřižoval se a opustil kostel. O hodinu později byl zpátky na letecké základně v Malambu, odkud se grummanem vrátil do Washingtonu. V obezděné zóně sto metrů od místa, kde tryskáč najel na ranvej ke startu, se operační tým Global Hawku s kódovým označením Michelle právě dozvěděl, že za týden budou končit a dva nákladní letouny C-5 je přepraví zpět do Nevady.

Cal Dexter nevěděl, kam se jeho šéf vypravil, a neptal se. Pokračoval v plnění přiděleného úkolu, v rozebírání projektu Kobra kámen po kameni.

Obě maskované válečné lodě zamířily k domovu, Balmoral s britskou posádkou do Lyme Bay v Dorsetu, Chesapeake do Newport News. Britové přijali darovaný Balmoral s vděkem a doufali, že ho využijí v boji proti somálským pirátům.

Obě základny provozující UAV povolaly své Global Hawky zpět pro převoz do Států, ale ponechaly si obrovské množství dat získaných během námořního průzkumu širokého rozsahu s tím, že daný systém nepochybně využijí v budoucnosti namísto dražších a na pracovní sílu náročnějších špionážních letadel.

Všech sto sedm zajatců vyzvedl z Čagoských ostrovů letoun amerického letectva C130 s dlouhým doletem. Každý ze zajatců směl poslat krátkou zprávu nadšené rodině, která se domnívala, že přišli na moři o život.

Téměř vyčerpané bankovní účty se smrskly na jediný, z něhož se měly hradit poslední platby, a komunikační síť ze skladiště v Anacostii se značně ořezala a Jeremy Bishop ji začal řídit z domova, kde měl všechny své počítače. Pak se znovu vynořil Paul Devereaux. Vyjádřil maximální spokojenost a odvedl si Cala Dextera stranou.

„Slyšel jste někdy o Spindrift Cay?“ zeptal se. „Je to maličký ostrůvek, sotva víc než atol, na Bahamách. Jeden z těch takzvaně ‚mimo‘. Je neobydlený, kromě malé jednotky americké námořní pěchoty, která tam naoko kempuje v rámci jakéhosi cvičení.

Uprostřed ostrova je palmový hájek, v němž leží řady a řady balíků. Asi uhodnete, co obsahují. Je nutné je zničit, celých sto padesát tun. Svěřím tu práci vám. Máte představu, jakou ty balíky mají cenu?“

„Odhadem bych řekl několik miliard dolarů.“

„Správně. Proto potřebuji někoho, komu můžu naprosto důvěřovat. Kanystry s benzinem už jsou tam připravené několik týdnů. Nejlépe se tam dostanete letadlem z Nassau. Prosím vyrazte a udělejte, co je třeba.“

Cal Dexter viděl v životě hodně, ale nikdy neviděl kopec v hodnotě miliard dolarů, natož aby takový kopec zničil. I jediný balík, nacpaný do rozměrného kufru, by člověka zabezpečil do konce života. Vypravil se linkovým letadlem z Washingtonu do Nassau a ubytoval se v hotelu Paradise Island. Dotaz na recepci a krátký telefonát stačily k tomu, aby měl na příští den zajištěný letoun s plováky.

Bylo to přes sto padesát kilometrů a let trval hodinu. V březnu tu bývá teplo a moře mezi ostrovy mělo neuvěřitelnou akvamarínovou barvu s průzračnými světlými skvrnami písečných prahů. Cíl cesty se nacházel tak daleko, že se pilot musel dvakrát přesvědčit pomocí GPS, že našel ten správný atol.

Hodinu po rozbřesku provedl oblouk a ukázal.

„To je on,“ křikl. Dexter se podíval dolů. Jako by hleděl na turistickou pohlednici. Necelý kilometr čtvereční s útesem, který uzavíral bledou lagunu, do níž vedl jediný žlab mezi korály. Tmavý shluk palem uprostřed nedával tušit, jaký smrtící poklad se ukrývá pod jejich korunami.

Ze zářivě bílé pláže vybíhalo vratké molo, k němuž patrně přirážel zásobovací člun. Zatímco se Dexter díval, vynořily se z tábora s maskáčovými stany mezi palmami a pobřežím dvě postavy a zahleděly se vzhůru. Letoun zakroužil, zpomalil a snesl se na hladinu.

„Vysaďte mě u mola,“ požádal Dexter.

„To si nesmočíte ani kotníky?“ zeptal se s úsměvem pilot.

„Možná později.“

Dexter vystoupil na plovák a odtud na molo. Sehnul se pod křídlem a najednou se ocitl tváří v tvář seržantovi námořní pěchoty, který stál, jako by spolkl pravítko. Strážce ostrova měl za sebou ještě jednoho mariňáka a oba muži byli ozbrojení.

„Co si tu přejete, pane?“

Bezvadně zdvořilý a nekompromisně jednoznačný. Pokud nemáte zatraceně dobrý důvod, proč tu jste, neuděláte po tomhle molu už ani krok. Dexter místo odpovědi vytáhl z vnitřní kapsy saka složený dopis.

„Přečtěte si to prosím velice pozorně, seržante, a povšimněte si podpisu.“

Ostřílený mariňák při četbě ztuhl a jedině díky létům sebeovládání nedal najevo svůj úžas. Portrét prezidenta Spojených států viděl mnohokrát, ale nikdy by si nepomyslel, že uvidí i jeho vlastnoruční podpis. Dexter natáhl ruku, aby si dopis vzal zpět.

„Jak vidíte, seržante, oba sloužíme témuž vrchnímu veliteli. Já jsem Dexter, jsem z Pentagonu. Ale na tom nesejde. Ten dopis přebije mě, vás i ministra obrany. A vyžaduje vaši spolupráci. Dostane se mi jí, seržante?“

Příslušník námořní pěchoty stál v pozoru a zíral Dexterovi přes hlavu na obzor.

„Ano, pane,“ křikl.

Pilot byl najatý na celý den. Našel si na molu stinné místo pod křídlem, usadil se a čekal. Dexter s mariňákem vykročili po molu k pláži. Bylo tu dvanáct drsných, snědých mladíků, kteří tady celé týdny rybařili, plavali, poslouchali rádio, četli si paperbacky a každodenním tvrdým cvičením se udržovali v kondici.

Dexter si povšiml kanystrů s benzinem uskladněných ve stínu a zamířil ke stromům. Hromada nepokrývala ani hektar a prostředkem vedla pěšina. Po obou stranách se vršily balíky stíněné palmami. Byly naskládané do zhruba stovky nízkých, čtvercových jedenapůltunových bloků, devítiměsíční sklizeň dvou tajných námořních nájezdníků.

„Víte, co to je?“ zeptal se Dexter.

„Ne, pane,“ odpověděl seržant. Kdo nic neví, nic nepoví.

„Dokumenty. Staré záznamy. Ale extrémně choulostivé. Proto prezident chce, aby nikdy nepadly do rukou nepřátel naší vlasti. Oválná pracovna rozhodla, že se musejí zničit. Proto ten benzin. Požádejte prosím své muže, ať ty kanystry nanosí sem a všechny hromady pořádně polijí.“

Zmínka o nepřátelích vlasti byla pro seržanta víc než postačující pobídkou. „Rozkaz,“ křikl a zamířil zpět k pláži.

Dexter pomalu vykročil uličkou mezi palmami. Pár balíků už od loňského července viděl, ale nic jako tohle. Za jeho zády se mezitím vynořili mariňáci, každý s těžkým kanystrem, a začali jednotlivé hromady balíků polévat. Dexter nikdy neviděl kokain hořet, ale slyšel, že je poměrně hořlavý, pokud se mu pomůže katalyzátorem.

Už řadu let nosil na klíčích malou repliku švýcarského nože, a protože cestoval s oficiálním diplomatickým pasem, na Dullesově mezinárodním letišti mu ho nezabavili. Ze zvědavosti nožík otevřel a zapíchl krátkou čepel do nejbližšího balíku. Co by ne, pomyslel si. Zatím ho nikdy neochutnal a nejspíš už nikdy neochutná.

Krátká čepel projela obalem z voskovaného plátna i tuhým polyetylenem a zabořila se do prášku. Vytáhl ji s bílým kopečkem na špičce. Stál v uličce zády k mariňákům. Nemohli vidět, co balíky s „dokumenty“ obsahují.

Slízl bílou kapku ze špičky nože. Poválel prášek v ústech, dokud se nerozpustil ve slinách a nepronikl k chuťovým pohárkům. Jeho chuť Dextera zaskočila. Nakonec ji přece jen znal.

Přistoupil k dalšímu balíku a provedl totéž. Jen vyřízl větší otvor a okusil větší vzorek. Pak ještě jeden a ještě. Když se jako mladý vrátil z Vietnamu a začal studovat práva na Fordhamské univerzitě v New Yorku, vydělával si na školné celou řadou nekvalifikovaných prací. Jeden čas dělal i v pekárně. Jedlou sodu znal velmi dobře.

Vyzkoušel ještě deset dalších balíků, než je mariňáci pokropili a vzduch prosytil mocný pach benzinu. Potom se zamyšleně vrátil na pláž. Přitáhl si prázdný kanystr, posadil se na něj a zahleděl se na moře. O půl hodiny později se vedle něj znovu tyčil seržant.

„Hotovo, pane.“

„Podpalte to,“ řekl Dexter.

Slyšel štěkání rozkazu „ustupte“ a pak duté „hump“, jak se palivo i s výpary vzňalo, a nad palmový hájek začal stoupat dým. Ostrá bríza rozdmýchala první plameny v pochodeň.

Když se obrátil, spatřil, jak palmy i tajné zboží pod nimi stravuje oheň. Pilot na molu byl na nohou a s otevřenou pusou přihlížel. I tucet mariňáků sledoval své dílo.

„Povězte mi, seržante…“

„Ano, pane?“

„Jak sem ty balíky dokumentů dorazily?“

„Lodí, pane.“

„V jediné zásilce, všechny najednou?“

„Ne, pane. Minimálně nadesetkrát. Během těch týdnů, co tu jsme.“

„Pokaždé stejná loď?“

„Ano, pane. Jedna a tatáž.“

Pochopitelně. Muselo existovat ještě další plavidlo. Podpůrné lodě, které na moři doplňovaly zásoby jednotkám SEAL a britské SBS, musely odvézt odpad a zajatce. Dovážely potraviny a palivo. Ale zkonfiskované balíky se nevracely na Gibraltar ani do Virginie. Kobra potřeboval etikety, čísla a identifikační kódy, aby mohl oblafnout Kartel. Tyhle trofeje si tedy nechával. Evidentně zde.

„Jaká loď?“

„Malá, pane. Trampová loď.“

„Státní příslušnost?“

„Nevím. Měla na zádi vlajku. Jako dvě čárky. Jednu červenou, jednu modrou. A sloužili na ní Asiati.“

„Jméno?“

Seržant nakrčil obočí, jak se snažil rozpomenout. Potom se otočil.

„Angelo!“

Musel křičet přes hluk plamenů. Jeden z mariňáků se ohlédl a přiklusal.

„Jak se jmenovala ta trampová loď, co sem ty balíky přivezla?“

„Duch moře, pane. Viděl jsem to na zádi. Čerstvou bílou barvou.“

„A pod tím jménem?“

„Pod ním?“

„Pod jménem na zádi většinou bývá domovský přístav.“

„Aha, no jo. Pu- něco.“

„Pusan?“

„To je ono, pane. Pusan. Ještě něco?“

Dexter zavrtěl hlavou. Mariňák Angelo odklusal. Dexter vstal a došel na konec mola, kde měl soukromí a kde by snad mohl chytit signál na mobilu. Měl štěstí, že ho nechal celou noc na nabíječce. K jeho vděku a úlevě byl věrný Jeremy Bishop u svých počítačů, jedna z posledních součástí projektu Kobra, která ještě fungovala.

„Umí ta vaše motorizovaná plechovka sardinek překládat do korejštiny?“ zeptal se Dexter. Odpověď uslyšel tak jasně, jako by mu Bishop stál u ucha.

„Pokud vložím ten správný program, tak do každého jazyka na světě. Kde jste?“

„Na tom nesejde. Můžu komunikovat jen prostřednictvím mobilu. Jak se korejsky řekne Duch moře nebo Mořský duch? A nevybíjejte mi baterku.“

„Zavolám zpátky.“

Telefon se rozezvonil po dvou minutách.

„Máte pero a papír?“

„Ne, ale nevadí. Povídejte.“

„Fajn. Je to Hae Sin. Píše se to há á -“

„Vím, jak se to píše. Můžete mi vyhledat jednu trampovou loď? Malou. Jmenuje se buď Hae Sin, nebo Duch moře. Z Jižní Koreje, registrována v Pusanu.“

„Ozvu se za dvě minuty.“ Telefon oněměl. Na Bishopa se dalo ve všem spolehnout. Za dvě minuty byl zpátky.

„Mám ji. Pět tisíc tun, univerzální nákladní loď. Jméno: Duch moře. Jméno registrováno letos. Co je s ní?“

„Kde právě teď je?“

„Vydržte.“

Jeremy Bishop vysoko nad čtvrtí Anacostia začal ťukat do klávesnice. Potom promluvil.

„Zdá se, že nemá obchodního zástupce a oficiálně teď nic neveze. Může být kdekoli. Moment. V katalogu je e-mail na kapitána.“

„Tak ho vyburcujte a zeptejte se ho, kde je. Souřadnice. Kurz a rychlost.“

Další průtahy. Mobilu začínala docházet baterie.

„Spojil jsem se s ním přes e-mail. Zadal dotazy. Odmítá odpovědět. Ptá se, kdo jste.“

„Řekněte, že Kobra.“ Pauza.

„Je velice zdvořilý, ale trvá na tom, že potřebuje nějaké ‚velící slovo‘.“

„Myslí heslo. Odpovězte HAE-SIN.“

Ohromený Bishop byl za chvíli zpět.

„Jak jste to věděl? Mám, co jste chtěl. Chcete si to zapsat?“

„Houby, stejně tu nemám mapy. Jen mi řekněte, kde sakra je.“

„Jenom klid. Sto padesát kilometrů východně od Barbadosu, kurz dvě stě sedmdesát stupňů, rychlost deset uzlů. Mám kapitánovi Ducha moře poděkovat?“

„Ano. Potom mi zjistěte, jestli máme mezi Barbadosem a Kolumbií nějakou válečnou loď.“

„Ozvu se.“

Východně od Barbadosu, kurz přímo na západ. Skrz řetězec Návětrných ostrovů, kolem Nizozemských Antil a rovnou do kolumbijských vod. Takhle daleko na jihu nepřipadalo v úvahu, že by se korejští překupníci vrátili na Bahamy. Vyzvedli poslední zboží z Balmoralu; pak se dozvěděli, kam ho mají dopravit. Tři sta námořních mil; třicet hodin. Zítra odpoledne. Rozezvonil se telefon.

„Ne. V Karibiku nic není.“

„Je ten brazilský major pořád ještě na Kapverdách?“

„Shodou okolností ano. Jeho žáci mají za dva dny promovat, tak jsme se domluvili, že na to ještě počká, potom složí funkci a vezme s sebou to letadlo. Ale ty dva americké spojaře už jsme stáhli. Jsou zpátky ve Státech.“

„Můžete mi ho sehnat? Jakkoli to půjde?“

„Můžu mu poslat e-mail nebo textovou zprávu na mobil.“

„Pošlete obojí. Chci jeho telefonní číslo a chci, aby byl přesně za dvě hodiny připravený na můj telefonát. Teď musím jít. Ozvu se vám z hotelu, za sto minut. Hlavně pro mě mějte to číslo. Ciao.“

Vrátil se k letadlu. Na ostrově se mihotaly zmírající plameny. Z většiny palem byly ožehlé pahýly. Ekologický zločin. Zamával na rozloučenou mariňákům na břehu a nasedl na sedačku.

„Přístav Nassau, prosím. Jak nejrychleji to půjde.“

Během devadesáti minut seděl ve svém hotelovém pokoji a za dalších deset zavolal Bishopovi.

„Mám ho,“ oznámil radostný hlas z Washingtonu a nadiktoval číslo. Dexter nečekal na smluvený čas a zavolal. Hovor byl okamžitě přijat.

„Major Joao Mendoza?“

„Ano.“

„Setkali jsme se v Anglii ve Scamptonu a já posledních sedm měsíců velím vašim misím. Zaprvé bych vám chtěl upřímně poděkovat a pogratulovat. Zadruhé, můžu se na něco zeptat?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si, co ti parchanti udělali vašemu mladšímu bratrovi?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Jestli se urazil, může klidně zavěsit. Nakonec se hluboký hlas ozval znovu.

„Vzpomínám si velice dobře. Proč?“

„Víte, kolik gramů bylo třeba, aby to vašeho bratra zabilo?“

„Jen pár. Možná deset. Ještě jednou: proč?“

„Je tu cíl, na který momentálně nedosáhnu. Ale vy byste mohl. Veze sto padesát tun čistého. Tolik, že by to vašeho bratra zabilo stomilionkrát. Je to loď. Potopíte ji pro mě?“

„Místo a vzdálenost od Foga?“

„Už nemáme žádné pozorovací letouny nad hlavou. Žádné Američany na vaší základně. Žádnou nápovědu z Nevady. Budete se muset navigovat sám.“

„Když jsem létal pro Brazílii, měli jsme jednomístné stíhačky. Bylo to normální. Dejte mi polohu cíle.“

Poledne v Nassau. Poledne na Barbadosu. Let na západ po směru slunce, tři tisíce čtyři sta kilometrů, čtyři hodiny. Těsně pod hranicí rychlosti zvuku. Ve čtyři odpoledne bude ještě světlo. Šest hodin pro Hae Sin při deseti uzlech.

„Čtyřicet námořních mil východně od Barbadosu.“

„Odtud se nebudu moct vrátit.“

„Přistanete někde v okolí. V Bridgetownu na Barbadosu. Na Svaté Lucii. Na Trinidadu. O formality se postarám.“

„Dejte mi přesné souřadnice. Stupně, minuty, vteřiny, severní šířku, západní délku.“

Dexter mu sdělil jméno lodě, její vzhled, pod jakou vlajkou popluje a souřadnice upravené o šest hodin plavby přímo na západ.

„Zvládnete to?“ naléhal Dexter. „Bez navigátora, bez navádění přes vysílačku, bez korekcí kurzu? V maximálním doletu? Zvládnete to?“

Poprvé se zdálo, že se Brazilce dotkl.

„Seňore, mám letadlo, mám GPS, mám oči a mám slunce. Jsem letec. Tohle je moje práce.“

A zavěsil.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Od okamžiku, kdy major Joao Mendoza přerušil hovor na mobilním telefonu, uplynulo půl hodiny, než v zádech ucítil tah posledních dvou startovacích raket, které byly na skladě, a starý buccaneer vyrazil k nebi na svou poslední misi.

Mendoza nehodlal odbýt přípravy jen proto, aby cíl připravil o několik námořních mil. Dohlédl na to, jak jeho britský pozemní personál tankuje do nádrží plných deset a půl tuny paliva, s nimiž mohl buccaneer uletět něco kolem dvou tisíc dvou set námořních mil.

Kanóny nabili čistě jen průbojnými střelami. Za denního světla nebude potřebovat stopovky ani zápalné střelivo na vyvolání požáru. Cíl byl z oceli.

Major si prostudoval mapy, propočítal si pěkně postaru, s mapou a Daltonovým počítadlem, výšku, rychlost, dráhu a dobu k dosažení cíle. Mapu, složenou do obdélníku, si připevnil k pravému stehnu.

Shodou okolností se ostrov Fogo i Barbados nalézají téměř přesně na patnácté rovnoběžce. Poletí tedy přímo na západ v kurzu dvou set sedmdesáti stupňů. Znal přesné souřadnice polohy plavidla v okamžiku, kdy je přede dvěma hodinami dostal Američan. Za čtyři hodiny se na displeji jeho GPS navigace objeví se stejnou přesností jeho vlastní poloha. Musel k ní jen přičíst šest hodin plavby cíle, klesnout níž a s posledními litry paliva se vydat na lov. A pak, nejspíš už jen s benzinovými výpary, doletět do Bridgetownu na Barbadosu. Hračka. Do malé cestovní brašny si sbalil svých pár cenností, pas a nějaké dolary a strčil si ji pod nohy. Rozloučil se s pozemním personálem, a přestože tím Angličany přivedl do rozpaků, všechny je objal.

Když „pomocné“ rakety zabraly, ucítil obvyklé kopnutí, držel knipl nehybně, dokud nebyly modré, pěnou lemované vlny až téměř pod ním, pak ho přitáhl k sobě a letěl.

Během několika minut byl na patnácté rovnoběžce, čumákem obrácený přímo k západu, nastavil výkon na maximální dolet s nejnižší spotřebou a stoupal do operační výšky deseti a půl kilometru. Jakmile jí dosáhl, nastavil rychlost na Ma 0,8 a pak už jen sledoval, jak na GPS odtikávají ubíhající kilometry.

Mezi Fogem a Barbadosem se nenacházejí žádné orientační body. Brazilský pilot hluboko pod sebou viděl jen nadýchaný bílý altokumulus a v mezerách mezi oblaky tmavou modř Atlantiku.

Po třech hodinách si spočítal, že není tak daleko, jak doufal, a uvědomil si, že má neočekávaně silný protivítr. Když podle GPS zjistil, že mu k předpokládané poloze cíle zbývá tři sta kilometrů, poněkud zvolnil a začal se snášet k oceánu. Patnáct kilometrů za Hae Sin chtěl být ve sto padesáti metrech.

Ve třech stech metrech se vyrovnal a upravil rychlost a nastavení výkonu na maximální dolet. Rychlost už nehrála roli; potřeboval čas k pátrání, protože moře bylo prázdné, a následkem protivětru spotřeboval víc paliva, než počítal. Potom spatřil nevelkou trampovou loď. Plula kus nalevo od něj, šedesát námořních mil od Barbadosu.

Naklonil křídlo, sklopil čumák a zahájil oblouk nad její zádí, aby si prohlédl jméno a vlajku.

Ve třiceti metrech, při rychlosti tří set uzlů, uviděl nejprve vlajku. Nepoznával ji. Kdyby ji znal, věděl by, že jde o vlajku ostrova Bonaire v Nizozemských Antilách. Obličeje na palubě zíraly na ten černý přízrak, který jim prohřměl za zádí. Povšiml si nákladu dřeva na palubě, potom jména. Prins Willem. Byla to holandská loď se zásilkou prken do Curacaa. Vystoupal zpátky do tří set metrů a zkontroloval stav paliva. Nevypadalo to dobře.

Podle GPS navigace značky Garmin se nacházel téměř přesně na souřadnicích, na nichž byla Hae Sin před šesti hodinami. Kromě Holanďanů žádnou trampovou loď neviděl. Třeba se odklonila od trasy. Mendoza nemohl kontaktovat Američana, který teď seděl v Nassau a hryzal si nehty, aby se ho zeptal. Vsadil na to, že je plavidlo s kokainem na palubě pořád ještě před ním, a pokračoval v kurzu dvou set sedmdesáti stupňů. A měl pravdu.

Na rozdíl od tryskáče v deseti tisících pěti stech metrech se silným protivětrem měla Hae Sin vítr v zádech a plula rychlostí dvanácti, ne deseti uzlů. Objevil ji padesát kilometrů od karibského prázdninového letoviska. Při přeletu nad zádí spatřil červenou a modrou slzu jihokorejské vlajky a také její nové jméno Duch moře. Na poklopy palubních průlezů se opět hrnuly postavičky, aby si ho prohlédly.

Major Mendoza netoužil zabíjet její posádku. Rozhodl se lodi rozpárat příď a záď. Poodletěl, vytáhl buccaneera vzhůru a opsal široký oblouk, aby se k cíli přiblížil z boku. Odjistil kanóny, dokončil obrat a sklopil čumák k bombardovacímu přeletu. Neměl sice bomby, ale kanóny postačí.

Koncem padesátých let zatoužilo Královské námořnictvo po novém tryskovém, nízko létajícím bombardéru, který by dokázal čelit hrozbě sovětských křižníků třídy Sverdlov. Námořnictvo vypsalo veřejnou soutěž a spolehlo se na to, že si vybere z předložených návrhů. Společnost Blackburn Aircraft nabídla buccaneera a námořnictvo zadalo omezenou objednávku. Bombardér poprvé vzlétl v roce 1962, téměř jen jako nouzové řešení. Přesto byl jako bojový letoun v provozu ještě v roce 1991 proti Saddámu Husajnovi, i když nad pevninou, ve službách Královského letectva.

Společnost Blackburn trpěla v době svého vzniku nedostatkem zakázek a jeden čas musela vyrábět kovové schránky na chleba. Při pohledu zpět lze buccaneera považovat za bezmála geniální výrobek. Nikdy nebyl hezký; ale byl odolný a přizpůsobivý. A spolehlivý, díky dvěma motorům Rolls-Royce Spey, které nikdy neselhaly.

Po devět měsíců používal major Mendoza letoun vysoko ve vzduchu jako stíhačku, s níž srazil z nebe sedmnáct pašeráků kokainu a poslal dvacet tun toho bílého prášku na mořské dno. Když se však Mendoza vrhl do nízkého útočného přeletu těsně nad mořskou hladinou, vrátil se vysloužilý buccaneer ke svému původnímu já. Odjakživa to byl protilodní letoun.

Ve vzdálenosti osmi set metrů zabořil palec do tlačítka „pal“ a sledoval, jak se k přídi Hae Sin žene vodorovná linka 30mm průrazných střel. Než palec zvedl, než přitáhl knipl a přehnal se nad trampovou lodí, zahlédl, jak jí kulky trhají příď.

Loď se zastavila na místě, neboť narazila do stěny mořské vody, která se jí začala hrnout do příďových nákladových prostorů. Postavy se hned rozběhly k záchrannému člunu a servaly z něj plátěný potah. Buccaneer se zvedl a dalším širokým obloukem se začal otáčet, zatímco pilot z kokpitu pozoroval oběť na hladině.

Druhý útok směřoval na záď. Major Mendoza doufal, že lodní inženýr stačil opustit strojovnu; měl ji přímo na mušce. Druhý proud kulek rozpáral záď, zasáhl kormidlo, lodní šroub, dva spojovací hřídele a motor a proměnil je v hromadu šrotu.

Postavy na palubě už spustily záchranný člun na hladinu a hrnuly se do něj. Bombardér zakroužil ve třech stech metrech a viděl, jak se příď i záď Hae Sin potápějí. Když si byl major Mendoza jistý, že půjde ke dnu a že posádku vyzvedne Prins Willem, obrátil se k Barbadosu. Vtom první z jeho motorů, který při druhém přeletu spaloval už jen výpary, náhle zhasl.

Když se podíval na ukazatel stavu paliva, zjistil, že druhý motor už také běží jen na výparech. Využil ty poslední zbytky ke stoupání, a když vypověděl službu i druhý spey, měl buccaneera v tisíci metrech. To náhlé ticho po zmlknutí motorů působilo jako vždy podivně. Viděl před sebou ostrov, ale z dosahu. Plachtěním se takhle daleko neměl šanci dostat.

Pod čumákem viděl na vodě bílé pírko, brázdu za malou rybářskou lodí. Vrhl se k němu, proměnil výšku v rychlost, ve třech stech metrech se přehnal nad šokovanými tvářemi, pak se zaklonil, proměnil rychlost ve výšku, zatáhl za páku katapultu sedadla a vystřelil ven přímo skrz kokpit.

Pánové Martin a Baker odvedli dobrou práci. Sedadlo ho vytáhlo nahoru a pryč od umírajícího bombardéru. Tlakový spínač potom ocelové sedadlo uvolnil, takže neškodně spadlo do vody, a major Mendoza zůstal viset v hřejivých slunečních paprscích pod padákem. O pár minut později ho vytáhli, za notného kašlání a cákání, na zadní palubu lodě značky Bertram Moppie.

O tři kilometry dál vyšlehl z moře gejzír bílé pěny, jak se buccaneer po hlavě zanořil do Atlantiku. Pilot ležel mezi třemi mrtvými makrelami a jedním plachetníkem a skláněli se nad ním dva američtí sportovní rybáři.

„Jsi v pořádku, kamaráde?“ zeptal se jeden.

„Jo, díky. Nic mi není. Potřebuju si jen zavolat na Bahamy.“

„Beze všeho,“ pronesl postarší rybář, jako by na něj piloti bombardérů padali z nebe každý den. „Zkuste to ode mě z mobilu.“

V Bridgetownu majora Mendozu zatkli. Zástupce americké ambasády se však ještě před západem slunce postaral o jeho propuštění a přinesl mu také šaty na převlečení. Barbadoské úřady přijaly pohádku o cvičném letu ze vzdálené americké letadlové lodě, během něhož došlo k tragickému selhání motorů. Pilot, přestože Brazilec, byl údajně dočasně přeložen k americkému námořnictvu. Diplomat sám rozkazům nerozuměl a uvědomoval si, že je to celé nesmysl, ale ve své funkci musel umět přesvědčivě lhát. Barbados ochotně nechal Brazilce příští den odletět domů.

EPILOG

Do městečka Pennington v New Jersey vjelo skromné osobní auto a jeho řidič se rozhlížel po pamětihodnostech svého domova, kam tak dlouho nezavítal.

Jižně od křižovatky, která značí střed města, projel kolem bílého domu pobitého překládanými prkny, se jmenovkou Calvin Dexter, advokát. Dům z dob občanské války působil zanedbaně, ale on věděl, že ho bude bavit dávat ho zpátky do pořádku, a byl zvědavý, jestli se mu ještě podaří vzkřísit advokátní praxi.

Na křižovatce Main Street a West Delaware Avenue, v samém srdci Penningtonu, se rozhodoval mezi silnou černou kávou v kavárně Cup of Joe a něčím k snědku ve Vitově pizzerii. Pak si povšiml nově otevřené samoobsluhy a uvědomil si, že doma na Chesapeake Drive bude potřebovat nějaké zásoby. Zaparkoval auto, které koupil v bazaru nedaleko letiště v Newarku, kde přistál, a vešel do obchodu.

Naplnil celý košík a dojel ke kase. Seděl tam mladík, patrně student, který si přivydělává na školné, jako to kdysi dělal on sám.

„Bude to všechno?“

„Teď mě napadá,“ zarazil se Dexter, „že bych si mohl vzít nějaký cukr.“

„Támhle v regále. A ta jedlá soda vedle je ve slevě.“

Dexter se nad tím zamyslel.

„Možná jindy.“

Poplach spustil farář z kostela Panny Marie na South Royal Street. Byl si jistý, že jeho farník je v Alexandrii, protože zahlédl jeho hospodyni Maisie s taškou plnou nákupu. Přesto zmeškal dvě mše, což se mu nikdy dřív nestalo. A tak se farář po ranní bohoslužbě vypravil těch pár set metrů k elegantnímu starému domku na křižovatce South Lee Street a South Fairfax Street.

K jeho překvapení se vrátka do obezděné zahrady, přestože se zdála zamčená jako vždy, po mírném zatlačení otevřela. To bylo zvláštní. Pan Devereaux se vždycky nejdřív ozval přes interkom a pak otevřel bzučákem.

Farář vykročil po růžové cihlové pěšině a přední dveře našel také otevřené. Když na dlaždicích v chodbě spatřil nebohou Maisie, která nikdy neublížila ani mouše, s dírkou po kulce v srdci, rázem zbledl a pokřižoval se.

Už se chystal vytáhnout mobil a volat policii, když si všiml, že jsou otevřené i dveře do pracovny. Roztřesený strachy k nim přistoupil a nakoukl kolem futra.

Paul Devereaux seděl u stolu, dosud v ušáku, který mu podpíral trup a hlavu. Hlava byla zakloněná, vyhaslé oči se s výrazem mírného překvapení upíraly ke stropu. Soudní lékař měl později konstatovat, že Devereaux dostal dvě kulky těsně vedle sebe do prsou a jednu do čela, jak zabíjejí profesionální vrazi.

Nikdo ve virginské Alexandrii nechápal proč. Když se o vraždě doma v New Jersey dozvěděl z televizních zpráv Cal Dexter, porozuměl. Nešlo o nic osobního. Ale s donem se prostě takhle nejedná.

Z anglického originálu The Cobra,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press v Londýně

roku 2010,

přeložil David Petrů

Obálku navrhl Robin Brichta

Redigoval Michal Hrnčíř

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 352

Vydala Euromedia Group, k. s. - Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5676. publikaci

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai