Kvintet

Frederick Forsyth

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Povídky

Pět povídek velkého vypravěče Fredericka Forsytha sice čtenáře zavádí do nejrůznějších míst a časů, všechny však spojuje napětí, eskalace příběhu a propracovanost děje. Kriminálně zabarvená próza Veterán pojednává o pátrání po mužích, kteří se v Londýně dopustili brutálního zločinu; Zázrak nás naproti tomu zavádí do válečné Sieny. Povídka Občan se odehrává v současnosti na letišti Heathrow, čtvrtý text, pojmenovaný Jak na věc, je zase věnován prostředí uměleckých aukcí. Soubor uzavírá Šumící vánek, vyprávění líčící bitvu u Little Big Hornu a masakr vojáků generála Custera.

Frederick Forsyth

Kvintet

Obsah:

1. Veterán

2. Zázrak

3. Občan

4. Jak na věc

5. Šumící vánek

VETERÁN

***

DEN PRVNÍ - ÚTERÝ

Jediným, kdo to všechno viděl, byl majitel rohového obchůdku se smíšeným zbožím. Přinejmenším to tvrdil.

Byl uvnitř, ale blízko přední výlohy, přerovnával zboží, aby vypadalo co nejlépe, a když se podíval ven, uviděl naproti přes ulici muže. Ten byl docela nepozoruhodný a hokynář by býval zase jen uhnul pohledem - nebýt toho kulhání. Později dosvědčil, že v tu chvíli na ulici nebyl nikdo jiný. Toho dne bylo horko, mraky visely jako šedivý škraloup a vzduch byl hustý a dusný. Ulice, které pošetile dali jméno Rajská třída, byla stejně nevýrazná a ošuntělá jako vždycky; obchodní ulice ve středu jednoho z těch posprejovaných, vyčerpaných, zločinem trýzněných nových sídlišť, která hyzdí krajinu mezi Leytonem, Edmontonem, Dalstonem a Tottenhamem.

Před třiceti lety, když to tu s velikou slávou otvírali, všichni chválili nové sídliště Meadowdene Grove jako příklad nového stylu finančně nenáročného nájemného bydlení pro pracující. Už samo jméno mělo prozradit, jak to dopadne. „Meadow“, „dene“ a „grove“: louka to tedy nebyla, údolíčko už teprv ne - a hájek tu rostl snad naposledy ve středověku. Ba naopak, byl to zasedlý betonový gulag pořízený radnicí obvodu, nad jejíž střechou zrovna vlála rudá vlajka světového komunismu, a navržený architekty, kteří sami pro sebe stavěli raději zimolezem obrostlé venkovské vilky.

A pak už to s Meadowdene Grove šlo z kopce rychleji než s pelotonem Tour de France, když sjíždí z Pyrenejí. Kolem roku 1996 byla změť průchodů, podchodů a uliček, jež oddělovaly pochmurné obytné bloky, pokryta krustou špíny, smrděla močí a ožívala jen za tmy, kdy party místních nezaměstnaných a nezaměstnatelných mladíků obcházely svá území a vybíraly poplatky od pouličních prodavačů drog. Penzionovaní dělníci, mermomocí se snažící udržet si úctyhodnost, staré morální hodnoty a konejšivé jistoty svého mládí, žili za zpevněnými dveřmi ve strachu z vlčích smeček, které obcházely venku.

Mezi bloky, které měly všechny sedm pater a před jejichž dveřmi stály nekryté vchody se špinavými schodišti na obou koncích, byly skvrny čehosi, co bývalo trávníkem. Na cestičkách, které vedly křížem přes náměstíčka původně určená k odpočinku a z nichž vycházely můstky přímo na Rajskou třídu, se krčilo pár opuštěných aut, rezavějících a očesaných až na karoserii.

Hlavní třída s obchody kdysi drobným obchodním ruchem opravdu jen hýřila, ale většina majitelů už zavřela, protože je unavil věčný boj s drobnými i většími krádežemi, vandalstvím, rozbíjením oken a rasistickými útoky. Více než polovina jich teď byla zabedněná ohyzdnou lepenkou a ty nepočetné, co ještě pořád fungovaly, se snažily ochránit se kovovými sítěmi a ostnatým drátem.

Pan Vidžaj Patel se se svým obchůdkem na rohu lopotil dál. Když mu bylo deset, přijel sem s rodiči z Ugandy, odkud je vyhnala brutalita Idiho Amina. Británie je přijala. Byl jí za to vděčný. Ještě pořád svou novou vlast měl rád, dodržoval zákony, snažil se být dobrým občanem a mohl si ukroutit hlavu nad neustálým pustnutím mravů, které je pro devadesátá léta příznačné.

V některých částech toho, čemu londýnská policie říká Severovýchodní kvadrant, je pro cizího velmi nerozvážné se potulovat. A kulhavý muž tu cizí byl. Byl ani ne patnáct metrů od rohu, když tu se z betonové uličky mezi dvěma lepenkou zabedněnými obchody vynořili dva muži a zastavili jej. Pan Patel ztuhl a díval se. Byli každý jiný, ale oba působili hrozivě. Oba tyhle typy dobře znal. Jeden z nich měl býčí šíji, vyholenou lebku a prasečí tvář. I na těch třicet metrů pan Patel zahlédl, jak se mu v levém ušním lalůčku zaleskl kroužek. Chlapík měl na sobě plandavé džíny a špinavé tričko. Přes široký kožený pásek se dralo pivní panděro. Zaujal postaveni přímo před cizím mužem, takže ten neměl na vybranou a musel zastavit.

Druhý byl štíhlejší, na sobě měl světlé šusťákové tepláky a šedivou větrovku na zip. Zplihlé a mastné vlasy mu rostly až přes uši. Proklouzl kořisti za záda a tam čekal.

Pořízek zvedl muži, který měl být oloupen, pravou pěst až ke tváři. Pan Patel zahlédl, jak se na pěsti zablýskl kov. Nic neuslyšel, ale spatřil, jak se pořízkova ústa pohybují, jak cizímu muži cosi říká. Oběti nezbývalo než odevzdat peněženku, hodinky a případně i další cennosti. Když bude mít kliku, lupiči seberou kořist a utečou; třeba to i přežije ve zdraví.

Udělat to, co udělal, bylo nejspíš hloupé. Bylo jich víc a měli i váhovou převahu. On byl soudě podle šedivých vlasů vyššího středního věku a kulhání naznačovalo, že se nemůže zcela volně pohybovat. Přesto se bránil.

Pan Patel uviděl, jak od mužova boku vyšvihla nesmírně rychle vzhůru pravička. Jako by se mírně protočil v bocích a ramena sebou mávla, aby vložil do rány víc síly. Pořízek to schytal přímo do nosu. Dosavadní pantomimu narušil bolestný výkřik, který pan Patel zaslechl i přes silné sklo výlohy.

Pořízek se zapotácel, přitiskl si na obličej obě ruce a pan Patel uviděl, jak mu mezi prsty vytryskla krev. Když vypovídal, musel na tomto místě udělat přestávku, aby se přesně a ve správném pořadí rozpomněl, co se dělo pak. Mastnovlásek mu zasadil tvrdý úder zezadu do ledvin a pak staršího muže nakopl do zdravé nohy ve výšce kolena. Stačilo to. Oběť padla na dlažbu.

V Meadowdene Grove se nosily buď sportovní boty (to aby se dobře utíkalo), anebo pořádná bagančata (to aby se dobře kopalo). Oba útočníci měli ty druhé. Muž se na dlažbě schoulil do embryonální polohy, aby si chránil životně důležité orgány, ale mířily na něj čtyři nohy a pořízek, který si ještě pořád jednou rukou držel nos, se zaměřil na hlavu.

Jak majitel obchůdku později odhadl, kopanců bylo asi tak dvacet, možná víc, dopadaly, dokud se oběť nepřestala kroutit a otáčet. Pak se k přepadenému Mastnovlásek sklonil, rozevřel mu sako a zašátral v jeho kapse.

Pan Patel viděl, jak ruka vyklouzla ven a mezi ukazovákem a palcem držela peněženku. Oba muži se potom narovnali, otočili se, odběhli betonovým průchodem a zmizeli ve spleti uliček, která křižovala celou čtvrť. Než se vypařili, pořízek si z džin vytáhl tričko a pak si je držel u nosu, aby zastavil krev, která z něj tekla.

Hokynář se díval, jak mizejí, a pak se došoural za kasu, kde měl telefon. Vytočil tři devítky, nahlásil jméno a adresu, protože spojovatel trval na tom, že dokud se nedozví, kdo to volá, nemůže vyslat žádnou pohotovost. Když bylo po formalitách, pan Patel požádal o policii a o sanitku. Pak se zase vrátil k výloze. Muž stále ležel na protějším chodníku a ani trochu se nehýbal. Nikdo se o něj nezačal starat. Na téhle ulici se lidé nechtějí do ničeho plést. Pan Patel by býval mohl přejít ulici a udělat, co půjde, ale vůbec se nevyznal v první pomoci, a tak se bál, že kdyby s tím mužem pohnul, něco pokazí, a také měl strach o svůj obchod a z toho že se lupiči vrátí. A tak jen čekal.

Policejní auto přijelo první a netrvalo mu to víc než čtyři minuty. Dva policisté, kteří v něm seděli, dostali hlášku šťastnou náhodou ani ne půl kilometru odsud, na Upper High Road. Oba znali čtvrť a věděli, kde je Rajská třída. Oba byli ve službě na jaře, kdy tu došlo k rasovým nepokojům.

Když služební vůz se skřípěním brzd zastavil a zvuk sirén odezněl, jeden z policistů vyskočil ze strany pro spolujezdce a doběhl k postavě ležící na chodníku. Druhý zůstal za volantem a vysílačkou se ujišťoval, jestli už jede sanitka. Pan Patel spatřil, jak se oba policisté zadívali přes ulici na jeho obchod a ověřili si adresu místa, odkud volali na číslo 999, ale ani jeden k němu nešel. To počká. Raději se zadívali na sanitku, která se s blikajícím světelným majákem a kvílející sirénou vynořila zpoza rohu. Na Rajské třídě se už tu a tam shluklo pár čumilů, ale drželi se dost z ruky. Policie se je později pokusí vyslechnout a získat nějaká svědectví, ale bude to jen ztráta času. V Meadowdene Grove kdekdo okukoval pro pobavení, ale nikdo nepomáhal chlupatým.

Oba zdravotníci byli šikovní a zkušení. Stejně jako pro policisty pro ně byla procedura vším, proceduru bylo třeba dodržet do puntíku. „Vypadá to, že ho oloupili a zkopali.“ poznamenal policista, který klečel u těla oběti. „A zřejmě dost pořádné.“

Saniťáci přikývli a dali se do práce. Nemuseli zastavovat žádné krvácení, a tak bylo nejdříve ze všeho třeba stabilizovat krční páteř. Oběti autonehod a bití můžete ihned a na místě dorazit, pokud byly porušeny krční obratle, a zranění se pak ještě zhorší neobratným zacházením. Ti dva rychle připevnili muži tuhý ohebný límec, aby se krk nekýval sem a tam.

Nato bylo třeba jej dostat na páteřní dlahu, aby znehybnili kromě krku i záda. To udělali rovnou na chodníku. Teprve pak jej mohli zvednout na nosítka a naložit do sanitky. Saniťáci jednali rychle a efektivně. Pět minut po tom, co přirazili k chodníku, už byli zase připraveni vyjet.

„Budu muset s váma,“ oznámil ten strážník, který byl na ulici. „Třeba bude vypovídat.“

Profesionálové z pohotovostních služeb velice přesně vědí, kdo dělá co a proč. Šetří to čas. Zdravotník přikývl. Sanitka je jeho panstvím a on ji řídí, ale i policajti mají svoje povinnosti. Nicméně věděl, jak naprosto mizivá je možnost, že zraněný utrousí byť jediné slovo, a tak ucedil: „Ale držte se stranou. Je to zlý.“

Policista nastoupil a usadil se vepředu, až u přepážky za kabinou řidiče; řidič zabouchl dveře a upaloval dopředu. Jeho kolega se sklonil k muži na nosítkách. Dvě vteřiny nato se už sanitka řítila po Rajské třídě kolem čumilů, a když prudce zabočila na High Road, kde byl silný provoz, sirénou se ječivě dožadovala volného průjezdu. Policista se držel a sledoval jiné profíky při práci.

Dýchací cesty, vždycky je potřeba udržet průchodné dýchací cesty. Když se průdušnice ucpe krví nebo hlenem, může pacient zemřít na udušení téměř tak rychle jako po zásahu kulkou. Zdravotník pumpičkou vysál trochu hlenu, asi jako mívá v krku kuřák, a i krve dostal ven jen málo. Vzduch může dovnitř, pacient dýchá mělce, ale k udržení života dostatečně. Saniťák pro jistotu nasadil na opuchlý obličej kyslíkovou masku s připojenou nádržkou. Právě ten rychle postupující otok jej znepokojoval; znal ten příznak až příliš dobře.

Změřil tep; pravidelný, ale příliš rychlý: další příznak možné mozkové příhody. Glasgowská stupnice komatu měří činnost lidského mozku na patnácti stupních. Naprosto vědomý a činný mozek je na stupni patnáct z patnácti. Měření prokázalo, že pacient je na jedenáctce a klesá. Trojka je hluboké koma, pod ním už je jen smrt.

„Královská londýnská,“ přeřval ječeni sirén. „Pohotovost a neuro.“ Řidič kývl, projel přes velkou křižovatku na červenou před nosem uhýbajícím autům a náklaďákům a pak změnil směr na Whitechapel. Královská londýnská nemocnice na Whitechapel Road má špičkové neurochirurgické pracoviště; ta bližší je neměla, ale jestli bude potřeba neurologického zákroku, těch pár minut jízdy navíc se vrchovatě vyplatí.

Řidič si promluvil s ústředím, nahlásil přesnou polohu v jižním Tottenhamu, odhadl, kdy dorazí do Královské londýnské, a požádal, ať tam čeká nachystaný kompletní úrazový a pohotovostní tým. Zdravotník sedící vzadu měl pravdu. Jedním z možných příznaků toho, že došlo k vážnému poranění mozku, hlavně po napadení, je, že měkké tkáně celého obličeje rychle napuchnou a tvář se změní v odulý, k nepoznání rozšklebený chrlič. A tvář raněného se začala nafukovat už tam na chodníku; když sanitka zajížděla u Královské na stanoviště určené pro příjem na úrazové a pohotovostní, podobal se už jeho obličej fotbalovému míči. Dveře se rozletěly; nosítka putovala dolů, do péče pohotovostního týmu. Byli tu tři lékaři, kterým šéfoval doktor Cari Bateman, specialista na úrazy; dále anesteziolog, dva medici a tři sestry.

Obklopili nosítka, zvedli pacienta, který byl stále ještě na páteřní dlaze, položili jej na jeden z vlastních vozíků a odvezli.

„Tu dlahu budu potřebovat vrátit,“ křičel za nimi saniťák, ale nikdo ho neposlouchal. Bude si ji muset vyzvednout zítra. Policista se vyštrachal ven. „Kudy mám jít?“ zajímal se.

„Támhle,“ kývl zdravotník, „ale moc se jim nepleťte.“

Policista poslušně přikývl a vkráčel dovnitř létacími dveřmi, protože se ještě stále nevzdal naděje, že se dočká nějaké výpovědi. Dočkal se ale jen pokynu od hlavní sestry. „Tady seďte a nepleťte se.“

Do půl hodiny už na Rajské třídě vládl čilý ruch. Velení převzal uniformovaný inspektor z policejní stanice na Doverské ulici, které se tady v okolí říkalo prostě „Doverskej chládek“. Kus na obě strany od místa, kde došlo k napadení, zahradili ulici pruhovanými páskami. Po okolí šmejdila desítka policistů, kteří se soustředili na obchody na Rajské a na byty v těch šesti patrech, jež se tyčila nad nimi. Obzvlášť je zajímaly byty naproti přes ulici, protože kdyby se někdo díval z jejich oken, mohl všechno velice dobře vidět. Byla to ale namáhavá práce. Reakce byly různé, od upřímné omluvy přes po volsku tupé mlčení až po přímé urážky. Dál obcházeli jedny dveře po druhých.

Inspektor si brzy povolal kolegu se stejnou hodností, ale z vyšetřovačky, protože bylo jasné, že tohle je práce pro detektiva. Na Doverské odvolali detektiva inspektora Jacka Burnse od vzácné chvilky, kterou trávil nad mírně alkoholem vylepšeným šálkem čaje v jídelně; když přišel k detektivu superintendantovi Alanu Parfittovi, dozvěděl se, že má převzít vyšetřování loupeže na Rajské třídě. Bránil se, že má na starosti sérii krádeží aut, k tomu jednoho, co zavinil nehodu a ujel, a že zítra dopoledne musí k soudu. Marně. Nejsou lidi, řekli mu. Ten srpen, vrčel na odchodu, ten mizernej srpen.

Na místo činu dorazil s kolegou, detektivem seržantem Lukem Skinnerem, zhruba ve stejnou dobu jako POLSA - policejní pátrací tým. Ty mají na starosti dost nepěknou práci. Jejich členové jsou navlečeni do odolných služebních kombinéz a rukavic a mají za úkol prohledávat okolí míst, kde došlo ke zločinům, a hledat důkazy. Ty nejsou vždycky na první pohled patrné, a tak hlavním pravidlem je, že je třeba všechno sebrat a strčit do sáčku - na to, co to je, se přijde jindy. Taková práce může být hodně nechutná a můžete při ní prolézat po čtyřech jistá velice nehezká místa. Sídliště Meadowdene Grove takovým nehezkým místem bylo.

„Vzali mu peněženku, Jacku,“ ohlásil inspektor v uniformě, který si už promluvil s panem Patelem. „A jednomu z útočníků tekla krev z nosu. Když utíkal, držel si na tváři podolek od trička. Třeba něco krve nakapalo na zem.“

Burns přikývl. Nechal lidi od POLSA, ať prolézají po čtyřech smradlavými uličkami mezi betonovými bloky, a uniformované policisty, ať se snaží najít dalšího očitého svědka, a sám vešel do obchůdku pana Vidžaje Patela.

„Jsem detektiv inspektor Burns,“ představil se a ukážal legitimaci. „Tohle je detektiv seržant Skinner. To vy jste prý volal na devět set devadesát devítku?“

Pan Patel Jacka Burnse, který pocházel z Devonu, ale u Metropolitní policie byl tři roky a celé je strávil na Doverské, velice překvapil. Z rodného hrabství byl zvyklý na to, že občané policii pomáhají, pokud, když a jak jen mohou, zato severovýchod Londýna, to byl šok. Pan Patel mu připomněl Devon. Vyznačoval se nefalšovanou snahou jim pomoct. Mluvil jasně, sevřeně a přesně. V delší výpovědi, kterou seržant Skinner zapisoval, dopodrobna vyložil, co viděl, a podal jasné popisy útočníků. Jack Burns v něm ihned našel zalíbení. Kdyby tak u všech případů byli svědci, jako je pan Vidžaj Patel z Entebbe a Edmontonu. Nad Meadowdene Grove se už smrákalo, když podepsal výpověď, kterou detektiv seržant Skinner ručně zaznamenal. „Rád bych, abyste laskavě zašel na stanici a prohlédl si pár fotek, pane,“ ozval se Burns nakonec. „Třeba mezi nimi ty dva zahlédnete. Ušetřilo by nám strašně moc času, kdybychom přesně věděli, koho hledáme.“

„Ale ne dneska večer, když dovolíte,“ opáčil omluvně pan Patel. „Jsem v obchodě sám. A zavírám až v deset. Zítra se ale vrací bratr. Byl na dovolené, víte? Je srpen. Můžu se uvolnit dopoledne.“

Burns se zamyslel. K soudu má jít na půl jedenáctou. Ale je to formalita. Může to přenechat Skinnerovi.

„Co v jedenáct? Víte, kde je na Doverské policejní stanice? Bude stačit, když se na mě doptáte v recepci.“

„Na moc takových člověk nenarazí,“ nadhodil Skinner, když už šli přes ulici k autu.

„Mně se zamlouvá.“ kývl Burns. „Myslím, že až ty hajzly dostaneme, už z toho nevyklouznou.“

Cestou zpátky na Doverskou si detektiv inspektor Burns vysílačkou zjistil, kam odvezli zraněného a který policista jej hlídá. Pět minut nato už byl s dotyčným strážníkem ve spojení.

„Chci všechno, co měl u sebe. Šaty, osobní věci, prostě všechno. Dejte to do pytle a přineste na stanici,“ nakázal mladému policistovi. „A papíry. Pořád nevíme, kdo to je. Až budete všechno mít, zavolejte a já pošlu někoho na vystřídání.“

Doktora Carla Batemana nezajímalo jméno ani adresa muže ležícího na vozíku - a zatím ani, kdo mu to provedl. Staral se jedině o to, aby jej udržel naživu. Od příjmu pro sanitky zavezli vozík přímo na ARO, kde se úrazový a pohotovostní tým dal do práce. Pan Bateman věděl jistě, že má co dělat z mnohočetnými poraněními, ale pravidla hovoří jasně: nejdřív ta poškození, která ohrožují život, ostatní počká. A tak začali probírat pěkně jedno po druhém. Nejdřív dýchání. V tom odvedli dobrou práci saniťáci. Dýchací cesty byly průchodné, jen trochu to v nich hvízdalo. Páteř byla znehybněna.

Dál plíce. Roztrhl sako a košili a stetoskopem vyšetřil zepředu i zezadu hrudník. Našel pár zpřerážených žeber, ale tyhle zlomeniny, stejně jako rozdrcené klouby na levé ruce a vyražené zuby, neohrožují život a mohou počkat. A pacient i přes přelámaná žebra dýchal stále pravidelně. Je k ničemu provádět okázalé chirurgické zákroky, když se pacient rozhodne, že přestane dýchat. Starosti mu dělal pulz; od obvyklé osmdesátky se vyšplhal někam přes stovku. To je příliš rychlé a nejspíš to vypovídá o vnitřním zranění.

Dál krevní oběh. Doktor Bateman ani ne za minutu umístil dvě nitrožilné sondy. Jedna odebrala dvacet mililitrů krve pro okamžitý rozbor; vyšetření pokračovalo dál a z obou kapaček začal do mužových paží proudit litr čiré tekutiny.

Další životní funkce. To byla bída. Obličej a hlava už byly naběhlé, až bylo sotva poznat, že patří člověku, a na glasgowské stupnici se pacient dostal na pouhých šest z patnácti a stále to nebezpečně klesalo. Došlo u něj k vážnému poranění mozku; doktor Cari Bateman zdaleka ne poprvé děkoval neznámému saniťákovi, který věnoval pár minut navíc tomu, aby zraněného dostal do Královské a na její neurochirurgické oddělení.

Zavolal na skenerové pracoviště a oznámil, že tam s pacientem budou za pět minut. Pak sehnal svého kolegu, doktora Paula Willise, hlavního neurochirurga.

„Paule, mám dojem, že tu mám velký intrakraniální hematom. Na glasgowské má pět a jde pořád dolů.“

„Přivez ho co nejdřív, jen co budeš pro mě mít sken,“ prohlásil neurochirurg.

Když muže srazili na zem, měl na sobě ponožky a boty, slipy, košili s rozhalenkou, kalhoty s páskem, sako a lehký pršiplášť. Od pasu dolů to nebyl problém, prostě z něj všechno stáhli. Nicméně plášť, sako a košili rozstřihli, aby mu nehýbali krkem a hlavou. Pak všechno dali do pytle, nic nevyndávali z kapes a pytel předali nadšenému policistovi, který ještě pořád čekal venku. Toho brzy vystřídali a on mohl donést kořist zpátky na Doverskou čekajícímu Jacku Burnsovi.

Skener potvrdil Batemanovy nejčernější předtuchy. Krvácení do mozku. Krev tlačila na samotný mozek tak silně, že to brzy bude smrtelné nebo to povede k nevratnému poškozeni.

Ve čtvrt na devět přivezli zraněného na neurochirurgický operační sál. Díky skenu, který přesně ukázal, kde je nitrolebeční tlak největší, se doktor Willis dostal k hematomu jediným zákrokem. Do lebky vyvrtali tři drobné otvory a ty pak spojili řezy pilkou, takže vznikl pravidelný trojúhelník. Běžný postup.

Když odstranili trojúhelníkový kus kosti, vysušili na hematomu krev, která způsobovala tlak, a zasvorkovali poškozené arterie, ze kterých do mozkové výdutě vnikala krev. Jakmile krevní váčky zmizely, tlak pominul a mozek se zase mohl plně vrátit do prostoru, kam přirozeně patří. Trojúhelník kosti vrátili na místo a přes něj zašili cíp kůže. Oboje budou držet na místě důkladné obvazy, dokud to nepřevezme příroda a nezačne hojení. Pan Willis doufal, že i přes všechny škody zasáhli včas. Tělo je rozmarná věcička. Dokáže si umřít od včelích žihadel, ale taky přestát obrovská poranění. Když odstraníte hematom a mozek zase zaplní patřičný prostor v lebce, pacient někdy nabude vědomí a chová se pár dnů zcela normálně. To se ale nikdo nedozví ještě čtyřiadvacet hodin, než pominou účinky anestezie. Pokud by se druhý den jeho stav nelepšil, bude důvod ke znepokojení. Pan Willis si vydrbal ruce, převlékl se a jel domů do St Johns Wood.

„Kurva drát,“ prohlásil Jack Burns a prohlížel si šaty a osobní věci přepadeného. Z těch tu byla jen napůl vykouřená krabička cigaret, napůl vyškrtaná krabička sirek, nějaké ty mince, špinavý kapesník a jediný klíč na stužce, podle všeho k nějakým dveřím od bytu. To všechno bylo v kapsách kalhot. V saku nic. Jestli měl u sebe ještě něco jiného, nejspíš to všechno bylo v peněžence.

„Pán je na pořádek,“ prohlásil Skinner, který si právě prohlížel šaty. „Boty jsou levné a spravované, ale snažil se je naleštit. Kalhoty taky levné a obnošené, ale na obou nohavicích mají nažehlené puky až dolů. Košile je odřená u límce a na manžetách, ale taky vyžehlená. Peněz moc neměl, ale snažil se vypadat dobře.“

„Byl bych radši, kdyby měl v zadní kapse kalhot kreditku nebo dopis s vlastní adresou,“ zavrčel Burns, který se ještě pořád hmoždil se sáhodlouhým vyplňováním formulářů, jež se dneska po policistech požaduje. „Zatím budu muset napsat MDN.“

Američané takovým dávají jméno John Doe. Londýnská Metropolitní policie používá zkratku - Muž, dospělý, neidentifikovaný. Když oba policisté skončili s papírováním a usoudili, že před odchodem domů mají čas ještě ve spěchu vypít jeden půllitr, bylo pořád teplo, ale už byla tma, že se dala krájet.

Kilometr dva od nich ležel pořádkumilovný pán na zádech na ARO Královské londýnské, dýchal mělce, leč pravidelně, pulz měl pořád dost vysoký a sestra, která měla noční službu, ho co chvíli chodila obhlížet.

Jack Burns se pořádně napil piva.

„Tak kdo to sakra je?“ postěžoval si, aniž by se ptal někoho konkrétního.

„Jen klid, šéfíku, brzy na to přijdem,“ ujišťoval jej Luke Skinner. Jenže to se mýlil.

DEN DRUHÝ - STŘEDA

Pro detektiva inspektora Jacka Burnse to byl odporně rušný den. Přinesl mu dva triumfy, dvě zklamání a houf dosud nezodpovězených otázek. To ale bylo vcelku běžné. Detektivovi se zřídka dostane takového požehnání, aby mu případ přistál přímo na psací stůl vyřešený a zabalený jako pod stromeček.

První úspěch zaznamenal s panem Patelem. Hokynář se v recepci objevil na chlup přesně v jedenáct a byl ochoten jim pomoct, jako vždy.

„Buďte tak hodný a prohlédněte si tyhle snímky,“ vybídl jej Burns, když se usadili před čímsi, co vypadalo jako televize. Za jeho mládí ještě měla kriminálka fotky v tom, čemu tu říkali „rodinná alba“, v jednom či více objemných zásobnících na fotografie, v umělohmotných kapsičkách. Burns tomu stále dával přednost, protože svědek mohl listovat tam a zase zpět, dokud si nevybral. Teď to ale probíhalo elektronicky a tváře se objevovaly na obrazovce.

Pro začátek jich byla asi stovka a patřily k nim některé z „těžkých případů“, které policie v severovýchodním kvadrantu Londýna a okolí dobře znala. Ne že by jich víc než sto nebylo, zdaleka ne, ale Burns začal výběrem těch, které dobře znají tady v Doverském chládku. A z pana Vidžaje Patela se vyklubal všech detektivů ideál.

„Tenhle,“ prohlásil, když se na obrazovce objevilo číslo dvacet osm.

Dívali se na násilnický obličej, na němž se nemalá hloupost spojovala s nemenší zlovolností. Pořízek s vylepanou hlavou a kroužkem v uchu.

„Víte to jistě? Nikdy dřív jste ho neviděl? Nebyl třeba někdy u vás v obchodě?“

„Ne, tenhle ne. Zato je to ten, co dostal do nosu.“

Mark Price, stálo dole, a u toho identifikační číslo. U sedmdesát sedmičky našel pan Patel i druhého, toho s protáhlou bledou tváří a zplihlými vlasy, které po obou stranách visely k uším. Harry Cornish, Ani u jednoho svědek nezapochyboval a u žádného z ostatních obličejů se ani nezastavil na víc než na vteřinu. Burns přístroj vypnul. Z archivu mu dají na oba úplné složky.

„Až je najdu a zatknu, požádám vás, abyste přišel na identifikaci,“ prohlásil Burns. Majitel obchodu přikývl. Přijde.

„Teda šéfe.“ poznamenal Luke Skinner, když svědek odešel, „takovejch víc.“

Čekali, až jim počítač dodá kompletní údaje o Priceovi a Cornishovi, a Jack Burns zatím nakoukl za roh do služebny. Muž, kterého potřeboval, se hrbil nad stolem. Zase nějaké formuláře.

„Charlie, máš chvilku?“

Charlie Coulter byl pořád jen detektivem seržantem, i když byl starší než Burns a na Doverské si odkroutil už patnáct let. Co se týkalo místních lotrů, znal je do jednoho.

„Tihle dva?“ odfrkl si. „To je sběř, Jacku. Napodobeniny člověka. Nejsou místní, je to tak tři roky, co se sem přistěhovali. Dělají hlavně menší věci, na které není potřeba moc inteligence. Krádeže zavazadel, loupeže, krádeže v obchodech, rvačky, výtržnosti na fotbale. Plus pár ublížení na zdraví. Oba seděli. Co je s nima?“

„Tentokrát to je těžké ublížení na zdraví,“ vysvětlil Burns. „Včera zkopali jednoho staršího muže do bezvědomí. Máš jejich adresy?“

„Teď hned ne,“ pokrčil rameny Coulter. „Co vím, naposledy bydleli oba ve squatu někde kousek od High Road.“

„Takže ne v Grove?“

„Mám dojem, že ne. Obyčejně to není jejich flek. Museli být u někoho na návštěvě a kápnout na to náhodou.“

„Patří k nějakému gangu?“

„Kdepak. Dělají sami. Potloukají se spolu.“

„Gayové?“

„O tom nic nesvědčí. Podle všeho ne. Cornish měl na krku obvinění z pokusu o znásilnění. Ženy. Ale prošlo mu to. Rozmyslela si to. Nejspíš ji Price vyděsil.“

„Berou?“

„O tom nic nevím. Spíš chlastají. Specializují se na hospodské rvačky.“

V té chvíli Coulterovi zazvonil telefon a Burns ho nechal být. Naběhly jim složky, ze kterých se dozvěděli adresu. Burns zašel za svým nadřízeným, superintendantem Alanem Parfittem, a dostal to, co chtěl. Kolem druhé odpolední soudce podepsal povolení k prohlídce a dva policisté si ze zbrojnice vyzvedli zbraně. Tým doplnili na celkových deset Burns. Skinner a šest dalších, z toho jeden zkušený vyrážeč dveří.

Zásah proběhl ve tři. Dům byl starý a olezlý a byl určen k demolici, jen co stavební firma získá celou jejich řadu; prozatím jej zatloukli prkny a odřízli od všech sítí.

Oprýskané dveře vydržely jeden zkusmý úder, pak už odborník na vyrážení roztříštil zámek a oni se hrnuli nahoru po schodech. Dva vrahouni bydleli v prvním patře, ve dvou pokojích, které nikdy nestály za mnoho, ale teď se dopracovaly opravdu pozoruhodné odpornosti. Ani jeden z těch dvou nebyl doma. Dva ozbrojení policisté vrátili zbraně do pouzder a začalo se s prohlídkou.

Hledali cokoli a všechno. Peněženku, její obsah, šaty, boty… Nechovali se nijak obzvlášť ohleduplně. Už když přišli, byl to zaneřáděný squat, ale když odešli, ještě o hodně méně to připomínalo načančaný domov spořádané rodiny. Ukořistili však jen jednu jedinou věc. Za otrhanou starou pohovkou bylo nacpané srolované tričko, které mělo vepředu zaschlou krev. Dali je do sáčku a označili. Stejný osud potkal všechno další nalezené šatstvo. Pokud v laborce najdou vlákna nebo cokoli, co jistě pochází ze šatů oběti, dokážou tím, že ti dva grázlové byli na onom místě v onu dobu a že se kulhavého muže dotýkali.

Zatímco pátrací tým odváděl svou práci, Burns a Skinner si obešli ulici. Sousedi ty dva většinou znali jménem a ani jeden o nich nemluvil v dobrém, hlavně kvůli jejich zvyku hlučně si to přihasit domů nad ránem opilí, ale také nikdo nevěděl, kde asi tak v půli srpnového odpoledne jsou nebo by mohli být.

Po návratu na stanici se Jack Burns vrhl po telefonu. Požádal, aby po dvou hledaných bylo vyhlášeno všeobecné pátrání, pak absolvoval rychlý hovor, při němž položil jeden prostý dotaz doktoru Carlu Batemanovi, pohotovostnímu chirurgovi z Královské londýnské, a nato si obvolal pohotovostní oddělení tří dalších nemocnic. Kliku měl u lékaře z nemocnice na ulici Svaté Anny.

„A mám tě,“ rozkřikl se, ještě než odložil sluchátko. Dobrý detektiv má instinkt lovce, a když sbírá důkazy, těší se na pěkný nával adrenalinu. Oslovil seržanta Skinnera.

„Zajeď ke Svatý Anně. Na pohotovosti najdi doktora Melrose. Dostaň z něj úplné a podepsané prohlášení. Vem si s sebou kvůli identifikaci fotku Marka Price. Ofoť si záznamy o všech příjmech na úrazové ambulanci za včerejší odpoledne. A pak mi to všechno přines.“

„Co se stalo?“ zeptal se Skinner, který zachytil změnu atmosféry.

„Včera k nim přišel muž odpovídající popisu Marka Price a s rozbitým nosem. Doktor Melrose zjistil, že ho má zlomený nadvakrát. Až toho šmejda najdeme, bude mít ten nos narovnávaný a pořádně obvázaný. A Melrose nám ho napevno identifikuje.“

„Kdy to bylo, šéfe?“

„Hádej. Včera v pět odpoledne.“

„Tři hodiny po tom, co ji na Rajské třídě schytal. Tyhle dostaneme za katr.“

„Jasně, chlapče, myslím, že dostaneme. Tak tam skoč.“

Když byl Skinner pryč, zavolal Burnsovi seržant, který vedl tým POLSA. Zklamal jej. Do soumraku včerejšího dne po všech čtyřech prolezli a přehrabali každou píd sídliště. Vlezli do všech koutů a růžků, prohlédli všechny průchody a uličky, probrali všechny kousky skomírající trávy a všechny oslizlé kanály. Sebrali a vyprázdnili jediných pět odpadkových košů, které tam našli.

Získali sbírku použitých kondomů, špinavých jehel a mastných papírů od jídla, jaká je pro podobná místa obvyklá. Nenašli ale ani krev, ani peněženku.

Bída. Cornish si podle všeho strčil ukradenou peněženku do kapsy na dobu, kdy si bude moct kořist prohlédnout po libosti. Hotovost si vezme a utratí, zbytek někde zahodí, ovšem ne v Meadowdene Grove. A bydlí skoro kilometr odtud. To je lán země a je tam příliš veliká spousta odpadkových košů, příliš mnoho uliček a stavebních kontejnerů na suť. Může to být kdekoli. Ba dokonce to, svatá prostoto, může pořád ještě být u něj v kapse. Když se rozdávala chytrost, on i Price si přišli s dost malinkou lžičkou.

Co se Price týkalo, držel si asi tričko u nosu dost pevně, aby krev nekapala na dlažbu, a to dokud nebyl daleko od čtvrti. Ale i tak, jeden prvotřídní očitý svědek a důkaz o tom, že si tři hodiny po rvačce přišel se zlomeným nosem ke Svaté Anně, to není za jeden den špatný výsledek.

Potom zavolal doktoru Batemanovi. I od něj se dočkal mírného zklamání, ale nebylo to nic katastrofálního. A poslední hovor byl prostě skvělý. Zavolal mu detektiv seržant Coulter, který měl venku na ulicích víc svých čmuchalů než kdo jiný. A nějaký vyšeptalý hlas mu v telefonu řekl, že Cornish a Price hrají kulečník v jedné herně v Dalstonu.

Luke Skinner zrovna vcházel dovnitř, když se Burns hrnul dolů po schodech. Luke měl úplnou výpověď doktora Melrose, jasnou identifikaci a kopii seznamu příjmů, ve které Price uvedl své pravé jméno. Burns mu nakázal, ať důkazní materiál zamkne a jde za ním do auta.

Když policie dorazila na místo, oba raubíři ještě pořád hráli kulečník. Burns to provedl stručně a věcně. K jeho podpoře tu byla dodávka se čtyřmi uniformovanými policisty, kteří teď střežili všechny dveře. Ostatní hráči se jen dívali s oním účastným zájmem lidí, kteří nejsou v maléru a mohou pozorovat někoho, kdo je.

Price si Burnse měřil a prasečí očička měl lemovaná širokým pruhem lepicí pásky na kořeni nosu.

„Marku Prici, zatýkám vás pro podezření z vážného ublížení na zdraví, kterého jste se dopustil na neidentifikovaném dospělém muži zhruba ve dvě hodiny dvacet minut včera na Rajské třídě ve čtvrti Edmonton. Nemusíte vypovídat, ale pokud se nezmíníte o něčem, co by později u soudu mohlo svědčit ve váš prospěch, můžete tím poškodit svou obhajobu. Cokoli, co řeknete, může být použito proti vám.“

Price zděšeně střelil pohledem po Cornishovi, který v jejich dvojce očividně hrál roli myslitele. Cornish jen mírně potřásl hlavou.

„Jdi do piče, vole,“ utrousil Price. Otočili ho, nasadili mu želízka a odvedli ho. Dvě minuty poté za ním následoval Cornish. Oba naložili do dodávky k šesti strážníkům a malá kolona se vrátila na Doverskou.

Procedury, nic než procedury. Už cestou zpátky v autě požádal Burns, aby naléhavě povolali policejního lékaře. Jestli něco rozhodně nepotřeboval, tak aby později čelil obvinění z toho, že ke stavu pachatelova nosu přispěla policejní brutalita. Kromě toho chtěl mít vzorek krve, který porovná s krví na tričku. A jestli najdou na tričku i trošku krve oběti, bude hotovo.

Čekal, kdy mu přivezou vzorek krve muže ležícího v bezvědomí, ale ještě předtím jej čekalo zklamání z dotazu na stav jeho pravé pěsti.

Vypadalo to na dlouhou noc. K zatčení došlo ve čtvrt na osm. Má tedy čtyřiadvacet hodin, pak mu jeho šéf, superintendant, může dát dalších dvanáct, nebo soudce dalších čtyřiadvacet.

Protože zatčení provedl osobně, bude muset sepsat další hlášení, podepsat je a doložit svědectvími. Bude potřebovat prohlášení policejního lékaře, že oba zatčení byli v dost dobrém stavu, aby mohli být vyslýcháni. Dál bude potřebovat jejich oblečení do poslední nitky, obsah jejich kapes a vzorky krve.

Už když je vedli ven z kulečníkové herny do dodávky, Luke Skinner je sledoval jako ostříž a dával pozor, aby ani jeden z nich nic nevyhodil z kapes. Nemohli ale zabránit Cornishovi, aby řekl strážníkům, že chce právníka a že ho chce rychle. Bez něj neřekne ani slovo. To prohlášení nebylo určeno pro policisty, ale pro jeho přitroublého komplice. A Price to dobře a zcela pochopil.

Procedury trvaly přes hodinu. Smrákalo se. Policejní lékař odešel a zanechal jim prohlášení o zdravotním stavu dvou mužů, kteří mají být vyslechnuti, a o tom, jak to v okamžiku zatčení vypadalo s Priceho nosem.

Oba lotry zavřeli do oddělených cel a dali jim papírové kombinézy. Oba dostali šálek čaje a později dostanou ještě ohřáté jídlo z jídelny. Podle předpisů, všechno pěkně podle předpisů.

Burns zaskočil k Priceovi.

„Chci právního zástupce,“ prohlásil zatčený. „Jinak nic neříkám.“

S Cornishem to bylo totéž. Jen se usmíval a trval na právníkovi.

Službu jako policejní právní poradce měl pan Lou Slade. Vyrušili jej u večeře, ale trval na tom, že chce své klienty vidět, ještě než je zavřou na noc. Na Doverskou ulici dorazil chvilku před devátou. Seznámil se s oběma svými novými klienty a strávil s nimi hodinu o samotě v hovorně.

„Pane inspektore, jestli chcete, můžete v mé přítomnosti provést výslech,“ hlásil, když odtud vyšel. „Musím vám ale oznámit, že moji klienti nebudou vypovídat. Všechna obvinění popírají. Říkají, že v dotyčné době na dotyčném místě vůbec nebyli.“

Byl to zkušený právník a podobných případů už pár měl. Klienty prokoukl a nevěřil jim ani slovo, ale byla to jeho práce.

„Jak si přejete,“ pokrčil rameny Burns. „Máme ale proti nim velice silné důkazy a pracujeme úspěšně na dalších. Kdyby se chtěli přiznat, možná bych i uvěřil, že se oběť do hlavy udeřila po pádu na zem. Při jejich rejstřících by to hodilo… řekněme jen tak dva roky ve Ville.“

Burns ovšem věděl, že na hlavě raněného je více stop po kopnutí, a Slade věděl, že to ví.

„To mi trochu smrdí, pane Burnsi. A nezbaštím vám to. Jsou rozhodnuti zapírat. Všech důkazů, které máte, se budu dožadovat na základě ustanovení o povinné dostupnosti informací.“

„I na to v patřičné době dojde, pane Slade. A já zase časem budu potřebovat jejich prohlášení o alibi, jestli nějaké bude. Znáte přece pravidla stejně dobře jako já.“

„Jak dlouho je můžete zadržet?“ chtěl vědět Slade.

„Do sedmi patnácti zítra večer. Dvanáct hodin navíc od mého nadřízeného nebude stačit. Zítra asi kolem páté, při posledním odpoledním slyšení, budu téměř jistě požadovat od soudce prodloužení vazby.“

„Nebudu se proti tomu stavět,“ kývl Slade. Věděl, kdy nemá marnit čas a snahu. Ti dva grázlové přizabili člověka. Soud odklepne prodloužení vazby bez mrknutí oka. „Co se týče výslechu, předpokládám, že ačkoli na mou radu neřeknou nic, budete na něm trvat.“

„Obávám se, že ano.“

„Pak tedy, vzhledem k tomu, že oba taky občas chodíme domů, navrhuji devět hodin zítra dopoledne.“

Na tom se shodli. Slade jel domů. Price a Cornishe zavřeli přes noc. Burns si ještě jednou, naposledy zavolal. Když jej spojili do Královské londýnské, požádal o sestru sloužící na JIPu. Co kdyby raněný náhodou přišel k sobě?

Pozdě do noci pracoval i doktor Paul Willis. Operoval mladého motocyklistu, který se zřejmě pokoušel na svahu z Archway Hillu překonat rychlostní rekord. Neurochirurg udělal, co mohl, ale v duchu dával závodníkovi šance tak půl na půl, že se dožije příštího týdne. O tom, že volal Burns, se dozvěděl, až když sestra zavěsila.

Oněch čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy nasadili anestezii, už uplynulo. Doufal, že až její účinky odeznějí, dostaví se první příznaky probouzení. Než se vydal domů, zašel se na kulhavého pána podívat.

Žádná změna. Monitory ukazovaly, že srdce tepe pravidelně, ale krevní tlak byl pořád příliš vysoký, což je jeden z příznaků poškození mozku. I glasgowská stupnice ukazovala, že muž se stále potácí někde nad třemi z patnácti, a tedy je v hlubokém komatu.

„Vidím to ještě tak na šestatřicet hodin,“ řekl sestře. „Doufal jsem, že se tenhle víkend dostanu ven, ale zajdu se v sobotu ráno podívat. Leda kdyby do té doby jevil známky uzdravování. Pak bych nepřišel. Necháte tu prosím poznámku, aby mě informovali, kdyby se to s ním měnilo k lepšímu, a to ať už budu tady, nebo doma? Jestli nenastanou žádné změny do soboty do devíti ráno, budu chtít další sken. Objednejte mi ho, prosím.“

Druhý den skončil tím, že se Price a Cornish nacpali ohřátým jídlem a chrněli každý ve své cele v doverském chládku. Přepadený muž ležel připojený ke třem monitorovacím zařízením pod tlumeným modrým světlem a prodléval kdesi daleko, ve svém vnitřním světě.

Doktor Willis si na nějakou dobu vyhnal z hlavy všechny myšlenky na pacienty a ve svém elegantním domě na St. Johns Wood Terrace se podíval na starý spaghetti western s Clintem Eastwoodem. Detektiv seržant Luke Skinner přišel právě včas na rande s velice hezkou studentkou herectví z Hampstead School, se kterou se před měsícem seznámil v nacpaném baru po koncertě Beethovenovy hudby. O tom, jaký má vkus (myšlen Beethoven, ne dívky), se pro jistotu v jídelně doverského chládku s nikým moc nebavil.

Detektiv inspektor Jack Burns se vrátil do prázdného domu v Camden Townu, uklohnil si toust s pečenými fazolemi a zatoužil po tom, aby se už Jenny a kluci vrátili z dovolené. Odjeli do Salcombe v jejím rodném Devonu a on z duše litoval, že nemohl jet s nimi. Ten srpen, pomyslel si, ten mizernej srpen.

DEN TŘETÍ - ČTVRTEK

Výslech Price a Cornishe nebyl k ničemu. Nikoli vinou Jacka Burnse; ten byl obratný a zkušený vyslýchající. Jako prvního vzal Price, protože věděl, že je z těch dvou hloupější. Lou Slade se mlčky usadil vedle klienta a zkoušel to po dobrém a rozumně.

„Tak podívej. Marku, máme tě na lopatě. Jeden svědek to všechno viděl. Všechno. Od začátku do konce. A dosvědčí to.“

Počkal. Nic.

„Pro záznam: můj klient odmítá vypovídat,“ ucedil Slade.

„Taky tě praštil do nosu, Marku. Rozbil ti rypák. Žádný div, že ti ujely nervy. Proč to proboha takový starý pán udělal?“

Jen kdyby Price zašeptal „Nevím“ nebo třeba „Ten starej kokot“. To by u soudu stačilo. Jako přiznání, že byl na místě činu. Alibi by šlo do háje. Price poulil oči, ale mlčel.

„A pak je tu tvoje krev, Marku. Kapala ti z nosu. Máme vzorky, chlapče.“

Dal si pozor, aby neuvedl, že má krev jen z trička, ne z dlažby, ale také přímo nelhal. Price vyděšeně střelil pohledem po Sladeovi, který se také zatvářil znepokojeně. Právník dobře věděl, že pokud na zemi poblíž zbitého muže našli krev a analýza DNA prokáže, že patří Priceovi a nikomu jinému, nebude obrany. Na změnu obhajoby, pokud bude nutná, ale měl pořád dost času. Na základě ustanovení o povinné dostupnosti informací bude žádat, aby mu Burns odhalil všechno, co na Price má, a to dlouho před soudem. A tak jen zavrtěl hlavou a klient mlčel dál.

Burns se u obou zatčených snažil hodinu, jak uměl, a pak to sbalil.

„Budu muset požádat o prodloužení vazby,“ ohlásil Sladeovi, když Price a Cornishe zase odvedli do cel. „Ve čtyři dnes odpoledne?“

Slade přikývl. Bude tam, ale neřekne prakticky nic. K čemu taky.

„A zítra dopoledne na ulici Svaté Anny pořádám dvě předváděčky. Jestli mi svědci u obou identifikují podezřelé, podám trestní oznámení a pak i žádost o opětné vzetí do vyšetřovací vazby,“ dodal. Slade přikývl a odešel.

Právní poradce ex offo jel zpátky do své kanceláře a vůbec nepochyboval, že se jeho klientům zle povede. Burns dělá svou práci dobře; je pečlivý a důkladný, nedopouští se hloupých chyb, kterých by obhájce mohl využít. Kromě toho byl Slade v duchu přesvědčen, že jeho klienti jsou zaručeně vinni. Viděl jejich rejstřík a uvidí jej odpoledne i soudce. Ať už je ten neznámý svědek kdokoli, pokud je počestná osoba a bude trvat na svém, Price a Cornish nebudou vídat širé nebe hezky dlouho.

Před lety se identifikační předváděčky konaly na policejních stanicích. Podle nové metody bylo lepší mít identifikační prostory rozmístěné po celém městě. Ta nejbližší Doverskému chládku byla na ulici Svaté Anny, jen kousek od nemocnice, kde pracoval doktor Melrose a kde si Price nechal ošetřit nos. Bylo to účinnější. Všechny místnosti pro identifikaci měly pódia, osvětlení a zevnitř průhledná zrcadla, zpoza nichž mohli být zločinci rozpoznáni, aniž by hrozilo, že nějaký drsný chlapík svědka vyleká a přinutí jej radši mlčet. Byly tu k dispozici i seznamy telefonních čísel na muže a ženy různých velikostí a vzhledů, kteří byli s to přijít na „parádu“ na zavolání. Za to, že přijdou, stoupnou si do řady a pak zase odejdou, se dobrovolníkům platilo po patnácti librách. Burns požádal o dvě předváděčky na jedenáctou dopoledne následujícího dne a poskytl důkladné popisy svých vězňů.

Styk s médii, k nimž měl Burns hluboký odpor, dostal na starost Luke Skinner. Detektiv seržant v tom byl tak jako tak lepší. Policista se vzděláním z elitní školy, to je velice vzácný přírodní úkaz; z jeho uhlazenosti si sice v jídelně ostatní často utahovali, ale příležitostně to bylo velmi užitečné.

Všechny novinářské dotazy musely jít přes Scotland Yard, který měl celé oddělení pro styk s veřejností, a tam došla žádost jen o krátké prohlášení. Pořád to byl nepříliš zajímavý případ, ale kromě vážného ublížení na zdraví tu byl ještě fakt, že oběť je neznámé totožnosti. Skinnerovi ovšem působilo potíže, že nemá dobrý popis a už vůbec ne fotku, protože raněný byl s odulou hlavou zamotanou v obvazech prostě nepopsatelný.

A tak se Skinner jen pídil po někom, kdo v úterý odešel z domova či práce v okolí Tottenhamu či Edmontonu a pak jej už neviděli. Po muži, který výrazně kulhá, je mu mezi padesáti a pětapadesáti, má krátké šedé vlasy, je středně vysoký a středně urostlý. V srpnu je o novinky nouze; v médiích by se to mohlo ocitnout, ale nebude to nic velkého.

Byly tu ovšem jedny noviny, které by mohly té zprávě dát dost prostoru, a on na ně měl spojení. Poobědval se zpravodajem místního plátku jménem Edmontonský a Tottenhamský expres, který se zabýval stejným územím jako policejní stanice na Doverské. Novinář si udělal poznámky a slíbil, že zařídí, co jen půjde.

Občanské soudy si někdy dopřávají dlouhých letních prázdnin, ale síť trestních soudů nepřestává pracovat nikdy. Rukama jim projde přes devadesát případů porušení zákona a výkon spravedlnosti musí probíhat sedm dnů v týdnu a po celý rok. Většinu drobné práce provádějí soudci z lidu, kteří za práci nepobírají plat a berou ji jako občanskou povinnost. Starají se o masu drobnějších záležitostí - o dopravní přestupky, vydáváni zatykačů či příkazů k prohlídce, prodlužování řidičských průkazů, drobné krádeže, výtržnosti. A také vyřizují žádosti o prodloužení předběžného zadržení nebo vyšetřovací vazby. Moderním zvykem je, že za soudcovský stolec zasedne placený soudce, kvalifikovaný právník, teprve když se jedná o vážnější případ.

To odpoledne v soudní místnosti číslo tři na soudě v Highbury Corner úřadovali tři soudci z lidu, přičemž předsedou byl pan Henry Spellar, penzionovaný ředitel školy. Věc byla tak prostá, že zabrala jen pár vteřin.

Když bylo po všem, Price a Cornishe odvedli a zavezli zpátky na Doverskou. Burns šel na hlášení k superintendantu Parfittovi.

„Jak to jde, Jacku?“ zeptal se šéf celého vyšetřovacího oddělení policejní stanice na Doverské ulici.

„Bída, pane. Začalo to dobře a šlo to rychle, získali jsme vynikajícího svědka, který viděl všechno. Od začátku do konce. Počestný majitel obchodu naproti přes ulici. Spořádaný občan. S identifikací nezaváhal a byl ochoten svědčit. Ale nemám tu peněženku, co vzali oběti. A taky mi schází jasný důkaz, který by Price a Cornishe usvědčil, že byli na tom místě v tu dobu. Price má zlomený nos a mám svědectví, že mu ho ošetřili u Svaté Anny jen tři hodiny po činu. Dokonale to souhlasí s očitým svědectvím.“

„Tak co tě drží?“

„Potřebuju tu peněženku, ta dokáže, že v tom ti grázlové jeli; potřebuju, aby si ve forenzním pospíšili, a rád bych taky identifikoval oběť. Pořád je to MDN.“

„Podáš na ně žalobu?“

„Jestli je zítra na parádě pan Patel pozná, tak ano, pane. Tohle jim nesmí projít. Oba jsou vinni, to je jasná věc.“

Alan Parfitt přikývl.

„Tak dobře, Jacku. Zkusím laborku popohnat. Průběžně mě a šéfa informuj.“

Nad Královskou londýnskou se už zase stmívalo, ale muž ležící na JIPu to neviděl. Od jeho operace uběhlo osmačtyřicet hodin; účinky anestetika dávno pominuly, ale on ani nemrkl. Pořád byl někde hluboko ve vlastním světě.

DEN ČTVRTÝ - PÁTEK

V novinách dali Luku Skinnerovi docela velký prostor. Článek byl druhý nejvýznamnější na titulní straně. Kdo je neznámý kulhající muž? ptá se policie. Tak zněl titulek. Pak následoval popis napadení a poznámka o dvou místních, kteří „pomáhají policii při vyšetřování“. Tenhle často užívaný výraz je z rodu těch z lékařských zpráv pro tisk, v nichž se stav lidí, co mají smrt na jazyku, popisuje jako „stabilizovaný“. Znamená to pravý opak a každý to ví.

Reportér podal dobrý popis oběti, popsal mužovu výšku a postavu, šedé vlasy a výmluvné kulhání, načež text zakončil výzvou vyvedenou verzálkami: „NESPATŘIL NĚKDO ONOHO KULHAVÉHO MUŽE?“ Detektiv seržant Skinner si jeden výtisk vzal a odnesl do jídelny ke snídani. Potěšilo ho, nakolik se tomu věnují. Drobná poznámka po straně se zmiňovala o tom, že obnovili vazbu podezřelých na dalších čtyřiadvacet hodin.

V jedenáct odvezli Price a Cornishe dodávkou do identifikační místnosti na ulici Svaté Anny. Po chvíli tam dorazili Burns a Skinner s panem Patelem. Předváděčky byly dvě a při každé bylo s podezřelým osm dalších, zhruba tělesně podobných mužů. Vzhledem ke stavu Priceova nosu nechali i ostatním osmi statným mužům z jeho skupiny zalepit kořen nosu páskou.

Pan Patel nezaváhal. Ve dvaceti minutách jistě identifikoval oba muže a znovu potvrdil, že dosvědčí to, co už vypověděl. Burnse to potěšilo. Ani jeden raubíř ho neviděl a ani jeden nepatří k nějakému gangu. Při troše štěstí jim pana Patela nikdo nevyleká a neodradí.

Odvezli jej zpátky do obchodu. Dobrovolníky vyplatili a propustili. Price a Cornishe vrátili do cel, kde jim chtěl Burns po návratu formálně oznámit podání žaloby.

Zrovna se Skinnerem vcházeli na stanici a chystali se to udělat, když na ně zavolal seržant od příjmu.

„Jacku, někdo tě volal.“ Nakoukl do záznamníku. „Slečna Armitageová. Květinářka.“

Burns nechápal. Žádné květiny si neobjednal. Ovšem příští týden se vrací Jenny. Kytice by mohla přispět k vytvoření pěkné atmosféry. Dobrý nápad.

„Šlo o toho kulhavého,“ dodal seržant. Burns si vzal adresu a se Skinnerem se vrátili do auta.

Slečny Armitageovy, postarší sestry a navíc dvojčata, vedly menší květinářství na Upper High Road. Polovinu zboží měly uvnitř obchodu, druhou vystavenou na chodníku. Tady květiny bojovaly o život s valícími se mraky zplodin z kamionů ženoucích se na jih k Highbury nebo na sever k průmyslovým zónám.

„Mohl by to být on,“ prohlašovala slečna Verity Armitageová. „Mám dojem, že popis odpovídá. Říkal jste přece v úterý dopoledne, že ano?“

Detektiv inspektor Burns ji ujistil, že úterní dopoledne odpovídá skvěle.

„Koupil si kytici. Ne moc drahou, vlastně spíš tu nejlevnější v obchodě. Kopretiny, mám dojem, že sedm. Podle vzhledu myslím, že neměl moc peněz, chudák stará. A v novinách psali, že ho zranili.“

„Vážně zranili, slečno. Není s to mluvit. Je v bezvědomí. Jak platil?“

„Jak? Hotově.“

„Mincemi z kapes u kalhot?“

„Ne. Pětilibrovou bankovkou. Vyndal ji z peněženky. Vzpomínám si, že mu upadla a já jsem ji kvůli té jeho noze zvedla za něj.“

„Co to bylo za peněženku?“

„Levná. Z umělé kůže. Černá. Pak jsem mu ji vrátila.“

„Všimla jste si, kam si ji dal?“

„Do kapsy. Do vnitřní kapsy u saka.“

„Můžete mi ukázat, jak vypadá taková kytička kopretin?“

Naobědvali se v jídelně na Doverské. Burns se mračil a byl zklamaný. Kdyby platil kartou, nechal by záznam; měli by jméno a od firmy by dostali adresu nebo číslo účtu. Prostě něco. Ale hotově…

„Co bys asi tak odpoledne v srpnu dělal s pugétem?“ zeptal se Skinnera.

„Nesl bych ho holce? Nebo matce?“

Oba odstrčili talíře a kabonili se do sklenic s pivem.

„Promiňte, pane…“ Hlas zněl stydlivě a ozýval se z místa o kousek dál u dlouhého stolu. Patřil policistce, hodně mladé, která k nim sotva přišla ze školy. Jack Burns se po ní podíval.

„Hm?“

„Jenom mě něco napadlo. Mluvíte o tom kulhavém muži?“

„Ano. A dobrý nápad bych potřeboval. Tak co to je?“

Celá zrůžověla. Málokdy se stává, aby takový zelenáč rušil v úvahách detektiva inspektora.

„Tam, kde byl, pane, mohl jít na High Road, to je tak půl kilometru. Staví tam autobusy. A půl kilometru za ním je zase hřbitov.“

Burns odložil sklenici.

„Co teď máte na práci?“ zeptal se dívky.

„Třídím karty, pane.“

„To počká. Zajedeme se podívat na hřbitov. Pojďte.“

Jako obyčejně řídil Skinner. Mladá policistka, která byla odtud ze čtvrti, mu ukazovala cestu. Hřbitov byl veliký, se stovkami hrobů vyrovnanými v řadách. Patřil městské čtvrti a byl mizerně udržovaný. Začali v rohu a probírali každý jednu řadu náhrobků. Trvalo to skoro hodinu. Hrob našla dívka.

Květiny byly samozřejmě zaschlé, ale byly to kopretiny; zmíraly ve sklenici od džemu plné zatuchlé vody. Na náhrobku stálo, že ukrývá pozemské ostatky Mavis June Hallové. Bylo tam datum narození, datum úmrtí a písmena RIP. Zemřela před dvaceti lety a tehdy jí bylo přes sedmdesát.

„Koukněte na to datum narození, šéfe. Srpen 1906. Minulé úterý měla narozeniny.“

„Kdo ale sakra byl ten kulhavý?“

„Asi její syn.“

„Třeba. Takže by se mohl jmenovat Hall,“ utrousil Burns.

Cestou zpátky se stavili v květinářství sester Armitageových a slečna Verity téměř jistě potvrdila, že květiny jsou od ní. Když se vrátili na Doverskou, přeptal se Burns na jméno Hall v oddělení pohřešovaných. Měli tři, ale dvě byly Hallové a jedno bylo dítě.

„Někdo ho sakra znát musel. Proč nehlásili, že zmizel?“ zuřil Burns. Jedno ubíjející zklamání po druhém.

Hezká a chytrá mladá policistka se vrátila do archivu. Burns a Skinner zašli do cel a formálně oznámili Priceovi a Cornishovi, že jsou obviněni z těžkého ublížení na zdraví, kterého se měli dopustit na muži neznámé totožnosti. Patnáct minut před čtvrtou vyrazili na Highbury Corner a hlavní tajemník soudu jim výjimečně na poslední chvíli vyšetřil místečko v jednacím pořádku. Tentokrát se dva lotrasové na Doverskou nevrátí. Burns měl v úmyslu svěřit je na týden skutečnému vězení, nejspíš do Pentonville, kterému se tady říkávalo zkráceně „Ville“.

U soudu to tentokrát vypadalo jinak. Šli do čísla jedna, kde ohrádka pro obžalované není v rohu, ale uprostřed, proti soudci. A soudil je tentokrát placený úředník, jmenovitě zkušený a kvalifikovaný pan soudce Jonathan Stein.

Price a Cornish znovu dorazili policejní dodávkou, ale venku už na ně čekalo jiné auto se znaky Královské správy věznic, které je odveze. Pan Lou Slade seděl u svého stolu proti soudci, za KVP podávala žádost o vazbu mladá právnička.

Před lety si policie vedla své žaloby celým systémem soudů sama a mnozí pamětníci tvrdí, že to bylo lepší. Nyní už ale dlouho má žalobu na starosti od první instance až po poslední projednávání, pokud k nějakému dojde, jediná instituce. Královská veřejná prokuratura. K jejím úkolům patří zvážit, jestli policií přichystaný případ má reálnou šanci, aby se před soudcem a porotou domohl odsuzujícího rozsudku. Pokud KVP soudí, že nemá, žaloba je stažena. Nejeden otrávený detektiv, který dlouho a těžce pracoval proti skutečnému zločinci, načež mu žalobu stáhnou, už usoudil, že zkratka té instituce znamená spíš Kriminálníkům Velice Pomáháme. Vztah prokuratury s policií není vždycky ideální.

Náramná potíž s KVP je v tom, že je nedofinancovaná, přetížená a její zaměstnanci mají bídné platy. Jak se dá předvídat, výsledkem je, že je někdy brána jen jako odrazový můstek pro mladé a nezkušené, než si najdou místo v soukromé advokacii a začnou se zabývat něčím lepším.

Slečna Prabani Sundaranová byla velice chytrá a velice hezká a její rodiče, narození na Srí Lance, se v ní viděli. Byl to její první větší případ. To by ale neměl být problém.

Obnovit vazbu bude pouhá formalita. Pan Stein ani náhodou nepustí Price a Cornishe na kauci. Jejich trestní rejstřík, to je přehlídka násilností, a navíc je má přímo před sebou. Vazbu může prodloužit jen o týden, takže to bude muset zopakovat ještě mnohokrát, než bude vybrán a schválen obhájce a připravena obhajoba. Teprve pak předloží prokuratura veškerý důkazní materiál a soudce pošle ty dva před porotní trestní soud. To už bude slečna Sundaranová jen k ruce samotnému státnímu radovi, dokonce možná i královskému radovi, kterého KVP vyšle, aby se pokusil dosáhnout odsouzení. Ona sama nemusí dělat mnoho, jen dodržet všechny procedury… a nic než procedury.

Pan Stein na ni kývl a ona povstala a z poznámek přečetla stručné shrnutí obžaloby. Povstal Slade.

„Moji klienti popírají obžalobu a v patřičnou dobu předstoupí s úplnou obhajobou,“ prohlásil.

„Požadujeme týdenní prodloužení vazby, pane.“ oznámila slečna Sundaranová.

„Pane Slade?“ Soudce se ptal, jestli má pan Slade v úmyslu požádat o propuštění na kauci. Slade zavrtěl hlavou. Pan Stein jej odměnil mrazivým úsměvem.

„Velmi rozumné. Vazba prodloužena o týden. Odkládám…,“ zamžoural na oba právníky přes poloviční brýle. „Odkládám slyšení na příští pátek dopoledne.“

Všichni u soudu velice dobře věděli, co tím myslí: za týden obdrží další žádost o prodloužení vazby, vyhoví jí, a tak to bude pokračovat, dokud žaloba i obhajoba nebudou připraveny stanout před trestním soudem.

Price a Cornish, stále s želízky na rukou, ale teď už doprovázeni vězeňskými dozorci, zmizeli kdesi v podpalubí a cestovali kamsi k Ville. Pan Slade se vrátil k sobě do kanceláře a věděl, že do pondělka dostane odpověď na svou žádost o bezplatnou právní pomoc. Jeho klienti evidentně nemají čím za obhajobu zaplatit, a tak se jim bude muset snažit najít obhájce z některé ze čtyř právnických kolejí v Londýně, který to vezme i za ty drobné od státu. Už měl v pácu pár soudních kanceláří, jejichž všemocní hlavní tajemníci by to mohli zvážit, ale i tak věděl, že bude nejspíš třeba buď nějakého zelenáče, co sotva vyšel ze školy a potřebuje nabrat zkušenosti, anebo starého páprdu, kterému přijde vhod i ten nízký honorář. Svět je stále víc plný násilí a kvůli jednomu těžkému ublížení na zdraví se nezboří.

Jack Burns se vrátil na Doverskou. Stůl měl zavalený. Pořád měl práce nad hlavu a utíkala mu. Hodně toho k dořešení zbývalo i v případě kulhavého muže.

DEN PÁTÝ - SOBOTA

Doktor Paul Willis přišel v sobotu v devět po ránu, jak slíbil. Stav jeho pacienta se nezměnil a jemu to začínalo dělat těžkou hlavu. Rychle pořídili nový sken a chirurg si jeho výsledky pečlivě prohlížel.

Pokračující koma rozhodně nemohl mít na svědomí nějaký nový hematom. Z cév, které podvázal, určitě krev netekla. Na mozek netlačí žádná krev. Rychle zaujal celé své místo v lebce a nabyl obvyklých rozměrů. Nevzniklo žádné nové krvácení, které by vyvolalo tlak na jiném místě.

Nitrolebeční tlak nicméně zůstával pořád příliš vysoký a s krevním tlakem to bylo stejné. Začínal se bát toho, co je noční můrou každého neurochirurga. Pokud došlo následkem kopanců k výraznému a rozšířenému axonálnímu narušení, nepozná to, ani na skenu ne. A pokud by byl nenapravitelně poškozen mozkový kmen nebo kortex, zůstane pacient v trvalém vegetativním stavu, dokud nevypnou přístroje udržující životní funkce - nebo dokud prostě nezemře. Rozhodl se, že po víkendu nechá vyšetřit mozkový kmen. Jeho žena se ohromně těšila na víkendový oběd v Oxfordshiru s manželi, se kterými se seznámili na Korfu, a čeká na něj dole v autě. Znovu se podíval na pacienta a odešel.

Aduové vybíhali z mrtvého úhlu vedle staré kamenné pevnosti a byly jich desítky. Už je v téhle kruté a utajené válce viděl předtím, to když byl na obhlídce s družstvem B, ale tehdy se jen rýsovali proti temně šedohnědým pahorkům jako vzdálené postavičky a ukazovali se po jednom po dvou. Zato tohle je nefalšovaný hromadný útok a ti fanatičtí hajzlové se hemží všude.

Jich bylo jenom deset, on a jeho kamarádi; kromě toho asi padesátka různých askanú ze severu, pár místních policajtů a nějací ti branci, necvičeni a vztekle naslepo střílející firgové. V jeho jednotce byli dva Ruperti, dva seržanti, jeden svobodník a čtyři vojíni. Už teď odhadl počet aduů na více než dvě stovky, blížili se ze všech stran.

Ležel přitisknutý ke střeše BATTovny, jak vždycky říkali domu, kde se jednotka usídlila, vyhlížel přes hledí samopalu a sundal tři aduy dřív, než jim mohlo dojít, odkud palba přichází. Nic divného, protože hluk od houfnic, děl i ručních zbraní na chvíli neustával.

Nebýt jediného výstřelu, který padl, když se vzbouřenci asi před hodinou přehnali přes postavení předsunuté hlídky na Džebel Ali, bývalo by už bylo po nich. Takhle dostali pár minut na to, aby zaujali pozice dřív, než se k drátěným překážkám dožene první vlna útočníků. Ale i tak prostá početní převaha měnila situaci z bídné ve zcela zoufalou.

Spatřil, jak dole na hlinité cestě, která tu hrála roli hlavní ulice, leží tváři dolů tělo jednoho z askariů. Kapitán Mike se ještě stále snažil přeběhnout ty čtyři stovky metrů mezi ním a místem, kde svobodník Labalaba, nehorázně odvážný Fidžijec s ustřelenou půlkou čelisti, pálil z obstarožního pětadvacetilibrového polního děla přes nekrytá obranná postavení z vražedné blízkosti do blížících se řad kmenových válečníků.

Zpoza dragounské pevnosti po jeho pravici se vynořily dvě hlavy v kefijích, a tak je obě sestřelil. Po jeho levici se zpoza pozvolného vrchu vynořily tři další. Pokoušejí se na otevřeném terénu dostat krčícího se a uhýbajícího kapitána. Věnoval jim zbytek zásobníku, jednoho zastřelil a zbylé dva zahnal.

Převalil se na záda, že vymění zásobník, a nad hlavou mu přeletěla kurevsky velká raketa z tarasnice Car Gustav. Půl metru níž a byla by z něj sekaná do hamburgeru. Zpod stropních trámů, na kterých ležel, slyšel svého vlastního Ruperta, jak volá vysílačkou na základnu a dožaduje se, aby nasrali na nízkou oblačnost a poslali na nálet Strikemastery. S novým zásobníkem zaměřil další dva aduy na otevřeném terénu a sundal je dřív, než mohli dostat kapitána Mika, který i se zdravotníkem Tobinem ve chviličce zmizel v zákopu pro dělo, aby se pokusili pomoct oběma Fidžijcům.

Tehdy to nemohl vědět, dozvěděl se to až později, ale nebojácný Labalaba tou dobou dostal druhý zásah a tentokrát kulka prošla čelem a zabila jej; nevěděl ani, že Tobin byl smrtelně raněn chvilku poté, co sešil vojína Tiho, který dostal tři kulky, ale kupodivu byl stále naživu. Se štěstím se mu podařilo najít teroristu s tarasnicí, který ho právě málem zabil. Adu se krčil mezi dvěma pytli s pískem kousek vedle rozervané a děravé linie obrany z ostnatých drátů. Velice přesně mu poslal jednu pěknou sedm dvaašedesátku s mědiniklovým pláštěm z výzbroje NATO přímo skrz krk. Car Gustav zmlkl, ale dál se ozývaly ohlušující výbuchy ze dvou houfnic a jednoho zbývajícího bezzákluzového pětasedmdesátimilimetrového děla, které aduové používali.

Nakonec přece jen přiletěly Strikemastery, přehnaly se od moře pod mraky ve výšce snad jen třicet metrů. Bomby a střely z kulometů konečně zlomily vůli aduů útočit dál. Útok zakolísal a pak se rozpadl. Začali utíkat a odnášeli s sebou raněné i většinu mrtvých. Později zjistil, že on a jeho kamarádi odrazili něco mezi třemi a čtyřmi stovkami útočníků a asi stovku z nich poslali do ráje.

Ležel na střeše, palba utichala, on se úlevou rozesmál a napadlo ho, co by mu teď asi řekla tetička May.

Kulhavý pán na JIPu Královské londýnské nemocnice byl stále kdesi velmi, velmi daleko.

DEN ŠESTÝ - NEDĚLE

Jack Burns měl rád prostá potěšení a jedním z nich bylo, že si v neděli ráno přispí. Dneska mu to nemělo být dopřáno. Telefon zazvonil ve čtvrt na osm. Volal seržant, který měl službu na Doverské na příjmu.

„Zrovna sem přišel jeden pán, kterej ráno chodí venčit psa,“ hlásil seržant.

Burns malátně přemýšlel, jak dlouho by mu při troše upřímné snahy trvalo, než seržanta uškrtí.

„Má s sebou peněženku,‘’ pokračoval policista. „Že prej ji jeho pes našel na skládce asi půl kilometru od toho sídliště.“

Burns byl vmžiku vzhůru. „Levná, z umělé kůže, černá.“

„Vy jste ji už viděl?“

„Zadržte ho. Nenechte ho odejít. Jsem tam za dvacet minut.“

Majitelem psa byl důchodce, pan Robert Whittaker, rovný jako pravítko a upravený, seděl v jedné hovorně a držel ve dlaních šálek čaje.

Pan Whittakerjim poskytl výpověd, podepsal ji a odešel. Burns povolal tým POLSA a jeho nabručeného vedoucího požádal, ať prohledá píď po pídi půl akru skládky. Do večera chce mít hlášení. Nepršelo už čtyři dny, ale mraky jsou ztěžklé a šedivé; nechtěl, aby se cokoli, co snad z peněženky vypadlo, deštěm úplně rozmočilo.

Konečně si šrajtofli prohlédl. Viděl mělké důlky od psích zubů a trošku psích slin. Co jiného by mu tak mohla říct? Pinzetou ji přenesl do umělohmotného sáčku na důkazy a zavolal na oddělení otisků prstů. Ano, vím, že je neděle, opakoval jim stále znovu, ale jde o naléhavou záležitost.

Pátrací přes den přeložili do osmi kontejnerů svinstvo ze smetiště a uschlého trávníku podél Mandelovy ulice a jeho zkoumání trvalo do tmy.

Nenašli ale nic, co by mohlo pocházet z peněženky; ta, jak hlásil už pan Whittaker a jak mohl Burns jen potvrdit, byla naprosto prázdná.

DEN SEDMÝ - PONDĚLÍ

Ležel schoulený a vystrašený v téměř úplné tmě, jediné tlumené noční světlo poblikávalo na konci místnosti a vrhalo na strop podivné pohybující se stíny. Slyšel, jak v ložnici sirotčince ostatní chlapci mluví ze spaní, občas se ozvalo i zaúpění někoho, komu se zdál zlý sen. Teď, když maminka a tatínek už nebyli, nevěděl, kam se poděje a co s ním bude. Věděl jen, že se v tomhle novém prostředí cítí sám a bojí se.

Možná i zadřímal, ale zase se probudil, jen co se otevřely dveře a z chodby do ložnice se položil obdélník světla. A pak už se k němu skláněla, šetrně mu přitahovala blíž k tělu přikrývku a shrnovala mu propocené vlasy z obličeje.

„Jen klid, klid, hošíčku. Ještě nespíš? Pěkně usni jako hodný chlapec. Bůh i andělé se o tebe budou starat až do rána - a pak se k tobě tetička May vrátí.“

Nechal se ukonejšit a sklouzl zase zpátky do vlekoucí se, vlahé temnoty bez konce.

Volal mu službu konající lékař z JIPu v Královské londýnské. Zkoušel to i na Doverskou, ale Burns už předtím nechal na JIPu pro naléhavé případy své číslo domů.

„Detektiv inspektor Burns? Královská londýnská. Je mi líto, ale musím vám oznámit, že ten pacient, o kterého jste se zajímal - ano, ten neznámý na intenzivce… zemřel dnes ráno v šest deset.“

Jack Burns položil sluchátko; čeká ho další nabitý den. Vyšetřuje teď vraždu. Aspoň se případ dostane výš na žebříčku priorit. Dojde k pitvě a on se jí bude muset zúčastnit. Ta dvě zvířata budou muset přivézt z Ville zpátky a změnit žalobu.

To znamená, že bude třeba informovat tajemníka soudu a také obhájce Lou Sladea. Procedury, další a další procedury, ale je třeba je provést a provést správně. Ani nápad, že by se Price a Cornish dostali ven jen proto, že nějaký vyčuraný právník najde v postupu formální závadu. Burns chtěl, aby ti dva zůstali za zdmi z šedého kamene ještě roky a roky.

Královská londýnská má vlastní malou márnici s pitevnou, a tak pitva proběhla tady, hned v poledne. Prováděl ji patolog ministerstva vnitra, pan Laurence Hamilton.

Soudní lékaři jsou prazvláštní ptáčci, aspoň takového názoru se v duchu držel Burns. Jejich práce ho znechucovala. Někteří byli jiskřivě rozverní a při rozřezávání a porcování mrtvého těla na kousky se oddávali zábavné konverzaci. Jiní zase byli profesorštější, svým nálezům se věnovali s chlapeckým nadšením, asi jako když lepidopterolog chytí úžasného a dosud neznámého motýla. Další byli zarputilí a mluvili jednoslabičně. Doktor Hamilton patřil k prvnímu druhu. Co se jej týkalo, život ani nemohl být lepší a jeho práce úžasnější.

Jack Burns už za svou profesní dráhu pěkných pár pitev zažil, ale i tak se mu z pachu éteru a formaldehydu skoro vždycky dělalo zle. Když se kotouč pilky zakousl do lebky, uhnul pohledem a začal si prohlížet tabule na stěnách.

„Bože na nebi, toho tedy zmlátili,“ utrousil Hamilton, když si prohlíželi bledé a podlitinami pokryté tělo ležící obličejem vzhůru na pitevním stole.

„Ukopali ho k smrti. Minulé úterý,“ odtušil Burns. „Jen mu trvalo šest dnů, než umřel.“

„Naneštěstí nemůžete čekat, že jako výsledek pitvy vám tam napíšu: smrt nastala v důsledku ukopání,“ prohlásil žoviálně Hamilton. Začal řezat a diktoval nález sálové sestře; ta držela mikrofon napojený na magnetofon a s ním v ruce obcházela za patologem kolem stolu.

Trvalo to dobře hodinu. Poškozeni bylo hodně, nějakou dobu strávil doktor Hamilton u starého zranění, kdysi dávno roztříštěného pravého femuru a kyčle, které měl muž pospojované kovovými hřeby, takže byl odsouzen do smrti kulhat.

„To vypadá, jako by ho srazil náklaďák,“ utrousil Hamilton. „Příšerné poranění.“ Ukázal na jizvy v místech, kde pokožkou pronikly zpřelámané kosti, i na tu rovnější tam, kde chirurg pořídil otvor, aby se dostal k poranění.

Všechno ostatní, a nebylo toho málo, pocházelo z minulého úterý; rozdrcená levá ruka, kterou přišlápli ke dlažbě, vyražené přední zuby, tři zlomená žebra, zlomená lícní kost. Burns se podíval na pravou pěst, ale doktor Bateman měl pravdu. Žádné poranění. Podivné.

„Příčina smrti?“ zeptal se posléze.

„Všechno budete mít v oficiální zprávě, pane Burnsi.“ No jistě. A kromě toho bude významným svědkem obžaloby u soudu. „Mezi námi to ale bylo masivní axonální poškození mozku. Neurochirurg udělal, co se dalo, ale tohle vidět nemohl. Nepozná se to ani na skenu. A k tomu všeobecný šok způsobený mnohočetnými poraněními, která jednotlivě neohrožovala jeho život, ale jejichž účinek se sečetl. Dám ho zase dohromady… kvůli příbuzným. Má nějaké příbuzné?“

„Nevím,“ zavrčel Burns. „Já ani nevím, kdo to je.“

Celé odpoledne si vyřizoval formality na zítřek; jednal s tajemníkem soudu a s věznicí v Pentonville. Lou Slade vyjádřil patřičnou lítost. Poslali mu povolení sehnat bezplatnou právní pomoc a on se celé dopoledne pokoušel najít obhájce, který případ vezme. Stejně jako Burns byl až po uši v srpnovém syndromu: půlku z lidí, které obvolával, nezastihl. Když jde o vraždu, aspoň o to bude větší zájem. Všechno zlé je pro něco dobré.

„Stejně je musím hájit,“ prohlásil.

„Tak se aspoň moc nesnažte, pane Slade,“ odsekl Burns a položil telefon.

Odpoledne si přichystalo špatnou zprávu, ale ta byla přehlušena jednou dobrou zprávou. Ve forenzním si díky tomu, že je superintendant Parfitt popohnal, přispíšili a dodali výsledky. V krvi a vzorcích vláken z Priceho a Cornishových šatů nebylo nic, co by je přímo spojilo se zavražděným. Krev na tričku byla z jednoho jediného zdroje a tím byl jeho majitel, Price.

Burns to vzal filozoficky. Kdyby se rvali tělo na tělo, přešly by stopy vláken z jedné látky na druhou. Price a Cornish byli příliš pitomí, než aby věděli, jak pozoruhodný pokrok udělaly forenzní technologie za posledních dvacet let. Dneska se používají důkazy, o kterých se v dobách, kdy Burns jako uniformovaný polda šlapal v Paigntonu, nikomu ani nezdálo.

Jenomže kulhavého muže srazili na zem ranou a kopancem do podkolení. A jak tak ležel, bušily do něj jen špičky bot, a když Priceovy a Cornishovy boty po čtyřiadvaceti hodinách získali, byly oklepané a zaprášené po dalším dnu nošení, takže na nich nenašli nic, co by u soudu obstálo.

Všechno mu to ale vynahradil hovor s oddělením otisků. Kromě psích slin se našly i tři sady otisků. Jedny odpovídaly otiskům mrtvého, který tedy jasně byl majitelem peněženky. Druhá sada patřila panu Whittakerovi, který po výpovědi souhlasil s tím, aby mu je odebrali. Ta třetí patřila Harrymu Cornishovi. Burns byl tak nadšen, že se sluchátkem v ruce vstal.

„A je to jisté? Žádná mýlka?“

„Jacku, k dokonalé shodě potřebuju šestnáct shodných prvků. Našel jsem jich jedenadvacet. Je to na víc než na sto procent.“

I technik z oddělení otisků bude klíčovým svědkem u soudu. Burns mu poděkoval a odložil telefon.

„A mám tě, šmejde,“ ohlásil kytce v květináči.

Zbýval ale ještě jeden problém, který ho trápil. Kdo je zavražděný? Co jej přivedlo do Edmontonu? Zašel sem, jen aby položil levnou kytičku na hrob dávno zesnulé ženy? Měl příbuzné, kteří třeba jsou na prázdninách někde u moře, jako je jeho Jenny? Měl práci a kolegy? Proč si nikdo nevšiml, že zmizel? Jak to, že Priceovi zasadil tak tvrdou ránu na kořen nosu, a přece si neporanil klouby? A proč se vůbec bránil, kvůli mizerné peněžence s pár bankovkami?

S nápadem přišel Luke Skinner.

„Co ten první strážník, který přijel na místo činu? Skláněl se k němu a viděl mu do tváře dřív, než začala opuchat. A ten první saniťák, co ho ošetřoval na chodníku a v sanitce? Kdybychom je vzali oba dva a nechali udělat portrét…“

Burns si našel přes Londýnskou sanitní službu zdravotníka; když se muž doslechl, že jeho pacient zemřel, kývl, že jim pomůže. Druhý den měl ranní, ale po druhé odpoledne skončí a rád jim věnuje trochu času.

Policista byl u nich na Doverské a našli ho prostě v rozpisu služeb a hlášení o události. Obratný policejní kreslíř ze Scotland Yardu jim slíbil, že nazítří ve dvě přijde.

Burns zakončil pracovní den dlouhou taktickou poradou s Alanem Parfittem. Vedoucí detektivů si prohlédl všechen důkazní materiál, který mu Burns předložil, a nakonec kývl.

„Myslím, že tohle uhrajeme, pane. Máme svědectví pana Patela, ten taky oba identifikoval, pak ten zlomený nos, který tři hodiny na to ošetřoval doktor Melrose, a tu peněženku. Můžeme je dostat na doživotí.“

„Ano, myslím, že můžeme,“ souhlasil Parfitt. „Podpořím tě. Zítra se sejdu s jedním hlavounem na prokuratuře a podaří se mi ho zřejmě přesvědčit, že tenhle případ by před soud jít měl.“

Výpovědi, výpovědi a zase výpovědi. Složka už byla tlustá na tři prsty. A to ještě nedošly kompletní zprávy o pitvě a z oddělení otisků prstů, ty je k tomu potřeba přidat. Oba detektivové se shodli, že tomuhle případu je nutno dát zelenou, a Parfitt nepochyboval, že o tomtéž přesvědčí i prokuraturu.

DEN OSMÝ - ÚTERÝ

Price a Cornish se vrátili k ohrádce v soudní místnosti č. l u soudu na Highbury Corner druhý den. Předsedal pan Stein. Korunu zastupovala slečna Sundaranová a její rodiče za skleněnou stěnou oddělující prostor pro veřejnost hrdostí jen zářili, protože to byl její první případ vraždy. Pan Slade se tvářil poněkud pochmurně.

Pan Stein řídil jednání stručně a efektivně. Tajemník přečetl nové obvinění, z vraždy, pak povstal pan Slade a znovu prohlásil, že jeho klienti obvinění popírají a vyhrazují si právo obhajoby. Pan Stein nakrčil obočí na slečnu Sundaranovou, která požádala o další týdenní prodloužení vazby.

„Pane Slade?“ nadhodil.

„Nežádám o kauci, pane.“

„Pak vám prodloužení schvaluji, slečno Sundaranová. Slyšení proběhne příští úterý hodinu před polednem. Odveďte je.“

Price a Cornishe odvedli do vězeňské dodávky. Slečně Sundaranové teď už dali kompletní složku a ona z ní měla radost. Když se vrátila do kanceláře, pověděli jí, že případ se téměř jistě dostane k trestnímu soudu a ona že bude u toho. Lze očekávat, že obžalovací spis předá KVP panu Sladeovi během čtyřiadvaceti hodin. Může začít příprava na obhajobu.

„Těžký oříšek,“ pomyslel si Slade, i když se ještě do případu moc neponořil. „Ty dva by dostal ven leda tak génius v paruce.“

Kreslení portrétu proběhlo dobře. Zdravotník a strážník se zhruba shodli na podobě muže, kterého před týdnem viděli ležet na dlažbě, a kreslíř se dal do díla. Byla to týmová práce. Črtal, mazal, črtal znova. Začala se vynořovat tvář. Poloha očí, vlasy krátce střižené vzadu i na spáncích, tvar brady. Oba oběť viděli jen se zavřenýma očima. Kreslíř mu je otevřel a na ně se náhle díval člověk, který býval a už není, ze kterého je teď rozmlácené a rozřezané tělo v chladicím boxu.

Pak věc převzal Luke Skinner. Znal se s vysoko postaveným pracovníkem tiskového odboru Scotland Yardu a chtěl po něm, aby dostal kresbu do zítřejšího Evening Standardu. Ještě ten den večer se oba sešli s šéfem kriminální rubriky večerníku. Všichni věděli, že v srpnu je okurková sezóna. Zpráv je málo. A tohle je něčí příběh. Reportér to vzal. Už teď viděl titulek: UBIT K SMRTI. ZNÁ JEJ NĚKDO? Pod kresbu se do rámečku dá text s úplným popisem, kde se položí důraz na kdysi rozdrcenou pravou nohu a kyčel a na výrazné kulhání. Skinner věděl, že nic lepšího už udělat nemůžou a že je to jejich poslední šance.

DEN DEVÁTÝ - STŘEDA

Evening Standard je jediným londýnským večerníkem a prodává se nejen v hlavním městě, ale i ve většině jihovýchodu země. Skinner měl štěstí. Večerní zprávy byly výjimečně slabé, a tak noviny umístily kresbu upřeně se dívajícího muže na první stranu. „ZNÁTE TOHOTO ČLOVĚKA?“ ptal se titulek a dole byl odkaz na to, že další podrobnosti jsou uvnitř listu.

V rámečku se uváděl přibližný věk, výška, typ postavy, barva vlasů a očí, oblečení, které na sobě muž měl při napadení, a domněnka, že před přepadením navštívil na místním hřbitově hrob Mavis Hallové, položil tam květiny a vracel se na stanici autobusu. Výraznou podrobností byla noha rozdrcená asi před dvaceti lety a kulhání.

Burns a Skinner plni naděje čekali celý den, ale nikdo nezavolal. Ani den nato a ani popozítří. Naděje mizela.

Koroner zahájil řízení, ale okamžitě je odročil. Odmítl povolit městu, aby muže pohřbilo do neoznačeného hrobu, leda by se něco zjistilo.

„Zvláštní a smutná věc, šéfe,“ nadhodil Skinner, když se s Burnsem vraceli na stanici. „Člověk může žít v tak svinsky velkém městě, jako je Londýn, kde se kolem něj motají miliony lidí, ale když se stará jen sám o sebe, jako to určitě dělal on, nikdo si ani nevšimne, že existuje.“

„Někdo o něm vědět musel,“ nedal se Burns. „Kolega, soused. Nejspíš jsou na prázdninách. To ten srpen, ten mizernej srpen.“

DEN DESÁTÝ - ČTVRTEK

Ctihodný pan James Vansittart, královský rada, stál u arkýřového okna svého pokoje a upřeně se díval přes zahradu k Temži. Ve dvaapadesáti byl jedním z nejproslulejších a nejúspěšnějších trestních obhájců londýnské advokátní komory. Do hedvábí královského rady se oblékl již v pozoruhodně nízkém věku třiačtyřiceti let, což bylo ještě o to nezvyklejší, že předtím byl členem komory jen osmnáct let. Přály mu ale štěstí a vlastní dovednost. O deset let dřív, když pracoval jako asistent o mnoho staršího královského rady, který uprostřed případu onemocněl, se zalíbil soudci, který nechtěl případ přerušovat a začínat znovu, tím, že pokračoval dál bez svého nadřízeného. V kanceláři královského rady to trochu obručeli, ale vyplatilo se to, protože dosáhl triumfálního osvobození obžalovaného. Komora uznala, že porotu ovlivnila nejprve Vansittartova právnická zdatnost a řečnické umění, teprve pak později opatřené důkazy o tom, že obžalovaný není vinen.

Když rok poté Vansittart požádal o titul rady, na Nejvyšším soudu, který byl tehdy v rukou konzervativní vlády, nenarazil na vážnější odpor. A nejspíš mu vůbec neuškodilo ani to, že jeho otec, hrabě z Essendonu, byl předsedou parlamentního klubu toryů ve Sněmovně lordů. V komoře i v klubech na St James převládalo přesvědčení, že druhý syn Johnnyho Essendona je na to místo ten pravý. Kromě toho je i chytrý, no ale s tím se nedá moc dělat.

Vansittart se odvrátil od okna, došel k psacímu stolu a stisknutím tlačítka si povolal svého hlavního tajemníka. Michael „Mike“ Creedy řídil práci dvanácti obhájců v téhle advokátní kanceláři s přesností dobře naolejovaného stroje a dělal to tak už dvacet let. Mladého Vansittarta si všiml hned poté, co se stal členem komory, a tehdejšího šéfa kanceláře přesvědčil, aby mladíka vybídl, ať nastoupí k nim. Jeho úsudek byl správný; za patnáct let se někdejší nováček vypracoval na zástupce vedoucího kanceláře a stal se advokátní hvězdou. Obraz vhodně doplňují okouzlující manželka, takto nadaná portrétní malířka, zámeček v Berkshiru a dva synové studující na Harrow. Dveře se otevřely a Mike Creedy vešel do elegantního pokoje s kazetovým obložením stěn.

„Miku, vy víte, že případy na státní právní pomoc beru málokdy.“

„Mně to málokdy stačí, pane.“

„Co takhle jednou za čas? Řekněme za rok? Aby člověk dostál povinnostem a prospěl vlastní image?“

„Jednou za rok, to je slušné. Ani do pudinku se nesmí dát příliš mnoho vajec.“

Vansittart se zasmál. Creedy měl na starosti finance, a i když jejich kancelář velice prosperovala, strašně nerad vídal, když „jeho“ advokáti brali směšné peníze za zastupování ex offo. Ale přál jim jejich rozmary. Když to nebude moc často…

„Máte na mysli něco konkrétního?“

„Dozvěděl jsem se o jednom případu na Highbury Corner. Dva mladíky obvinili, že oloupili a zabili náhodného chodce. Tvrdí, že jsou nevinní. Mohla by to být i pravda. Jmenují se Price a Cornish. Mohl byste zjistit, kdo je jejich právním zástupcem, a požádat ho, aby si se mnou promluvil?“

Hodinu nato Lou Slade seděl a civěl na telefon, jako kdyby se náhle proměnil ve zlatý a diamanty posázený.

„Vansittart?“ zasípěl. „Sám pan James Vansittart, aby ho husa kopla?“

Pak se zase vzpamatoval a promluvil znovu do telefonu; na druhém konci linky čekal Mike Creedy.

„Ano, ovšem. Veliká čest. A překvapení, to připouštím. Ovšem, počkám.“

Po pár vteřinách jej přepojili a ozval se královský rada.

„Pane Slade, rád s vámi mluvím.“

Hlas zněl pohodově, sebejistě, byl zdvořilý a skvěle ovládaný. Eton, možná Harrow, a taky Královský gardový pluk, pomyslel si Slade.

Rozhovor byl krátký, ale obsáhl všechno, co obsáhnout měl. Slade s radostí poučil pana Vansittarta o stavu pře Jejího Veličenstva s Pricem a Cornishem. Ano, má složku z prokuratury, doručili mu ji dnes ráno a on rád přijde do Templu na první taktickou poradu s novým obhájcem svých klientů. Schůzka byla určena na dvě hodiny odpoledne.

Ukázalo se, že Vansittart je právě takový, jak Slade očekával; uhlazený, okouzlující a zdvořilý. Dal hostu předložit čaj v jemném kostním porcelánu, a když si povšiml slabé žluté skvrny na palci a ukazováku jeho pravé ruky, nabídl mu stříbrnou krabičku s doutníky Balkán Sobranie. Slade si vděčně zapálil. Byl to rodák z East Endu a v přítomnosti téhle smetánky býval nervózní. Vansittart se podíval na složku, ale neotevřel ji.

„Pane Slade, povězte mi, jak se na případ díváte? Prostě mi to shrňte.“

Sladeovi to vcelku přirozeně zalichotilo. Už tak má velký den. Probral zběžně události posledních osmi dnů, od chvíle, kdy jej odvolali od večeře na stanici v Doverské ulici.

„Takže se zdá, že pan Patel je klíčovým, ale zato jediným svědkem,“ utrousil Vansittart, když Slade skončil. „Zbytek jsou jen laboratorní analýzy a nepřímá svědectví. A je to tu všechno?“

„Ano, je tam všechno.“

Slade měl na to, aby složku z KVP prolistoval, jen hodinu ve své kanceláři a pak další v taxíku, ale stačilo to.

„Myslím si ovšem, že to je docela silná obžaloba. A klienti nemají žádné alibi kromě toho, co si dosvědčují navzájem. Tvrdí, že zčásti vyspávali doma ve squatu a zčásti spolu courali po ulicích.“

Vansittart vstal a přinutil tím Sladea, aby odložil nedopitý šálek čaje, zamáčkl nedopalek a povstal také.

„Je od vás velice hezké, že jste přijel osobně,“ poznamenal Vansittart a vedl Sladea ke dveřím. „Odjakživa si myslím, že když s někým má člověk pracovat, není nad to se hned osobně sejít. A jsem vám vděčen za rady.“

Pak dodal, že je rozhodnut si ten večer pročíst celou složku a zavolá Sladeovi nazítří do kanceláře. Slade mu vysvětlil, že celé dopoledne je u soudu, a tak se dohodli, že si zavolají ve tři odpoledne.

DEN JEDENÁCTÝ - PÁTEK

A Vansittart také přesně ve tři zavolal.

„Zajímavý případ, pane Slade, co říkáte? Žaloba je silná, ale snad ne neprůstřelná.“

„Bude stačit, pokud si obhájí očité svědectví pana Patela, pane Vansittarte.“

„Přesně k tomu jsem také dospěl. Poslyšte, poskytli vám klienti nějaké vysvětlení toho, jak se otisky jednoho dostaly na peněženku a proč druhému ošetřovali nos právě tři hodiny po loupeži?“

„Ne. Pořád odpovídají jenom Nevím nebo Nepamatuju se. Nejsou moc chytří.“

„No co, s tím se nedá nic dělat. Ale pár rozumných vysvětlení myslím potřebujeme. Mám dojem, že je čas na první konzultaci. Rád bych je navštívil ve Ville.“

Slade z toho byl bez sebe. Ten to tedy žene.

„Bohužel jsem celé pondělí u soudu,“ omlouval se. „V úterý podávají další žádost o prodloužení vazby. Můžeme se s nimi sejít v hovorně na Highbury Corner, než je pak odvezou.“

„Hmmm? Doufal jsem, že v úterý už budu moct intervenovat. A bylo by lepší, kdybych předtím věděl, nakolik pevnou půdu mám pod nohama. Strašně nerad kazím druhým víkend, ale hodilo by se vám to zítra?“

Slade byl z toho celý pryč ještě víc. Intervenovat? Nikdy by ho nenapadlo, že by si proslulý královský rada mohl přát být přítomen u obyčejného projednávání žádosti o prodloužení vazby. Dohodli se, že se sejdou v pentonvilleské věznici zítra v deset. Slade to dohodne s vězeňskou správou.

DEN DVANÁCTÝ - SOBOTA

Pan Vansittart si to musel nějak poplést. Dorazil do věznice ve tři čtvrtě na devět. S dozorcem, který měl službu v recepci pro návštěvy, mluvil zdvořile, ale neoblomně. Dohodli se na devátou, ne na desátou, a on je zaměstnaný člověk. Pan Slade bezpochyby přijde později. Dozorce se poradil s nadřízeným a pak požádal kolegu, ať zavede advokáta do hovorny. Pět minut po deváté tam zavedli oba vězně. Mračili se na právníka, ale s tím to ani nehnulo.

„Je mi líto, ale pan Slade se trochu opozdil,“ začal. „Jistě brzy dorazí. Já se jmenuji James Vansittart a budu vás hájit u soudu. Posaďte se.“

Bachař, který je doprovázel, odešel. Oba muži se posadili za stůl proti Vansittartovi. Ten si přitáhl židli a vyndal složku s obžalobou. Pak jim poslal přes stůl krabičku cigaret a zápalky. Oba si nedočkavě zapálili. Cornish stopil krabičku do kapsy. Vansittart je obdařil žoviálním úsměvem.

„Myslím, že jste se dostali maličko do maléru, mládeži.“

Listoval složkou a oni jej sledovali skrz oblak kouře. „Pane Cornishi…,“ loupl očima po tom s rovnými vlasy, „jedním z našich problémů je ta peněženka. Jak se zdá, nalezl ji minulou neděli pán věnčící psa, jak leží na skládce, mezi trávou, kousek za Mandelovou ulicí. Bezpochyby patřila mrtvému; byly na ní jeho otisky. Naneštěstí i vaše.“

„Já nic nevim,“ zavrčel Cornish.

„Já chápu, že když má člověk napilno, vzpomínky se rychle vytrácejí. Ale nějaké nevinné vysvětlení mít musíme. Předpokládám, že mi teď nějaké poskytnete: třeba že jste v pátek ráno, den po přepadení, šel po Mandelově ulici se někam naobědvat a uviděl jste, jak u plotu ve škarpě leží peněženka.“

Cornish možná v jejich dvojce platil za myslitele, ale nebyl skutečně chytrý, jen vychytralý. Přesto se mu teď zalesklo v očích.

„Nojo,“ kýval, „taklenc to bylo.“

„Pokud si mi přejete něco takového říct, jako váš obhájce bych tomu ovšem měl věřit. A k vaší verzi bezpochyby patři, že vás přirozeně jako každého překvapilo, co dělá peněženka ve škarpě, a tak jste ji zvedl, takže se na ni dostaly vaše otisky.“

„Jasně,“ souhlasil Cornish. „Todlencto sem udělal.“

„Jenže peněženka byla naneštěstí prázdná, že? Nebylo v ní vůbec nic. A tak jste ji klidně mohl bez přemýšlení vyhodit, vysoko jako kartu, až přeletěla přes ohradu na skládku, a tam si ležela na trávě, dokud ji nenašel ten pes. Tak nějak?“

„Jasný.“ kývl Cornish. Jeho nový obhájce se mu začínal líbit. Chytrej hajzlík. Vansittart vytáhl z aktovky štůsek listů linkovaného papíru. Spěšně sepsal prohlášení.

„Udělal jsem si o tom prohlášení poznámky. Pročtěte si je, prosím, a pokud souhlasíte, že tak se to skutečně stalo, mohla by to být slušná obhajoba. Takže to můžete podepsat.“

Cornish moc rychle nečetl, ale podpis nadrásal i tak.

„Tak. A naším druhým problémem je váš nos, pane Prici.“

Lepicí páska zmizela, ale nos byl pořád napuchlý a zarudlý.

„Podle záznamů jste si jej zašel nechat ošetřit do nemocnice na ulici Svaté Anny asi v pět hodin toho odpoledne, kdy na Rajské třídě přepadli onoho nešťastníka. Prokuratura kolem toho dělá hodně hluku.“

„Bolelo to,“ utrousil jen Price.

„Chodíváte spolu někdy na pivo?“

Přikývli.

„A zašli jste si na něj i v pondělí večer?“

Zatvářili se tupě. Pak Cornish přikývl.

„Ke Královy hlavě na Farrowový.“

„A tam vás viděli popíjet jiní lidé včetně hostinského?“

Znovu přikývli.

„V pondělí večer, to bylo den před tím přepadením?“

Kývnutí.

„A nemají se věci tak, že se mi chystáte vyprávět, jak to tady pan Price s pitím pořádně přehnal? A že cestou domů se chtěl vymočit do kanálu, ale zakopl na kočičí hlavě a praštil se do hlavy o auto zaparkované vedle, takže si rozbil nos?“

Cornish rýpl do Price loktem.

„Tak si vzpomeň. Marku. Právě taklenc se to stalo.“

„Takže z nosu nám vesele teče krev na chodník. Vy si tedy svléknete tričko a držíte si je u obličeje, dokud nedojdete domů a krvácení nepřestane. A protože jste opilý, usnete jako špalek a spíte až do úterního poledne, že?“

Cornish se zazubil.

„Takle to bylo do puntíku. No ne. Marku?“

„Do návštěvy v nemocnici ovšem pořád zbývá pět hodin. Určitě mi chcete říct, že jste s tím nechtěl plašit, protože vám nedošlo, že by nos mohl být zlomený, a teprve když to zase začalo bolet, váš kamarád vás konečně přemluvil, abyste si to nechal ošetřit. Takže jste kolem páté zašel do nemocnice nechat se prohlédnout.“

Price nadšeně přikyvoval.

„To vše ovšem samozřejmě až po obědě. Nejspíš jste si oba dali nějaké ohřívané jídlo v nějaké dělnické jídelně a seděli jste tam od jedné až do půl třetí, ne? Na stole ležel Sun, tak jste si četli výsledky dostihů, co já vím? A na jméno té hospody se už nepamatujete, že ne?“

Oba vrtěli hlavami.

„To je ovšem jedno. Po okolí je jich náramná spousta. Ale k Meadowdene Grove jste se celý den ani nepřiblížili, že ne?“

„Nojasan,“ souhlasil Cornish, „prostě jsme šli do ty knajpy a dali sme si hranolky s vajíčkama a byli sme tam až do půl třetí.“

„Ale nebylo to místo, kde byste obědvali obyčejně.“

„Depak. Prostě smě tam zašli z ulice. Na méno si nepamatujem.“

„No vida, to vypadá přesvědčivě. Porota by tomu měla věřit. Pokud se toho budete pevně držet. Žádné změny. Všechno vykládat krátce a prostě. Jasné?“

Přikývli. Pan Vansittart napsal na papír další prohlášení s Priceovou verzí toho, jak přišel k rozbitému nosu. Price skoro neuměl číst. Přesto to podepsal. Právník obě prohlášeni uložil do tlusté složky. Dovnitř vešel dosti poplašený Lou Slade. Vansittart vstal.

..Můj milý pane Slade. Strašlivě moc mě mrzí, jak jsem to popletl. Myslel jsem, že jste říkal v devět. Ale to nevadí. Právě jsem s klienty skončil.“

Obrátil se s rozzářeným přátelským úsměvem k Priceovi a Cornishovi.

„Uvidíme se u soudu v úterý, ale promluvit si nebudeme moct. Kdyby vás dali do společné cely s někým dalším, neříkejte mu naprosto nic. Někdy takhle nasazují špicly.“

Nabídl otrávenému policejnímu obhájci, že ho svým bentleyem zaveze domů. Cestou si Slade přečetl dvě nová prohlášení.

„To už je lepší.“ soudil. „O hodně lepší. Velice silná obhajoba. Překvapuje mě, že mi to všechno neřekli. Zbývá tedy Patel…“

„Ano, ovšem, pan Vidžaj Patel. Čestný muž. Poctivý muž. Možná je dost poctivý, aby uznal, že se možná, jen možná zmýlil.“

Pan Slade o tom měl jisté pochybnosti, ale pak si vzpomněl, že Vansittarta jako mistra křížového výslechu provází pověst, jíž se mu vyrovná jen George Carman. Dnešek mu začal připadat o dost veselejší. A obhájce má v úmyslu ukázat se v úterý na Highbury Corner. Bez ohlášení. To by s některými lidmi mělo zacloumat. Slade se začal usmívat.

DEN PATNÁCTÝ - ÚTERÝ

Opravdu to s nimi zacloumalo. Slečna Prabani Sundaranová byla na svém místě u dlouhého stolu proti soudcovské stolici, když James Vansittart vešel do soudní místnosti a usadil se pár metrů od ní, na místě, kde sedávají obhájci. Několikrát mrkla. Advokát na ni přátelsky kývl a usmál se.

Pan soudce Jonathan Stein si dělal poznámky o předchozím případu. Díky letům cviku se mu podařilo skrýt jakoukoli změnu výrazu. Eou Slade seděl za Vansittartem.

„Přiveďte Price a Cornishe,“ vyvolal tajemník.

Dva raubíře přivedli za ohrádku: byli v želízkách a doprovázeli je dozorci z věznice. Vansittart vstal.

„Když soud dovolí, jsem James Vansittart a zastupuji obžalované. Mým asistentem je pan Louis Slade.“

Posadil se. Soudce si jej zamyšleně prohlížel.

„Pane Vansittarte, rozumím tomu správně, že při tomto slyšení jde o žádost o další týdenní prodloužení vazby obviněných?“

Málem použil slovo pouze. Vansittart zase vyskočil.

„Bez nejmenší pochyby, pane.“

„Výborně. Slečno Sundaranová, můžete pokračovat.“

Stein přemítal, co to všechno má propána znamenat. Vansittart už ale zase byl na nohou.

„Obhajoba by však chtěla předložit soudu jinou žádost.“

„Prosím.“

„Obhajoba si přeje vědět, pane, zda ještě obžaloba hodlá prošetřovat nějaké další záležitosti, anebo zda je případ, jak byl obhajobě na základě ustanovení o dostupnosti informací předán, nyní úplný.“

Posadil se a zadíval se na slečnu Sundaranovou. Ta se udržela, ale uvnitř to divoce vřelo. Byla zvyklá na předem jasný scénář, jak ji tomu učili na fakultě. A teď to někdo zničil.

Zezadu k ní došel detektiv inspektor Jack Burns a cosi jí pošeptal do ucha.

„Pokud to dobře chápu, pane,“ vděčně přijala nápovědu, „zesnulý dosud nebyl identifikován a v tomto směru vyšetřování stále pokračuje.“

Vansittart zase vyskočil.

„Když soud dovolí, obhajoba nijak nepopírá, že tomu člověku kdosi za tragických okolností způsobil smrt. Z toho důvodu nyní dotyčný nebude s to poskytnout svědectví nebo jakkoli ke kauze přispět. Jeho přesná totožnost tudíž není relevantní. Obhajoba proto musí opakovat otázku: je Koruna připravena případ postoupit dál?“

Nastalo ticho.

„Slečno Sundaranová?“ zeptal se Stein mile.

Byla jako pilot na svém prvním samostatném letu. Zrovna jí shořel motor a někdo se jí ptá, co s tím bude dělat.

„Myslím, že případ je úplný, pane.“

Vansittart opět vstal.

„V tom případě bych, pane soudce, rád požádal, aby úplné předběžné řízení proběhlo za týden. Oba přece známe ono rčení, že oddalovaná spravedlnost je upíraná spravedlnost. Moji klienti jsou ve vazbě nyní již dva týdny a to za zločin, jehož spáchání jednoznačně popírají. Protože jak Koruna, tak obhajoba jsou připraveny, žádáme, aby již nebyly žádné další odklady.“

Jonathan Stein se zadumal. Vansittart nasadil vysoce rizikovou strategii. Úlohou soudu při takovémto řízení není rozhodnout, zda jsou obvinění vinni či ne; má prostě jen posoudit, zda kauza vůbec prima facie existuje a zda bylo předloženo dost důkazů k tomu, aby byla postoupena dál a výš k Ústřednímu trestnímu soudu, proslulému Old Bailey. Obhájci v trestních věcech se obyčejně ukazují až tam. Pokud se úžasný pan Vansittart, královský rada, rozhodl přijít rovnou k soudu na Highbury Comer, znamená to, že zvolil jinou taktiku, při níž chce dokázat, že případ není ani třeba předat trestnímu soudu. „Žádosti se vyhovuje,“ kývl. „Takže za týden.“

„Pane, obhajoba bude požadovat, ba požaduje už nyní, aby Koruna k řízení povolala všechny své svědky ke křížovému výslechu.“

Takže bude kompletní generálka i s kostýmy. Když obhájce provádí křížový výslech, odhaluje celou váhu obhajoby. Obyčejně musí naopak obžaloba obhajobě odhalit všechno, co má, zatímco obhajoba veškerou svou strategii tají až k trestnímu soudu, ovšem až na nějaká překvapivá alibi, co spadla z modrého nebe, protože ta tajit nesmí.

„Vyhovuje se. Slečno Sundaranová, máte týden na přípravu svědků a jejich předvolání.“

DEN ŠESTNÁCTÝ - STŘEDA

Prabani Sundaranová ztratila nervy a obavy přenesla i na svého nadřízeného na prokuratuře.

„Pane, budu v úterý potřebovat, aby mě vedl někdo zkušenější. Na Vansittarta nestačím.“

.Jenže budete muset, Prabani.“ namítl vedoucí jejího odboru. „Půlka lidí je pryč. Však víte, to ten mizerný srpen. A všichni ostatní toho mají až nad hlavu.“

„Ale bude tam Vansittart, pane. Ten svědky obžaloby přímo usmaží.“

„Jděte, je to jenom předběžné řízení. Formalita. Vybral si velice rizikovou strategii a riziko je příliš vysoké i na něj. A soudní záznam nám poskytne jeho celou obhajobu. Skvělé. Kdyby to tak bylo pokaždé.“

„Jenže co když tu kauzu pan Stein shodí ze stolu?“

„Poslyšte, Prabani, to už je trochu moc; musíte prostě udržet nervy na uzdě. Stein to nesmete. Pozná kauzu s pevnými důkazy, když ji vidí. Jsou tu ty identifikace pana Patela a jeho svědectví je pevné jako skála. Když se nedá, Stein to na Bailey pošle. Bez Patela bychom do toho stejně nešli. A vy se jenom držte.“

Odpoledne ještě přituhlo. Volal jí tajemník ze soudu. Má takový problém. Mají volno celý pátek. Mohla by to stihnout už ten den? Prabani Sundaranová honem přemýšlela. Kromě dvou svědků, pana Patela a pejskaře pana Whittakera, tam má samé profesionály. Ti by si čas měli udělat. Požádala o hodinku a obvolala si to. Ve čtyři se soudnímu tajemníkovi ozvala a souhlasila s návrhem.

Jamesi Vansittartovi zavolali v pět. I on souhlasil. Informovali vedení věznice v Pentonville. Bude to v pátek v deset dopoledne. Soudní místnost číslo l. Předsedá pan Jonathan Stein.

DEN OSMNÁCTÝ - PATEK

Koruna měla jedenáct svědků a začala prvním policistou, který dorazil na místo činu. Dosvědčil, že toho dne krátce po druhé odpoledne s kolegou seděl v zaparkovaném hlídkovém voze a pak jim z ústředny zavolali, že je jich třeba na Rajské třídě, protože tam na dlažbě leží přepadený muž. Dorazili tam čtyři minuty po výzvě. On se snažil co nejlépe postarat o ležícího muže a jeho parťák volal posily. Do dalších pěti minut přijela sanitka, která pak oběť odvezla do nemocnice. A za dalších patnáct minut dorazil uniformovaný inspektor, který převzal šetření.

James Vansittart se na mladíka usmál.

„Nemám otázky,“ prohlásil, načež strážník s úlevou zaujal opět své místo v zadní části soudní místnosti. Druhým svědkem byl uniformovaný inspektor. I s ním probrala slečna Sundaranová jeho výpověď. Když skončili, vstal Vansittart.

„Inspektore, když jste dorazil na místo činu, sešli se už na ulici nějací diváci?“

„Ano, pane.“

„Měl jste s sebou další policisty?“

„Ano, pane. Celkem jich tam bylo deset.“

„Nařídil jste jim, aby si se všemi promluvili a pokusili se získat případné další očité svědectví?“

„Jistě, pane.“

„Přiměl jste také svých deset kolegů, aby navštívili všechny byty a domy, odkud by mohl být výhled na místo činu, a to s týmž záměrem?“

„Ano, pane.“

„A pokračovali vaši kolegové v pátrání po svědcích i poté, co průchodem, jímž pachatelé unikli, vešli dovnitř sídliště?“

„Ano, pane.“

„Kolik hodin jste tím celkem strávili?“

„Odvolal jsem skupinu za soumraku, asi tak v osm.“

„Takže vašich deset mužů zastavovalo ve čtvrti chodce a obcházelo byty téměř šest hodin?“

„Ano, pane.“

„Našli za tu dobu jednoho jediného svědka, který by bud viděl přepadeni, anebo spatřil dva muže odpovídající popisu mých klientů, jak z místa utíkají?“

„Ne, pane.“

„Takže jste po… řekněme po více než stovce pohovorů nenašli jediný důkaz o tom, že by moji klienti byli v danou dobu na daném místě?“

„Ne, pane.“

„Děkuji, pane inspektore. Nemám další otázky.“

Dál přišel na řadu Jack Burns. Probrali s ním jeho dlouhé prohlášení, jež začalo ve chvíli, kdy ho zavolali do jídelny, a vedlo až k formální obžalobě Price a Cornishe z vraždy. Potom povstal Vansittart.

„Vedl jste vyšetřování velmi důkladně, pane Burnsi?“

„To doufám, pane.“

„Neopomněl jste vůbec nic?“

„Rád bych si to myslel.“

„Kolik policistů tvořilo pátrací skupinu POLSA?“

„Kolem deseti, pane.“

„Nicméně nenašli na místě zločinu ani poblíž stopy po krvi pana Price?“

„Ne, pane.“

„Takže ačkoli došlo k vážnému zranění nosu a krev jen stříkala, přece na dlažbu nedopadla ani kapička?“

„Žádnou jsme nenašli, pane.“

Burns byl dost chytrý, aby se nenechal právníkem nalákat do pasti.

„Jak chápete, pane Burnsi, můj klient bude tvrdit, že žádnou jeho krev jste tam nenašli jedině proto, že si nos nezlomil na tom místě, kde ostatně v úterý vůbec nebyl. Takže, pane Burnsi…“

Vansittart se místo otázky uchýlil k menšímu proslovu. Věděl, že tu není žádná porota, na niž by mohl zapůsobit. Mluvil kvůli soudci Jonathanu Steinovi, který se na něj bez výrazu díval a dělal si poznámky. Něco si zuřivě čárala i slečna Sundaranová.

„Prohledala vaše pátrací skupina POLSA vnitřek sídliště, jestli tam pachatelé nezanechali něco jiného?“

„Ano, pane.“

„Kolik kontejnerů se jim podařilo naplnit?“

„Dvacet, pane.“

„A pročesali jejich obsah co nejdůkladněji?“

„Ano, pane.“

„A ani ve dvaceti kontejnerech nenašli sebemenší důkaz, který by spojoval moje klienty s místem a dobou činu?“

„Ne, pane.“

„Přesto jste už následující den aktivně hledal pana Price a pana Cornishe s úmyslem je zatknout. Proč to?“

„Protože mezi jedenáctou a dvanáctou následujícího dne jsem získal dvě jasné identifikace.“

„Z fotoarchivu, tedy takzvaného alba zločinců?“

„Ano, pane.“

„A poznal je majitel místního obchodu pan Vidžaj Patel?“

„Ano, pane.“

„Povězte mi, inspektore, kolik fotografií si pan Patel prohlédl?“

Jack Burns nahlédl do poznámek.

„Sedmdesát sedm.“

„A proč sedmdesát sedm?“

„Protože dvacátou osmou fotografii pozitivně určil jako snímek Marka Price a na sedmdesáté sedmé poznal Harryho Cornishe.“

„Je snad sedmdesát sedm celkový počet bělošských mladíků, kteří se kdy stali předmětem zájmu policie v severovýchodním kvadrantu Londýna?“

„Ne, pane.“

„Jejich počet je vyšší?“

„Ano, pane.“

„Kolik snímků jste měl to dopoledne celkem k dispozici, pane Burnsi?“

„Tak čtyři sta.“

„Čtyři sta. A přesto jste přestal u sedmdesáti sedmi.“

„Identifikace byly naprosto jednoznačné.“

„Nicméně pan Patel nikdy nedostal příležitost podívat se na těch zbývajících tři sta třiadvacet?“

Dlouho bylo ticho.

„Ne, pane.“

„Detektive inspektore Burnsi, můj klient pan Price, když jej vidíte jen od krku výš, je zavalitý bělošský mladík mezi dvacítkou a třicítkou a s vyholenou hlavou. Chcete tomuto soudu namluvit, že mezi vašimi čtyřmi stovkami snímků nejsou žádní další podobní?“

„To nemohu říct.“

„Dovolím si vytušit, že jich tam bude hodně. Dneska je podsaditých mladíků, kteří si usmysli vyholit lebku, habaděj. Přesto pan Patel nedostal nikdy možnost porovnat fotografii pana Price s žádnou podobnou tváří ve zbytku těch čtyř stovek?“

Ticho.

„Musíte odpovědět, pane Burnsi,“ vybídl detektiva zdvořile soudce.

„Ne, pane, nedostal.“

„Takže dál se mohla nalézat jiná tvář, výrazně podobná tváři pana Price, ale pan Patel neměl možnost si je porovnat, vracet se zpět a zase tam, podívat se na obě, než se rozhodne?“

„Snad mohla.“

„Děkuji, pane Burnsi. Nemám další otázky.“

Bylo to drtivé. Odkaz na to, že podsaditých mladíků s vyholenou hlavou je dnes „habaděj“, u pana Steina zabodoval. I on se díval na televizi a vídal fotbalové výtržníky v akci.

Svědectví pana Carla Batemana bylo čistě faktické. Prostě popsal, jak na Královskou londýnskou přivezli muže v bezvědomí a co všechno pro něj udělal, než pacienta odvezli na neurochirurgii. I přesto Vansittart vstal, když svědek skončil.

„Jen kratičkou záležitost, pane Batemane. Prohlédl jste si pacientovu pravou pěst?“

Bateman se zmateně zamračil.

„Ano, prohlédl.“

„Když jej přijali, nebo později?“

„Později.“

„A to na něčí žádost?“

„Ano.“

„Na čí, prosím?“

„Na žádost detektiva inspektora Burnse.“

„Pan Burns vás žádal, abyste se podíval, zda nejsou klouby poškozené?“

„Ano, žádal.“

„A byly?“

„Ne.“

„Jak dlouho pracujete na pohotovosti?“

„Deset let.“

„Máte tedy mnoho zkušeností. Musel jste vidět řadu následků prudkých ran vedených pěstí, a to jak na lidském obličeji, tak na pěsti samotné, že?“

„Ano, nejspíš ano.“

„Když pěst udeří tak silně, že přerazí nos mnohem silnějšímu muži, čekal byste, že klouby budou poškozené?“

„Snad.“

„A jaká by byla pravděpodobnost, že k takovým poraněním dojde? Osmdesát procent?“

„Řekněme.“

„Byla by rozseknutá pokožka na kloubech? Nebo podlitiny na záprstí, na těch tenkých a křehkých kůstkách, které vedou na hřbetu ruky od kloubů k zápěstí?“

„Spíš to druhé.“

„Něco jako mívají boxeři?“

„Ano.“

„Na pravé ruce muže, který je nyní naneštěstí už mrtev, ale nic takového nebylo?“

„Ne,“

„Děkuji vám, pane Batemane.“

Carl Bateman nemohl vědět jistou věc, totiž že když kulhavý muž udeřil Price do tváře, nepoužil sevřenou pěst, ale mnohem nebezpečnější úder. Švihl rukou od pasu vzhůru a zasáhl protivníka tvrdou hranou ruky, takže úder šel na nos zespodu. Kdyby neměl Price téměř býčí sílu a nebyl uvyklý rvačkám, rána by jej srazila a možná i omráčila.

Svědectví poskytl neurochirurg, pan Paul Willis, jenž pak bez otázek od pana Vansittarta opustil ohrádku pro svědky, ale tak snadno z toho nevyšel doktor Melrose z nemocnice na ulici Svaté Anny.

„Pane doktore, když jste mezi pátou a půl šestou předminulé úterý odpoledne vyšetřil nos pana Price, našel jste uvnitř nozder krev?“

„Ano, byla tam.“

„Sražená, anebo ještě tekutá?“

„Obojí. U chřípí byly kousky sražené krve, ale dál dovnitř byla ještě tekutá.“

„A vy jste zjistil, že nosní kost byla na dvou místech zlomena a chrupavka posunuta stranou?“

„Zjistil.“

„Takže jste napravil kost, vrátil nosu tvar a pak jste to zafixoval, aby se to začalo hojit?“

„Ano, tak.“

„Kdyby se pacient před návštěvou nemocnice velice pošetile a i přes bolest pokoušel narovnat si nos sám, způsobilo by to nové krvácení?“

„Ano, způsobilo.“

..Když uvážíte toto, můžete uvést, kolik hodin před tím, než jste nos viděl, došlo k poranění?“

„Jistě několik hodin.“

„Takže tři? Deset? Ještě víc?“

„To je těžko říct s naprostou přesností.“

„Pak tedy dovolte, abych vám předložil jistou možnost. Mladík si v pondělí večer vyjde ven, v hospodě se politováníhodně opije a cestou domů se zkusí vymočit do kanálu. Zakopne ovšem na kočičích hlavách, padá dopředu a rozbije si nos o zadní nárazník nákladního auta stavební firmy zaparkovaného u chodníku. Mohlo by tohle způsobit zranění, které jste viděl? Den předem?“

„Možná.“

„Pane doktore Melrosi, tak ano nebo ne? Je to možné?“

„Ano.“

„Děkuji vám, pane doktore. Nemám další otázky.“

Vansittart mluvil opět k Jonathanu Steinovi; zašifrovaně, ale bylo to jasné a zřetelné. Říkal mu: přesně tohle vypovídá můj klient, a když se toho bude pevně držet, víme oba, že mu to žaloba nevyvrátí.

Jack Burns seděl vzadu v soudní místnosti a v duchu klel. Proč nemohl ten Melrose jednoduše trvat na tom, že ke zranění nejspíš nemohlo dojít víc než čtyři hodiny před tím, než je ošetřil? Nikdo by to nikdy nezjistil. Zatracená cháska puntičkářská počestná doktorská.

Pan Paul Finch byl vedoucím forenzního oddělení. Nebyl to policista, protože Metropolitní policie už léta používala pro forenzní práci civilní vědce.

„Svěřili vám značné množství kusů oděvu, které odebrali obviněným?“

„Ano, svěřili.“

„A také veškeré šatstvo, které měl na sobě v době napadení poškozený?“

„Ano.“

„A vy jste vše prozkoumal za pomoci nejmodernější technologie, abyste zjistil, zda se na první skupině šatů nenaleznou nějaká vlákna z té druhé skupiny?“

„Ano.“

„Byly tam takové stopy?“

„Ne.“

„Také jste obdržel tričko prosáklé krví?“

„Ano.“

„A vzorek krve mého klienta pana Price?“

„Ano.“

„Shodovaly se?“

„Shodovaly.“

„Byla na onom tričku i krev někoho jiného?“

„Ne.“

„Dostal jste nějaké vzorky krve odebrané pod nákladním autem stavební firmy na Farrow Road nebo kolem něj?“

Pan Finch na to koukal jako jelen. Sklouzl pohledem k soudcovské stolici, ale pomoci se nedočkal. Detektiv inspektor Burns si držel hlavu ve dlaních. Slečna Sundaranová se tvářila, jako že ztrácí půdu pod nohama.

„Na Farrow Road? Ne.“

„No právě. Nemám další otázky.“

Pan Hamilton vypověděl o výsledcích pitvy radostně a sebevědomě. Za příčinu smrti prohlásil vážné axonální poškození mozkového kmene způsobené opakovanými tvrdými údery do lebky, které by odpovídaly úderům těžkých bot.

„Zkoumal jste při pitvě tělo do posledního kousku?“ chtěl vědět James Vansittart.

„Samozřejmě.“

„Včetně pravé ruky?“

Pan Hamilton se podíval do zápisků.

„O pravé ruce tu nic nemám.“

„Protože na ní nebylo žádné poškození?“

„Jiný důvod k tomu nebude.“

„Děkuji vám, pane Hamiltone.“

Postarší pejskař pan Whittaker byl na rozdíl od profesionálů poněkud nervózní a náležitě se na to oblékl. Vzal si sako s odznakem královského dělostřelectva. Měl na to právo, na vojně byl velitelem baterie.

Když se v jeho důchodcovském klubu přeslechlo, že bude svědčit u soudu projednávajícího případ vraždy, vyvolalo to radostné hemžení a vděčného, leč nechápajícího Mitche kdekdo drbal za ušima.

Popsal soudu v osobě slečny Sundaranové, jak vzal Mitche hned po svítání na pravidelnou vycházku, ale protože se bál, že začne pršet, prolezl jen v místě, kde chyběl jeden panel stěny, do ohrazeného prostoru pro skládku a vzal to domů zkratkou. Vysvětlil, jak se k němu Mitch, kterého měl na volno, vrátil a cosi držel v hubě. Byla to peněženka; vzpomněl si na výzvu v pátečních novinách a odnesl ji na policejní stanici na Doverské.

Když skončil, povstal nějaký muž, ten v obleku z West Endu. Pan Whittaker věděl, že obhajuje ty dva hajzly za ohrádkou. Za jeho mládí by je pověsili a byl by od nich pokoj. Takže tohle je jeho nepřítel. Ten pán se ale velice přátelsky usmíval.

„Takové časné ráno je nejlepší z celého dne, že? Je chládek, klid, nikde nikdo…“

„Ano. Proto mám tu dobu rád.“

„Já také. Často v tu dobu chodím ven se svým Jack Russell teriérem.“

Znovu se opravdu moc přátelsky usmál. Snad to nakonec nebude tak špatný patron. Mitch byl sice voříšek, ale když ještě pan Whittaker řídil autobus, míval taky Jack Russell teriéra. Ten blonďák nemůže být až tak zlý.

„Takže vy jste šel přes skládku a Mitch si pobíhal volně?“

„Ano.“

„A on se najednou vynořil u vás a něco nesl v tlamě?“

„Ano.“

„Viděl jste přesně, kde to našel?“

„Přesně ne, to ne.“

„Mohlo to být řekněme deset metrů od plotu?“

„No, já jsem od něj byl tak dvacet metrů. Mitch mě doběhl zezadu.“

„Takže klidně mohl peněženku najít tak deset metrů za tím plotem z vlnitého plechu?“

„Ano, nejspíš mohl.“

„Děkuji vám, pane Whittakere.“

Starší pán z toho byl celý pryč. Soudní sluha mu pokynul, ať jde z místa pro svědky. To je celé? Dovedli ho dozadu a našli mu místo.

Otisky prstů jsou další disciplínou, pro kterou si Metropolitní najímá civilní odborníky - a jedním takovým byl pan Adams.

Popsal peněženku, kterou mu dodali; promluvil o třech souborech otisků, jež nalezl; vylíčil, jak vyloučil otisky nálezce, pana Whittakera, a nyní mrtvého majitele. A jak porovnáním určil, že třetí soubor otisků patří Harrymu Cornishovi. Pan Vansittart vstal.

„Byly nějaké rozmazané otisky?“

„Pár.“

„Jak to vzniká, pane Adamsi?“

„Jak? Jeden otisk překrývá druhý a rozmaže ho, takže se pak nedá použít jako důkaz. Anebo se předmět otře o jiný povrch.“

„Třeba o vnitřek kapsy?“

„Ano.“

„Které otisky byly nejčistší?“

„Pana Whittakera a Cornishovy.“

„A ty byly na vnějšku peněženky?“

„Ano, ale dva Cornishovy otisky byly i na vnitřním povrchu.“

„Takže otisky pana Whittakera se dostaly na umělou kůži, když peněženku držel v ruce, a nerozmazaly se tím, že by si ji strčil do stísněného prostoru v kapse?“

„Zdá se.“

„Kdyby někdo prchal z místa zločinu, otevřel peněženku, vybral z ní všechen obsah a pak si ji strčil do zadní kapsy džin, zanechal by na vnějším povrchu umělé kůže otisky?“

„Ano, zanechal.“

„Ale kdyby pak urazil řekněme půl kilometru, a když vezmeme v úvahu, jak vypadá džínovina, že kapsy džin jsou těsné a při běhu se třou, nerozmazaly by se otisky?“

„Ano, tak by to bylo.“

„Takže kdyby náš běžec po půl kilometru vytáhl prázdnou peněženku ze zadní kapsy palcem a ukazovákem, aby ji mohl zahodit, zanechal by pro vás jen tyhle dva otisky?“

„Ano.“

„Když ale peněženku vzal nálezce a pokryl umělý povrch vlastními otisky, nemohl by otisk palce a ukazováku přemazat?“

„To by asi mohl.“

„Jenže jak vidno, vaše zpráva říká, že tam byly jisté rozmazané otisky, překryté čerstvějšími otisky, a ty první mohly pocházet od jiné osoby.“

„Jsou to jen šmouhy. I ty rozmazané mohly patřit majiteli nebo Cornishovi.“

Jacka Burnse sedícího vzadu chytila žaludeční křeč. Slečna Verity Armitageová. Ta přece zvedla peněženku, když u ní v květinářství upadla na podlahu.

„Pane Adamsi, zesnulému někdo vytáhl peněženku z kapsy krátce po druhé předminulé úterý. O téže hodině ve středu nebo krátce poté byl už pan Cornish v policejní cele. Takže musel otisky na peněžence zanechat v dotyčném čtyřiadvacetihodinovém období, že?“

„Ano.“

„Ale peněženka byla nalezena až v neděli ráno. Musela v trávě ležet něco mezi čtyřmi a půl a pěti a půl dny. Přesto byly otisky zřetelné.“

„Nebylo tam ani stopy, že by je smyla voda, pane. Za naprostého sucha je to zcela možné.“

„Můžete tudíž říct přesně, zda se otisky pana Cornishe ocitly na umělé kůži v úterý odpoledne, anebo ve středu dopoledne?“

„Ne, pane.“

„Ve středu dopoledne šli dva mladíci po Mandelově ulici, když tu uviděli ve škarpě peněženku. Se zcela přirozenou zvědavostí se zastavili a jeden z nich ji zvedl. Otevřel ji, aby zjistil, co v ní je. Nebylo tam ale nic, ani peníze, ani doklady. A je to levná peněženka, k ničemu. Zahodil ji vysoko přes plot z vlnitého plechu, který odděluje Mandelovu ulici od skládky; přistála snad tak deset metrů za ním a ležela ve vysoké trávě, dokud ji v neděli nenašel pes. Je to reálné?“

„Asi ano.“

„Ano nebo ne, pane Adamsi. Shodovaly by se pak otisky s těmi, které jste nalezl?“

„Ano.“

Další vzkaz pro Jonathana Steina. Harry Cornish bude trvat na tom, že se to stalo takhle, a dokonale to vysvětluje, kde se jeho otisky na peněžence vzaly. Pan Jonathan Stein zamyšleně klopil zraky a dělal si poznámky.

Zbýval pan Vidžaj Patel. Jeho dvě identifikace a jeho svědectví byly naprosto jednoznačné. Slečna Sundaranová s ním prošla jeho výpovědí krok po kroku. Vzadu sedící Burns se uvolnil. Přece jen to k trestnímu dostane. Vansittart vstal.

„Pane Patele, vy jste poctivý člověk.“

„Doufám.“

„Člověk, který, kdyby si myslel, kdyby se domníval, že snad mohl udělat chybu, by nebyl tak pyšný, aby si tu možnost nepřipustil?“

„Také doufám.“

„Ve své výpovědi tvrdíte, že pana Price jste viděl zcela jasně, protože byl obrácen tváří k vám.“

„Ano. Byl vpravo ode mě před výlohou, takže ke mně byl otočený ze tří čtvrtin.“

„Ale byl také obrácený k napadenému. Takže ten byl odvrácen od vás. Proto jste později nemohl pomoct s určením podoby jeho tváře.“

„Ano.“

„A říkáte, že druhý lupič, o němž se domníváte, že to byl pan Cornish, stál za oběti. Takže i on byl od vás odvrácen, že?“

„No jistě.“

„Tak jak jste mohl vidět jeho obličej?“

Pan Patel se zatvářil znepokojeně.

„Neviděl jsem ho… v tu chvíli. To až pak, když začal obcházet ležícího a kopat do něj.“

„Pane Patele, kdybyste kopal do někoho, kdo leží na zemi, kam byste se díval?“

„Přece na něho.“

„Takže dolů?“

„Ano.“

„Rád bych o něco požádal soud, pane. Pane Cornishi, povstal byste?“

Harry Cornish se za ohrádkou pro obžalované zvedl a s ním i bachař, který k němu byl připoután želízky. Pan Stein se zatvářil udiveně, ale Vansittart se ani nezastavil.

„Pane Cornishi, podívejte se laskavě na místo před svýma nohama.“

Cornish jej poslechl. Rovné vlasy se spustily jako zástěna, za níž všichni v soudu neviděli z jeho tváře nic. Zavládlo ohromené ticho.

„Posaďte se, pane Cornishi,“ vybídl jej Vansittart. Na indického hokynáře promluvil velice mile.

„Pane Patele, soudím, že jste na vzdálenost třiceti metrů spatřil hubeného muže s bledou tváří a vlasy přes uši. Den nato vám ukázali snímek hubeného muže s bledou tváří a vlasy přes uši a vy jste předpokládal, že to musí být tentýž. Nemohlo to být právě tak?“

„No… snad ano,“ dusil se pan Vidžaj Patel. Burns se mu marně snažil podívat do oči. Nedokázal to. Nechal se zastrašit, pomyslel si Burns zoufale. Někdo mu brnknul, tichý hlásek vprostřed noci mu připomněl, že má ženu a dceru. Ach Bože, už zas.

„A nyní k panu Priceovi. Chodíte někdy na Highbury na Arsenal, pane Patele?“

„Ne, pane.“

„Když jste se toho hrozného dne díval přes ulici, viděl jste podsaditého bílého mladíka s vyholenou lebkou, že?“

„Ano.“

„Když si zajdete na Highbury, uvidíte takových stovky. A když nahlédnete za čelní skla padesáti procent bílých dodávek, co den co den na silnicích v severním Londýně dělají potíže ostatním řidičům, viděl byste jich další stovky. A víte, co mají na sobě, pane Patele? Modré džíny, obyčejně potrhané, kožené pásky a špinavá trička. Je to skoro uniforma. Už jste takové vídal, ne?“

„Ano.“

„Leckde na ulicích Londýna, že?“

„Ano.“

„V televizi, při záběrech, za které se všichni stydíme a na nichž se cizí policie snaží vypořádat s anglickými fotbalovými výtržníky.“

„Ano.“

„Pane Patele, napadený nemohl útočníka udeřit s takovou silou, jak popisujete. Rozbil by si klouby na pravé ruce a poškodil možná i záprstní kůstky. Soudím, že jste jen viděl, jak zvedá pravici, nejspíš aby odrazil úder, o kterém si myslel, že mu míří na obličej. Mohl jste vidět spíš tohle?“

„Ano, snad mohl.“

„Pokud jste se ale mohl zmýlit v tomhle, nemohl jste se rovněž mýlit v tom, jakou tvář jste viděl na třicet metrů?“

Burns si položil hlavu do dlaní. Ať už vystrašeného hokynáře informoval kdokoli, udělal to dobře. Patel neodmítl spolupracovat s policií úplně, protože pak by se s ním nakládalo jako se svědkem nepřátelským obžalobě. Prostě jen místo „naprosto“ začal říkat „možná“ a místo „rozhodně“ zase „snad“. A snad, to nestačí. Porota nemůže nikoho odsoudit jen „snad“.

Když zdeptaný pan Patel odcházel od místa pro svědky, oslovila slečna Sundaranová soudce Steina.

„Je to případ k trestnímu stíhání, pane. Žádáme, aby byl předán trestnímu soudu, jedná se o obvinění z vraždy.“

Pan soudce si se zvednutým obočím prohlédl Jamese Vansittarta. Oba věděli, co bude. V tu chvíli by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Pane soudce, oba známe obsah a význam zákonného postupu. Musíte mít před sebou postačující důkazy, nerozporné…,“ to slovo pořádně protáhl, aby jasně vyznělo, jak je to nepravděpodobné, „na jejichž základě odpovědná porota pod vhodným vedením může vyslovit rozsudek.

A tak tomu prostě není, pane. Koruna předložila tři důkazy. Svědectví pana Patela, rozbitý nos a peněženku. Pan Patel, evidentně naprosto čestný muž, dospěl k názoru, že mohl ty dva muže vybrat jen na základě podobnosti s těmi, které viděl to odpoledne, nic víc.

Zbývá záležitost zlomeného nosu pana Price a otisky prstů pana Cornishe na prázdné a odhozené peněžence. I když vás, pane, se přísně vzato netýká, co by mohlo či nemuselo být řečeno jiný den u jiného soudu, ani jakým způsobem by se tam vedla obhajoba, jistě je vám vzhledem k obsáhlé praxi jasné, že v patřičné době by obě tvrzení, to o zlomeném nose i to o peněžence, byla rázně a jednoznačně zpochybněna.

Jak pro zlomený nos, tak pro odhozenou peněženku je naprosto logické vysvětlení. Oba asi víme, že porota by nemohla bezpečně dospět k odsuzujícímu výroku. Takže musím požádat o zamítnutí trestního řízení.“

Ano, pomyslel si Jonathan Stein, a porota také uvidí tvoje klienty vyfešákované a vymydlené, v košilích, se sakem a kravatou; zato porota nikdy nespatří rejstříky těch dvou zabijáckých raubířů. Dosáhl bys osvobozujícího rozsudku a vyplýtval bys státu spoustu peněz a času.

„Ač s výrazným váháním, přece musím vyhovět panu Vansittartovi. Projednání případu se zamítá. Zprošťuji obviněné obžaloby.“ Nato soudce, dokonale znechucen tím, co musel udělat, opustil stolici.

„Všichni povstaňte,“ křikl tajemník poněkud opožděně, protože většina přítomných se už hnala ke dveřím. Cornish a Price, kterým sundali želízka, se pokoušeli potřást rukou Vansittartovi, ale proklouzl kolem nich do chodby.

Dostat se z druhého patra do přízemí nějakou dobu trvá, protože výtahů je sice několik, ale bývají plné. Jack Burns se štěstím pronikl do toho prvního a dole se nakaboněně a vztekle rozhlížel.

Z výtahu pyšně, s nadávkami na rtech, vyšli dva svobodní občané, pánové Price a Cornish, a vyrazili k východu. Burns se otočil. Dívali se na sebe z dálky dvaceti metrů.

Oba lotři jako jeden vytrčili prostředníky a ukazovali je detektivovi.

„A jakej ses, sráči,“ zařval Price. Pak oba vykráčeli na Highbury Road a zamířili zpátky do svého squatu.

„Nepříjemné,“ ozval se tichý hlas po jeho boku. Burns zahlédl hladké plavé vlasy, líné modré oči a všiml si unylého, sebevědomého chování; pocítil nával nenávisti k Vansittartovi a všem jemu podobným.

„Doufám, že jste na sebe pyšný, pane Vansittarte. Zabili toho bezbranného starého pána tak jistě, jako že tu oba stojíme. A díky vám jsou zase venku. Do příště.“ Vztek v něm vzkypěl tak, že se ani nesnažil být zdvořilý. „Propána, to si nenahrabete dost tím, že hájíte pracháče na Strandu? Proč jste se musel obtěžovat sem a za těch pár supů od státu dostat tu sběř na svobodu?“

Ve Vansittartových modrých očích se neobjevil žádný výsměch, naopak, něco velmi podobného soucitu. Pak udělal cosi podivného. Předklonil se a zašeptal Burnsovi do ucha. Detektiv zachytil stopu drahé, ale nevtíravé pánské voňavky Penhaligon.

„Možná vás to překvapí, pane Burnsi,“ zaslechl tichounce, „ale má to mnoho společného s triumfem spravedlnosti.“

A pak zmizel, prošel ven otočnými dveřmi. Jako na povel předjel bentley se šoférem. Vansittart hodil dozadu aktovku a nastoupil si za ní. Bentley odjel a zmizel z dohledu.

„Takovej triumf si strč do prdele,“ štěkl Burns.

Byl čas k obědu. Rozhodl se, že ty necelé tři kilometry na stanici ujde pěšky. Byl už v půlce, když se ozval jeho bzučák. Volají ze stanice. Vytáhl mobil. Sehnal kolegu, který měl službu na příjmu.

„Je tu nějakej starouš a chce tě vidět. Přej znal toho mrtvýho.“

Ze svědka se vyklubal muž v hlubokém penzijním věku a Londýňan do morku kostí. Burns ho vyhledal v jedné z hovoren, jak sedí přímo pod ceduli NEKOUŘIT a pochutnává si na cigaretě. Hned se mu zalíbil. Jmenoval se Albert Clarke, „ale šicky mi říkaj Nobby.“

Burns a Nobby Clarke seděli proti sobě u stolu. Detektiv inspektor zalistoval v poznámkovém bloku.

„Pro záznam potřebuju celé jméno a adresu.“

Když došli k tomu, ve které čtvrti Nobby bydlí, zarazil se.

„Willesden? Ale to je lán cesty.“

„Já vim, kde to je,“ ušklíbl se penzista. „Já tam bydlim.“

„A mrtvý?“

„Jasně, taky. Tam sme se seznámili, no ne?“ Patřil mezi ty kokneje, kteří berou jako povinnost proměnit každé prohlášení v otázku tím, že na konci přidají naprosto zbytečný dotaz.

„To jste mi o něm přišel povědět z takové dálky?“

„To je snad správný, když je mrtvej,“ krčil rameny Nobby. „Musíte ty hajzly za to, co mu udělali, dostat. Jen je zabásněte.“

„Však jsem je dostal,“ utrousil Burns. „Jenže soud je zrovna pustil.“

Clarka to ohromilo. Burns vyhrabal ze zásuvky popelník a stařec do něj zamáčkl špačka.

„To je úplně šílený. Já teda sakra nevim, kam se tadle země řítí.“

„To nejste sám. Ale k tomu mrtvému. Jak se jmenoval?“

„Peter.“

Burns si to zapsal.

„Peter jak?“

„Nevim. Nikdá sem se ho neptal.“

Burns pomaličku a mlčky počítal do deseti.

„Myslíme si, že až sem na východ přijel v to úterý položit květiny na hrob na místním hřbitově. Snad matce?“

„Depa. Von rodiče neměl. Přišel vo ně jako malej. Byl sirotek. Vyrůstal v Bamados. Určitě myslíte tetičku May. To byla jeho pečovatelka v tom děcáku.“

Před Burnsem se vynořil obrázek malého, k smrti vyplašeného chlapce a hodné ženy, která se pokouší poskládat jeho na kusy rozbitý živůteček zase dohromady. Ještě dvacet let po její smrti jí o jejich narozeninách chodil dávat na hrob květiny. Před osmnácti dny ho to stálo život.

„Tak kde jste se s tím Peterem seznámil?“

„V klubu.“

„V klubu?“

„No na sociálce. Sedali jsme vedle sebe tejden co tejden. Dávaj nám židle. Mně kvůli atritýdě, jemu kvůli ty chromý noze.“

Burns si je uměl představit, jak sedávají na Úřadě sociálního zabezpečení a čekají, až dav žadatelů prořídne.

„Takže jste seděli, čekali a povídali si?“

„Jo, a hodně.“

„Ale na příjmení jste se ho nikdy nezeptal?“

„Ne, a voň se neptal na my, no ne?“

„Vy jste tam chodil pro penzi? Pro co on?“

„Pro nemocenskou. Měl třicetiprocentní invalidní penzi.“

„Za tu nohu. Vykládal vám někdy, jak k tomu přišel?“

„No jasně. Byl u armády. Paragán. Při nočním seskoku ho chyt vítr a praštilo to s ním na hromadu kamení. Pak ho padák po těch šutrech tah půl kiláku. Když se k němu kámoši dostali, měl pravou nohu na kusy.“

„Byl nezaměstnaný?“

Nobby Clarke se zatvářil opovržlivě.

„Peter? Nikdy. Ten by si nevzal ani groš, co mu nepatří. Dělal nočního hlídače.“

No ovšem. Sám žil, sám pracoval. Nikdo nehlásil, že se pohřešuje. A při troše smůly ta firma, kde dělal, vyhlásila celopodnikovou dovolenou… na celý srpen, ten mizerný srpen.

„Jak jste se dozvěděl, že je po smrti?“

„Z novin. Bylo to ve Standardu.“

„To vyšlo před devíti dny. Proč jste čekal tak dlouho?“

„Sak je srpen. V srpnu vždycky jezdím na dva tejdny ke dceři na Wight. Vrátil jsem se včera večer. Celej šťastnej, že jsem zase v tom čoudu. Ten hroznej vítr vod móře na tom vostrově. Málem jsem z něj měl smrt, fakt že jo.“

Pro uklidnění si odchrchlal a zapálil si.

„Tak jak jste narazil na devět dnů staré noviny?“

„Kvůli erteplím.“

„Erteplím?“

„Bramborám,“ vysvětlil Nobby Clarke trpělivě.

„Já vím, co jsou erteple, pane Clarku. Co ale mají společného s tím mrtvým?“

Nobby Clarke místo odpovědi sáhl do boční kapsy saka a vytáhl potrhané a vybledlé noviny. První strana devět dnů starého Evening Standardu.

„Dneska ráno jsem si šel do zelinářství koupit ňáký erteple. Du dóm, rozbalím erteple a voň na mě kouká ze stolu v kuchyni.“

Staromódní zelinář. Balí brambory pořád do novin. Z papíru pokrytého šmouhami od hlíny se na něj díval kulhavý pán. Na protější straně, druhé straně vydání, byl rámeček se všemi podrobnostmi, včetně zmínky o detektivu inspektoru Burnsovi ze stanice na Doverské ulici.

„Tak sem šel rovnou k vám, no ne?“

„Chcete odvézt domů, pane Clarku?“

Důchodce se rozzářil.

„Nebyl sem v policejním autě čtyřicet let. Ale nemyslete,“ dodal povzneseně, „už tehda jsme měli dobrý poldy.“

Burns zavolal Luka Skinnera, pověděl mu, ať si vezmé klíč na stužce, který našli mrtvému v kapse, a přiveze před vchod auto.

Vyptali se Nobbyho Clarka na podrobnosti o místním oddělení sociálky, pak ho vysadili před jeho bydlištěm a vyrazili na úřad. Ten měl chvíli před zavřením a zaměstnanci na ně měli čas. Burns jim zamával před očima průkazkou a dožadoval se vedoucího.

„Hledám jistého muže. Křestním jménem je Peter. Příjmení neznám. Středně vysoký, středně urostlý, šedé vlasy, věk něco mezi padesáti a pětapadesáti. Výrazně kulhavá chůze. Měl třicetiprocentní invalidní důchod. Sedával…,“ rozhlédl se. U stěny bylo několik židlí. „Sedával támhle s Nobbym Clarkem. Napadá vás něco?“

Úřadovny sociálního zabezpečení zrovna nevybízejí k srdečnému klábosení, přinejmenším tedy ne mezi zaměstnanci, kteří sedí za mřížemi, a žadateli, kteří jsou před nimi. Konečně ale jednu úřednici napadlo, že si na takového pána vzpomíná. Že by Peter Benson?

Zbytek práce odvedl počítač. Vedoucí z něj několika údery do kláves vymámil složku Petera Bensona. Už léta letoucí se kvůli rozsáhlým podvodům na příjemcích dávek požadovaly fotografie. Tahle byla malá, jako do pasu, ale stačilo to.

„Adresa?“ zeptal se Burns a Skinner si ji pak zapsal.

„Už tu nebyl asi tři týdny,“ utrousila úřednice. „Asi je na prázdninách.“

„Ne, zemřel,“ vysvětlil Burns. „Tu složku můžete uzavřít. Už sem nepřijde.“

„Víte to jistě?“ zeptal se vedoucí, kterého ta nespolehlivost na první pohled znepokojila. „Někdo nás měl oficiálně uvědomit.“

„On to udělat nemohl,“ ucedil Burns. „I když chápu, že to od něj je netaktní.“

Detektivové našli adresu díky plánu Londýna a pár dotazům u místních. Bylo to také sídliště a malý byt byl ve čtvrtém patře. Vyšli tam; výtah nejezdil. Odemkli si.

Byt byl skromný, ale upravený. Na okenní římse byla třítýdenní vrstva prachu a pár muších mrtvolek, ale nikde žádné plesnivé zbytky jídla. Vedle dřezu stály na sušáku umyté talíře a sklenice.

V zásuvce nočního stolku našli pár památek na armádu a také pět vyznamenání včetně vojenské medaile za odvahu v boji. Na policích stály očtené paperbacky a na stěnách visely reprodukce. Burns se nakonec zastavil u zarámované fotografie na stěně obývacího pokoje.

Čtyři mladíci se usměvavě dívali do objektivu. Krajina v pozadí vypadala na rozlehlou poušť a stranou byl vidět roh staré kamenné pevnosti. Mirbat, 1972, stálo napsáno pod snímkem.

„Co je to Mirbat?“ zeptal se Skinner, který došel za něj.

„Taková díra. Vesnička. V Dhófaru, východní provincii Omanu, na konci Arabského poloostrova.“

Všichni mladíci na sobě měli maskovací uniformy do pouště. Jeden měl na hlavě místní arabskou kefiji z kostkované látky, kterou držely dva kroužky černého řemínku. Ostatní tři měli pískové barety vepředu s odznakem. Burns věděl, že kdyby měl lupu, rozeznal by okřídlenou dýku, nad ní tři písmena a pod ní tři krátká slova.

„Jak to víte?“ divil se Skinner.

„Jednou jela královna do Devonu. Já jsem měl službu u královské ochranky. Přidělili k nám i dva z tohohle pluku. A když člověk dělá gorilu, patří k tomu hodně čekání. Všichni jsme se rozpovídali. A oni nám vykládali o Mirbatu.“

„Co se tam stalo?“

„Bojovalo se. Probíhala tam válka. Utajená válka. Z Jemenu poslali přes hranice komunistické teroristy, aby svrhli sultána. My jsme tam vyslali BATT, Britskou armádní výcvikovou jednotku. Jednoho dne zaútočilo něco mezi dvěmi a třemi stovkami teroristů na vesnici a pevnost v Mirbatu. Bylo tam deset mužů z toho pluku a skupina místních branců.“

„Kdo vyhrál?“

Burns dloubl prstem do fotografie.

„Tihle. Ale jen tak tak. Ztratili dva muže, sundali přes stovku teroristů a ti to nakonec sbalili a utekli.“

Tři z mužů stáli, čtvrtý před nimi klečel na jednom koleni; čtyřiadvacet let starý snímek ze zapomenuté vesnice v poušti. Vepředu byl vojín, za ním byli seržant, svobodník a jejich mladý důstojník, kterým tam říkali „Ruperti“.

Skinner se předklonil a poklepal na klečícího vojína.

„To je on. Peter Benson. Chudák. Projít něčím takovým a pak se nechat ukopat k smrti v Edmontonu.“

Burns už vojína poznal předtím. A teď se pozorně díval na důstojníka. Hladké plavé vlasy přikrýval baret a pyšný lesk v modrých očích přehlušilo pálící slunce. Tenhle mladý důstojník se měl vrátit domů, odejít z armády, vystudovat právnickou fakultu a po čtvrtině století se stát jedním z nejslavnějších advokátů země. Burnsovi se někde blízko ucha ozvalo sykavé nadechnutí; už si to dal dohromady i Skinner.

„To tedy nechápu,“ divil se detektiv seržant. „Jeho kamaráda z vojny ukopali k smrti a on udělá první poslední, aby je dostal ven.“

Burns znovu slyšel, jak mu do ucha šeptá hlas vycepovaný elitní vysokou školou.

„Možná vás to překvapí, pane Burnsi…“

Jack Burns se díval na tváře čtyř mladých bojovníků minulé generace a pozdě si uvědomil, že uhlazený právník nemluvil o spravedlnosti staroanglické, ale starozákonní.

„Šéfe,“ utrousil znepokojený mladík, který mu stál po boku, „když jsou teď Price a Cornish zase venku, co se stane, až na ně narazí ten seržant a ten svobodník?“

„Neptej se, chlapče. To fakt nemusíš vědět.“

DEN DVACÁTÝ ČTVRTÝ - ČTVRTEK

Pohřeb se konal na kousku hřbitova vyhrazeném pro pluk SAS, nedaleko jeho základny v Herefordu. Tělo starého vojáka uložili k odpočinku. Trubač zahrál čepobití a nad hrobem zazněla salva. Obřadu se účastnila asi desítka lidí včetně jednoho význačného trestního obhájce.

Toho večera vylovili z jezera poblíž Wansteadské bažiny ve východním Londýně dvě těla. Mrtví byli identifikováni jako pánové Mark Price a Harry Cornish. Patolog uvedl, že smrt nastala vinou ligaturní strangulace a že nástrojem byla zřejmě klavírní struna, což je velice nezvyklé. Bylo zahájeno pátrání, ale případ nebyl nikdy uzavřen.

ZÁZRAK

***

SIENA, 1975

Slunce viselo na nebi jako kladivo. Bušilo do shluků střech hradbami obehnaného toskánského města, až se středověké střešní tašky, z nichž jen některé byly růžové, většina se však už dávno upekla do umbrově nebo popelavě šedé, v horku chvěly.

Převislé okapy vrhaly na výš položená okna stíny tmavé jako sama noc; kam se však dostalo slunce, tam nahrubo omítnuté stěny a prastaré cihly bledě zářily a dřevěné podvaly praskaly a opadávaly. V hlubokých a úzkých uličkách nejstarší části města, dlážděných kočičími hlavami, byla útěšná jezírka chládku, kde sem tam našla útočiště i ospalá kočka. Po místních ale nebylo ani vidu, protože toho dne se konalo Palic.

Jednou takovou uličkou spěchal americký turista, rudý jako roštěnka, ztracený v bludišti titěrných dlážděných průchodů sotva širších než jeho ramena. Jen se z něj lilo, pot mu promáčel bavlněnou košili s krátkým rukávem a lehké sáčko, které měl hozené přes rameno, mu připadalo jako deka. Za ním na nevhodných sandálech s vysokým podpatkem žalostně klopýtala jeho žena.

Příliš pozdě se pokusili rezervovat si pokoj v nějakém hotelu v centru, muselo je to napadnout zrovna v tuhle dobu roku a žádnou jinou, a potom se smířili s pokojíkem v Casole ďElsa. Pronajaté auto se cestou uvařilo, nakonec ale přece jen našli parkoviště za městskými hradbami a teď spěchali od Porta Ovile ke svému cíli.

Vbrzku se ztratili v labyrintu uliček postavených před pěti sty lety, zakopávali o rozpálené kočičí hlavy a nohy je pálily jako čert. Čas od času naklonil dobytkář z Kansasu hlavu, zaposlouchal se do hulákání davu a pak zkusil vyrazit tím směrem. Oplácaná manželka se jej silou mocí držela a zároveň se ovívala příručkou pro turisty.

„Počkej na mě!“ křikla, když mazali zase nějakou další cihlovou soutěskou mezi měšťanskými domy, které zažily, jak se tu na koni projíždí Cosimo de Medici, a to už tehdy byly staré.

„Pospěš si, zlato!“ zavolal přes rameno. „Snaž se, nebo přijdeme o slavnosti.“

Měl pravdu. Půl kilometru od nich, na Piazza děl Campo a kolem něj, lidé v hustém a početném davu natahovali hlavy, aby poprvé zahlédli Comparse, průvod ve středověkých kostýmech, při němž se na ulicích předváděla sedmnáctka sienských cechů, které kdysi městu vládly a spravovaly je. Dle tradice dnes mělo deset ze sedmnáctí contradjet na koních o závod a utkat se tak o poctu, že si budou moct do sídla svého cechu odnést malovanou vlajku, samotné Palio. Nejdřív se ale koná průvod.

Tohle všechno Američan nahlas předčítal ženě včera večer v hotelovém pokojíku.

„Contrady, sienské cechovní městské čtvrti, byly vytvořeny na konci dvanáctého a začátku třináctého století,“ pokračoval v četbě.

„Ale to je před Kolumbem,“ namítla, jako by se nic nemohlo stát předtím, než veliký Kryštof vyplul z ústí řeky Tajo na západ, vstříc zapomnění či slávě.

„Správně. To bylo 1492. Takže tohle máme tři století před Kolumbem. Tady píšou, že začali se dvaačtyřiceti contradami, tři sta let nato omezili jejich počet na dvacet tři a pak v roce 1675 na těch sedmnáct, co zítra uvidíme při pochodu.“

První řady stovek křiklavě nazdobených bubeníků, muzikantů a vlajkonošů účastnících se Comparse už ale vycházely na samotné Campo a oni u toho nebyli. Šestnáct paláců na náměstí bylo ověšeno vlajkami a zástavami, všechna okna a balkony přetékaly šťastlivci, kteří se tam dostali, a v kruhu na dostihy vyrábělo hluk čtyřicet tisíc lidí.

„Tak rychle, zlato,“ volal, protože lomoz před ním nabíral na síle. „Přijeli jsme takovou dálku jen kvůli tomuhle. Už aspoň vidím tu věž, kruci.“

A opravdu, špička věže Mangia vykoukla vepředu nad střechami. A žena právě v té chvíli zakopla a upadla a kotník se zkroutil mezi dlažební kostkou a botou. Vykřikla a bezvládně se zhroutila na dlažbu. Její manžel se otočil a rozběhl se zpátky.

„Zlato, co mi to vyvádíš?“ Celý ustaraný se k ní sehnul. Chytila se za kotník.

„Asi jsem si to vyvrtla.“ prohlásila a rozplakala se. Všechno začalo tak pěkně, a teď je den úplně zkažený.

Její manžel se rozhlédl po uličce do obou stran, ale prastaré dveře z fošen byly zamčené a opatřené závorami. Pár metrů odsud ale byl ve vysoké zdi, jež svírala uličku z obou stran, klenutý průchod. A jím pronikalo slunce, jako by vzadu byl otevřený prostor.

„Ukaž, pomůžu ti támhle, třeba tam bude kde si sednout,“ rozhodl.

Zvedl ji z dlažby a pak kulhali k obloukovému průchodu. Za ním byl dvorek ozdobený praporky, kde stály velké květníky s růžemi a - Bohu budiž vzdána chvála - také ve stínu u stěny kamenná lavička. Američan pomohl ženě dovléct se až k ní a ona se pak na chladivý kámen s nesmírnou úlevou svalila.

Daleko od nich koneček Comparse mizel z Piazza dal Duomo, jeho čelo vstupovalo na Campo a rozhodčí z řad měšťanů si pečlivě prohlíželi výkony a chování účastníků parády a vážili, s jakou obratností vlajkonoši mávají vlajkami. Ať už dostihy vyhraje kdokoli, nejlépe vystrojená a secvičená contrada získá masgalano, jemně cizelovaný stříbrný tác. Vystoupení bylo důležité a všichni přítomní to věděli. Turista se shýbl a prohlížel si manželčin kotník.

„Můžu vám nějak pomoct?“ ozval se tichý hlas. Američan se vylekaně otočil. Nad ním se tyčil cizinec orámovaný sluncem. Turista vstal. Ten muž byl vysoký a statný, tvář měl vyrovnanou a vrásčitou. Byli tak zhruba vrstevníci, mezi padesátkou a šedesátkou, a cizímu muži šedivěly vlasy. Měl na sobě vyšisované kalhoty a džínovou košili, a tak vypadal na tuláka, na zestárlého hipíka. Anglicky mluvil kultivovaně, ale trochu s přízvukem, snad italským.

„Ani vám nepovím,“ opáčil Američan poněkud podezřívavě.

„Vaše žena upadla a poranila si kotník?“

„Jo.“

Cizinec přiklekl na velké dlaždice na podlaze dvora, sundal ženě sandál a pomaličku mnul poraněný kotník. Kansasan se díval a chystal se v případě potřeby ženu bránit.

„Zlomené to není, ale podvrtnuté bohužel asi ano,“ prohlásil muž.

„Jak to víte?“ vyzvídal manžel.

„Vím to,“ odtušil muž.

„Fakt, jo? A kdo jste?“

„Jsem zahradník.“

„Zahradník? Tady?“

„Starám se o růže, zametám dvůr, udržuju tu pořádek.“

„Ale dneska je Palio. Vy to neslyšíte?“

„Slyším. Bude potřeba to ovázat. Mám čisté tričko, co by se dalo roztrhat na pruhy. A studenou vodu, aby to moc neotékalo.“

„Co tady děláte, když je dneska Palio?“

„Nikdy nevídám Palio.“

„Proč? Všichni choděj na Palio.“

„Protože se koná právě dneska. Druhého července.“

„Co je na tomhle dni tak zvláštního?“

„Je to zároveň Den osvobození.“

„Cože?“

„Tohohle dne před jedenatřiceti lety, druhého července 1944, byla Siena osvobozena od německé okupace. A tady, právě na tomhle dvoře, se cosi stalo… něco významného. Myslím si, že to byl zázrak. Zajdu pro tu vodu.“

Američana to ohromilo. Byl z Topeky a byl katolík; chodil na mše a ke zpovědi a na zázraky věřil - pokud dostanou štempl z Říma. Valnou část tohoto letního ježdění po Itálii věnoval tomu, aby konečně uviděl Řím. Siena ho napadla vlastně mimoděk. Rozhlédl se po prázdném dvoře.

Měřil tak dvacet na třicet metrů. Na dvou stranách jej tísnily vysoké zdi, jistě tak čtyřmetrové, a v jedné z nich byl obloukový vstup s dokořán rozevřenými vraty, právě ten, kterým sem vešli. Na druhých dvou stranách byly zdi ještě vyšší, určitě přes patnáct metrů, až na pár úzkých větracích okének byly holé a nahoře končily střechami; vnější zdi velikých a staletí starých budov. Na protějším konci dvora byly ve zdi obrovské budovy zapuštěny další dveře. Ty nebyly sbité z prken, ale rovnou z celých trámů, aby odolaly útokům. A byly zavřené. Dřevo bylo staré jako samo město a až na pár tmavších místeček je slunce už dávno vybělilo.

Podél jedné strany dvora vedla kolonáda či snad sloupový ochoz, jehož stříšku držela řada kamenných sloupů; uvnitř byl hluboký, chladný stín. Zahradník se vrátil s pruhy látky a s pohárkem vody.

Znovu si klekl, podvrtnutý kotník pevně ovázal látkou a na tu pak nalil vodu, aby provlhla a chladila. Američanova žena vzdychla úlevou.

„Zvládneš to na Palio?“ zeptal se manžel.

Vstala, zkusila se opřít a zašklebila se. Bolelo to.

„Co myslíte vy?“ zeptal se turista zahradníka. Ten pokrčil rameny.

„V uličkách je špatná dlažba, lidi jsou namačkaní a nedávají pozor. A stejně neuvidíte nic, leda ze žebříku nebo z vyvýšeného místa. Ale slavit se bude celý večer. Pak se můžete dívat na průvody ve kdejaké ulici. Anebo bude další Palio v srpnu. Můžete na to počkat?“

„Depa. Musím se starat o svý kravky. Příští tejden letíme domů.“

„A tak. V tom případě… vaše žena může jít, ale opatrně.“

„Můžeme ještě chvilku počkat, miláčku?“ zeptala se. Turista přikývl. A rozhlédl se po dvoře. „Jakej zázrak? Nevidím žádnou kapličku.“

„Žádná tu není. A není tu ani žádný světec. Zatím. Doufám ale, že jednou…“

„A co se tu vlastně stalo před těma jednatřiceti letama?“

„Bojoval jste ve druhé světové válce?“

„Jasně. U námořnictva. V Tichomoří.“

„Tady v Itálii jste ale nebyl?“

„Nebyl. Ale byl tu můj mladší brácha. Válčil pod Markem Darkem.“

Zahradník přikývl, jako by se zahleděl kamsi do minulosti.

„Po celý rok 1944 se Spojenci probojovávali po Apeninském poloostrově od jihu, ze Sicílie až daleko na sever, k rakouským hranicím. A celý rok německá armáda bojovala a ustupovala, bojovala a zase ustupovala. Ústup trval dlouho. Předtím byli Němci spojenci Italů, ale když Italové kapitulovali, stali se z nich okupanti.

Tady v Toskánsku se bojovalo velmi tvrdě. Velel tu polní maršál Kesselring. Proti němu stáli Američané pod generálem Darkem, Britové pod generálem Alexanderem a Svobodní Francouzi pod generálem Juinem. Počátkem června se fronta v tomhle západním sektoru dostala k severní hranici Umbrie a jižní hranici Toskánska.

Jižně odsud je neschůdný terén, jedna řada strmých vršků za druhou, v údolích stovky říček a potoků. Silnice se klikatí po svazích a jinudy vozidla projet nemohou. Silnice se snadno dají zaminovat a ze druhé strany kopce je můžete ostřelovat. Když na vršky kopců skrytě rozmístíte pozorovatele, můžou řídit dělostřeleckou palbu zpoza kopce přímo na nepřítele, a to s velkou přesností. Obě strany měly těžké ztráty.

Ze Sieny se stala jedna veliká nemocnice. Lékařské složky wehrmachtu tu zřídily několik nemocnic, které byly pořád plné. Ke konci už nestačily ani ty, a tak vojsko zabavilo několik školek a klášterů. Ale Spojenci se hrnuli pořád kupředu. Kesselring nařídil, aby převezli na sever všechny raněné, kteří to vydrží. Kolony německých sanitek mířily dnem i nocí k severu. S některými raněnými ale hýbat nešlo, takže museli zůstat tady. Hodně jich na zranění zemřelo, ti jsou pohřbeni za městem. Nedostatek lůžek na chvíli pominul; to ale vydrželo jen do posledních deseti dnů v měsíci. Pak boje pokračovaly s dvojnásobnou silou a hodně blízko. Na těch posledních deset dnů sem poslali mladého německého chirurga, který sotva opustil školu. Neměl žádné zkušenosti. Musel se dívat a učit se a za pochodu operovat. Moc toho nenaspali a docházely jim zásoby.“

Letní nebe jako by se otřáslo; mimo jejich dohled se ozval hlučný pokřik, protože na Piazzu del Campo vešel už celý průvod. Všechny soupeřící contrady jednou obešly obrovskou písečnou dostihovou dráhu, kterou nasypali na dláždění. A ještě hlučnější pokřik přivítal carroccio, voly tažený vůz, na kterém se vezla vytoužená zástava, cíl všeho dnešního slavnostního snažení, Palio.

„V tomhle sektoru Němci rozmístili 14. armádu, které velel generál Lemelsen. Na papíře to nevypadalo zle, ale hodně jejích jednotek bylo vyčerpaných měsíci bojů a také měly výrazný podstav. Hlavní silou armády byl první výsadkový armádní sbor generála Schlemma.

Schlemm vrhl všechno, co mohl, mezi moře a hory na jih od Sieny. To bylo jeho pravé křídlo. Nalevo se k smrti utahaná devadesátá Panzer Grenadier Division pokoušela zadržet První tankovou generála Harmona.

A přímo ve středu Páté armády pod velením Marka Clarka, právě proti městu Siena, byli Svobodní Francouzi generála Juina. Těm chránily boky jejich vlastní divize, třetí alžírská pěší a druhá marocká pěší. Všechny tyhle jednotky Němci zadržovali po pět dnů urputného boje, od jedenadvacátého do šestadvacátého června. Pak americké tanky prorazily liniemi německých obrněnců a Siena čelila obchvatu, nejdřív z východu a pak i ze západu Francouzi.

Ustupující Němci se stahovali po rotách a nesli raněné s sebou. Byli tu granátníci, tankisti, chlapi od polní divize luftwaffe a výsadkáři. Dvacátého devátého června došlo k poslednímu střetnutí na jih od města a pak už Spojenci dosáhli průlomu.

Bojovalo se tvrdě a muž proti muži. Němečtí zdravotníci běhali s nosítky pod příkrovem tmy a dělali, co mohli. Do Sieny proudily stovky raněných, jak Němců, tak Spojenců. Generál Lemelsen prosil Kesseiringa, aby mu povolil zkrátit frontu, protože mu bylo jasné, že je napaden z obou boků a hrozí, že bude v Sieně s celým prvním výsadkovým obklíčen a zajat. Povolení dostal a výsadkáři se stáhli do města. Siena samými vojáky praskala ve švech. Raněných bylo tolik, že jako dočasné útočiště a lazaret pro asi tak stovku posledních Němců a pro všechny spojenecké raněné zabrali i tenhle dvůr vedle stěn starého kláštera. Vrchní velení nad ním dostal právě ten nedávno dorazivší mladý chirurg. To bylo třicátého června 1944.“

„Tady?“ děsil se Američan. „Tohle byla polní nemocnice?“

„Ano.“

„Vždyť tu není nic. Ani voda, ani elektřina. To muselo bejt drsný.“

„Taky bylo.“

„Já byl tehdy na letadlový lodi. Pro raněný jsme měli velikánskou ošetrovnu.“

„To jste měl štěstí. Tady ranění leželi, kam je nosítkáři položili. Američané, Alžířané, Maročané, Britové, Francouzi a stovka nejhůř zraněných Němců. Ty sem opravdu šoupli, aby tu umřeli. Ke konci jich tu bylo asi dvě stě dvacet.“

„A ten mladej chirurg?“

Nenápadný muž pokrčil rameny.

„Co by, dal se do práce. Dělal, co mohl. Šéfchirurg mu přidělil tři zdravotníky. Podnikali razie po okolních domech a brali si matrace, slamníky, cokoli, na čem se dalo ležet. Kde to šlo, kradli deky, prostěradla. Prostěradla měli výhradně na obvazy. Sienou nepřetéká žádná řeka, ale před stoletími vystavěli Sieňané složitou soustavu podzemních akvaduktů, které pod ulicemi sváděly pitnou vodu z horských pramenů. Do nich byl přístup šachtami. Sanitáři vytvořili řetěz a podávali vodu ve kbelících od té nejbližší šachty až ke dvoru.

Z jednoho blízkého domu vzali kuchyňský stůl, postavili jej zrovna tady doprostřed, mezi růžové keře, a na něm se operovalo. Lékařů bylo málo a hygiena šla ke všem čertům. Lékař operoval, jak nejlíp uměl, celé odpoledne a až do soumraku. Když se šeřilo, zaběhl do blízké vojenské nemocnice a vyžebral pár benzinových lamp. Při jejich světle pokračoval. Bylo to ale zoufalé. Věděl, že ti muži zemřou.

Mnohá ta zranění byla úděsná. Všichni vojáci byli v šoku. Léky na tišení bolesti mu došly. Některé vojáky potrhaly miny, které vybuchly pár metrů od nich, pod nějakým jejich kamarádem. Další měli hluboko v tělech střepiny granátů. Končetiny rozdrcené kulkami. A krátce po setmění přišla ta dívka.“

„Jaká dívka?“

„Prostě dívka. Místní, Italka, aspoň si to myslel. Mohlo jí být něco málo po dvacítce. Vypadala podivně. Všiml si, že se na něj upřeně dívá. Přikývl, ona se usmála a on operoval dál.“

„Proč vypadala divně?“

„Měla bledý oválný obličej. Velice důstojný. Krátké vlasy, ne natočené, jak to v těch dobách bylo v módě, ale zastřižené na kluka. Prostě úhledné a nijak koketní vlasy. A na sobě měla nějaké světle šedé bavlněné šaty.“

„Pomáhala mu?“

„Ne, šla zase od něj. Mlčky chodila mezi vojáky. Všiml si, že vzala hadr, namočila jej v jednom kbelíku s vodou a otírala jim čela. Pracoval dál, na operační stůl mu nosili stále další případy. Pořád se dřel, i když věděl, že jen marní čas. Bylo mu jen čtyřiadvacet, sám byl sotva víc než kluk a pokoušel se zastat chlapskou práci. Byl utahaný jako pes, snažil se ale nedělat chyby, amputoval pilkou na kosti, kterou mu sterilizovali grappou, sešíval obyčejnou domáckou nití natřenou včelím voskem, morfium mu docházelo, musel jím šetřit. A oni křičeli bolestí, Kriste pane, jak ti křičeli…“ Američan jej probodával očima.

„Můj Bože,“ zašeptal. „Ten chirurg jste byl vy. Nejste Ital. Jste německý doktor.“

Nenápadný muž zvolna přikývl.

„Ano, byl jsem tím chirurgem.“

„Miláčku, já myslím, že jsem na tom s tím kotníkem líp. Možná ještě stihneme konec slavnosti.“

„Tiše, zlato. Už jen pár minutek. Co bylo dál?“

Na náměstí del Campo procesí vyšlo z arény a jeho účastníci zaujali přidělená místa před paláci. Na písečné dráze zbyli za každou contradu jen jeden bubeník a jeden vlajkonoš. Jejich úkolem bylo předvést, jak jsou obratní s vlajkou a holí, ve složitých vzorech jimi ve vzduchu do rytmu bubnování mávat; byl to poslední pozdrav davům předtím, než začnou dostihy, a poslední možnost vyhrát svému cechu stříbrný pohár.

„Operoval jsem celou noc a pak až do svítání. Zdravotníci byli stejně unavení jako já, ale dál nosili vojáky jednoho po druhém na stůl a já jsem dělal, co jsem mohl. Před úsvitem bylo po všem. Dívka někam zmizela. Neviděl jsem ji přicházet ani odcházet. S východem slunce nastala chvilka klidu. Tímhle obloukem dovnitř konečně přestali proudit další ranění na nosítkách. Mohl jsem si umýt ruce, projít se mezi raněnými, spočítat ty, co přes noc zemřeli, a požádat, ať je odnesou.“

„Kolik jich bylo?“

„Ani jeden.“

„Ani jeden?“

„Nikdo nezemřel. Ani v noci, ani to ráno prvního července, když už vyšlo slunce. Támhle v rohu leželi tři Alžířané. Měli průstřely hrudníku a břicha a jeden měl rozdrcené nohy. Všechny jsem je odoperoval nad ránem. Byli zcela smíření s osudem. Tiše leželi, dívali se do nebe, snad mysleli na vyschlé severoafrické vršky, odkud přišli bojovat a zemřít za Francii. Věděli, že umírají, a čekali, kdy přijde Alláh a povolá si je k sobě. Jenže nezemřeli.

Zrovna tam, kde teď sedí vaše paní, ležel jeden Texasan, takový klučík z Austinu. Když ho přinesli, držel si ruce na břiše. Rozevřel jsem je. Snažil se udržet vnitřnosti v břiše, aby nevypadly rozervanou žaludeční stěnou ven. Nemohl jsem dělat nic než nacpat střeva zpátky tam, kde asi měla být, zasvorkovat to a zašít. Ztratil hodně krve. Neměl jsem žádnou krevní plazmu.

Ráno jsem zaslechl, jak pláče a volá matku. Dával jsem mu čas tak do poledne, ale on nezemřel. Po ránu zesílilo horko, i když přes tyhle střechy nemohlo slunko pálit přímo. Věděl jsem, že až sem slunce zasáhne, začne peklo. Operační stůl jsem nechal odtáhnout do stínu pod arkády, ale těm venku zbývalo pramálo naděje. Horko dorazí to, co načaly ztráta krve a šok.

Ti, co se dostali pod střechu ochozu, měli štěstí. Byli tam tři angličtí vojáci, všichni z Nottinghamu. Jeden mě požádal o cigaretu. Mluvil jsem tehdy anglicky bídně, ale to slovo je mezinárodní. Pověděl jsem mu, že když má někdo plíce rozervané šrapnelem jako on, dát si čouda, jak on tomu říkal, je to poslední, co potřebuje. Zasmál se a řekl mi, že ji tedy aspoň bude moct dát generálu Alexanderovi, až sem přijede. Ten potrhlý anglický humor. Ale byl v tom i kus odvahy. Věděli, že se domů už nedostanou, a přece dokázali vtipkovat.

Pak už zdravotníci nemuseli do bitvy, a tak jsem si vyžádal další tři. Byli vyčerpaní a vzteklí, ale stará německá disciplína v nich díky Bohu zvítězila. Převzali práci a moji tři původní zdravotníci se schoulili v koutku a jednoduše omdleli.“

„A tak to šlo dál?“ nadhodil turista.

„Tak to šlo dál. Nařídil jsem svým novým třem mužům, aby vtrhli do všech okolních domů a pobrali provazy, šňůry, lanka a hodně povlečení. Natáhli jsme provazy a lanka přes dvůr a kolíčky na prádlo jsme k nim připevnili prostěradla, aby dole byla aspoň trocha stínu. Teplota ale stejně stoupala. Hlavní byla voda. Trpící vojáci se jí chraplavě dožadovali a moji lapiduši si podávali kbelíky od studně ke dvoru a pak rozdávali hrnky s vodou tak rychle, jak to stíhali. Němci říkali danke, Francouzi šeptali merci a těch pár Britů zase děkan kámo.

Modlil jsem se, aby začal vát chladnější vítr nebo aby se zatáhlo. Foukat nezačalo, ale po dvanácti hodinách pekla slunce zašlo a teplota klesla. V půli odpoledne k nám náhodou zabloudil mladý kapitán z Lemelsenova štábu. Zarazil se, rozhlédl se, pak se pokřižoval, zašeptal Du Liebe Gott - a utekl. Vyřítil jsem se za ním a hulákal jsem, že potřebuju pomoc.

„Udělám, co budu moct,“ křikl přes rameno. Už jsem ho pak nikdy neviděl.

Ale možná něco zařídil. Hodinu nato nám šéflékař 14. armády poslal vozík s léky a materiálem. Polní obvazy, morfin, sulfáty. Právě včas. Po soumraku dorazili noví zraněni, tentokrát samí Němci; bylo jich kolem deseti, s nimi tu celkem bylo asi dvě stě dvacet pacientů. A ona se za tmy vrátila.“

„Ta dívka? Ta divná dívka?“

„Ano. Najednou tu byla, stejně jako první večer. Vypadalo to, že dělová palba za hradbami města konečně ustala. Dohadoval jsem se, že Spojenci se chystají k poslednímu a drtivému útoku a ke zničení Sieny, a modlil jsem se, abych byl ušetřen, i když jsem věděl, že je to beznadějné. Na dvoře teď aspoň bylo ticho, ovšem až na sténání a výkřiky a občas i zaječení.

Právě jsem měl v péči nějakého Panzer Grenadiera ze Stuttgartu, kterému kulka urazila půlku čelisti, když jsem uslyšel šustění jejích šatů. Otočil jsem se a zahlédl jsem ji, jak namáčí ručník v sudu s vodou. Usmála se, začala obcházet muže ležící všude po zemi, poklekala k nim, otírala jim čela a jemně se dotýkala jejich zranění. Zavolal jsem na ni, ať nesahá na obvazy, ale klidně v tom pokračovala.“

„A byla to ta jako předtím?“ chtěl vědět Američan.

„Ano. Žádná jiná. Tentokrát jsem si ale všiml něčeho, co mi minulou noc uniklo. Neměla na sobě dlouhé šaty, ale nějaký hábit, co nosí klášterní novicky. Došlo mi, že určitě přišla z některého z mnoha sienských klášterů. A vepředu měla na rouchu ornament vyšitý tmavě šedě na světle šedé. Byl to kříž, ale trochu odlišný. Jedno rameno kříže bylo nalomené a viselo v pětačtyřicetistupňovém úhlu dolů.“

Z velikého náměstí se přes střechy znovu rozneslo zaburácení davu. Vlajkonoši ukončili svá vystoupení; na písek dráhy vyvedli desítku koní, do té doby ukrytých na dvoře Podesty. Koně měli uzdy, ale ne sedla; závodilo se na holém hřbetě. Před tribunkou rozhodčích pozdvihli Palio, o jehož získání se bude soutěžit, a to vyvolalo další nadšený pokřik davu.

Turistova žena vstala a zkusila našlápnout na vyvrtnutý kotník.

„Myslím, že pomalu bych s tím jít mohla,“ usoudila.

„Už jenom chvilku, zlato,“ ošíval se manžel. „Čestný slovo, že pak půjdem na tu slávu. Tak co tu druhou noc?“

„Operoval jsem posledních dvacet včetně těch Němců a pak jsem si všechno prošel s čerstvou výbavou a pokusil jsem se to u některých z té předešlé noci vylepšit. Teď jsem měl morfin. Antibiotika. Těm, co měli nejhorší bolesti, jsem mohl aspoň pomoct, aby umřeli v pokoji.“

„A umřeli?“

„Ne. Potáceli se na pokraji smrti, ale nikdo nezemřel. Aspoň ne ten večer. Mladá jeptiška mezi nimi chodila celou noc, neřekla ani slovo, usmívala se, omývala jim tváře chladnou a čerstvou vodou ze studny a dotýkala se jejich ran. Děkovali jí, pokoušeli se vztáhnout ruce a dotknout se jí, ona se ale jen usmála, uhnula a šla dál.

Už čtyřiadvacet hodin jsem se cpal benzedrinem, abych se udržel vzhůru, ale nad ránem jsem už nemohl nic víc udělat a došly mi zásoby; saniťáci spali támhle u zdi, plášť a ruce a obličej jsem měl potřísněné krví, posadil jsem se k tomu operačnímu stolu, u kterého předtím baštila nějaká sienská rodina, položil jsem si hlavu na ruce a byl jsem v limbu. Za východu slunce se mnou zatřásl jeden ze zdravotníků a probudil mě. Vrátil se z výpravy, na které ukořistil plný ešus opravdové italské kávy, kterou si snad musel někdo někde schovávat od začátku války. Bylo to nejlepší kafe, jaké jsem kdy v životě pil.“

„A co ta dívka, ta mladá jeptiška?“

„Byla pryč.“

„A vojáci?“

„Rychle jsem si celý dvůr obešel a na všechny jsem se podíval. Byli pořád naživu.“

„To jste musel mít radost.“

„Víc než to. Byl jsem u vytržení. Nebylo to možné. Měl jsem příliš málo materiálu, podmínky byly příliš primitivní, zranění příliš děsivá a moje umění příliš malé.“

„Ale to bylo druhýho července, ne? Den osvobození?“

„Správně.“

„Takže Spojenci podnikli rozhodující útok?“

„Chyba. Žádný útok na Sienu se nekonal. Víte něco o polním maršálu Kesseiringovi?“

„Kdepak.“

„Podle mě jeden z nejméně doceněných velitelů druhé světové války. Maršálskou hůl získal už v roce 1940, ale tehdy na západní frontě dokázal vítězit kdekterý německý generál. Ale jít od porážky k porážce, pořád ustupovat před početnějšími vojsky, to je jiná.

Jsou generálové, kteří dovedou vést oslnivý postup, jiní zase umějí bojovat a ustupovat. K těm prvním patřil Rommel, Kesseiring k těm druhým. Musel bojovat pozpátku od Sicílie až do Rakouska. V roce 1944 měli Spojenci naprostou nadvládu na obloze, lepší tanky, neohraničený přísun paliva a zásob a navíc stálo místní obyvatelstvo za nimi; bývali by se měli přehnat přes celou Itálii do půlky léta. Kesseiring je přinutil bojovat o každou píď.

Na rozdíl od některých to ale nebyl barbar. Byl kultivovaný a zapáleně obdivoval Itálii. Hitler mu přikázal, aby v Římě vyhodil do vzduchu mosty přes Tiberu. Byly a jsou to architektonické skvosty. Kesseiring odmítl - a to napomohlo postupu Spojenců.

Zatímco já jsem ráno seděl nad kávou, Kesseiring nařídil generálu Schlemmovi, aby se s celým prvním výsadkovým armádním sborem stáhl bez výstřelu ze Sieny. Nic neměl poškodit, nic neměl zničit. Nevěděl jsem ani další věc, totiž že papež Pius XII. intervenoval u Charlese de Gaulla, jehož Svobodní Francouzi měli město dobýt, a žádal, aby je neničili. Jestli tu byla i nějaká tajná dohoda mezi Lemelsenem a Juinem, to se už nikdy nedozvíme. Ani jeden o tom nemluvil a dnes jsou už oba mrtví. Oba ale dostali stejné rozkazy: zachránit Sienu.“

„Nepadl ani výstřel? Nevypálili ani granát? Neshodili ani bombu?“

„Vůbec nic. Naši výsadkáři se začali o pozdním dopoledni stahovat. Trvalo to celý den. V půli odpoledne se z támhleté uličky ozvalo pekelné dupání a objevil se šéflékař 14. armády. Generálmajor von Steglitz byl před válkou proslulým ortopedem. I on už celé dny operoval, ale v hlavní nemocnici. Byl také vyčerpaný.

Zastavil se pod obloukem a ohromeně se rozhlížel. Měl jsem k ruce šest zdravotníků a dva z nich nosili vodu. Podíval se na můj zkrvavený plášť a na kuchyňský stůl, který jsme zase kvůli lepšímu světlu vytáhli sem ven. Prohlédl si zasmrádající haldu amputovaných končetin v támhletom rohu; ruce, celé paže, nohy, někdy ještě obuté.

„To je mi kostnice, začal. Vy jste tu sám, kapitáne?“

„Ano, pane.“

„Kolik raněných?“

„Asi dvě stě dvacet, mein Generál.“

„Národnost?“

„Sto dvacet našich a asi tak stovka z různých spojeneckých vojsk, pane.“

„Kolik mrtvých?“

„Zatím žádný, pane.“

Střelil po mně pohledem. „Unmoglich,“ vyštěkl.

„To znamená co?“ dožadoval se Američan.

„To znamená nemožné. Pak vyrazil mezi řady matrací. Nemusel se na nic ptát, na první pohled poznal druh zranění, jeho vážnost a šanci na přežití. Šel s ním kněz, který na místě poklekal a dával těm, kdo do rána zemřou, poslední pomazání. Šéfiékař dokončil obchůzku a vrátil se zase sem. Dlouho si mě prohlížel. Byl jsem v hrozném stavu; napůl mrtvý únavou, samý flek od krve, smrděl jsem jako fretka a už osmačtyřicet hodin jsem nejedl.

„Jste pozoruhodný mladík,“ prohlásil konečně. „Dokázal jste cosi nemožného. Víte, že se stahujeme z města? Odpověděl jsem, že to vím. V poraženém vojsku se zprávy šíří rychle.

Vydal rozkazy mužům, kteří stáli za ním. Z uličky vyšel zástup zdravotníků s nosítky. Berte jen Němce, nakázal jim, Spojence tu necháme Spojencům. Pak se rozešel mezi německé raněné a vybíral jen ty, kteří by mohli být s to vydržet dlouhou a kodrcavou cestu přes vrchovinu Chianti až do Milána, kde se jim konečně dostane nejlepší péče. A když u některého Němce usoudil, že nemá vůbec naději, řekl saniťákům, ať jej nechají být. Když s tím skončil, odnesli sedmdesát Němců. Zůstalo jich padesát plus Spojenci. Pak se vrátil ke mně. Slunce zašlo za střechy domů a mířilo k vrškům. Vracel se chládek. Generál opustil vojácké chování a vypadal prostě jen staře a utahaně.

„Někdo by tu měl zůstat s nimi.“

„Zůstanu, přikývl jsem.“

„Znamená to, že padnete do zajetí.“

„Vím, pane generále,“ přikývl jsem.

„Takže pro vás byla válka nakonec přece jen krátká. Doufám, že se znovu setkáme ve vlasti.“

Víc nebylo co říkat. Prošel tímhle obloukem, otočil se a zasalutoval mi. Dovedete si to představit? Generál kapitánovi. Neměl jsem na hlavě čepici, takže jsem nemohl odpovědět. A pak zmizel. Už nikdy jsem ho neviděl. Zemřel půl roku nato při náletu. Zůstal jsem tu sám s půldruhou stovkou mužů, z valné části odsouzených zemřít, pokud ovšem brzy nepřijde pomoc. Slunce zašlo, nastala tma a mým lampám došel benzin. Zato vyšel měsíc. Začal jsem rozdávat hrnky s vodou. A když jsem se otočil, byla tu zas.“

Z Piazzy del Campo sem teď doléhal jednolitý řev. Desítka žokejů, šlachovitých mužíčků a samých profesionálů, nasedla na koně. Každému dali bičík, nebezpečně vyhlížející žílu ze sušeného býčího pyje, kterou měl právo nejen popohánět vlastního koně, ale také šlehat po ostatních koních a jezdcích, pokud se příliš přiblíží. Dostihy Pallo nejsou pro útlocitné jezdce a sabotáž je jejich součástí. Sázky jsou ohromné, touhu vyhrát nic nebrzdí, a tak jakmile koně vyrazí na písek, je vše povoleno. O postavení deseti koní za tlustým lanem, které slouží jako startovní čára, se metá los. Všichni žokejové, navlečení do okázalých dresů v barvách své contrady, měli na hlavách kulaté kovové čapky, v rukou žíly a pevně svírali otěže. Koně v očekávání hrabali, jen co je přivedli na vyhrazená místa za lanem. Když byl na místě i ten poslední, mossiere čili startér se podíval na magistrála a řekl si o kývnutí, po němž spustí lano na zem. Burácení davu se podobalo lvímu řevu na veldtu.

„Vrátila se? Myslím i tu třetí noc?“

„Třetí a poslední. Pracovali jsme vlastně spolu. Já jsem občas mluvil, samozřejmě německy, ale bylo jasné, že mi nerozumí. Usmívala se, ale neříkala nic, ani italsky ne. Nikdy jsme se jeden druhého nedotkli. Pečovala o raněné. Přinesl jsem vodu a vyměnil jsem pár obvazů. Šéflékař mi nechal zásoby, ale jen trochu, co mohl postrádat, protože to bral jako ztracenou vartu. Do rána bylo všechno pryč.

Třetí noc jsem si všiml ještě něčeho, co mi předtím uteklo. Byla hezká, ale ve světle měsíce jsem zaznamenal, že na hřbetech obou rukou má tmavé skvrny velké asi jako větší mince. Tehdy mi to nic neřeklo, to až po letech. Krátce před ránem jsem se po ní zase otočil, ale byla pryč.“

„Už nikdy jste ji neviděl?“

„Ne. Nikdy. Jakmile vyšlo slunce, spatřil jsem, jak všude támhle vysoko v oknech se třepetají vlajky. Ne ty s říšskou orlicí, ty už ne. Sieňané sešili a spíchli barvy Spojenců, hlavně francouzskou trikoloru. Ty vlály po celém městě. Kolem sedmé jsem zaslechl, jak se z uličky blíží kroky. Dostal jsem strach. Uvědomte si, že jsem ještě nikdy neviděl spojeneckého vojáka s puškou v ruce, a podle hitlerovské propagandy to byli samí vrazi.

Po několika minutách se pod obloukem vynořilo pět vojáků. Byli tmaví a osmahlí, uniformy měli špinavé od hlíny a potu, že jsem nebyl s to poznat, od které jednotky jsou. Teprve pak jsem spatřil lotrinský kříž. Takže Francouzi. Až na to, že byli Alžířané.

Něco na mě řvali, ale já jsem jim nerozuměl. Bylo to buď francouzsky, nebo arabsky. Usmál jsem se a pokrčil jsem rameny. Přes armádní blůzu a kalhoty jsem měl plášť, ale pod ním určitě viděli holínky. Dost jasné. Holínky wehrmachtu. Jižně od Sieny měli těžké ztráty a tady se jim nabízí nepřítel. Vběhli do dvora, křičeli a mávali mi puškami pod nosem. Myslel jsem, že mě chtějí zastřelit. A pak na ně z támhletoho rohu zavolal jeden z alžírských raněných. Vojáci šli k němu a chvíli poslouchali, co jim šeptem říká. Když se vrátili, tvářili se úplně jinak. Vytasili naprosto úděsnou cigaretu a přinutili mě, abych ji na znamení přátelství vykouřil.

Kolem deváté už Francouzi zaplavili celé město, Italové se k nim radostí bez sebe hrnuli ze všech stran, holky je nadšeně líbaly a já jsem zůstal se svými přátelskými vězniteli, kde jsem byl.

Pak se ukázal francouzský major. Mluvil maličko anglicky, já taky. Vysvětlil jsem mu, že jsem německý chirurg, kterého tu nechali s pacienty, z nichž někteří jsou Francouzi a většinou Spojenci. Rozběhl se mezi ležící raněné, zjistil, že tam je asi dvacet jeho krajanů a také Britové a Američané, a pak hned vyběhl do uličky a křikem se dovolával pomoci. Ani ne za hodinu všechny pacienty přenesli do teď téměř prázdné nemocnice, kde zbylo jen několik převozu neschopných Němců. Šel jsem s nimi.

Drželi mě v sesterně pod puškami, dokud všechny raněné do jednoho neprohlédl francouzský lékař s hodností plukovníka. Tou dobou už byli na neposkvrněných bílých prostěradlech a houfy italských sester je do čistá omývaly houbičkami a krmily je po lžičkách takovým jídlem, které byli s to přijmout.

Odpoledne ke mně vešel plukovník. Doprovázel jej francouzský generál, jmenoval se De Monsabert, který mluvil anglicky. „Kolega mi říká, že polovina těch mužů už by měla být po smrti,“ začal. „Co jste s nimi prováděl?“ Vysvětlil jsem, že nic, jen jsem s tím vybavením a léky, které jsem měl, dělal, co jsem mohl.

Francouzsky se o něčem dohadovali. „Musíme vést záznamy.“ ozval se pak generál. „Kvůli příbuzným. Kde jsou známky těch, co zemřeli - myslím od všech národností.“ Vysvětlil jsem mu, že známky nemám žádné. Nikdo z těch, co mi přinesli do dvora, nezemřel.

Znovu si povídali a chirurg často krčil rameny. „Dáte mi slovo, že tady s kolegou zůstanete a budete pracovat?“ zeptal se potom generál. „Je tu hodně práce.“ Samozřejmě jsem to slíbil. Kam bych se tak měl podít? Naše armáda ustupovala rychleji, než bych dovedl jít. Kdybych zašel někam dál do kraje, zabili by mě partyzáni. Pak jsem ale hladem a nevyspáním omdlel a složil jsem se na zem.

Po koupeli, dvaceti hodinách spánku a po jídle jsem zase dokázal pracovat. Všichni ranění Francouzi, které jejich krajané našli v uplynulých deseti dnech, byli odvezeni na jih, do Perugie, Assisi, ba i do Říma. V nemocnici zbyli jen ti z tohohle dvora.

Bylo potřeba reponovat a rovnat kosti, znovu otevřít operační jizvy a patřičně ošetřit vnitřní zranění. Jenže rány, které by bývaly měly být zanícené, ba které by měly své majitele zabít, byly neskutečně čisté. Přervané tepny jako by se samy od sebe zahojily; vnitřní krvácení ustala. Plukovník byl proslulý chirurg z Lyonu; operoval on, já jsem mu asistoval. Operovali jsme bez přestání noc a den a nikdo nám nezemřel.

Válka se odvalila dál na sever. Dovolili mi bydlet s francouzskými důstojníky. Nemocnici navštívil generál Juin a poděkoval mi za všechno, co jsem pro Francouze udělal. Potom už jsem měl za úkol jen pečovat o padesátku Němců. Za měsíc nás všechny evakuovali do Říma. Nikdo z Němců už stejně nemohl bojovat, a tak se prostřednictvím Červeného kříže zařídila repatriace.“

„To jeli domů?“ zeptal se Američan.

„Všichni jeli domů,“ přikývl chirurg. „Americké chlapce převzala lékařská služba americké armády, a když to šlo, v Ostii je nalodili a odvezli do Států. Viržiňané se vrátili domů do Shenandoah a Texasané na rodné pláně. Do Texasu se vrátil i ten kluk z Austinu, co křičel po mamince, útroby měl na místě a břicho se mu pěkně zahojilo.

Francouzi převzali své lidi a po osvobození Francie je odvezli. Svoje vojáky si vzali i Britové - a mě s nimi. Generál Alexander byl na inspekci v jedné nemocnici v Římě a doslechl se o tomhle dvoře v Sieně. Prohlásil, že kdybych prodloužil svůj slib, mohl bych až do konce války pracovat ve vojenské nemocnici pro německé zajatce v Británii. Souhlasil jsem. Německo stejně prohrálo. To už na podzim roku 1944 věděl každý. V květnu 1945 přišla kapitulace a mír a mě pustili domů, do rodného, ale pobořeného Hamburku.“

„Tak co děláte po třiceti letech tady?“ divil se americký turista.

Z Piazzy del Campo byl jasně slyšet řev. Jeden kůň padl se zlomenou nohou a jeho jezdec byl v bezvědomí. Ostatních devět se řítilo dál. I když se náměstí pokryje pískem, pod ním jsou stále tvrdé kostky; rychlost je šílená a hrozivé pády časté.

Nenápadný muž bezmocně a pomalu pokrčil rameny. Zvolna se rozhlédl.

„Protože věřím, že tehdy se na tomto dvoře stal zázrak. Se mnou to ale nemělo nic společného. Byl jsem mladý a nadšený lékař, ale tak dobrý jistě ne. Šlo o tu dívku.“

„Čert vem Palio,“ utrousil turista. „Povězte mi o ní.“

„Jak chcete. Na podzim 1945 mě poslali zpátky do Německa. Hamburk byl okupován Brity. Pracoval jsem nejdřív v jejich hlavní nemocnici a pak v Hamburské všeobecné. V roce 1949 už jsme zase měli vlastní nenacistickou republiku a já jsem odešel na soukromou kliniku. Té se dařilo a já jsem se stal podílníkem. Oženil jsem se s jednou dívkou a měli jsme spolu dvě děti. Život se zlepšoval. Německo vzkvétalo. Odešel jsem a založil jsem si vlastní kliniku. Léčil jsem nové zbohatlíky a zbohatl jsem sám. Nikdy jsem ale nezapomněl na tenhle dvůr a nikdy jsem nezapomněl na tu dívku v rouše jeptišky.

V roce 1965 se mi po patnácti letech rozpadlo manželství. Dětem bylo mezi dvanácti a patnácti: byly z toho špatné, ale chápaly to. Měl jsem vlastní peníze, měl jsem volnost. V roce 1968 jsem se odhodlal vrátit se sem a najít ji. Čistě abych jí poděkoval.“

„Takže vy jste ji zase našel?“

„Svým způsobem. Uteklo čtyřiadvacet let. Předpokládal jsem, že jí bude k padesátce, jako mně. Odhadoval jsem, že bude stále jeptiškou, anebo kdyby z nějakých důvodů z řádu odešla, vdanou ženou s dětmi. Tak jsem tedy v létě osmašedesátého přijel, ubytoval se ve Villa Patrizia a zahájil pátrání.

Nejdříve jsem zašel do všech ženských klášterů, které jsem našel. Byly tři, každý jiného řádu. Najal jsem si překladatele a všechny jsem je navštívil. Mluvil jsem s matkami představenými. Dvě tam byly i za války, třetí sem přišla až později. Když jsem jim ale popisoval novicku, kterou hledám, jen vrtěly hlavami. Všechny daly zavolat nejstarší sestru v klášteře, ale ani ty takovou novicku neznaly, tehdy ani nikdy předtím.

Zvláště pozoruhodný byl hábit, který měla na sobě; světle šedý, vepředu s našitým tmavěji šedým znakem. Nikdo jej nepoznával. Ani jeden z řádů světle šedá roucha nepoužíval.

Rozhodil jsem sítě do větší šířky; třeba pocházela z nějakého řádu mimo město a toho posledního týdne německé okupace v roce 1944 tu jen byla na návštěvě u příbuzných. Brousil jsem po celém Toskánsku a hledal jsem klášter, ze kterého pocházela. Kde nic, tu nic. Můj překladatel už ztrácel trpělivost, ale já jsem studoval všechny druhy řádových oděvů, které kdy, teď či v minulosti, nosily jeptišky. Světle šedých jich bylo několik, ale nikdo nikdy neviděl ten znak, kříž se zlomeným ramenem.

Po šesti měsících mi došlo, že je to beznadějné. Nikdo o ní ani neslyšel, natož aby ji viděl. Čtyřiadvacet let předtím přišla do tohohle dvora tři noci za sebou. Omývala umírajícím vojákům tváře a konejšila je. Dotkla se jejich ran a oni nezemřeli. Třeba to byla jedna z těch bytostí, které jsou požehnány darem uzdravovat dotykem. Pak ale zase zmizela v hemžení válkou zmítané Itálie a už ji nikdo nespatřil. Přál jsem jí jen to nejlepší, ať je kdekoli, ale věděl jsem, že ji nikdy nenajdu.“

„Ale říkal jste, že jste ji našel,“ poznamenal Američan.

„Říkal jsem svým způsobem,“ opravil jej chirurg. „Už jsem si skoro balil, ale ještě jsem zkusil poslední možnost. V tomhle městě vycházejí dvoje noviny. Corriere di Siena a La Gazetta di Siena. Do obou jsem si dal inzerát na čtvrt stránky. Byla na něm dokonce i ilustrace. Nakreslil jsem znak, který jsem viděl na jejích šatech, a tuhle kresbu jsem k textu výzvy připojil. V inzerátu jsem nabízel odměnu za jakoukoli informaci o tom zvláštním znaku, kterou mi kdokoli podá. Noviny s inzeráty vyšly právě ráno ten den, kdy jsem měl odjet.

Byl jsem ve svém pokoji a balil jsem si, když tu mi zavolali z recepce, že se po mně prý někdo ptá. Sešel jsem dolů i se zavazadly. Za hodinu měl pro mě přijet taxík. Nikdy jsem do něj nenasedl a letadlo mi uletělo.

V hale na mě čekal drobný stařík s pocuchanými bílými vlasy, oblečený do mnišského oděvu, tmavošedé kutny převázané v pase bílou šňůrkou; na nohou měl sandály. V rukou držel výtisk Gazetty otevřený na straně s mým inzerátem. Zašli jsme do hotelové kavárny a posadili jsme se. Mluvil anglicky.

Zeptal se, kdo jsem a proč jsem si ten inzerát dal. Pověděl jsem mu, že hledám jednu dívku ze Sieny, která mi téměř před čtvrt stoletím pomohla. Oznámil mi, že se jmenuje Fra Domenico a že je členem uzavřeného řádu věnujícího se půstu, modlitbě a studiu. On celý život studuje dějiny Sieny a jejích početných církevních řádů.

Zdálo se, jako by byl nervózní, neklidný, a žádal mě, abych mu zcela přesně vyložil, jak jsem narazil na tento zvláštní znak na oděvu nějaké mladé ženy v Sieně. To je dlouhé vyprávění, odpověděl jsem. Máme dost času, namítl, povězte mi prosím všechno. Tak jsem mu všechno pověděl.“

Veliké náměstí nadšeně vybuchlo jako jeden muž, protože jeden z koní právě proběhl cílovou čarou o půl délky před druhým. Členové devíti contrad zoufale úpěli, zato ta desátá, contrada zvaná Istrice, dikobraz, propukla v radostný křik. V cechovních domech těch devíti, co prohrály, dnes večer sice víno poteče proudem, ale lidé budou s notnou lítostí potřásat hlavami a probírat, co mohlo být a není. V cechovním domě obvodu Istrice se bude slavit velice hlučně.

„Pokračujte,“ nabádal Američan. „Co jste mu řekl?“

„Vyložil jsem mu všechno. To chtěl, na tom trval. Všechno od začátku do konce. Každičkou drobnost, a pak znovu a znovu. Přijel taxík, a já jsem ho propustil. Při tom všem jsem ale až docela do konce zapomněl na jednu maličkost. Pak jsem se rozpomněl. Ruce, ruce té dívky. Nakonec jsem mu řekl, že jsem v měsíčním světle na hřbetech obou jejích rukou spatřil tmavé skvrny.

Mnich zbledl jako jeho sněhobílé vlasy a začal mezi prsty propouštět růženec; oči měl zavřené a rty se mu v tichu pohybovaly. Tehdy jsem byl luterán, konvertoval jsem až pak. Zeptal jsem se, co to dělá.

„Modlím se, synu,“ odpověděl.

„A za co, bratře?“ zajímal jsem se.

„Za svou nesmrtelnou duši - i za vaši,“ dodal. „Jsem si totiž jist, že jste viděl dílo Boží.“ Prosil jsem jej pak, aby mi řekl všechno, co ví a on mi vyprávěl příběh Kateřiny od Milosti.

„Víte něco o dějinách Sieny?“ zeptal se.

„Ne, skoro nic,“ odpověděl jsem.

Jsou velmi dlouhé. Nad tímhle městem přešlo hodně století. Některá přinesla mnoho prosperity a míru, většina ale jen válku a krveprolití, diktátory, vády, hladomory a epidemie. Nejhorší dvě století však byla ta mezi lety 1355 a 1559.

Bylo to dvě stě let nekončícího, zbytečného a k ničemu nevedoucího válčení doma i v zahraničí. Město bez ustání plenily roty kořistných žoldnéřů, obávaných kondotiérů, chyběla mu pevná vláda, která by dokázala místní bránit.

Musíte vědět, že v těch dobách nebyla žádná Itálie, jen spleť knížectví, vévodství, titěrných republik a městských států, které často toužily dobýt sousedy nebo s nimi už rovnou válčily. Siena byla městskou republikou, po které věčně pošilhávalo vévodství florentské, jež nás nakonec, za Cosima, prvního z rodu Medicejských, také pohltilo.

Těm událostem ale předcházelo nejhorší období ze všech, léta 1520 až 1550, a právě o té době mluvím. Vláda městského státu sienského byla ve zmatku, dělilo se o ni pět rodů řečených monti, které mezi sebou navzájem brojily, až město zničily. Dokud v roce 1512 jeden rod nepřevládl. Pandolfo Petrucci vedl ten nejsilnější z nich a vládl jako násilnický tyran, ale aspoň dal městu stabilitu. Když zemřel, uvnitř města se rozpoutala anarchie.

Vládu nad městem měla vykonávat Balia, stálá správní rada, jejímž byl Petrucci obratným a nemilosrdným předsedou. Jenže každý člen Balie byl také příslušníkem jednoho se soupeřících mánii, a místo aby spolupracovali na správě města, všichni spolu bojovali a srazili Sienu na kolena.

V roce 1520 se v jedné z méně významných odnoží rodu Petrucciů, který i přes Pandolfovu smrt stále ovládal dění v Balii, narodila dcera.

Když jí ale byly čtyři roky, rod Petrucciů vliv v Balii ztratil a začaly se o něj nepokrytě rvát ostatní čtyři monti.

Dívka rostla ke kráse, ale i ke zbožnosti a ke cti rodině. Všichni žili ve velikém paláci nedaleko odsud, chráněni před bídou a zmatkem panujícími venku na ulicích. Zatímco však ostatní bohaté a osudem obdařené dívky byly paličaté a rozmarné, ne-li přímo prostopášné, Kateřina di Petrucci zůstávala skromnou a oddanou církvi.

Jedinou roztržku s otcem vedla o vdavkách. V těch dobách bylo běžné, aby se dívky vdávaly už v šestnácti nebo patnácti. Roky však utíkaly a Kateřina k otcově smutku odmítala jednoho ctitele za druhým.

V roce 1540 se nad Sienou a okolním krajem rozpoutalo peklo samo; městský stát trýznily hlad, mor, nepokoje, rolnické vzpoury i vnitřní rozbroje. Kateřina, kterou chránily stěny paláce a otcovi strážní, by toho všeho mohla zůstat ušetřena, trávit čas vyšíváním, čtením a chozením do rodinné kaple na mše. Toho roku se však stalo cosi, co změnilo její život. Šla na ples. Nikdy tam nedošla.

Víme, co se stalo, nebo si to myslíme, protože existuje latinsky psaný dokument, který pořídil její zpovědník, starý kněz, jehož si rod Petrucciů držel, aby se staral o jejich duchovní potřeby. Z paláce odešla s komornou a šesti strážci, protože na ulicích nebylo bezpečno.

Kočáru zahradil cestu jiný, postavený napříč přes ulici. Uslyšela, jak nějaký muž vykřikl bolestí. Navzdory naléhání své dueni zvedla závěs a podívala se.

Ten druhý kočár patřil soupeřící bohaté rodině a zdálo se, že na ulici klopýtl a padl nějaký starý žebrák a kvůli tomu se koně splašili a prudce změnili směr. Z kočáru vyskočil jeho majitel, hrubiánský mladý šlechtic, vztekle sebral jednomu ze svých strážných obušek a divoce do žebráka mlátil.

Kateřina bez meškání také vyskočila do bláta a špíny, takže si zničila hedvábné botky, a zakřičela na muže, ať přestane. Když vzhlédl, spatřila, že to je jeden z těch mladých šlechticů, za které by ji otec rád provdal. On si zase všiml znaku Petrucciů na dveřích jejího kočáru, přestal tlouct žebráka a vlezl si zpátky do svého vozu.

Dívka se v blátě sklonila a objala tělo špinavého starého žebráka, ale ten už od ran umíral. I když jemu podobní jistě byli prolezlí parazity a zapáchali bahnem a výkaly, dál jej umírajícího držela v náruči. Legenda praví, že když se dívala do jeho vyčerpané a bolestí zkřivené tváře pošpiněné bahnem a krví, pomyslela si, že vidí obličej umírajícího Krista. Náš starý kronikář zaznamenal, že žebrák prý před smrtí zašeptal: Starej se o můj lid.

Nikdy se nedozvíme, co se toho dne stalo doopravdy, protože nikdo z očitých svědků o tom nepromluvil. Máme jen líčení starého kněze, který to o roky později sepsal v klášterní cele. Ať už to ale proběhlo jakkoli, změnilo to její život. Vrátila se domů a dala na dvoře paláce spálit celý svůj šatník. Oznámila otci, že se chce zříct světa a vstoupit do kláštera. On o tom vůbec nechtěl slyšet a výslovně jí to zakázal.

Postavila se proti jeho vůli, což bylo v těch dobách cosi neslýchaného, začala obcházet ženské kláštery ve městě a dožadovala se přijetí za novicku. Poslové jejího otce ji ale předešli, a tak ji všechny kláštery odmítly. Vědělo se, že Petrucciům zbývá ještě dost moci.

Pokud si ale otec myslel, že ji tím zastaví, mýlil se. Ukradla z rodinné pokladnice svoje vlastní věno a po tajném vyjednávání se soupeřícím rodem získala do dlouhodobého pronájmu jeden dvůr. Nic moc, patřil ke klášteru svaté Cecílie, k jehož vysokánským zdem se přimykal. Mniši jej k ničemu nepoužívali; měřil asi dvacet metrů na třicet, ležel ve stínu velikých kamenných stěn a po jedné jeho straně vedl sloupový ochoz.

Aby bylo jisté, že je naprosto oddělen, nechal otec představený jediný průchod, který do dvora vedl z kláštera, uzavřít pevnými dveřmi z trámů a ty zajistit těžkými závorami.

Na tom dvoře zařídila mladá žena cosi jako útulek či útočiště pro chudé a potřebné ze všech ulic a uliček. Dneska bychom tomu říkali třeba chudinská vyvařovna, ale tehdy takové instituce nebyly. Dívka si ustřihla dlouhé a husté vlasy, ušila si prosté roucho ze šedé bavlny a ve špíně chodila bosá.

Na tom dvoře nacházeli útočiště před peklem panujícím na ulicích ti nejchudší z chudých, vyvrženci společnosti, chromí a zmrzačení, žebráci a nuzáci, služebné, které pán přivedl do jiného stavu a pak vyhnal, slepci, ba dokonce i ti nejobávanější, lidé trpící nakažlivými chorobami.

Leželi ve vlastní špíně, ve výkalech a mezi krysami, nic jiného stejně neznali, a ona je omývala a očišťovala, ošetřovala jejich rány a boláky, za zbytek věna kupovala jídlo a potom i žebrala na ulicích, aby mohla útulek provozovat dál. Rodina se jí samozřejmě zřekla.

Po roce se ale nálada ve městě změnila. Lidé jí začali říkat Caterina della Misericordia, Kateřina od Milosti. Boháči a ti, kdo cítili vinu, jí začali anonymně posílat dary. Její proslulost se šířila po městě i daleko za jeho hradby. Jiná mladá žena ze zámožné rodiny se zřekla bohatství a přidala se k ní. A pak další. Třetí rok už o ní vědělo celé Toskánsko. A co víc a hůř, všimla si jí i církev.

Musíte chápat, signore, že to byly strašlivé doby pro svatou církev katolickou, i já to musím uznat: církev se stala úplatnou a zkaženou, protože se už příliš dlouho živila samými výsadami, mocí a majetkem. Mnohá církevní knížata, mnozí biskupové, arcibiskupové a kardinálové vedli život podobný životu knížat světských, oddávali se jen rozkoši, násilí a všem tělesným pokušením.

Lidé na to už zareagovali a hledali si jiné oblíbence; začala reformace. V severní Evropě to bylo ještě horší. Luther už vedl svá kacířská kázání a anglický král se zcela odtrhl od Říma. Tady v Itálii vřela víra pravá jako vařící voda v kotli. Jen nedaleko odsud, ve Florencii, kazatele Savonarolu strašlivě mučili, aby se kál, a pak jej upálili, ale i po jeho smrti se reptalo a vzpurnost neustala.

Církev potřebovala reformu, ale ne schisma. Nicméně mnozí mocní to tak nechápali. K nim patřil sienský biskup Ludovico. Sám se měl nejvíce čeho obávat, protože svůj palác proměnil ve skandální doupě tělesných rozkoší, obžerství, zkaženosti a neřesti. Prodával odpustky a zaručoval bohatým výměnou za jejich majetek naprosté rozhřešení. A přitom v jeho vlastním městě, téměř pode zdmi jeho sídla žila mladá žena, která jej vlastním příkladem zostuzovala - a lidé to věděli. Nekázala, nikoho k ničemu nevybízela, jako to předtím dělal Savonarola, ale on z ní přesto začal mít strach.“

Vytoužené Palio sejmuli na Piazza del Campo z tribunky rozhodčích a obřadně je předali vůdcům vítězné contrady; vlajky s dikobrazem se nadšeně a zběsile zatřepetaly a jejich majitelé se se zpěvem začali chystat na oslavu vítězství.

„Celé nám to uteklo, kocourku,“ usoudila Američanka, dál zkoušela zatěžovat poraněný kotník a připadalo jí, že to už je mnohem lepší. „Teď už tam nic k vidění nebude.“

„Už jenom chvilku. Slibuju, že uvidíme všechny oslavy a průvody. Však to trvá až do rána. Takže co se s ní pak stalo? Co se stalo s tou Kateřinou od Milosti?“

„Biskupova příležitost přišla následujícího roku. V létě bylo nesmírné vedro. Půda praskala, potoky a říčky vyschly, na ulicích se vysoko vršily zvířecí i lidské výkaly a krysy se rychle přemnožovaly. A pak přišel mor.

Bylo to další ohnisko děsivé Černé smrti, kterou dnes známe jako hlízový nebo dýmějový mor. Tisíce lidí onemocněly a umíraly. Dnes víme, že chorobu šířily krysy a paraziti, kteří žili na nich. Tehdy si ale lidé mysleli, že to je rána od rozzlobeného Boha a že rozzlobený Bůh musí být usmířen obětí.

Tou dobou si Kateřina, aby sebe a své tři následovnice odlišila od jiných sester působících ve městě, vymyslela znak, který všechny čtyři nosily na oděvech. Byl to Ježíšův kříž, ale jedno rameno měl zlomené na znamení žalu nad Jeho lidem a tím, jak se lidé navzájem k sobě chovají. Víme o tom, protože to pečlivě sepsal jiný zpovědník, který po letech zaznamenal své vzpomínky.

Biskup prohlásil, že ten znak je kacířský, a dal dohromady dav lidí, z nichž mnozí dostali zaplaceno z jeho truhlic. Prohlásil, že mor přišel z toho dvora, že jej šíří žebráci, kteří tam přespávají, ale přes den se houfně potulují po ulicích. Lidé ochotně uvěřili, že mají komu dát vinu za svou nemoc. Dav vtrhl na dvůr.

Náš starý kronikář u toho osobně nebyl, ale tvrdí, že o tom slyšel z mnoha zdrojů. Když tři mladší sestry slyšely, jak dav přichází, hodily si přes hlavy rozervané deky a utíkaly do bezpečí. Kateřina zůstala. Dav vtrhl dovnitř, zbil muže, ženy a děti, které tam našel, a pak je hnal až za městské hradby, ať si žijí nebo zemřou v hladem trýzněném kraji.

Nejhůře ale jejich vztek dopadl na samotnou Kateřinu. Byla téměř jistě panna, ale oni ji drželi a mnohokrát znásilnili. Jistě mezi nimi byli i vojáci biskupovy stráže. A když s ní skončili, ukřižovali ji na trámových dveřích na konci dvora. Tam konečně zemřela.

A to byl ten příběh, který mi před sedmi lety v hotelové kavárně vyprávěl Pra Domenico,“ zakončil nenápadný muž.

„To bylo všechno?“ divil se Američan. „Víc toho nevěděl?“

„Něco málo dalšího ano,“ připustil Němec.

„Prosím vás, povězte mi všechno,“ dožadoval se turista.

„Podle vyprávění starého mnicha se stalo tohle. Ještě ten večer, kdy došlo ke vraždě, se na město snesla strašlivá bouře. Její čelo se přivalilo nad vrchy a mraky byly tak temné, že zastínily slunce a pak i měsíc a hvězdy. Brzy se dalo do deště. Takovou průtrž nikdo nikdy nezažil. Déšť dopadal s takovou silou a zuřivostí, jako by na Sienu někdo obrátil vysokotlakou hadici. Tak to pokračovalo celou noc až do rána. Pak se mračna převalila dál a vyšlo slunce.

Siena však byla očištěna. Déšť vytloukl všechno nahromaděné svinstvo ze kdejaké trhliny a škvíry a spláchl je. Proudy vody se valily po ulicích, tryskaly průduchy v hradbách a pak skákaly po úbočích dolů. S vodou zmizela špína a krysy, spláchlo je to, jako Kristovy slzy spláchnou hříchy špatného člověka.

V několika dnech začal mor ustupovat a brzy byl pryč. Ti, kdo byli v rozzuřeném davu, ale pocítili stud nad svými skutky. Někteří se vrátili na dvůr. Byl pustý a prázdný. Sejmuli zmučené tělo ze dveří a chtěli je po křesťansku pohřbít. Knězi se však báli biskupa a jeho obvinění z kacířství. A tak pár těch statečnějších odneslo mrtvou na nosítkách za město. Tělo spálili a popel vhodili do horského potoka.

Otec zpovědník rodu Petrucciů, který to všechno latinsky sepsal, neuvádí přesný rok, natož měsíc a den. Existuje ale jiná kronika, v níž je přesně datovaná zmínka o onom velkém dešti. Byl to rok 1544, měsíc červenec; a průtrž nastala v noci ze druhého dne měsíce.“

„Den, kdy se koná Palio,“ vydechl Američan. „A taky Den osvobození.“

Němec se usmál.

„Palio se začalo na ten den konat až později a k odchodu wehrmachtu došlo toho dne náhodou.“

„Ale ona se vrátila. Vrátila se po čtyřech stech letech.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přisvědčil tiše Němec.

„Starat se o vojáky, jako byli ti, co ji znásilnili.“

„Ano.“

„A znamení na rukách? To byly rány po ukřižování?“

„Ano.“

Turista se upřeně zadíval na dubové dveře. „A ty skvrny, to byla její krev.“

„Ano.“

„Bože můj,“ vydechl turista.

„A vy se tu staráte o zahradu?“ zeptal se po chvilce přemýšlení. „Kvůli ní?“

„Přijíždím každé léto. Zametám dlažbu, starám se o růže. Je to pro mě způsob, jak jí poděkovat. Třeba to nějak ví. Třeba ne.“

„Dneska je druhého července. Přijde zase?“

„Snad. Ale spíš ne. Můžu vám ale zaručit jinou věc. Tuhle noc v Sieně nezemře nikdo, muž, žena ani dítě.“

„Musíte s tím mít nějaký výlohy,“ nadhodil turista. „Náklady… aby to tu takhle pořád vypadalo. Jestli bych nějak mohl…“

Nenápadný muž pokrčil rameny.

„Nic zvláštního. Támhle na lavičce u stěny je krabice na milodary. Výtěžek jde na sienské sirotky. Myslel jsem si, že by se jí to zamlouvalo.“

Američan byl velkorysý, jak lidé jeho národa bývají. Zašátral v kapse saka a vytáhl naditou peněženku. Došel ke krabici na milodary, odpočítal pět bankovek a nacpal je dovnitř.

„Pane,“ oslovil Němce, jen co pomohl ženě vstát. „Brzy odletím z Itálie a vrátím se do Kansasu. Budu vést svůj ranč a pěstovat svý krávy. Ale po celej život nezapomenu, že jsem byl tady, na dvoře, kde umřela, a do konce života si budu pamatovat příběh Cateriny della Misericordia. Tak pojď, zlato, jdeme na tu podívanou.“

Vyšli ze dvora, zabočili do uličky a vydali se dozadu, k větším ulicím, odkud sem doléhaly zvuky oslav. Po krátké chvíli se z hlubokých temných stínů ochozu, kde se dosud ukrývala, vynořila žena.

I ona byla oblečená do dobleda vyšisované džínoviny; vlasy měla spletené do copánků rozdělených pěšinkami a na krku se jí houpaly etnické korále. Přes záda měla přehozenou kytaru. Pravou rukou třímala těžký ruksak a v levé měla svůj vlastní batůžek.

Stoupla si vedle muže, vylovila z horní náprsní kapsy jointa, zapálila si, důkladně potáhla a podala cigaretu muži.

„Kolik z něj vypadlo?“ zeptala se.

„Pět set dolarů,“ odtušil muž. Opustil německý přízvuk a mluvil teď s akcentem velice woodstockým a zápaďáckým. Vyndal dolary z krabice a nacpal si je do kapsy košile.

„To je moc pěkná historka,“ pochválila jej partnerka. „A děsně se mi líbí, jak ji vyprávíš.“

„Mne se taky zamlouvá,“ připustil hipík skromně, zvedl batoh a chystal se k odchodu. „Ale hlavně že na ni vždycky skočej.“

OBČAN

Vždycky měl nejradši zpáteční lety. Za víc než třicet let, co vozil pro British Airways ty jejich veliké hliníkové roury po celém světě, viděl sedmdesát velkoměst, většinou hlavních měst států, a jeho někdejší objevitelský apetit dávno ochabl.

Před třiceti lety měl rozzářené oči a nadšením div nevrtěl ohonem: byl mladší první důstojník, na každém rukávě mu zářily novotou dva prýmky a daleká a cizí místa jej uváděla v nadšení. Při delších zastávkách mezi lety prozkoumával noční život v Evropě i ve Spojených státech a objížděl chrámy a svatostánky na Dálném východě. Teď se hlavně chtěl vrátit do svého domu poblíž Dorkingu.

Tehdy taky míval krátké, leč bouřlivé známosti s těmi nejhezčími letuškami, pak se za něj vdala Susan a všechny podobné úlety ukončila. Po pěti tisících nocí v hotelích v něm zbyla jen touha svalit se do vlastní postele a ucítit vedle sebe Susaninu levandulovou vůni.

Stálost a další důvod, proč se vracet domů, mu dali syn a dcera; sladký plod jejich líbánek se jmenoval Charles, bylo mu teď třiadvacet a byl počítačovým programátorem. Jennifer bylo osmnáct a zrovna šla na Yorskou univerzitu studovat dějiny umění. Měl dva roky do penze a výhled na to, že zabočí se svým hatchbackem k domu na Watermill Lané a uvidí, jak Susan čeká ve dveřích, hravě překonával jakoukoli touhu po cizích krajích.

Naproti přes uličku stál jeho střídající kapitán a díval se řidiči na zátylek. Vlevo byl jeden z jeho dvou prvních důstojníků, který se stále ještě neukojenou zvědavostí okukoval neonové moře Bangkoku, jež couvalo za nimi.

V zadní části minibusu pro posádku, díky klimatizaci vychlazeného a chráněného před venkovním dusnem, byl zbytek posádky; jedenáct letušek a čtyři stevardi a jejich šéf, VPP, vedoucí palubní posádky. Se všemi přiletěl předevčírem z Heathrow a věděl, že VPP má pevně v rukou všechno - od dveří do pilotní kabiny až po kýlovku. Bylo to jeho řemeslo - a i on byl veterán.

Kapitán Adrian Fallon měl za úkol prostou věc, totiž přeletět zase jednou s Boeingem 747-400 Jumbo a se čtyřmi stovkami cestujících, co mu přispívají na výplatu, z Bangkoku na londýnské letiště Heathrow, či jak brzy zapíše do palubního deníku, z BKK do LHR.

Byly dvě hodiny před startem, minibus pro posádku zabočil do letištního areálu, strážní u brány jej s přikývnutím vpustili dovnitř a on zamířil ke kancelářím BA. Doba na přípravu to byla dlouhá, ale kapitán Fallon byl pedant a z kanceláře BA se dozvěděl, že Speedbird Jedna Nula, který vyletěl v patnáct patnáct místního času ze Sydney, přistane na chlup přesně ve dvacet jedna čtyřicet pět místního bangkokského času. Vlastně už nalétává.

Asi kilometr a půl před minibusem pro posádku jela černá limuzína. Její jediný pasažér pohodlně seděl vzadu, za řidičem v livreji. Auto i řidič patřili exkluzivnímu hotelu Oriental, kde bezvadně nastrojený výše postavený firemní šéfík strávil tři dny. V kufru auta leželo jeho jediné zavazadlo, kufr s tvrdou skořepinou, ovšem vyvedený v pravé kůži a s pevnými mosaznými zámky, kufr muže, jenž cestuje nalehko, ale ne nalevno. Vedle něj pak ležela aktovka z pravé krokodýlí kůže.

V náprsní kapse skvěle střiženého smetanového hedvábného obleku měl muž britský pas na jméno Hugo Seymour a zpáteční půlku letenky z Bangkoku do Londýna, přirozeně první třídou. Když Speedbird Jedna Nula už roloval po ranveji k odletové hale BA, limuzína s předením zastavila před odbavovací halou.

Pan Seymour své zavazadlo na vozíku netlačil. Pozvedl pěstěnou ruku a hned přispěchal drobný thajský nosič. Byznysman dal spropitné řidiči, kývnutím ukázal na své zavazadlo v kufru auta a pak šel za klusajícím nosičem do odbavovací haly a pokynul ke vchodu British Airways pro první třídu. Dusnu tropické noci byl vystaven zhruba tak třicet vteřin.

Odbavení u pultu pro první třídu rozhodně hodinu čtyřicet pět minut netrvá. Mladý pracovník za pultem nikoho jiného na starosti neměl. Do deseti minut se osamělý kožený kufr šinul do zavazadlového prostoru, kde podle visaček bez potíží poznají, že směřuje k letadlu BA do Londýna. Panu Seymourovi vystavili palubní lístek a poradili, jak se dostane do čekací haly pro první třídu, hned za pasovou kontrolou.

Uniformovaný pracovník thajského přistěhovaleckého úřadu hodil očkem po nachově zbarveném pasu, pak si prohlédl palubní lístek a nakonec i tvář za skleněnou přepážkou. Pán středního věku, mírně opálený, hladce oholený, s elegantně prošedivělými, načesanými a fénem vysušenými vlasy; jemná, nepropocená košile z bílého hedvábí, hedvábná kravata od Jima Thompsona, horní díl smetanového hedvábného obleku, na který viděl, byl jistě z některého z nejlepších bangkokských salonů, kde vám spíchnou repliku obleku ze Savile Row za třicet hodin. Vrátil muži průkaz totožnosti škvírou pod sklem.

„Sawatdi, krab,“ ucedil Angličan. Thajský důstojník sebou trhl a na důkaz vděčnosti za to, že mu bylo poděkováno v jeho mateřštině, což je pro většinu cizinců nedostupné, se usmál.

Kdesi mimo dohled vylézali cestující ze Sydney v zástupu z Boeingu a mašírovali po dlouhé chodbě k imigračnímu. Za nimi šli ti cestující, kteří jen přestupovali, a konečně se letadlo vyprázdnilo a úklidová četa mohla začít probírat padesát devět řad sedadel, výsledkem čehož bude čtrnáct pytlů plných různého odpadu. Pan Seymour s krokodýlím kufříkem v ruce poklidně došel do čekací místnosti pro první třídu, kde jej uvítaly dvě nehorázně pěkné thajské dívky; usadily jej a přinesly mu sklenku vychlazeného bílého. Klidně se zabral do článku ve Forbes Magazínu; byl v té velké, klimatizované a luxusní hale jedním z dvaceti cestujících.

Neviděl to, protože se tam podívat neobtěžoval, ale když se dostavil k přepážce pro první třídu, byl jen pár metrů od přepážky pro klubovou třídu. Boeing 747-400 má v tom uskupení sedadel, jaké používají BA, čtrnáct sedadel první třídy, z nichž deset bude obsazených, z toho čtyři zaujmou cestující přestupující z linky ze Sydney. Pan Seymour byl první z těch šesti, co nastupovali v Bangkoku. Obsazených bude všech třiadvacet sedadel klubové třídy, z čehož osmnáct lidí nastupuje tady v thajském hlavním městě. A právě ti stáli frontu v odbavovací hale pár metrů od něj.

Ještě za nimi však byly fronty u přepážek levné třídy, které se teď delikátně přezdívalo cestovatelská třída. Tam dál se dmula masa šourajícího a přešlapujícího lidu. Deset přepážek se snažilo zvládnout téměř čtyři sta pasažérů. Mezi nimi byla i rodina Higginsova. Zavazadla si vlekli sami. Přijeli autobusem, v němž byli namačkaní jako sardinky a kde horko vydávané ostatními cestujícími konečně udolalo klimatizaci. Naši cestovatelé byli pomačkaní a propocení. Higginsovi trvalo - včetně krátké zastávky v bezcelním obchodě - skoro hodinu, než se probojoval do odletové haly a usadil se v její nekuřácké části. Do odletu zbývalo třicet minut. Kapitán Fallon a ostatní piloti byli dávno na palubě, ale ještě před nimi tam dorazila palubní posádka.

Kapitán s posádkou strávil obvyklých patnáct minut v kanceláři nezbytným papírováním. Předně tu byl smrtelně důležitý letový plán, který jej informoval, jak dlouho let potrvá, jaké minimální množství paliva je třeba natankovat, a který na řadě stránek líčil podrobnosti trasy, po které tuhle noc poletí. Všechny ty informace poskytla různá střediska řízení letového provozu mezi Bangkokem a Londýnem. Důkladný pohled na počasí na trase i v Británii sliboval, že je čeká klidná noc. Rychle a s lehkostí získanou dlouhým cvikem prolistoval NOTAM, Notices to Airman, tedy Informace pro letce, zastavil se u těch několika málo údajů, jež se ho týkaly, a nechal stranou jejich valnou část, která s ním neměla nic společného.

Když se čtyři piloti vypořádali se všemi lejstry, tedy buď je převzali, nebo podepsali a vrátili, bylo na čase nastoupit. Před cestujícími měli velký náskok a ti, kdo přiletěli ze Sydney a vystupovali tu, byli dávno pryč. Na palubě byla stále ještě úklidová četa, ale to je problém VPP a pan Harry Palfrey se s ním jistě jako obvykle vypořádá s nepohnutelně vybroušenou zdvořilostí.

Ne že by parta thajských uklizečů byla to jediné, o co se musí vedoucí palubní posádky postarat. Je třeba ještě vyvětrat, uklidit a pak prohlédnout všechny toalety. Na palubu přivezou dost jídla a pití pro čtyři sta cestujících a jemu se také podařilo získat výběr z čerstvých britských novin, které právě jiným proudovým letadlem dorazily z Heathrow. Tou dobou, kdy byl pan Palfrey s přípravou na let spokojen alespoň napůl, byli už kapitán a posádka na palubě.

V létě by kapitána Fallona doprovázeli jen dva první důstojníci, ale teď byl konec ledna a zimní protivítr strhával letadlo až na třináct hodin, ráz na ráz, takže byl potřeba druhý kapitán na vystřídání.

Adrian Fallon si osobně myslel, že to není nutné. V levé polovině zadní části prostoru pro piloty byla místnůstka se dvěma palandami a bylo naprosto normální, aby kapitán přenechal letadlo v péči automatického pilota a pod dohledem dalších dvou pilotů a dopřál si čtyři pět hodin spánku. Jenže nařízení jsou prostě nařízení, a tak tu nebyli tři, ale hned čtyři.

Když čtveřice kráčela posledním dlouhým tunelem vedoucím k prázdnému letounu, Fallon kývl na mladšího ze svých dvou prvních důstojníků.

„Je mi líto, Jime. Kolečko.“

Mladík, který se předtím pohledem loučil s rozkošemi Bangkoku mizícími v zadních oknech minibusu pro posádku, přikývl, otevřel dveře na konci přístupového tunelu a vyklouzl do vlhké tmy. Tuhle povinnost všichni nesnášeli, ale udělat se to muselo a obyčejně to padlo na nejmladšího. Kdybyste Jumbo jet strčili do krabice sahající od nosu až po kýlovku a od jednoho konce křídla ke druhému, dno té krabice by zabíralo plochu přes akr. A povinností obchůzkáře nebylo nic jiného, než si to celé pěkně obejít a při tom kolečku se dívat, jestli všechno je tam, kde má být: nic víc. Mohl by odstávat nějaký plát, louže pod trupem by mohla napovědět, že někde něco uniká a letištní personál si toho nevšiml. Abychom to řekli na rovinu, jsou totiž letištní personály a letištní personály; aerolinie vidí raději, když si to nakonec obejde jejich vlastní člověk a omrkne to.

A venku máte různé počasí: někdy mrznete, jindy vás osprchuje tropický monzun. Mizérie. V tomto případě se horlivec se třemi prýmky vrátil po dvaceti minutách propocený na kůži a s pár kousanci od komárů, ale jinak funkční a použitelný.

Kapitán Fallon se do svého hájemství dostal tak, že vylezl po schůdcích k horní kabině a pak prošel dveřmi letové paluby. Ve chvilce se dva kapitáni a dva první důstojníci zbavili sak, která pověsili vedle dveří do umývárny, a seděli na místech. Fallon si samozřejmě vybral to vlevo a po pravici si usadil staršího z prvních důstojníků. Druhý kapitán, který tu byl, aby jej mohl vystřídat, se odporoučel do místnůstky s palandami a začal studovat kurzy akcií.

Když Fallon rozjížděl svou kariéru a od pendlování mezi Londýnem a Belfastem povýšil na dálkové lety, ještě se nosili navigátoři a letoví inženýři. Kde je tomu teď konec! Místo inženýra měl dneska technologií nadupané panely nad hlavou a okolo na stěnách; bylo tu dost displejů, ciferníků, páček a tlačítek, aby odvedly práci za jakéhokoli inženýra, ba ještě víc. A roli navigátora převzaly tři inerční referenční systémy, „černé skříňky“; ty zvládaly navigátorské povinnosti hravě a rychleji.

Zatímco se první důstojník probíral prvním z pěti oddělených seznamů prověrek, předstartovními prověrkami, Fallon se rozhlédl po nákladovém listu, který bude muset podepsat, až mu potvrdí, že na palubě jsou všechna zavazadla, a po seznamu cestujících, který pan Palfrey jistil tím, že to osobně přepočítal. Noční můrou každého kapitána není ani tak pasažér bez zavazadel, ta za ním můžou dorazit později, ale spíš naložená zavazadla, jejichž majitel se rozhodl zběhnout. Pak se celý zavazadlový prostor musí vyklidit, dokud není ten nezbedný kufr nalezen a vyhoštěn. Může v něm být totiž ledaco.

Ještě stále dodávala celému letadlu šťávu Pomocná energetická jednotka, což byl ve skutečnosti pátý proudový motor, jehož existenci si uvědomuje málokterý cestující. PEJ na takhle obrovském letadle má dost síly, aby poháněla menší stíhačku; díky elektřině z ní může všechno v letadle běžet nezávisle na jakémkoli vnějším zdroji - osvětleni, klimatizace, spouštění motorů, prostě všechno.

Pán a paní Higginsovi čekali se svou dcerkou Julií v odletové hale pro cestovatelskou třídu, byli už unavení a děcko začínalo zlobit. Z dvouhvězdičkového hotelu odjeli před čtyřmi hodinami a celou tu dobu se po způsobu moderních cestovatelů pachtili jako mezci. Dostanete zavazadla do autobusu, dáváte pozor, aby se nic nenechalo v hotelu, stojíte frontu a čekáte, sedíte na stísněné sedačce, přežijete dopravní zácpu, děláte si hlavu, abyste nepřijeli pozdě, pak další zácpa, na letišti vypadnete z autobusu, ve zmateně kolujícím davu se sešikujete k odbavení, stojíte frontu a čekáte, projdete bezpečnostním rentgenem, koupíte si pár věcí v bezcelním obchodě, stojíte frontu a čekáte… a nakonec tu jsou křesílka z tvrdého plastu a poslední čekání před nastoupením do letadla.

Julie svírala panenku, ručně vyrobenou, suvenýr z Phuketu: čekání ji znudilo a začínala být roztržitá. O pár metrů dál na ni zavolal nějaký pán.

„Ahoj holčičko. Pěkná panenka.“

Zastavila se a podívala se na něj. Nevypadal vůbec jako její otec. Na nohou měl kovbojské holínky se středně vysokými podpatky, oblečený byl v zahliněných a potrhaných džínách a džínové košili. Na krku mu visely korále. Vedle něj ležel menší batoh. Vlasy měl zacuchané a nejspíš nemyté a na bradě mu vyrážely ježaté vousy.

Julie to nevěděla, protože to ve svých osmi letech vědět nemohla, ale Dálný východ se jen hemží západními trempíři s batohy a muž, který ji právě oslovil, byl jedním z nich. Na tisícovky takových působí Dálný východ jako magnet, zčásti proto, že tu mohou žít v klidu a levně, ale zčásti i proto, že jsou tu snadno dostupné jejich oblíbené drogy.

„Je nová,“ oznámila Julie. „Říkám jí Puketka.“

„Moc pěkný jméno,“ schválil to hipík. „A pročpak?“

„Protože mi ji táta koupil v Pukétu.“

„Tam to znám. Nádherný pláže. Byli jste tam teď na dovolený?“

„Ano. Plavala jsem s tatínkem a viděli jsme rybičky.“

V té chvíli paní Higginsová mírně čutla manžela špičkou nohy do lýtka a ukázala na dceru.

„Julie, kočičko, pojď sem,“ ozval se pan Higgins tónem, kterému jeho dcera rozuměla. Byl to nesouhlasný tón. Docapala k němu. Higgins střelil pohledem po hipíkovi. Takovéhle k smrti nesnášel; špinavý tulák a téměř jistě narkoman. Nejméně ze všeho chtěl, aby si jeho dcera povídala s takovými. Hipík to pochopil. Pokrčil rameny, vytáhl krabičku cigaret, pak spatřil přímo nad hlavou nápis Kouření zakázáno, odšoural se ke kuřácké části a teprve tam si zapálil. Paní Higginsová si odfrkla. Z reproduktoru vyzvali cestující, ať začnou nastupovat, a to počínaje řadami třicet čtyři až padesát sedm.

Pan Higgins se podíval na palubní vstupenku. Řada třicet čtyři, sedadla D, E a F. Sehnal rodinku do hloučku, zkontroloval, jestli mají všechna příruční zavazadla, co berou s sebou na palubu, a pak vyrazili do poslední fronty.

Odlet v jedenáct čtyřicet pět nestihnou, ale letový řád je stejně jen na papíře, s realitou nemá mnoho společného. Kapitána Fallona zajímalo jen to, že má od řídící věže letiště v Bangkoku odletové „okénko“ do půlnoci a pěti minut, a byl rozhodnut to stihnout. V moderní éře civilního letectví záleží především na tom, abyste měli okénko na odlet i na přistání. Když je v Evropě nebo v Severní Americe prošvihnete, můžete klidně hodinu poletovat dokola a čekat na další.

Ne že by na dvacetiminutovém zpoždění záleželo. Věděl, že to může dohnat. Kvůli silnému čelnímu větru nad Pákistánem a jižními oblastmi Afghánistánu mu letový plán předepisoval dobu letu třináct hodin a dvacet minut. Protože Londýn leží v greenwichském pásmu, budou mít sedmihodinový rozdíl na časových pásmech. V Londýně bude přistávat asi tak dvacet minut po šesté, bude lezavé lednové ráno, teplota venku se bude blížit nule; náramný rozdíl oproti Bangkoku, kde o půlnoci teploměr ukazuje šestadvacet a vlhkost bohatě přesahuje devadesát procent.

Na dveře kabiny někdo zaklepal; vešel vedoucí palubní posádky se seznamem cestujících. On a jeho podřízení vykonali sčítání pasažérského lidu.

„Čtyři sta pět, kapitáne.“

Sedělo to. Fallon podepsal nákladový list a dal jej Palfreymu, který se vydal dolů, že jej posledními otevřenými dveřmi předá pozemnímu personálu BA. Venku, kolem mamutího letounu, dokončovali poslední jeho dvořané své služebné povinnosti. Zavazadlový prostor byl zavřen, palivové hadice odpojili, vozidla vycouvala do uctivé vzdálenosti. Obr nahodí čtyři velikánské motory Rolls Royce a začne pojíždět.

Pan Seymour v první třídě si nechal pomoct z nádherného hedvábného saka, které letuška pověsila vepředu do skříně. Hedvábnou kravatu si nechal, jen si ji povolil. U lokte mu šumělo šampaňské ve sklenici a VPP jej obmyslel čerstvými Financial Times a Daily Telegraphem. Pan Palfrey byl snob do morku kostí a miloval to, čemu říkal „vytříbenost“. V době, kdy už i hollywoodské hvězdy někdy vypadají jako hajzibáby, přináší pídění se po vytříbenosti nemalou útěchu.

V pilotní kabině zatím Fallon řídil předstartovní prověrky. Pohledem dopředu a dolů našel tahač a za jeho volantem onoho anonymního, leč životně důležitého přisluhovače, kterému někdy říkávali Honza Tahačovský. Bez něj by se ovšem Speedbird Jedna Nula nevydal nikam, protože nosem mířil přímo na letištní budovu a bez pomoci by se nesvedl otočit.

Ze střediska řízení letového provozu dostal Fallon povolení nastartovat motory. Zároveň s tím se maličké, ale nehorázně výkonné vozidlo pana Tahačovského jalo otáčet 747-400 dozadu a čtyři motory Rolis Royce 524 ožily. Na tohle Fallon nepotřeboval od letiště žádnou šťávu; jeho Pomocná energetická jednotka to v klidu zvládla.

Na Fallonův povel sáhl spolupilot po ovládací desce nad svou hlavou, stiskl startér motoru číslo čtyři a druhou rukou zároveň uvedl do provozu ovládání přísunu paliva; totéž pak zopakoval ještě třikrát, takže nahodil i motory tři, dva a jedna. Automatický dávkovač paliva je uvedl všechny do pomalého chodu.

Tahač obracel Speedbird Jedna Nula asi o devadesát stupňů, aby jeho nos mířil k pojížděcí dráze a aby proudy zezadu z trysek nic nesmetly. Když byl hotov, zavolal jim do pilotní kabiny ze sluchátek, která měl na hlavě a jejichž šňůra ještě stále vedla lanem upevněným na nos letadla. Požádal, ať zapojí parkovací brzdu.

Thajec měl plné právo to vyžadovat: rád by se totiž dožil důchodu. Když se chtěl odpojit, musel slézt z tahače, dojít k nosu Jumba a vytáhnout lano z přípojky. A kdyby se při tom náš pan Tahačovský ocitl pod sunoucím se předním kolem letounu, vyšel by na druhé straně ven v podobě náplně do hamburgeru. Fallon zapojil parkovací brzdu a ohlásil to. Thajec se patnáct metrů pod ním odpojil, odešel stranou a zdvihl vlajku, kterou si podle předpisů vzal z přípojky lana. Fallon mu na znamení díků zamával a tahač odjel. Z pozemního kontrolního jim dali povolení pojíždět a předali je věži.

Higginsovi se konečně uvelebili v řadě třicet čtyři. Měli kliku. Na géčku neseděl nikdo, takže budou mít všechna čtyři místa pro sebe. John Higgins obsadil déčko, které bylo na kraji a u jedné uličky, jeho žena géčko, které bylo na druhém kraji a u druhé uličky. Julie seděla mezi nimi a pečovala o Puketku, aby měla pohodlí a mohla si přes noc pěkně odpočinout.

Speedbird Jedna Nula roloval po pojížděcí dráze ke značce, odkud měl odletět, a jeho obrovskému trupu dávalo směr jen přední kolo, které ovládala řídicí páka ve Fallonově levičce. Kapitán Fallon byl v neustálém spojení s věží. Když se dostal na úplný konec hlavní ranveje, požádal o povolení k odletu a okamžitě je dostal. To znamenalo, že bude moct pokračovat od pojížděcí dráhy na odletovou ranvej bez zastavení.

Jumbo zabočilo na ranvej a srovnalo nos se středovou čárou: vysoko nad makadamem kapitán posunul dopředu páku tahu: pak ohnul prsty a stiskl tlačítka přepínání z pojíždění na odlet. Výkon všech čtyř motorů se automaticky zvýšil na předodletovou úroveň.

Cestující ucítili, jak rachocení zrychlilo a s ním nabral rychlost i letoun. Ani oni, ani posádka v klášterním tichu pilotní kabiny nemohli slyšet maniakální kvílení čtyř trysek, které se ozývalo venku mimo trup, ale tah cítili. Daleko stranou blikla světla hlavní letištní budovy. Po ťuknutí do tlačítka se od makadamu odlepilo kolo na špici letadla. Cestující v první třídě uslyšeli pod nohama první lupnutí, ale to se jen s ubývající váhou kolo prověsilo na tlumiči. Deset vteřin poté se zvedla hlavní část podvozku a oni byli ve vzduchu.

Když byli výš nad zemí, druhý pilot na Fallonův povel zatáhl podvozek úplně: ozval se sled dalších lupnutí a pak všechen hluk i chvění ustaly. V rychlosti stoupání pětadvacet kilometrů za hodinu vystoupili do výšky pěti set metrů a pak už výšku nabírali volněji. Letěli stále rychleji, a tak Fallon nařídil, aby postupně ze dvaceti stupňů na deset, pak na pět, na jeden a na nulu zatahovali vztlakové klapky, a potom už je nic nebrzdilo.

John Higgins konečně přestal křečovitě oběma rukama svírat opěradla svého sedadla 34 D. Nelétal zrovna rád a odlet nesnášel ze všeho nejvíc, ale snažil se nedat to před rodinou najevo. Nakoukl do uličky a všiml si, že hipík je jen čtyři řady před nimi, na 30 C, na protější straně uličky. Ta vedla do dálky před ním až k přepážce oddělující levnou třídu od klubové. Tam byla kompletně vybavená kuchyňka a čtyři toalety. Už teď viděl porůznu čtyři nebo pět letušek, které se chystaly roznést opožděnou večeři. Naposledy něco zhltl v hotelu před šesti hodinami a měl hlad. Otočil se k Julii, že jí pomůže zorientovat se ve vymoženostech určených k pobavení cestujících a vybrat program s kreslenými filmy.

Z Bangkoku se obyčejně odlétá k severu. Fallon mírně naklonil stoupající letadlo na levý bok a podíval se dolů. Byla jasná noc. Dole se rozkládal Thajský záliv, u kterého Bangkok leží; vepředu, přes celou šíři poloostrova, leželo Andamanské moře. Mezi nimi bylo Thajsko; světlo měsíce se lesklo na tolika zaplavených rýžových políčkách, až to vypadalo, jako by celý stát spočíval na vodě. Speedbird Jedna Nula vystoupil do výšky sedmi tisíc metrů a tu si pak držel. Do Londýna poletí po jedné z možných tras - nad Kalkatou, Dillí, Kábulem, Teheránem, východní částí Turecka, nad Balkánem a nad Německem. Přepnul letadlo na automatického pilota, protáhl se - a jedna z letušek sloužících na horní palubě jako na zavolanou přinesla kávu.

Hipík na sedadle 30 C přejel pohledem kartičku s jídelníčkem pro pozdní večeři. Chuť na jídlo měl pramalou; opravdu toužil spíš po cigaretě. Třináct hodin tohohle, pak další hodina na Heathrow, kdy bude u dopravníku čekat na svůj větší batoh; teprve pak vypadne ven a zapálí si. A až dvě hodiny nato se bude moct odvážit dát si poctivého jointa.

„Hovězí,“ ohlásil usmívající se letušce, která se u něj zastavila. Přízvuk se zdál být americký, ale v pase stálo, že je Kanaďan a jmenuje se Donovan.

V jedné kanceláři na západě Londýna, jejíž adresa je velice pečlivě střeženým tajemstvím, zazvonil telefon. Muž sedící za psacím stolem mrkl na hodinky. Půl šesté - a už je šero.

„Prosím.“

„Šéfe, BA nula jedna nula z Bangkoku už je ve vzduchu.“

„Díky.“ Odložil sluchátko. William „Bill“ Butler neměl dlouhé telefonické hovory rád. On vůbec neměl rád hovory. Tím byl proslulý. A také byl proslulý tím, že je dobré pro něj pracovat a velmi špatné je znelíbit se mu. Jinou věc ale nikdo z jeho podřízených nevěděl: že kdysi měl dceru, kterou nesmírně miloval a kterou se pyšnil. Začala studovat na univerzitě a pak umřela na předávkování heroinem. Bill Butler heroin neměl rád. A ještě víc nenáviděl lidi, kteří s ním obchodují. Proto jim byl tvrdým nepřítelem a odváděl práci tak skvěle, že i nepřítelem obávaným. Jeho oddělení vedlo za Státní výbor pro cla a nepřímé daně nekonečnou válku s tvrdými drogami. V tomto úřadě sloužícím Jejímu Veličenstvu je znali prostě jako „Zásahovku“ a Bill Butler zasvětil celý život tomu, aby jeho rány zasahovaly nejtvrději ze všech.

Uběhlo pět hodin. Letušky rozdaly stovky zabalených a ohřátých večeří, cestující je zhltali (nebo nechali tak) a letušky odnesly umělohmotné podnosy. Cestující do sebe nalili čtvrtinky levného vína nebo si je nacpali do přihrádek ve výši kolen, letušky odnesly prázdné láhve. Hemživá lidská masa za přepážkou v levné třídě se konečně uklidňovala.

V elektronickém oddělení pod první třídou si spolu elektronicky štěbetaly dva počítače řízení letu, oba přijímaly informace od tří IRS, sbíraly data z majáků a od satelitů, určovaly polohu letadla a nařizovaly autopilotovi, ať vykoná drobné úpravy kurzu, aby se Speedbird Jedna Nula udržel na předem určené trase.

Hluboko dole ležela členitá krajina mezi Kábulem a Kandahárem. Severně, v horách Pandžíru, vedli fanatici z Tálibánu válku proti Sáhu Masúdovi, poslednímu vojenskému veliteli, který jim ještě odolával. Cestující vysoko nad Afghánistánem ale jejich skučící kovový zámotek chránil před tmou, vražedným chladem, hlukem motorů, nehostinnou krajinou i válkou.

Všechny závěsy byly zatažené, světla pohasla až k matnému poblikávání, letušky rozdaly tenké deky. Většina lidí se snažila něco naspat. Pár se jich dívalo na film, někteří si naladili koncert.

Paní Higginsová na sedadle 34 G tvrdě spala, deku měla přitaženou k bradě, ústa pootevřená a zvolna oddechovala. Sedadla E a F se zdvižením područek spojila v jedno, na kterém teď jak široká, tak dlouhá ležela Julie, pod dekou jí bylo teplo, panenku si tiskla na prsou a také spala.

John Higgins usnout nedokázal. Nikdy se mu to v letadlech nedařilo. A tak, ať byl jakkoli utahaný, raději vzpomínal na dovolenou na Dálném východě. Samozřejmě byli s cestovkou. Úředník pojišťovny si jinak do Thajska ani zajet nemůže, a i na to musí škudlit a šetřit. Ale stálo to za to.

Bydleli v hotelu Pansea na ostrově Phuket, daleko od laciné nádhery a nepřístojností v Pattayi - dal si náramně záležet a ověřil si v agentuře, že na tuhle stránku thajského života jeho rodina nenarazí ani omylem. A bylo to kouzelné, na tom se všichni shodli. Na kolech z půjčovny šlapali kolem kaučukovníkových plantáží a thajských vesniček ve vnitrozemí ostrova. Zastavovali u načerveno natřených buddhistických svatyní se zlatými střechami, obdivovali je a pozorovali při bohoslužbách mnichy v šafránových hábitech.

V hotelu si půjčil i potápěčské brýle a šnorchly a ploutve, ale jen pro sebe a Julii: paní Higginsová neplavala, leda tak zlehýnka v bazénu. To oni dva si odplavali kus od břehu ke korálovým útesům. Julie měla nafukovací rukávky, on pás. Pod vodou pozorovali míhající se ryby: ropušnice a perutýny a klípky a sapiny.

Julie byla tak nadšená, že zvedala hlavu a chtěla otce pro případ, že by si jich nevšiml, upozornit výkřikem. Jenže on je samozřejmě viděl, a tak jí jen pokynul, ať nevyndává náustek, jinak se napije. Pozdě; musel jí pomoct na břeh a dlouho kuckala a kašlala.

V hotelu mu nabízeli začátečnický kurs potápění s akvalungem v bazénu, ale odmítl to. Dočetl se, že kolem ostrova někdy bývají žraloci, načež paní Higginsová vylekaně vyjekla. Jako rodina toužili po pěkném dobrodružství, ale ne zas až tak pěkném.

V hotelovém obchodě objevila Julie panenku podobnou thajské holčičce a on jí ji koupil, ať má radost. Po deseti dnech v hotelu Pansea, kousek od úděsně drahého hotelu Amanpuri, odjeli zakončit dovolenou třemi dny v Bangkoku. Koupili si okružní cesty s průvodcem a podívali se na Jadeitového Buddhu a na obrovitánského Spícího Buddhu, ohrnovali nosy nad smradem linoucím se od řeky Chao Praya a dusili se zplodinami z aut. Ale stejně to za to stálo, prostě dovolená, jakých není za život moc.

Do zadní části sedadla před ním byla zapuštěná malá obrazovka, která stále ukazovala, kde zrovna jsou. Líně ji sledoval. Těch čísel bylo bez počtu: doba od odletu z Bangkoku, uletěná vzdálenost, zbývající vzdálenost, místní čas, venkovní teplota (děsivých šestasedmdesát pod nulou), rychlost protivětru.

Mezi čísly poblikával nákres; mapka téhle části světa, na níž se malé bílé letadélko pomalu a trhaně sunulo na severovýchod, k Evropě a k domovu. Napadlo ho, jestli by mu hypnotický účinek letadélka nepomohl usnout, asi jako když se počítají ovečky. Pak Jumbo vletělo do menšího víru z čistého vzduchu a on byl hned dočista vzhůru, svíral područky a pátral po něčem, co by nyní zase zcela probuzený mozek zaměstnalo. A naskytla se mu tato scéna.

Hipík sedící čtyři řady před ním a přes uličku byl také vzhůru. Podíval se na hodinky, vymanil se zpod deky a vstal.

Rozhlédl se, jako by chtěl zjistit, jestli se někdo nedívá, pak vyrazil po uličce k přepážce. Tam byl závěs, ale zatáhli jej jen napůl, a tak pruh světla z kuchyňky dopadal na kus koberce a na dveře dvou toalet. Hipík došel ke dveřím, na oboje se podíval, ale kliky nezkusil. Určitě byly oba záchody obsazené, i když Higgins nikoho dalšího vstávat neviděl. Hipík se opřel o jedny ze dveří a čekal.

Třicet vteřin nato k němu přišel druhý muž. Ten byl úplně jiný. Světácky elegantní a na první pohled bohatý. Vynořil se odněkud zepředu, z klubové, anebo dokonce z první třídy. Jenže proč?

Ve světle z kuchyňky bylo jasné, že na sobě má kalhoty od smetanového obleku, hedvábnou košili a povolenou kravatu, rovněž hedvábnou. Jako by měl na čele napsáno „první třída“. Že by zašel takhle daleko dozadu, jen aby si ulevil?

Pak se začali bavit; rozhovor pana Elegána s Hipíkem. Mluvili tlumeně a důvěrně. Většinu řeči obstaral ten zepředu, nakláněl se k hipíkovi a ten několikrát přikývl, jako že chápe. Jazyku těla bylo rozumět: elegán dává řadu pokynů a hipík přikyvuje na znamení, že udělá, co udělat má.

John Higgins patřil k lidem, kteří si sousedů dobře všímají, a tohle ho znepokojilo. Kdyby se pan Elegán chtěl jen vyčurat, v první a klubové má toalet pět šest. V tuhle nekřesťanskou hodinu nemohou být všechny obsazené. Kdepak, ti dva se na schůzce domluvili. Jejich rozhovor, to není žádné bezcílné tlachání, jako když se dva náhodou potkají ve frontě.

Pak se rozešli. Muž v hedvábném obleku zmizel z dohledu a zamířil zase dopředu. Hipík se nepokusil vejít ani na jednu z toalet a vrátil se na sedadlo. John Higgins z toho měl v hlavě guláš. Věděl, že byl svědkem čehosi divného, ale významného, jenže nedokázal přijít na to, co to bylo. Zavřel oči a předstíral, že spí, protože hipík se v šeru rozhlížel a zjišťoval, jestli jej někdo nesleduje.

Deset minut poté John Higgins dospěl k řešení. Ti dva se sešli po dohodě, schůzku měli naplánovanou předem. Jak si to ale smluvili? Věděl jistě, že ten elegantní obchodník ve smetanovém obleku nebyl v odbavovací hale pro levnou třídu. Velice by tam čněl. A hipík se ani nehnul z místa od té doby, co nastoupili a usadili se. Mohl také dostat od letušky papírek se vzkazem, ale nic takového Higgins neviděl, takže ani tudy cesta nevede.

Pak je ale vysvětlení jen jediné. Na schůzce v místě, kde se levná třída napojuje na klubovou, a to v přesně stanovenou chvíli uprostřed noci, se museli domluvit už v Thajsku. Proč ale? Chtěli něco probrat? Předat si nějaké pracovní hlášení? Chtěl elegán na poslední chvíli vydat nějaké pokyny? Že by hipík byl jeho asistentem? To jistě ne. Takhle oblečený chlapík? Vždyť jsou jako černá a bílá. Higgins si začal dělat starosti. Ba co víc, pojal podezření.

V Londýně bylo hodinu před půlnocí. Bill Butler se po očku podíval na svou spící manželku, vzdychl si a zhasl. Budík nastavil na půl pátou. Dost času: stihne se umýt, obléct, sednout do auta a dorazit na Heathrow kolem čtvrt na šest, celou hodinu před přistáním. Pak už to bude hop nebo trop.

Měl za sebou těžký den. Ale kdy neměl? Byl unavený, ale přesto nedokázal usnout. Myšlenky se mu hlavou jen honily - a přece byla otázka stále tatáž. Mohl udělat ještě něco?

Hlášku dostal od jednoho kolegy zpoza velké louže, z proslulé DEA, amerického Protinarkotického úřadu; právě oni tenhle lov vyhlásili.

Heroin, který berou narkomani na Britských ostrovech a vlastně i ve většině západní Evropy, je z devadesáti procent turecký, a tudíž je to hnědý heroin. Obchod řídí nelítostně a chytře turecká mafie, která patří k těm nejbrutálnějším na světě, ale která se drží při zdi, takže o ní většina britské veřejnosti nic neví.

Jejich zboží pochází z vlčích máků vypěstovaných v Anatolii; vypadá jako žlutohnědý třtinový cukr a většinou se kouří nebo se vdechují výpary škvařící se špetky na kusu alobalu, který se drží nad plamenem. Britští narkomani nemají příliš v oblibě injekční stříkačky; o to víc to platí o těch amerických.

Dálněvýchodní zboží ze Zlatého trojúhelníku se turecké droze nepodobá; tady se vyrábí thajský bílý, který vypadá na pohled jako mouka a který se obyčejně „řeže“ nebo rozmíchává s podobnými bílými prášky v poměru jedna ku dvaceti. Právě po něm touží Američané.

Kdyby jej tedy britský gang získával pravidelně a v rozumných množstvích, mohlo by to mafii zajímat. Nekupovala by jej, vyměňovala. Měnila by nejlepší kolumbijský kokain v poměru tři za jeden; šest kilo koksu za dva kilogramy thajského bílého heroinu.

DEA dostala hlášku od svého člověka z Miami. Jak napsal, jeden z jeho informátorů v podsvětí mu oznámil, že jedna z mafiánských rodin poslala za posledního půl roku už šestkrát převažeče neboli „mezka“ do Británie se šesti kily čistého kolumbijského a on se vrátil se dvěma kily thajského bílého.

Nic obrovského, ale stálý přísun, a každá cesta vynesla organizátorovi na britském konci trasy dvě stě tisíc liber. Bill Butler z množství vyvodil, že nepůjde o loď ani o kamion. Půjde to vzduchem. V zavazadlech cestujících. Vrtěl se a převracel se a pokoušel se naspat aspoň ty čtyři hodiny.

Spát nedokázal ani John Higgins. O téhle stránce Thajska, toho prázdninového ráje, cosi zaslechl. Vybavilo se mu, co kdysi četl o místě, kterému říkali Zlatý trojúhelník; kraj, kde se vršek za vrškem pěstuje Papaver somniferum, mák setý. V článku se pojednávalo o laboratořích ukrytých hluboko v džungli podél hranic, kde se droga rafinuje; v místech, kam se thajská armáda nedostane, dělají z opiové kaše základní morfin a z něj pak zase práškový bílý heroin.

Cestující spali, ale John Higgins se zmítal ve spárech nerozhodnosti. Možná se pro tu prazvláštní schůzku u dveří toalety dá najít celá řada vysvětlení; potíž byla v tom, že on nedokázal přijít ani na jedno.

Bílé letadélko se škubavě dopravilo až nad východotureckou Anatolii, když tu pan John Higgins tiše odepnul pás, vstal a z přihrádky nad svou hlavou sundal aktovku. Nikdo se ani nepohnul, dokonce ani ten hipík ne.

Higgins si zase sedl, prohrabával aktovku a hledal čistý list papíru a pero. To druhé bylo snadné; co se papíru týkalo, našel jen čtyři listy hlavičkového, které si vypůjčil ve svém pokoji v hotelu Pansea. Pečlivě tedy utrhal vršky s logem hotelu a adresou - a už měl bílý papír, který potřeboval. Jako podložku použil aktovku a začal pečlivě velkými písmeny psát. Celé mu to trvalo půl hodiny.

Když s tím skončil, bílé letadélko se sunulo nad Ankarou. Složil papíry, vsunul je do obálky s logem na podporu dobročinných akcí UNICEF, které dávají British Airways cestujícím, a na ni výrazně napsal: PRO KAPITÁNA. NALÉHAVÉ.

Vstal, došel potichu k závěsům u dveří na toalety a nakoukl ke kuchyňce. Zády k němu stál mladý stevard, který už na později chystal tácy se snídaní. Higgins neviděn vycouval. Ozval se bzučák. Slyšel, jak stevard odchází z kuchyňky a míří dopředu. Protože uvnitř nikdo nebyl, proklouzl Higgins závěsem, opřel obálku mezi dva šálky s kávou na ploše pro přípravu jídla a vrátil se na místo.

Stevard si obálky všiml až po půl hodině, když chystal další tácy se snídaněmi. Nejdřív si myslel, že to je dar pro UNICEF, ale pak si všiml nápisu, zamračil se, promyslel si to a nakonec se vydal za vedoucím palubní posádky.

„Harry, tohle někdo dal mezi dva šálky na kafe. Napadlo mě, že než bych to nesl rovnou do pilotní kabiny, vezmu to tobě.“

Harry Palfrey velkomyslně mrkl.

„Velmi správně, Simone. Dobře jsi udělal. Bude to nejspíš nějaký cvok. Nech to na mně. A teď ty snídaně…“

Díval se, jak mladík odchází, a všiml si pevných oblých hýždí pod kalhotami uniformy. Pracoval se spoustou stevardů a s nejedním i spal, ale tenhle je opravdu pěkný panáček. Možná by na Heathrow mohl… Podíval se na obálku, zamračil se, zapřemýšlel, jestli ji nemá otevřít, ale pak vyrazil ke schůdkům a po chvíli zaklepal na dveře pilotní kabiny.

Byla to holá formalita. Vedoucí palubní posádky může vcházet k pilotům, jak se mu zlíbí. Bez čekání vešel. Střídající kapitán seděl nalevo a díval se dopředu, na světla blížícího se pobřeží. Kapitán Fallon nikde na dohled. VPP zaklepal na dveře místnosti s palandami. Tentokrát vyčkal.

Adrian Fallon otevřel po půlminutě a prsty si uhraboval šedivějící vlasy.

„Copak, Harry?“

„Stalo se něco trochu divného, kapitáne. Tohle někdo nechal strčené mezi dvěma šálky na kávu v prostřední kuchyňce. Sám se neukázal. Takže anonym.“

Podal mu obálku.

Adrianu Fallonovi se sevřel žaludek. Byl u společnosti třicet let a za tu dobu nezažil jediný únos nebo hrozbu pumovým atentátem, ale zato znal pár kolegů, co si to prožili. Byla to neustálá noční můra. Teď to vypadalo, že ho jedno z toho čeká. Roztrhl obálku, uhnízdil se na kraji palandy a dal se do čtení. Vzkaz začínal takhle:

„Kapitáne, je mi líto, že se nemůžu podepsat, ale v žádném případě se do toho nechci zaplést. Nicméně doufám, že jsem povinnosti dbalý občan, a myslím, že bych vám měl ohlásit, co jsem vypozoroval. Dva cestující se zachovali nesmírně podivně a já pro to nemám žádné logické vysvětlení.“

Dál se v dopise dopodrobna líčilo, co svědek viděl a proč mu to přišlo natolik zvláštní, aby pojal podezření. A dál:

„Ti dva, o které jde, jsou jednak muž, co vypadá jako hipík; otrhaný, nepočestný, nejspíš ne neobeznámený s tím, čemu se říkává exotické látky; sedí na 30 C. Kde sedí ten druhý, to nevím, ale určitě přišel z první nebo klubové třídy.“

Pak tam byl elegánův popis; dopis končil takto:

„Doufám, že nezaviním nějaké potíže, ale jestli jsou ti dva v nějaké záležitosti smluveni, mohly by si úřady přát být o té záležitosti informovány.“

Nadutý sráč, pomyslel si Fallon. Jaké asi úřady, ne-li Státní výbor pro cla a nepřímé daně. A že někdo špehuje druhé cestující, to se mu značně příčilo v hrdle. Podal dopis Harrymu Palfreyovi. Vedoucí palubní posádky si jej přečetl a našpulil rty.

„Půlnoční rande?“ nadhodil.

Fallon znal Palfreyho orientaci a Palfrey věděl, že to ví, a tak kapitán volil slova opatrně.

„Vůbec se tu nenaznačuje, že by se k sobě nějak měli. A stejně, kde už by se měli scházet, když ne předtím v Bangkoku? A proč by se potom nesešli až na Heathrow? Proč přede dveřmi od toalety, kam se ani nepokusili zajít? Zatracená práce. Harry, mohl bys mi přinést seznam cestujících?“

Zatímco VPP šel vyplnit kapitánovo přání. Fallon se učesal, upravil si košili a obrátil se ke střídajícímu kapitánovi.

„Nynější pozice?“

„Blíží se řecké pobřeží. Něco se děje, Adriane?“

„Doufejme, že ne.“

U sedadla 30 C byl napsán nějaký Kevin Donovan.

„A co ten druhý? Ten elegán?“

„Myslím, že jsem si ho všiml,“ přikývl Palfrey. „První třída, sedadlo 2 K.“ Prolétl si seznam cestujících. „Zapsal se jako pan Hugo Seymour.“

„Než do něčeho vletíme, ověříme si to,“ rozhodl kapitán. „Nenápadně zajděte do první a klubové a prohlídněte si lidi. Mrkněte se, kde zpod dek čouhají smetanové hedvábné kalhoty. A podívejte se do skříní, kde k nim bude smetanové hedvábné sako od obleku.“

Palfrey přikývl a sešel dolů. Fallon zavolal, objednal si silnou černou kávu a podíval se, jak na tom jsou s průběhem letu.

Systém řízení letu, do kterého před devíti hodinami a před odletem načetli trasu, se postaral o to, aby Speedbird Jedna Nula držel směr i časový plán. Přelétají nad Řeckem a do přistání jim zbývají čtyři hodiny. Je dvě dvacet nad ránem londýnského času, tři dvacet řeckého a venku je stále ještě tma jako v pytli. Hluboko pod nimi se trhají mraky a občas probliknou světla, zato shora hvězdy svití jasně,

Adrian Fallon nebyl o nic víc občansky uvědomělý než kdekdo a rozhodně méně, než ten anonymní hajzlík, co ho veze v levné třídě, ale teď stál před dilematem. Ve vzkazu nic nenaznačovalo, že by jeho let byl ohrožen, a tak nejdřív ze všeho pocítil nutkání nechat to být.

Malér byl, že BALPA, Sdružení pilotů British Airways, měla bezpečnostní výbor a on byl jeho místopředsedou. Kdyby se na Heathrow na něco vskutku přišlo, kdyby Seymourovi nebo Donovanovi policie nebo celníci napařili obvinění za nějaký pořádně vydatný zločin, a pak kdyby se přeslechlo, že on dostal varování na ně oba, ale nic neudělal, těžko by se mu to vysvětlovalo. Dostal by pořádně za uši. Když Řecko ustoupilo Balkánu, rozhodl se. Vzkaz už viděl Harry Palfrey, nemluvě o „povinnosti dbalém občanu“, který jej napsal, a kdyby na Heathrow něco prasklo, asi sotva by mlčeli, aby si on nepřipálil prsty. Takže radši na jistotu. Rozhodl se, že vyšle krátké varování, které nevyvolá paniku, ovšem nikoli celníkům, jen službu konajícímu zaměstnanci jejich letecké společnosti, který se na Heathrow prozívává noční směnou.

Sdělit mu to nekrytým rádiovým spojením, to by znamenalo oznámit to půlce pilotů, co se blíží k Heathrow, a těch bude v tomhle okamžiku deset, možná i víc; zrovna tak dobře by to mohl inzerovat v Timesech. Naštěstí ale mají letadla BA udělátko jménem ACARS, Aircraft Communications, Addressing and Reporting Systém.

Komunikační, styčný a ohlašovací letecký systém mu umožní poslat zprávu na operační středisko BA na Heathrow poměrně důvěrně. Pak to už doufejme bude starost někoho jiného.

Zdola se zvolna vrátil vedoucí palubní posádky. „Je to Hugo Seymour,“ potvrdil, „a to bezpochyby.“

„No dobrá,“ opáčil Fallon a poslal krátkou zprávu. Přelétali nad Bělehradem.

Bill Butler se zazvonění budíku v půl páté nedočkal. Deset minut před čtvrtou se ozval telefon. Byl to jeho člověk z terminálu číslo čtyři na Heathrow. Poslouchal, ale vyklouzl u toho nohama zpod přikrývky a rychle se probíral. Dvacet minut nato už seděl v autě, řídil a uvažoval.

O volavkách a anonymních udáních věděl všechno. Je to skoro ten nejstarší ze všech triků v branži. Někdo anonymně zavolá z veřejné budky kdesi ve městě a oznámí, že v letadle, které brzy přistane, je přenašeč.

Celníci takovou hlášku prostě nemůžou nechat být, i když si jsou třeba na devadesát procent jisti, že popsaný turista je zcela nevinný a že jej jen zahlédli při odletu a vybrali si jej. Volal jim samozřejmě člen gangu, který sídlí v Londýně.

Udaného cestujícího zadrží, zatímco skutečný přenašeč jim v davu proklouzne a tváří se jako neviňátko.

Jenže aby varování přišlo od kapitána letadla, to je pane novinka. A že dostal vzkaz od jednoho z cestujících? A že za podezřelé označili hned dva cestující? Někde za tímhle vším se skrývá mozek organizátora - a Butlerovým úkolem je změřit s tím mužem důmysl a porazit jej. A možná se věci mají tak, že tentokrát jim hází klacky pod nohy nějaký kazisvětský snaživec.

Zaparkoval u terminálu čtyři a vešel do téměř liduprázdné budovy. Bylo půl páté a z Afriky, Orientu a obou Amerik se blížila desítka obrovských tryskových letounů v barvách British Airways, která na čtyřku měla skoro monopol. Za dvě hodiny tu zase bude učiněný Bábel.

Letadla, která vystartovala z New Yorku, Washingtonu, Bostonu a Miami kolem šesté odpoledne, letěla po proudu sedm hodin a nasbírala navíc pět hodin posunu, se sejdou s linkami z východu, které sice letěly třináct hodin, ale sedm posunem shodily. Mezi šesti a šesti čtyřiceti se ve chvilce stane z prvních váhavých přistávajících vlaštovek pasažérská cunami. K terminálu číslo čtyři už mířilo deset lidí z jeho zásahovky, ale ti se zatím motají po setmělých silničkách v okresech za Londýnem.

Butler chtěl mít své lidi na všech stupních odbavování, na pasovce i u celníků, ale navíc nenápadně. Nejméně ze všeho potřeboval, aby to prasklo.

Takové věci se už staly. Přenašeči, který velice dobře věděl, co v jeho hlavním zavazadle je, jednoduše ujely nervy, a tak si kufr nepřišel vyzvednout. Dopravník se ve výdejně zavazadel točil dál a dál, až z toho celníky rozbolely oči, ale o poslední opuštěné zavazadlo se nikdo nepřihlásil. Jak přenašeč přijde na oči zahořklému a vzteklému šéfovi gangu, to už je jeho věc, a jistě jsou tací, kdo tenhle zážitek nepřežili. Butler však chtěl dostat víc, než jen opuštěný kufr. Chtěl mít přenašeče a znát místo určení - přinejmenším.

Podle zpráv z West Draytonu se Speedbird Jedna Nula blíží nad Lamanšským průlivem k suffolkskému pobřeží. Kurz jej dovede severně od letiště a pak po rozmáchlém a pomalém oblouku doleva, až se srovná s hlavní ranvejí, takže se bude moct přiblížit od západu.

Adrian Fallon se vrátil do levého sedadla a poslouchal pokyny z West Draytonu o kurzu a časovém rozvrhu.

Sedm set čtyřicet sedmička klesla na pět kilometrů a Fallon už viděl, jak se k nim blíží světla Ipswiche.

Jeden z jeho dvou prvních důstojníků mu přinesl zprávu, která došla přes ACARS. Zdvořile v ni byli žádáni, aby vedoucí palubní posádky čekal okamžitě po otevření dveří se záhadným dopisem v ruce a byl připraven jej odevzdat. Fallon otráveně zavrčel, vytáhl ty dva přeložené papíry z náprsní kapsy košile a s pokyny pro Harryho Palfreyho je podal prvnímu důstojníkovi. Přeletěli pobřeží. Šest nula pět.

Ve všech třech třídách už zavládla ona atmosféra očekávání, která před přistáním zavládne vždycky. Dávno rozsvítili světla, sebrali a uložili podnosy od snídaně, ukončili videoprojekce. Členové palubní posádky teď už měli na sobě saka a rozdali je i cestujícím v první a klubové. Lidé u okének unaveně vyhlíželi na řetězce světel, která ubíhala pod nimi.

Pan Hugo Seymour se vynořil z umývárny v první třídě čistý, oholený, učesaný a navoněný drahou vodou po holení Lichfield. Vrátil se na místo, urovnal si kravatu, zapnul si vestu, přijal smetanové hedvábné sako a přehodil si je na potom přes klín. Aktovku z krokodýlí kůže měl u nohou.

Kanadský hipík v levné třídě se utahaně vrtěl a toužil po cigaretě. Seděl až u uličky, okénky na levém boku nemohl vidět nic a ani se o to nepokoušel.

Rodina Higginsova se čtyři řady za ním úplně probudila a chystala se na přistání. Julie seděla mezi rodiči a vykládala Puketce o všech divech, které uvidí ve svém novém domově. Paní Higginsová už jí ukládala do tašky i poslední z početných hraček a věcí. Jako vždy pečlivý pan Higgins měl umělohmotnou aktovku na kolenou a ruce složil na ní. Vykonal svou povinnost a cítil se skvěle.

Na zadní straně sedadla sebou bílé letadélko konečně doškubalo dokola, až jeho nos mířil na Heathrow. Podle čerstvých údajů to měli třicet kilometrů do přistání. Bylo šest dvacet.

Z pilotní kabiny viděla posádka dole stále ještě tmavá pole v Berkshiru a reflektory ozařující Windsorský zámek. Spustil se podvozek a vztlakové klapky se postupně vyklopily až do požadovaných pětadvaceti stupňů. Pozorovateli na zemi se zdálo, že Speedbird Jedna Nula těch posledních pár kilometrů k betonu přistávací dráhy jen plachtí, skoro se ani nehýbá; ve skutečnosti stále letěl rychlostí 170 uzlů, ale zpomaloval a ztrácel výšku.

Adrian Fallon ještě jednou obhlédl všechny přístroje a přijal pokyn z řídící věže na Heathrow, že může přistávat. Před ním byl boeing z Miami, který zrovna vyklidil dráhu, a patnáct mil za ním zase letadlo společnosti Northwest z Bostonu. Jejich pasažéři ale přijdou na terminál číslo tři. Na terminálu čtyři, zasvěceném British Airways, bude tohle ráno první. Když přeletěl nad vodní nádrží Welsh Harp, klesl už na tři sta metrů a dostal se na přistávací rychlost, 138 uzlů. V šest osmnáct byl Speedbird Jedna Nula na zemi.

Deset minut poté Adrian Fallon konečně obrovské tryskové letadlo zastavil u mobilního tunelu pro cestující, zapojil parkovací brzdu a nechal prvního důstojníka, ať vypne motory. Energie přešla z hlavních motorů do Pomocné energetické jednotky, následkem čehož světla uvnitř na vteřinu blikla, ale pak se zase jasně rozzářila. Pod ním stáli členové palubní posádky na předním konci a pozorovali rozevřenou mordu tunelu pro cestující, jak se k nim blíží, a když se přisála na bok letadla, otevřeli dveře.

Hned venku za nimi stál mladík v kombinéze technického personálu letiště. Zahlédl Harryho Palfreyho a nadzvedl obočí.

„VPP?“

„Ten vzkaz?“

Mladík kývl. Palfrey mu podal dva složené listy a on hned zmizel. Vedoucí palubní posádky se s nacvičeným zářivým úsměvem otočil k pasažérům první třídy, kteří čekali za ním.

„Na shledanou, pánové, doufám, že se vám let líbil.“

Procházeli jeden po druhém kolem něj ven. Osmý v řadě byl dokonale uhlazený pan Hugo Seymour; být tak pěkně upravený v tuhle dobu, která vybízí k pomačkanosti, to je známka skutečně vytříbeného vkusu. Harry Palfrey upřímně doufal, že mu nějaký hlupák zezadu nezpůsobil žádné nepříjemnosti.

Když byla celá první venku, dostali se na řadu cestující z klubové třídy, někteří přišli zezadu, další slezli po schodech z horní kabiny. A vzadu v trupu boeingu už cestující z levné třídy byli na nohou a bojovali o místo, i když budou muset čekat ještě deset minut, a toužebně očekávali, kdy je vypustí jako dobytčata z ohrady.

Hala pasové kontroly je v tuhle dobu jako pustá jeskyně a řada úředníků čeká za okýnky, kdy k nim lidská vlna dorazí. Nad nimi a trochu stranou je zrcadlová stěna, ale zrcadlo je průhledné zevnitř a za ním je místnost. A právě v ní stál Bill Butler a vyhlížel dolů.

Pod ním bylo deset úředníků pasové kontroly, dva pro pasy cestujících z Británie a Evropské unie, osm pro zbytek světa. Jeden z jeho pomocníkuje všechny instruoval. Lidé z pasovky a celníci spolu vždycky spolupracovali - a kromě toho ten výklad dodal dnešnímu nudnému ránu trochu vzruchu. Z cestujících první třídy byli jen čtyři Britové a zbytek samí Thajci nebo Australané. Čtyřem britským občanům trval obligátní průchod kolem okýnek jen pár vteřin, a když dostal zpět svůj pas třetí z nich, pracovník pasové kontroly mírně zvedl hlavu a kývl k zrcadlu. Bill Butler měl psaný vzkaz v ruce. Smetanový hedvábný oblek, jediný. Hugo Seymour. Rychle promluvil do drobné vysílačky, kterou držel „Teď jde ven. Smetanový hedvábný oblek. Aktovka z krokodýlí kůže.“

Randžít Gal Singh byl Sikh. Měl ovšem také bakalářský titul z Manchesterské univerzity a pracoval ve Státním výboru pro cla a nepřímé daně, přesněji řečeno v Zásahovce. To ráno by si vnější pozorovatel mohl povšimnout první z těch vlastnosti, ale ne už druhých dvou. Stál v chodbě za pasovou kontrolou a držel v ruce lopatku na dlouhé násadě a koště. Přijal zprávu do naslouchátka v pravém uchu, které nebylo větší než drobný konektor. Pár vteřin nato už muž ve smetanovém obleku profrčel kolem jeho skloněné hlavy.

Poručík Singh se díval, jak obchodník mizí na pánské toaletě v půli chodby. Tiše promluvil ke svému levému rukávu.

„Šel rovnou na pánskou umývárnu.“

„Jdi za ním a zjisti, co dělá.“

Sikh vešel na toaletu a přihrnoval si na lopatku smetí a papírky. Muž ve smetanovém obleku nešel do kabinky, jen si myl ruce. Gal Singh si vzal hadr a začal čistit mísy umyvadel. Ten druhý si jej nevšímal. Sikh se cele věnoval úklidu, ale stihl se při tom přesvědčit, jestli někdo není v kabinkách. Že by schůzka nebo přímo předávka? Ještě pořád pucoval umyvadla, když tu si obchodník usušil ruce, sebral aktovku a šel. Nedošlo k žádnému kontaktu. Sikh to pověděl Billu Butlerovi.

V té chvíli jeden z úředníků pasové kontroly u okénka určeného pro občany z jiných zemí než Velké Británie kývnutím propustil dál odrbaného hipíka a zadíval se k zrcadlu. Butler si znamení všiml a promluvil do vysílačky. V chodbě vedoucí k celníkům se narovnala mladá žena, která vypadala, jako by vystoupila z letadla, třebaže nevystoupila, a která předstírala, že si zavazuje tkaničku. Všimla si vepředu džín a džínové košile a vydala se za nimi.

Hugo Seymour se vrátil na chodbu a už nebyl sám, ale uprostřed chumlu cestujících z levné třídy. Jen se zdržel, pomyslel si Bill Butler, aby se mohl ztratit v davu. Ale k čemu ten oblek, který tak nehorázně upoutává pozornost? A v tom okamžiku přišel anonymní telefonát. Butler přepnul na vysílačce tlačítko a přijal hlášení.

„Ten hlas zněl americky,“ oznamoval spojovatel. „Označil kanadského hipíka v džínách a džínové košili, s dlouhými pocuchanými vlasy a ježatými vousy; že prý nese v batohu dodávku. Pak zavěsil.“

„Na tom už visíme,“ ucedil Butler.

„To byl teda fofr, šéfe,“ poznamenal spojovatel obdivně. Butler se vydal po chodbě, o které cestující ani nevědí, a pak zaujal postavení za dalším zevnitř průhledným zrcadlem, tentokrát ovšem u celního odbavení, přesněji řečeno u Zelené sekce, kam chodí ti, kdo nemají nic k procleni. Kdyby některý z podezřelých zamířil k Červené sekci, bylo by to veliké překvapení.

Potěšilo ho, že se ten anonym ozval. Odpovídalo to použitému stylu. Hipík je volavka, protože bije do očí. Dodávku bude mít ten ctihodný obchodník. Není to špatný trik, ale tentokrát díky povinnosti dbalému občanu se sklonem k nespavosti, bystrýma očima a zvykem slídit, co dělají druzí, prostě nevyjde.

Zavazadla z Bangkoku začala vyjíždět na dopravník číslo šest, kolem jehož karuselu se už shluklo přes dvě stovky lidí. Většina z nich si ze stojanů na konci haly vzala vozíky. Stál mezi nimi i pan Seymour. Jeho skořepinový kufr s pravou kůží byl jedním z prvních, které se objevily, ale to on tu ještě nebyl. Ostatní cestující z první třídy byli pryč. Kožený kufr to už objel dokola dvacetkrát, ale on se na něj ani nepodíval a místo toho se očima vpíjel do výstupního otvoru ve stěně, odkud se vynořovala zavazadla z překladiště skrytého za zdí.

Deset metrů od něj stál hipík, Donovan, a ještě pořád čekal na svůj velký batoh. Ke karuselu se právě blížil pan Higgins s manželkou a dcerou; tlačil ne jeden, ale hned dva vozíky. Julie cestovala do ciziny poprvé a nedala jinak, než že chce svůj vlastní vozík pro svůj kufřík a pro Puketku.

Kolující kufry jeden po druhém poznávali jejich majitelé; lidé si je brali, sundávali z dopravníku a vlastnoručně nakládali na vozíky. Dlouhatánská fronta skrz Zelenou sekci se už začala šouravě šinout a teď ji přiživovali i cestující ze dvou dalších Jumbo jetu, jež přivezly hlavně Američany, ale i pár Britů, kteří se přes Miami vraceli z dovolené v Karibské oblasti. Vše pozorovala desítka uniformovaných celníků, kteří měli na tvářích klamavě znuděný výraz a stáli zčásti v hale s kruhovým dopravníkem a zčásti uvnitř celního koridoru.

„Támhle je, tati.“

Pár cestujících se rozhlédlo a shovívavě usmálo. Kufřík Julie Higginsové se rozhodně nedal s ničím splést. Bylo to středně veliké zavazadlo od firmy Samsonite, ale celé polepené samolepkami jejích oblíbených kreslených postaviček: byli tu Scooby-doo, Shaggy, Wile E. Coyote a Roadrunner. Téměř ve stejné chvíli vyjely ven dvě objemné kabely jejích rodičů a jako vždy pečlivý John Higgins je opatrně narovnal na vozíku, aby nespadly.

Hipík zahlédl svůj batoh, hodil si jej na záda, pohrdl vozíkem a vykročil skrz Zelenou sekci. Pan Seymour si konečně vzal kožený kufr, naložil jej na vozík a vydal se za ním. Bill Butler stál za zevnitř průhledným zrcadlem v koridoru pro ty cestující, co nemají nic k proclení, a díval se, jak se za sklem šine řada lidí coby unavený a příliš brzy před ránem probuzený krokodýl.

Líný nosič v hale s dopravníkem na zavazadla krátce promluvil do rukávu.

„Hipík jde první, teď vyšel, ten v kvádru deset metrů za ním.“

Hipík se moc daleko nedostal. Byl v půli mezi průchodem do koridoru a blaženě úlevným východem na jeho konci, když tu mu zastoupili cestu dva uniformování celníci. Byli samozřejmě zdvořilí. Vražedně zdvořilí.

„Promiňte, pane, ale byl byste tak laskav a poodešel s námi stranou?“

Kanaďan vybuchl vzteky.

„Co vás sakra bere, lidi?“

„Prostě s námi laskavě pojďte, pane.“

Kanaďan se rozeřval.

„Tak počkat, kurva, počkat. Třináct hodin se jebu v letadle a nic takovýhleho nemám kurva zapotřebí, jasný?“

Celá fronta za ním zastavila jako na povel. Pak se všichni, jak to Britové dělávají, když někdo tropí povyk, začali usilovně dívat stranou, předstírali, že se nic neděje a šourali se dál. Mezi nimi i Hugo Seymour.

Kanaďan, kterému pomohli od batůžku i od batohu, pořád řval a protestoval, ale stejně jej bočními dvířky nahnali do jedné z místností pro prohlídky. Dav se šoural dál. Obchodník ve smetanovém obleku se dostal až skoro k východu, ale pak zastavili i jeho. Dva celníci mu zkřížili cestu a dva další se k němu přiblížili zezadu.

Nejdřív to vypadalo, jako by si neuvědomoval, co se děje. A pak i pod opálením pořádně zpopelavěl.

„Nechápu. Něco snad není v pořádku?“

„Buďte prosím tak laskav a pojďte s námi, pane.“

I jeho odvedli. Bill Butler, skrytý za zevnitř průhledným zrcadlem, si oddechl. A teď to hlavní. Konec honu. Kufry a jejich obsah.

Prohlídka ve dvou oddělených místnostech trvala dvě hodiny. Butler pendloval mezi nimi a byl stále zdeptanější. Když si celníci vezmou zavazadla stranou, jistě všechno najdou. Pokud je co najít. Vyprázdnili oba batohy a propátrali i podšívku a rámy. Kromě pár balíčků cigaret Lucky Strike nenašli nic. To Billa Butlera nepřekvapilo. Volavka nikdy nic neveze.

Zato Hugo Seymour, ten ho ohromil. Prohnali kožený kufr rentgenem snad desetkrát. Proměřili jej, jestli nemá skryté přihrádky, ale nic nezjistili. Totéž s aktovkou z krokodýlí kůže. Ta vydala jen tubu s pilulkami proti nevolnosti značky Bisodol. Dvě z nich rozdrtili a udělali chemický rozbor. Ten prokázal, že to jsou prášky proti nevolnosti. Seymoura svlékli, dali mu něco na převlečení a jeho šaty zrentgenovali. A pak prohnali rentgenem i jeho samotného, nahého, jestli něco nepřeváží uvnitř těla. Nic.

Kolem desáté je oba museli propustit, jednoho čtvrthodinu po druhém. Seymour jim rázně vyhrožoval právními kroky. Butlera to nevyvedlo z míry. Obvykle jim vyhrožují. Dělají to proto, že nemají ponětí, jakou skutečnou moc má Státní výbor pro cla a nepřímé daně.

„Mám na ně někoho pověsit, šéfe?“ dotazoval se zamračeně jeho nejbližší podřízený. Butler si to promyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Nejspíš jsme šlápli vedle. Pokud jsou to jen hejlové a nemají s tím nic, sledovali bychom je zbytečně. A pokud v tom jedou, pochybuju, že by je ti, kdo ten kšeft s Bangkokem vymysleli, kontaktovali, dokud je budeme sledovat. Necháme to tak. Příště.“

Kanaďan, první, kterého pustili, jel letištním autobusem do Londýna a ubytoval se v ošumělém hotelu poblíž Paddingtonského nádraží. Pan Hugo Seymour si taxíkem dojel do hotelu podstatně dražšího.

Krátce po druhé odpoledne v Londýně čtyřem lidem kdosi zavolal. Všichni podle dohody čekali v telefonních budkách na různých ulicích. Všem řekli, ať se hlásí na jisté adrese. Jeden z nich si ještě jednou zavolal a teprve pak šel na schůzku.

Ve čtyři odpoledne seděl Bill Butler sám v autě u obytného bloku s apartmány s kompletní obsluhou, takovými, které si můžete najmout na týden a třeba i na jediný den.

Pět minut po čtvrté k němu dojela dodávka Ford Transit s krycí značkou, na kterou čekal, a vyskákalo z ní deset členů jeho Zásahovky. Na nějakou instruktáž nebyl čas. Gangsteři mohli postavit hlídku, i když pozoroval okna už půl hodiny a nespatřil, že by se záclony pohnuly. Jen na ně kývl a vedl je dovnitř do domu. Byla tam recepce, ale neobsazená. Dva zklamané muže nechal tady, ať hlídají dveře výtahu, a ostatních osm vedl nahoru po schodišti. Byt byl ve třetím patře.

Zásahovka si nepotrpí na obřadnosti. Jeden muž vyrazil jediným úderem zámek a už byli uvnitř; mladí, nedočkaví a nadupaní chlapci na adrenalinové vlně. Neměli nicméně žádné střelné zbraně.

Pětice mužů v obývacím pokoji pronajatého bytu se ale nebránila. Jen seděli a vypadalo to, že náhlostí a nečekaností toho vpádu zkameněli. Butler vešel poslední, jako pravý šéf, ale to už jeho muži tahali zatčeným z kapes papíry a identifikovali je. Nejdřív si vzal na paškál nasupeného Američana.

Později prokázala hlasová zkouška, že právě on volal celníkům na Heathrow a udal kanadského hipíka jako volavku. V tašce, kterou měl po boku, bylo šest kilogramů látky, ze které se vyklubal nejčistší kolumbijský kokain.

„Pane Salvátore Bono, zatýkám vás na základě obvinění ze zločinného spiknutí za účelem dovézt do této země zakázanou látku…“

Když bylo po formalitách, pánovi z Miami nasadili želízka a odvedli jej. Pak se Butler přesunul k hipíkovi. Když nevrlého Kanaďana vedli ven, Butler zavolal na kolegy: „Ke mně do auta. S tímhle si chci promluvit.“

Pan Hugo Seymour se už z hedvábného obleku převlékl do tvídového, který se k anglickému počasí na konci ledna hodil lépe. Druhá volavka. I jemu ulevili od špalíčku padesátilibrovek, celkem deseti tisíc liber, jež dostal za úlohu, kterou sehrál při operaci, a v klidu jej odvedli. Pak se Butler otočil ke zbývajícím dvěma.

Dodávka ležela na stole mezi nimi a stále ještě byla v tašce, ve které prošla celním odbavením. Jen odervali falešné dno a odhalili prostor pod ním, kde ležely umělohmotné sáčky; po prověření se ukázalo, že obsahují dva kilogramy thajského bílého heroinu. Na kufříku jasně svítily nálepky s kreslenými postavičkami.

„Pane Johne Higginsi, zatýkám vás na základě obvinění ze zločinného spiknutí za účelem dovézt do této země…“

Povinnosti dbalý občan se musel v doprovodu odebrat na toaletu a vyzvracet se. Když odvedli i jeho, přesunul se Butler k poslednímu muži, organizátorovi převozu drogy z Bangkoku. Ten jen seděl a malátně vyhlížel z okna na londýnské nebe, protože věděl, že toho pohledu mu v příštích letech budou dopřávat jen po menších dávkách.

„Už jsem po tobě nějakou dobu šel, kamaráde.“

Žádná odpověď.

„Pěkný fígl. Ne jedna, ale hned dvě volavky. A za nimi, pěkně stranou od všeho toho zmatku v Zelené sekci, mašíroval neviňátko pan Higgins se svou obtloustlou manželkou a roztomilou dceruškou.“

„Ušetřete si to,“ štěkl pán středního věku.

„Jak je libo. Pane Harry Palfrey, zatýkám vás…“

Butler nařídil posledním svým dvěma mužům, aby prohledali najatý byt a podívali se, jestli pachatelé za těch pár vteřin, než oni vyrazili dveře, nestačili někam zahodit nějaký důkazní materiál, a pak i on sešel dolů do auta. Čekal ho dlouhý večer naplněný prací, ale mělo jít o práci, kterou dělal rád. Za volantem seděl jeho nejbližší podřízený, a tak usedl dozadu, vedle zamlklého Kanaďana.

„Ujasníme si pár maličkostí,“ prohlásil, sotva auto vyrazilo od obrubníku. „Kdy ses poprvé dozvěděl, že tvým partnerem při tom dvojitém fíglu bude Seymour?“

„Až tady v bytě,“ pokrčil rameny hipík.

Butler vypadal, jako když do něj uhodilo.

„A co ten půlnoční rozhovor u dveří na toaletu?“

„Jaký rozhovor? U jakých dveří? Já ho předtím jaktěživ neviděl.“

Butler se zasmál, což se mu stávalo málokdy. „No jasně. Omlouvám se za to, co s tebou vyváděli na Heathrow, ale znáš pravidla. Dokonce ani tam jsem nemohl prozradit tvoje krytí. A hlavně díky za to zavolání. Proběhlo to skvěle, Seane. Dneska večer máš u mě jedno pivko.“

JAK NA VĚC

***

LISTOPAD

Spustil se déšť a jako padající stěna se zvolna snášel na Hyde Park. Přinášel jej slabý západní vítr a šedivé záclony dopadajícího deště se hnaly po Park Lané úzkým parčíkem platanů, jež rozdělují jednotlivé uličky směřující k severu a jihu. Pod stromy s holými větvemi stál promáčený a zachmuřený člověk a díval se.

Vchod do plesového sálu v hotelu Grosvenor House jasně osvětlovalo několik obloukových lamp a nekonečná záře blesků fotoaparátů. Uvnitř bylo teplo, útulno a sucho. Pod markýzou před vchodem byl pruh mokrého chodníku. Stáli tu vrátní v livrejích s připravenými lesklými deštníky a k nim se sjížděly jedna za druhou limuzíny.

Vždy, když u markýzy zastavil deštěm bičovaný automobil, rozběhl se k němu jeden z mužů, aby v běhu se sklopenou hlavou v délce dvou metrů, což byla vzdálenost od auta k markýze, ochránil vystupující hvězdu nebo slavnou filmovou osobnost. Teprve tam se mohl příchozí napřímit, nasadit nacvičený úsměv a obrátit se k fotoaparátům.

Bulvární fotografové stáli po obou stranách markýzy, promočení až na kůži, a chránili si drahocenné přístroje, jak nejlépe uměli. Jejich výkřiky doléhaly až na druhou stranu ulice k muži pod stromy.

„Tamhle, Michaeli! Tudy, Rogere! Nádherný úsměv, Shakiro. To je paráda.“

Slavné hvězdy a talenty filmového světa s blahosklonným pokývnutím děkovaly za obdiv, usmívaly se do objektivů, a tím i na vzdálené fanoušky a fanynky, přehlížely pár lovců autogramů ve větrovkách, vyhlížejících jako podivné a vytrvalé myšky s prosebnýma očima, a pak se nechaly dostrkat dovnitř. Tam je zavedli k jejich stolu, oni se na okamžik zastavili, zazářili a pozdravili ostatní. Tím byli připraveni na každoroční udílení cen Britské filmové a televizní akademie.

Drobný mužík pod stromy se na to díval s marnou touhou v očích. Kdysi dávno sníval o tom, že by mezi nimi jednou mohl být i on, také jako hvězda filmového světa anebo alespoň jako uznávaný tovaryš ve svém oboru. Ale věděl, že nebude - teď už ne. Je příliš pozdě.

Byl hercem přes pětatřicet let a skoro celou dobu u filmu. Natočil jich něco přes stovku; začínal jako němý komparsista a propracoval se až k drobným roličkám. Nikdy ho však neobsadili do větší role.

Hrál hotelového zřízence, kolem něhož prošel Peter Sellers; tehdy se na plátně objevil na sedm vteřin. Hrál řidiče vojenského náklaďáku, který svezl Petera OToolea do Káhiry. Stál nehybně v pozoru a držel římské kopí necelý metr od Michaela Palina. Hrál leteckého mechanika, který pomáhá Christopheru Plummerovi do spitfiru.

Hrál číšníky, zřízence a vojáky snad všech armád světa, počínaje biblickými dobami a konče bitvou v Ardenách. Hrál taxíkáře, policisty, spolustolovníky, muže přecházejícího ulici či hvízdajícího pouličního prodavače, zkrátka vše, co si jen člověk umí představit.

Ale bylo to pořád stejné: několik dní na place, deset vteřin na plátně a sbohem, kamaráde. Stál pár kroků od každé hvězdy celuloidového nebe, viděl herce laskavé i protivné a herečky vlídné i primadony. Věděl, že by uměl zahrát kteroukoli roli s hlubokým přesvědčením a přesvědčivě; věděl, že je jako chameleón, ale nikdo v něm nikdy neobjevil talent, kterým si on sám byl jist.

A tak se v dešti díval, jak kolem něj procházejí jeho idoly za svou večerní slávou a pak se v noci rozjíždějí do svých luxusních bytů a apartmá. Když odjela poslední hvězda a světla pohasla, dovlekl se v dešti k zastávce na Marble Arch. Cestu prostál v uličce autobusu a voda z něj kapala, dokud nevystoupil půl míle od své levné garsonky v předměstské čtvrti mezi White City a Shepherďs Bush.

Svlékl ze sebe promáčené šatstvo, zahalil se do starého koupacího pláště z jednoho hotelu ve Španělsku (tam natáčel Muže z La Mancha s Peterem 0’Toolem a držel mu za uzdu koně) a zapálil jediné polínko v krbu. Jeho mokré šaty se pak tiše celou noc odpařovaly a ráno už byly pouze provlhlé. Věděl, že je na tom bídně, ba docela plonk. Už řadu týdnů nedostal žádnou práci; v jeho profesi byl nadbytek menších mužů ve středním věku a tak mu ani žádné vyhlídky nekynuly. Telefon mu odpojili, a pokud chtěl mluvit se svým agentem, musel za ním zajít osobně. A právě to udělá zítra, rozhodl se.

Seděl a čekal. Pořád jenom seděl a čekal. Byl to jeho životní osud. Konečně se dveře kanceláře otevřely a vyšel někdo, koho znal. Vyskočil.

..Nazdar, Roberte, pamatuješ se na mě? Trumpy.“

Robert Powell byl zaskočen, protože Trumpyho tvář mu očividně nic neříkala.

„Jen film v Itálii. Turín. Řídil jsem taxík a ty jsi seděl vzadu.“

Situaci zachránila dobrá nálada Roberta Powella.

„No jasně. Turín. Už je to tak dávno! Jak se máš, Trumpy? Jak jde život?“

„Ale jo, ujde to. Nemůžu si stěžovat. Jen jsem zaskočil, jestli pro mě něco nemají.“ Powell si všiml jeho seprané košile a omšelé pláštěnky.

„Určitě mají. Jsem rád, že jsem tě viděl. Hodně štěstí, Trumpy.“

„Nápodobně, kamaráde. Drž se.“

Potřásli si rukou a šli každý po svém. Agent byl jako med, ale práci neměl. V Sheppertonu se bude točit jeden historický film, ale už je obsazený. Má zkrátka povolání, kde je příliš velká konkurence a jehož jediným nevyčerpatelným pohonem je optimismus a naděje, že velká role přijde zítra.

Doma provedl zoufalý Trumpy inventuru. Několik liber týdně mu vyplácela sociální správa, ale v Londýně je draho. Zrovna měl další výstup se svým domácím, panem Koutzakisem, který mu zopakoval, že Trumpy platí pozdě nájemné a že jeho trpělivost není nekonečná jako slunce na jeho rodném Kypru.

Situace byla zlá; vlastně už horší být nemohla. Když mdlé slunce zapadlo za věžáky na druhé straně dvora, přistoupil herec středního věku k příborníku a vyndal z něj balíček zabalený v pytlovině. Celá ta léta se ptal sám sebe, proč si tu zatracenou věc vlastně schovává. Stejně to nebylo jeho gusto. Snad z nějaké sentimentality. Před pětatřiceti lety, kdy hrál jako dvacetiletý ve venkovském divadle, ale byl bystrý a plný elánu a přesvědčení, že z něj dozajista bude hvězda, mu tu věc odkázala prateta Millie. Rozbalil pytlovinu.

Nebyl to velký obraz, jen asi třicet krát třicet bez pozlaceného rámu. Byl celá léta zabalený, a už když ho dostal, byl tak špinavý a umouněný, že postavy na něm se rýsovaly jen jako pouhé stíny. Prateta Millie sice vždycky přísahala, že pár liber by se za něj dostat mohlo, ale bylo to patrně jen zbožné romantické přání staré dámy. Neměl ani tušení, odkud obraz pochází. Ve skutečnosti však olejomalba měla podivuhodnou historii.

V roce 1870 se do Florencie přistěhoval třicetiletý Angličan s jistou znalostí italštiny, aby zde s nevelkým obnosem od otce zkusil štěstí. Bylo to na vrcholu britské viktoriánské slávy, kdy byla zlatá libra Jejího Veličenstva měnou, která otvírala dveře. V Itálii naopak vládl zmatek jako vždycky.

Za pět let podnikání pan Adrian Frobisher dosáhl čtyř úspěchů. Objevil výtečné víno z kopců v Chianti a začal je ve velikých kádích vyvážet do rodné Anglie. Nahlodal tak pověst již známých vín francouzských a začal si budovat slušné jmění.

Pořídil si pěkný dům, vlastni kočár a sluhu. Oženil se s dcerou nepříliš významného místního šlechtice a kromě dalších ozdobných předmětů do nového domu si v obchodě s použitým zbožím na nábřeží u Ponte Vecchio koupil menší olejomalbu.

Nekoupil ji proto, že by byla na první pohled slavná nebo pozoruhodná. Ve skutečnosti byl obraz celý zaprášený a zastrčený vzadu v krámě. Koupil si jej jen proto, že se mu líbil.

Celých třicet let, během nichž se stal britským vicekonzulem ve Florencii a sirem Adrianem, rytířem Britského impéria, visela malba u něj v knihovně a on pod ní třicet let večer co večer po jídle kouřil doutník.

V roce 1900 zachvátila Florencii cholera. Její obětí se stala i lady Frobisherová. Sedesátiletý obchodník se po jejím pohřbu rozhodl vrátit do země předků. Všechno prodal a odjel domů do Anglie, kde si koupil hezký zámek v Surrey a pořídil do něj devítičlenné služebnictvo. Nejmladší byla dívka z místní vesnice, jistá Millicent Goreová, kterou najal jako panskou.

Sir Adrian se už nikdy neoženil a zemřel v roce 1930 ve věku devadesáti let. Z Itálie si s sebou přivezl skoro sto beden. V jedné z nich byla i nevelká a tou dobou už vybledlá olejomalba v pozlaceném rámu.

Jelikož to byl jeho první dárek lady Lucii a jí se vždycky líbil, znovu si obraz pověsil do knihovny. Tam povlak kouře a špíny tak zatemnil jeho kdysi jasné barvy, že bylo čím dál tím obtížnější rozeznat postavy.

Začala a skončila první světová válka, která změnila svět. Jmění sira Adriana se poněkud ztenčilo, neboť v roce 1917 přišel o investice, jež vložil do carské železnice v Rusku. Po roce 1918 v Británii panoval nový společenský řád.

Počet zaměstnanců se zmenšil, ale Millicent Goreová zůstala. Povýšila z panské služebné na zástupkyni hospodyně a po roce 1921 na hospodyni, a zároveň už jedinou služebnou v domě. Posledních sedm let o zesláblého sira Adriana osobně pečovala a on na to v roce 1930, kdy umíral, nezapomněl.

Zanechal jí v držbě malý domek a svěřil sumu, z níž se dalo skromně žít. Když se zbytek jeho nemovitého majetku prodával v dražbě, jedna věc už jeho součástí nebyla - malá olejomalba. Millicent Goreová na ni byla velice pyšná: obraz pocházel z divného místa zvaného cizina, a tak si jej pověsila ke kamnům na dřevo v titěrném obývacím pokoji svého těsného domečku. A tam se špinil víc a víc.

Slečna Goreová se nikdy neprovdala. Pracovala ve vsi pro místní farnost a zemřela v roce 1965 ve věku pětaosmdesáti let. Oženil se však její bratr a zplodil syna, jenž měl zase syna, jediného prasynovce staré dámy.

Dědictví po ní bylo nevalné, protože domek a kapitálový fond se vrátily do majetku rodiny jejího dobrodince. Svému prasynovci však zanechala olejomalbu. Uplynulo pětatřicet let, než špinavé, umazané a povlakem potažené umělecké dílo opět spatřilo světlo světa v zatuchlé ložnici v zadní uličce u Shepherďs Bush.

Druhého dne ráno se jeho majitel ohlásil v recepci věhlasného aukčního domu House of Darcy, který se zabýval prodejem a odhady uměleckých děl. Trumpy k hrudi tiskl balíček v pytlovině.

„Doslechl jsem se, že děláte odhady děl pro občany, kteří by mohli mít něco cenného,“ řekl mladé ženě za stolem. I ona si povšimla jeho seprané košile a umouněného pláště do deště. Pokynula ke dveřím s nápisem Odhady. Kancelář byla méně okázalá než vstupní hala. Byl tam stůl a za ním další děvče. Herec zopakoval své přání a dívka sáhla po formuláři.

„Jméno prosím?“

„Jmenuji se Trumpington Gore. Tady je ten obraz…“

„Adresa?“

Uvedl ji.

„Telefon?“

„Hm, nemám.“

Pohlédla na něj, jako by právě řekl, že nemá hlavu.

„A co chcete odhadnout?“

„Olejomalbu.“

Pozvolna z něj páčila všechny podrobnosti, anebo spíš jejich nedostatek, a tvářila se čím dál unaveněji. Stáří neznámé, škola neznámá, malíř neznámý, země původu - asi Itálie.

Žena v oddělení odhadů měla velkou slabost pro jednoho mladého fešáka, který nedaleko prodával klasická vína, a věděla, že je právě čas na dopolední kávu v kavárně Uno za rohem. Kdyby chtěl tenhle nudný mužík s tou svou příšernou mazaninou jít už konečně pryč, mohla by s kamarádkou na chvilku vyklouznout a jako náhodou urvat stůl hned vedle svého Adonise.

„A nakonec, pane, na kolik byste obraz odhadl vy?“

„To nevím. Proto jsem vám ho přece přinesl.“

„Musíme do formuláře uvést zákazníkův odhad, pane. Kvůli pojištění. Mám tedy napsat třeba sto liber?“

„Dobrá. Máte představu, kdy bych se něco mohl dozvědět?“

„Za nějaký čas, pane. Ve skladu čeká na odhad velké množství věcí. Chvíli to trvá.“

Bylo jasné, že podle jejího osobního názoru by stačil jeden zběžný pohled. Bože, ty krámy, co sem lidé nosí a myslí si, že doma na záchodě objevili mísu z doby dynastie Ming!

Pět minut nato pan Trumpington Gore formulář podepsal, dostal kopii, zanechal na stole balíček v pytlovině a vyšel zase na ulici v Knightsbridge. Pořád byl úplně na mizině. Domů šel pěšky.

Obraz v pytlovině byl uložen do skladu s identifikační visačkou D 1601.

PROSINEC

Uběhlo dvacet dní a předmět označený visačkou D 1601 stál ještě pořád u zdi skladu v obalu z pytloviny a Trumpington Gore ještě pořád čekal na odpověď. Vysvětlení bylo prosté - v aukčním domě měli skluz.

Stejně jako v ostatních velkých aukčních domech totiž devadesát procent obrazů, porcelánu, šperků, starých vín, sportovních zbraní a nábytku, jež Darcy nabízel k prodeji, pocházelo ze známých a ověřitelných zdrojů. Zmínka o zdroji neboli „provenienci“ se pak často objevila i v aukčním katalogu. „Majetek pana…“ byl častý úvod před popisem prodávané položky a neobvyklá nebyla ani formulace „Z pozůstalosti zesnulého…“

V aukčním domě byli i takoví, kteří s prováděním odhadů široké veřejnosti zdarma nesouhlasili, protože museli věnovat příliš mnoho času příliš velkému množství braku, z něhož chtěl Darcy do aukce nabídnout jen pramálo. Ale tuto službu veřejnosti si kdysi vymyslel zakladatel aukčního domu sir George Darcy a tak se tradice dochovala. Jen výjimečně nějaký doufající šťastlivec ze zapadlé vísky zjistil, že stará stříbrná tabatěrka po dědečkovi je ve skutečnosti vzácný poklad z dob krále Jiřího; to se však nestávalo často.

V oddělení děl starých mistrů se dvakrát do měsíce konala pravidelná schůze odhadní komise, které se dvěma asistenty předsedal ředitel oddělení s motýlkem u krku, distingovaný Sebastian Mortlake. Do Vánoc zbýválo deset dní, a tak se rozhodl vyřídit všechny nevyřízené pohledávky.

Tento úklid si nakonec vyžádal pět dní skoro nepřetržité práce, která jeho i kolegy naprosto vyčerpala.

Pan Mortlake se spoléhal na tlustou složku formulářů, které se vyplňovaly při uložení obrazu. Nejraději dělal ty, u nichž byl jasně určen malíř. V takovém případě mohli aspoň autoři katalogu uvést jméno a přibližně určit datum. Téma obrazu bylo samozřejmě zjevné na první pohled.

Ty, které vybral k eventuálnímu prodeji, se dávaly stranou. Sekretářka se vždycky písemně zeptala majitele, zda si přeje obraz prodat, a brala při tom ohled najím uvedenou cenu. Pokud odpověděl kladně, nesměl se podle podmínek na původním formuláři obraz odnést do jiného aukčního domu.

Pokud majitel odpověděl záporně, byl vyzván, aby si dílo neprodleně vyzvedl, neboť skladování stálo peníze. Jakmile byl výběr hotov a majitel dal svolení k prodeji, Mortlake mohl dílo zařadit do nadcházející aukce a připravit katalog.

Méně významná díla nepříliš známých umělců, která před netečným zrakem Sebastiana Mortlakea pouze proplula, si v popisu pro katalog vysloužila výrazy jako „půvabný“, což znamenalo, „.pokud se takový obraz někomu líbí“; anebo „pozoruhodný“, což znamenalo, že „malíř zřejmě dílo vytvořil po velmi těžkém obědě“.

Mortlake a jeho dva přísedící prohlédli skoro tři sta pláten, a tím se dostali za polovinu věcí „z ulice“. Mortlake z nich vybral jen deset obrazů; jeden byl překvapivě dílem holandské vanostadeské školy, i když bohužel nikoli samotného Adriaena van Ostadeho. Namaloval jej jakýsi jeho žák, ale ušlo to.

Sebastian Mortlake nerad pro Darcy vybíral obrazy, jež majitel odhadl na méně než pět tisíc liber. Velké prostory v Knightsbridge nejsou nejlevnější a prodejní provize z menší částky skoro nekryla režijní náklady. Menší aukční domy mohly nabízet i plátna třeba za tisíc liber, ale Darcy nikoli. Kromě toho bude příští aukce na konci ledna velká událost.

Když se pátého dne blížila hodina oběda, Sebastian Mortlake se protáhl a promnul si oči. Už prohlédl 290 brakových obrazů a pořád marně hledal aspoň náznak něčeho hodnotného. Ale deset „přijatelných“ děl je zřejmě maximum. Svým mladším zaměstnancům říkával:

„Musíme mít z práce potěšení, protože neděláme žádnou dobročinnost.“

„Kolik ještě. Benny?“ zavolal přes rameno na jednoho ze svých podřízených.

„Už jen čtyřiačtyřicet, Sebe.“ odpověděl mladík. Tykal mu; na tom Mortlake trval, neboť chtěl ve svém „týmu“ vytvořit neocenitelnou přátelskou atmosféru. Tykal si dokonce i se sekretářkami: jen zřízenci mu říkali „říďo“, i když on jim tykal.

„Je tam něco zajímavého?“

„Nic moc. Už žádný určený malíř ani doba, stáří, škola nebo provenience.“

„Jinými slovy, rodinní amatéři. Přijdeš zítra?“

„Jasně, Sebe. Počítal jsem s tím. Dokončím tady ten úklid.“

„To jsi hodný. Benny. Tak já jdu na ředitelský oběd a pak odjíždím na venkov. Tak to za mě dotáhni, jo? Víš jak. Hezký zdvořilý dopis, symbolická hodnota. Deirdre to sepíše na počítači a odešle poslední předvánoční poštou.“

A s veselým přáním „hezkých Vánoc všem klukům a holkám“ zmizel. Oba asistenti odhadní komise udělali o pár minut později totéž. Benny dohlédl, aby nosiči odnesli do skladu várku obrazů, které právě prohlédli (a odmítli), a do mnohem lépe osvětlené odhadní místnosti přinesli posledních čtyřiačtyřicet. Na některé se podívá ještě odpoledne a na zbytek zítra, než mu začne vánoční volno. Potom z kapsy vyndal několik poukázek na oběd a zamířil do podnikové kantýny.

Toho dne odpoledne se mu podařilo ze zbývajících „děl z ulice“ dodělat téměř třicet obrazů. Pak odešel do svého bytu v severní, to jest levnější čtvrti Ladbroke Grove.

Už samotné působení pětadvacetiletého Bennyho Evanse v Darcy bylo vítězstvím tvrdošíjnosti nad nadějí. Personál pracující v hlavní hale, který byl ve styku s veřejnosti a tiše proplouval po ochozech, tvořili vybraně oblečení jedinci s apatickým hlasem. Ženská část personálu se skládala z mladých a velmi úhledných obdob opačného pohlaví.

Mezi nimi se pohybovali vrátní v livrejích a pořadatelé, celkově zřízenci, kteří díla zvedali, nosili, nadzvedávali a vozili, přinášeli a odnášeli.

Za závěsy pak sídlili odborníci. Jakýmisi aristokraty mezi nimi byli odhadci, bez jejichž schopností by se celá budova zhroutila. Měli bystré oko a dobrou paměť a uměli na první pohled rozeznat kvalitní dílo od běžného, pravé od padělku a bezcenné od opravdového pokladu.

K nejvyšší hierarchii, kterou tvořili Mortlakeové, patřila i nižší elita, která si díky znalostem nashromážděným v oboru za třicet let praxe směla dovolit různé výstřelky. Benny Evans se však od nich lišil a mazaný Mortlake věděl proč. Proto také Benny pracoval v Darcy.

Nevypadal totiž na to, co byl, i když zdání je nedílnou a nepostradatelnou součástí londýnského uměleckého světa. Neměl titul ani patřičný vnější lesk. Vlasy mu rostly v neupravených chumáčích, s nimiž by toho moc nedokázal ani kadeřník z Jermyn Street, kdyby Benny náhodou k nějakému zašel.

Když přišel do Knightsbridge, nosil prasklé brýle z umělé hmoty, slepené na nose leukoplastí a získané na předpis národní zdravotní pojišťovny. V pátek se nemusel oblékat ležérněji, jako to dělali ostatní, protože se tak oblékal každý den. Mluvil s táhlým lancashirským přízvukem. Při vstupním pohovoru na něj Sebastian Mortlake hleděl v němém úžasu. Vzal mladíka teprve poté, co si ho vyzkoušel z renesančního umění; a vzal ho navzdory jeho zevnějšku a pochichtávání kolegů.

Benny Evans byl z dělnické rodiny a vyrostl v malém řadovém domku v chudé čtvrti Bootle. Na základní škole příliš nevynikal, vysvědčení měl jen průměrné a do žádné výběrové třídy se nedostal. Když mu však bylo sedm, stalo se něco, kvůli čemu to všechno už nepotřeboval. Jeho učitelka kreslení mu ukázala jednu knihu.

Byly v ní barevné obrázky, které chlapci z nějakého důvodu učarovaly. Byly to obrázky mladých žen, z nichž každá držela dítě. Nad nimi poletovali okřídlení andělé - chlapeček z Bootlu poprvé spatřil Madonu s dítětem od florentského mistra. Od té doby už byla jeho žízeň neuhasitelná.

Trávil celé dny ve státní knihovně a prohlížel si obrazy od Giotta, Raffaela, Tiziana, Botticelliho. Tintoretta a Tiepola. Díla mistrů Michelangela a Leonarda dá Vinciho zhltl stejně, jako jeho spolužáci polykali levné hamburgery.

V době dospívání si přivydělával mytím aut, roznáškou novin a venčením psů a za našetřené peníze pak odjel stopem přes celou Evropu, jen aby navštívil galerie Uffizi a Pitti. Po Italech se pustil do Spanělů, a tak si zajel stopem do Toleda, kde dva dny v katedrále zíral na Velázqueze, Zurbarána a Murilla. Pak do sebe nasál německé, holandské a vlámské školy. Ve dvaadvaceti sice ještě pořád nic neměl, ale zato byl chodící encyklopedií klasického umění. A právě toho si všiml Sebastian Mortlake, když mladého uchazeče o místo prováděl po ochozech mimo hlavní halu. Něco však uniklo i fintivému a chytrému Mortlakeovi - základní instinkt, který člověk buď má, nebo nemá. Nevýrazný mladík z chudé čtvrti jej měl, ale nikdo to nevěděl - dokonce ani on sám.

Druhý den přišel do téměř prázdné budovy, kde měl odhadnout zbytek ze čtyřiačtyřiceti děl. Technicky vzato bylo stále otevřeno a u dveří stál vrátný, ale neměl skoro koho vítat.

Benny Evans šel zase do odhadní místnosti a začal prohlížet posledních patnáct obrazů. Měly nejrůznější rozměry a obaly. Třetí od konce byl zabalen do pytloviny. Jen tak mimochodem si všiml, že má číslo D 1601. Když obraz spatřil, šokoval jej jeho stav a nános špíny překrývající původní malbu. Skoro se nedalo poznat, co na ní vlastně je.

Benny obraz otočil. Dřevěná deska. Divné. Ještě divnější však bylo, že nebyla dubová. Když na dřevo malovali umělci severní Evropy, většinou používali dub. V Itálii dub nerostl. Nemohl by to být topol?

Vzal obrázek pod lampu a namířil na něj ostré světlo. Snažil se ze všech sil něco rozeznat pod temnou patinou stoletého kouře z doutníků a dřeva v krbu. Na obraze seděla žena, ale bez dítěte. Nad ní se skláněl muž, ke kterému vzhlížela. Měla malá až drobná ústa jako poupě a vypouklé čelo.

Oči ho od světla rozbolely. Změnil úhel nasvícení a prostudoval postavu muže. V mysli mu slabě zazněla ozvěna nějaké vzpomínky - ten postoj, to gesto… Muž něco říkal a gestikuloval rukama, zatímco žena toporně seděla a napjatě naslouchala.

Je to v tom sevření prstů. Takhle sevřené prsty už přece viděl. Ale odpověď byla někde v té tváři. Tak malá a sevřená ústa a tři drobounké svislé vrásky nad očima už znal. Kde to jen viděl ty malé svislé, nikoli vodorovné vrásky na čele? Byl si jist, že někde ano, ale nemohl si vzpomenout kde nebo kdy. Podíval se na průvodku -nějaký pan T. Gore. Telefon nemá. Sakra. Poslední dva obrázky vyřadil jako bezcenný brak, vzal tlustou složku formulářů a zašel za Deirdrou, poslední zbylou sekretářkou na oddělení. Nadiktoval jí univerzální dopis plný politování a předal jí formuláře. Na každém byla odhadní cena předloženého, ale odmítnutého obrazu a jméno a adresa majitele.

I když bylo dopisů třiačtyřicet, počítač na každý napíše jiné jméno a adresu, třebaže text bude úplně stejný. Benny chvíli obdivně přihlížel. O počítačích měl jen velmi povrchní znalosti. Uměl ho tak maximálně spustit a pak datloval po klávesnici; prstoklad nezvládal. O deset minut později už Deirdre připravovala obálky a prsty jí na klávesnici jen kmitaly. Benny jí popřál příjemné Vánoce a odešel. Jako obvykle jel autobusem až na horní konec Ladbroke Grove. Schylovalo se k pěkné plískanici.

Když se probudil, hodiny u postele mu oznámily, že jsou dvě ráno. Cítil vedle sebe smyslné teplo Julie. Před usnutím se milovali, což pro něj většinou byla záruka spánku beze snů. Přesto byl najednou vzhůru a v hlavě mu vířilo, jako by ho vzbudila nějaká hluboko zasutá myšlenka. Snažil se vzpomenout si, na co myslel kromě Julie, když před třemi hodinami usínal. Vybavil se mu obraz zabalený v pytlovině.

Prudce zvedl hlavu z polštáře. Julie ze spánku rozmrzele zareptala. Benny se posadil a utrousil do tmy dvě slova:

„Do prdele!“

Druhého dne ráno, 23. prosince, šel znovu do Darcy, ale tentokrát už bylo doopravdy zavřeno. Odemkl si služební vchod.

Potřeboval se dostat do knihovny oddělení děl starých mistrů. Otvírala se elektronickou kartou a on znal kód. Strávil tam hodinu a pak si odtamtud odnesl tři knihy. Vzal si je do odhadní místnosti. Balíček z pytloviny ležel na horní polici, kde ho zanechal.

Rozsvítil znovu silnou lampu a ze zásuvky Sebastiana Mortlakea vyndal jeho osobní lupu. Pomocí knih a lupy pak porovnával tvář sklánějící se mužské postavy s jinými, které pocházely ze štětce muže v knihách. Na jednom obraze byl mnich anebo nějaký svatý; hnědý hábit, hlava s tonzurou, oválné vypouklé čelo a tři svislé ustarané či zamyšlené vrásky těsně nad očima a mezi nimi.

Když skončil, hluboce se zamyslel jako někdo, kdo zakopl a náhodou objevil doly krále Šalomouna. Přemýšlel, co dělat. Nebylo to prokázané. Mohl se mýlit. Špína na obraze byla děsivá. Ale aspoň by měl upozornit vedení.

Uložil obraz zpět do obalu a nechal jej na Mortlakeově psacím stole. Potom vešel do místnosti sekretářek, spustil Deirdřin počítač a pokusil se přijít na to, jak funguje. Po hodině pak začal jedním prstem vyťukávat dopis.

Když byl hotov, požádal zdvořile počítač, aby mu vyrobil dvě kopie, a on to udělal. Našel v zásuvce obálky, z nichž jednu pak ručně adresoval Sebastianu Mortlakeovi a druhou místopředsedovi správní rady a generálnímu řediteli, ctihodnému panu Peregrinu Sladeovi. První dopis zanechal vedle balíčku na osobním stole ředitele svého odděleni a druhý strčil pod dveře do zamčené kanceláře pana Sladea. Potom odešel domů.

Že Peregrine Slade vůbec přišel do kanceláře tak těsně před Vánoci, bylo obvyklé a vysvětlitelné. Bydlel hned za rohem a jeho žena, lady Eleanor, žila téměř stále v jejich venkovském domě v Hampshiru a touto dobou už byla jistě obklopena svými příšernými příbuznými. Řekl jí, že se tam nedostane dřív než na Štědrý den. Zkrátí tím ten očistec, kdy si bude muset o vánočních svátcích hrát na hostitele jejích rodinných příslušníků.

Kromě toho chtěl tak trochu čmuchat v soukromých věcech vedoucích pracovníků aukčního domu a na to potřeboval soukromí. A tak vstoupil tímtéž služebním vchodem, kterým o hodinu dříve odešel Benny Evans.

V budově bylo příjemné teplo - vypínat na dobu vánočních svátků topení nepřicházelo v úvahu - a v některých jejích částech, včetně jeho vlastní, byl zapnut výkonný poplašný systém. Ve své kanceláři ho odpojil, prošel předpokojem, kde sídlila nyní nepřítomná slečna Priscilla Batesová, a vešel do své svatyně.

Sundal si sako, vyndal z aktovky přenosný počítač a napojil se na hlavní systém. Viděl, že má dva e-maily, ale ty vyřídí později. Nejdřív chtěl čaj.

Ten mu samozřejmě obvykle dělala slečna Batesová, ale když tu nebyla, musel se přinutit uvařit si ho sám. Vnikl jí do příborníku, aby v něm vypátral konvici, čaj Earl Grey, hrneček z kostního porcelánu a plátek citronu. Jeden citron skutečně objevil a nůž taky. Teprve když hledal šňůru od konvice, spatřil na koberci u dveří dopis. Zapojil konvici a hodil dopis na stůl.

Konečně se s šálkem čaje vrátil do kanceláře a přečetl si oba e-maily. Ani jeden nebyl tak důležitý, že by nemohl počkat až do Nového roku. Pomocí řady soukromých přístupových kódů se napojil na databázi šéfů oddělení a kolegů ze správní rady a začal jim prohledávat soubory.

Když si dost zalovil, jeho myšlenky se zase obrátily k osobním problémům. Navzdory velmi slušnému platu nebyl Peregrine Slade žádný boháč. Třebaže byl mladším synem hraběte - odtud titul „ctihodný“ - nezdědil vůbec nic.

Oženil se s dcerou jednoho vévody, ze které se vyklubalo náladové a rozmazlené stvoření. Byla přesvědčena, že má na to nárok, protože je majitelkou rozlehlého zámku v Hampshiru s pozemkem a řadou velmi drahých koní. Lady Eleanor rozhodně nebyla levná manželka. Umožňovala mu však přístup do nejlepší společnosti, což se často z obchodních důvodů velmi hodilo.

K tomu mohl ještě přičíst pěkný byt v Knightsbridgi, který však potřeboval k práci v Darcy, jak si namlouval. Vlivný tchán mu zajistil zaměstnání, stejně jako později povýšení na místopředsedu správní rady. Pozici jeho nadřízeného zastával škrobený a zatrpklý vévoda z Gatesheadu.

Bohatství by mu přinesly chytře vložené investice, ale on trval na tom, že si bude majetek spravovat sám, což byla ta nejhorší rada, které mohl uposlechnout. Netušil, že machinace se zahraniční měnou se mají raději přenechat kejklířům, kteří o nich něco vědí, a investoval spoustu peněz do nákupu eura - a pak sledoval, jak tato měna za necelé dva roky klesla o třicet procent. Horší bylo, že si na nákup vypůjčil takovou spoustu peněz, že jeho věřitelé po straně hovořili i o „vyvlastnění“. Zkrátka a dobře, vězel až po uši v dluzích.

A konečně tu byla i londýnská milenka, hluboce soukromý hříšek a uhrančivý zvyk, jehož se nedokázal vzdát a který byl ohavně drahý. Sladeův zrak padl na dopis. Byl v obálce s hlavičkou Darcy, takže je z podniku, a byl mu adresován rukopisem, který nepoznával. Cožpak ten blázen neumí psát na počítači nebo si najít sekretářku? Dopis se tu musel objevit během dneška, jinak by si ho včera večer ještě všimla slečna Batesová. Pocítil zvědavost. Kdo tu pracoval přes noc? Kdo tu byl před ním? Roztrhl obálku.

Jeho pisatel to zřejmě s počítačem moc neuměl. Odstavce byly rozházené a oslovení „Vážený pane Slade“ bylo napsáno rukou. Podepsán byl Benjamin Evans. Vůbec toho člověka neznal. Podíval se na hlavičku - Oddělení děl starých mistrů.

Určitě nějaká mizerná stížnost zaměstnance. Pustil se do čtení. Jeho pozornost upoutal až třetí odstavec.

„Neřekl bych, že jde o fragment odlomený z nějakého mnohem většího oltáře, a to kvůli tvaru i absenci stop po odlomení od většího celku na okrajích desky.

Mohlo by však jít o jediný devocionální kus, který byl snad vyroben na objednávku nějakého bohatého kupce do jeho domu. I přes hustý povlak špíny a skvrn starých několik staletí se zdá, že obraz vykazuje jistou podobnost se známými díly…“

Když Peregrine Slade spatřil jméno, divoce se rozkašlal, až si čajem poprskal vázanku od Sulky.

„Domnívám se, že by navzdory nákladům stálo za to podniknout kroky k vyčištění a restaurování obrazu, a pokud bude zmíněná podobnost patrná jasněji, požádat o prozkoumání profesora Colense a případně ověřit pravost obrazu.“

Slade si dopis přečetl ještě třikrát. V budově v Knightsbridgi svítila ve tmě pouze jeho lampa a on přemýšlel, co by měl udělat. Našel si na počítači záznamy o majitelích uměleckých děl a zjistil, kdo obraz přinesl - nějaký T. Gore. Člověk bez telefonu, bez faxu, bez e-mailu. Bydliště v nuzné čtvrti levných garsonek. Takže nějaký chudák a docela jistě nevzdělanec. Zbývá tedy Benjamin Evans. Hm. Na konci dopisu bylo pod podpisem připsáno: kopie Sebastianu Mortlakeovi. Peregrine Slade vstal.

Za deset minut se už vracel z oddělení děl starých mistrů s balíčkem z pytloviny a duplikátem dopisu. Ten se dá později spálit. Tohle byla rozhodně věc zástupce předsedy správní rady. V té chvíli mu zazvonil mobil.

„Perry?“

Poznal ten hlas okamžitě. Byl rezervovaný, ale chraplavý a jemu v mžiku vyschlo v ústech.

„Ano.“

„Víš, kdo volá, viď?“

„Ano, Marina.“

„Co jsi říkal?“

„Promiňte. Ano, slečna Marina.“

„To už je lepší, Perry. Nemám ráda, když se to oslovení vynechává. Za to budeš muset zaplatit.“

„Je mi to opravdu líto, slečno Marino.“

„Už přes týden jsi mě nepřišel navštívit. Co ty na to?“

„Měl jsem před Vánoci příliš velký shon.“

„A celou tu dobu jsi byl hrozně zlobivý chlapec, viď, Perry?“

„Ano, slečno Marino.“

Žaludek jako by mu plaval na vodě a dlaně se mu potily.

„Tak bychom s tím asi měli něco udělat, viď, Perry?“

„Když myslíte, slečno Marino.“

„To ano, Perry, to myslím. Tak přesně v sedm, chlapče. A přijď včas. Víš, jak nerada čekám, když mám nabroušené drápky.“

Telefon zmlkl. Ruce se mu třásly. Vždycky ho k smrti vyděsila, dokonce i pouhým hlasem. Ale právě to a pak také to, co se dělo později ve „třídě“, bylo účelem hry.

LEDEN

„Můj milý Perry, jsem uchvácen a hořím zvědavostí! Proč tak opulentní oběd a hned na začátku roku? Ne že bych si ale stěžoval.“

Seděli poblíž St James Street v klubu, jehož byl Peregrine Slade členem. Bylo čtvrtého ledna a bezstarostná země se neochotně vracela k práci. Hostitelem byl Slade, zatímco Reggie Fanshawe, majitel Fanshaweovy galerie na Pont Street, si souhlasně prohlížel láhev Beychevelle, kterou Slade objednal.

Slade se usmál, potřásl hlavou a naznačil, že na to, aby měli absolutní soukromí, jsou příliš blízko další hosté. Fanshaweovi to došlo.

„Tak teď hořím zvědavostí ještě víc. Musím takto sžírán touhou vydržet až do kávy?“

Kávu si dali docela sami v knihovně na patře. Slade stručně vysvětlil, že před šesti týdny k nim z ulice přišel úplně cizí člověk s nevýslovně špinavým starým obrazem, který je podle jeho názoru cenný. Shodou okolností a následkem tlaku z příliš velkého množství práce se dostal do rukou jen jedinému člověku - mladému, avšak zjevně velmi chytrému odhadci.

A strčil majiteli galerie Evansovu zprávu. Fanshawe ji četl a při tom raději postavil sklenku exkluzivního portského na stůl, aby ji nevylil. Potom řekl:

„Dobrý bože!“ A pak to ještě zopakoval pro případ, že by Všemohoucí jeho zvolání neslyšel.

„Musíš samozřejmě udělat, co navrhuje.“

„Ne tak docela,“ pravil Slade. A důkladně mu vysvětlil, co zamýšlí. Fanshaweovi vystydla káva a jeho portské zůstalo nedotčeno.

„Očividně přece existuje kopie toho dopisu. Co na to řekne Seb Mortlake?“

„Ta už je spálená. Seb odjel den předtím na venkov.“

„Bude o tom záznam v počítači.“

„Už ne. Měl jsem tam včera opraváře. Ta část databáze přestala existovat.“

„A kde je teď ten obraz?“

„Bezpečně uložen u mě v kanceláři. Pod zámkem.“

„Osvěž mi paměť, kdy pořádáš příští aukci?“

„Dvacátého čtvrtého.“

„A ten mladík? Všimne si toho. Bude si stěžovat Sebu Mortlakeovi a ten by mu mohl uvěřit.“

„Ne, když bude na severu Skotska. Kdosi je mi tam cosi dlužen a mohu mu zavolat.“

„Ale kdybyste obraz neodmítli a nevrátili majiteli, musela by o tom přece existovat zpráva s odhadní cenou.“

„Už existuje.“

Slade vytáhl z kapsy další list papíru a podal jej Fanshaweovi. Galerista si přečetl nevýrazný text o uměleckém díle, patrně raně florentském, od neznámého malíře, s neznámým názvem a neznámé provenience. Odhadnuto na pět až sedm tisíc liber. Opřel se, zvedl sklenku portského k přípitku a prohlásil:

„Ty výprasky, které jsem ti dával ve škole, určitě k něčemu byly, Perry. Jsi slizký jak namaštěný had. Tak platí.“

Dva dny nato dostal Trumpington Gore dopis. Přišel na hlavičkovém papíře z Darcy. Podpis tam nebyl, jen razítko oddělení děl starých mistrů. Vyzýval ho k podpisu formuláře, který zplnomocňuje aukční dům k prodeji jeho obrazu, jenž byl odhadnut na pět až sedm tisíc liber. Přiložena byla i obálka se zpáteční adresou a známkou. I když to nevěděl, uvedená adresa měla jeho dopis dopravit neotevřený až na stůl Peregrina Sladea.

Byl u vytržení. S pěti tisíci liber se mohl protlouct dalších šest měsíců a za tu dobu se už určitě nějaká role najde. V létě bylo v oblibě natáčení v exteriérech. A tak formulář podepsal a odeslal.

Dvacátého ledna Peregrine Slade zavolal řediteli oddělení děl starých mistrů.

„Sebe, jsem tak trochu v bryndě, a tak jsem si říkal, jestli bys mi mohl prokázat laskavost.“

„Ale jistě, Perry, o co jde?“

„Mám jednoho dávného přítele ve Skotsku. Je trochu roztržitý a úplně zapomněl, že mu končí pojistka na obrazy. Nové pojištění musí uzavřít na konci měsíce. A ti hlupáci z pojišťovny vyvádějí jako pominutí. Nechtějí mu to dát bez nového aktuálního odhadu.“

Odhady významných i méně významných sbírek pro pojišťovací účely byly službou, kterou běžně poskytovaly všechny velké aukční domy v Londýně. Plynul z toho samozřejmě i užitečný příjem. Většinou se však taková věc zařizovala s mnohem větším předstihem.

„To je ale hloupé, Perry. Máme za čtyři dny velkou aukci a od samé práce se nám kouří za zadkem. Nemůže to počkat?“

„Právě že ne. Co ten mládenec, kterého jsi vzal před pár lety?“

„Benny? Co s ním?“

„Zvládl by něco takového? Není to velká sbírka. Většinou portréty z doby krále Jakuba. Mohl by použít náš poslední odhad, něco málo přidat a je to. Jde jen o pojištění.“

„No tak dobře.“

A tak dvaadvacátého odjel Benny Evans nočním vlakem na daleký sever Skotska do města Caithness. Měl být pryč týden.

Slade se ráno v den aukce, kterou měl řídit sám, Mortlakeovi zmínil, že má jeden obrázek navíc. Není v katalogu, byl to takový nápad na poslední chvíli. Mortlake byl zmaten.

„A co to je?“

„Taková malá mazanina, snad florentská. Jedna věc z ulice, kterou oceňoval tvůj mladý přítel Evans. Je to z těch restů, na které se musel mrknout, když jsi odjel na Vánoce.“

„O ničem se nezmínil. Myslel jsem, že jsme všechny vrátili majitelům.“

„Toje moje vina. Úplně mi to vypadlo z hlavy. Jemu nejspíš taky. Náhodou jsem tu zrovna těsně před Vánoci byl, abych dořešil pár maličkostí. Potkal jsem ho na chodbě a zeptal se ho co dělá. Řekl, žes ho požádal, aby se podíval na posledních čtyřiačtyřicet kousků.“

„Toje pravda, požádal.“ připustil Mortlake.

„No a byl tam jeden obrázek, o kterém si myslel, že by stál za pokus. Vzal jsem ho od něj, abych se na něj mrknul, pak jsem odběhl k něčemu jinému, nechal jsem ho v kanceláři a úplně jsem na něj zapomněl.“

Nabídl Mortlakeovi skromný popis díla, jenž údajně pocházel od Bennyho Evanse a na kterém byl jeho podpis. Nechal ředitele oddělení děl starých mistrů, aby si jej přečetl, a pak si ho vzal zpět.

„A máme povolení?“

„Ale ano. Včera jsem volal majiteli, když jsem tu proklatou věc objevil v kanceláři. Byl celý šťastný. Ještě včera večer mi povolení nafaxoval.“

Seb Mortlake měl toho rána na starosti mnohem víc věcí, než aby se zabýval nějakou anonymní mazaninou od neznámého autora s odhadem na skoro základní cenu pět tisíc liber. Jeho hlavní nabídku tvořil jeden Veronese, Di Rodolfo a Sáno di Pietro. Zamumlal něco na souhlas a pospíchal do aukční síně, aby dohlédl na správné pořadí děl. V deset hodin dopoledne si Peregrine Slade připravil vyvolávací pultík, uchopil kladívko a aukce začala.

Strašně rád vedl nejdůležitější aukce osobně. Rád stál na vyvýšeném místě, řídil a ovládal a občas šibalsky kývl na známé obchodníky, zájemce a kolegy z londýnského prostředí výtvarného umění. Líbilo se mu i tiché uznání agentů, o nichž věděl, že na aukci zastupují některé opravdu velké ryby tohoto cirkusu, jež by ani ve snu nenapadlo zúčastnit se osobně.

Byl to dobrý den. Ceny šly vysoko. Veroneseho získalo jedno významné americké muzeum za víc než dvojnásobek odhadu. A Di Rodolfo vyvolal tlumené vzdechy, když cena stoupla až na čtyřnásobek odhadní ceny.

Zhruba posledních dvacet minut před koncem si všiml, že na místo v zadní řadě hned u kraje, jak bylo dohodnuto, vklouzl Reggie Fanshawe. Když přišla na řadu poslední položka na seznamu. Slade oznámil vyčerpanému sálu:

„Je zde ještě jeden obraz, který není uveden v katalogu. Dostali jsme jej pozdě, když už byl katalog v tisku.“

Slavnostním krokem přišel zřízenec a na stojan postavil velmi špinavý obraz v otlučeném pozlaceném rámu. Otočilo se k němu několik hlav ve snaze rozeznat, co se nachází pod špínou zakrývající postavy.

„Je to tak trochu záhada. Pravděpodobně florentská škola, tempera na desce, jakýsi devocionální výjev. Autor neznámý. Slyším dobře - tisíc liber?“

Rozhostilo se ticho. Fanshawe pokrčil rameny a kývnul.

„Mám tisíc liber. Dá někdo víc než tisíc?“

Zapátral pohledem v sále a na protějším konci, než seděl Fanshawe, spatřil znamení. Nikdo jiný je neviděl, neboť ve skutečnosti žádné neexistovalo, ale jelikož nabídku mohlo představovat i mrknutí oka, nikoho to nepřekvapilo.

„Jeden tisíc pět set proti vám, pane, tam vlevo.“

Fanshawe opět přikývnul.

„Dva tisíce liber. Dá někdo víc než dva tisíce liber?… Tři tisíce…“

Fanshawe přebíjel fiktivního vyzývatele, až obraz získal za šest tisíc liber. Jelikož měl jako majitel galerie dobrou pověst, odnesl si jej hned s sebou. O tři dny později, mnohem rychleji, než bylo obvyklé, dostal pan Trumpington Gore šek na něco přes pět tisíc liber, to jest na částku, za kterou byl obraz prodán minus provizi a daň z přidané hodnoty. Byl nadšen. Koncem měsíce se pak do Londýna vrátil Benny Evans, jemuž se mocně ulevilo, že se konečně vysvobodil z větrem bičovaného mrazivého hradu v lednovém Caithnessu. Sebu Mortlakeovi se o špinavém obraze nikdy nezmínil a z jeho mlčení usoudil, že šéf měl na věc jiný názor, a tak si je vysvětlil jako výtku.

DUBEN

Hned počátkem měsíce vypukla v uměleckém světě senzace. Výloha Fanshaweovy galerie byla potažena černým sametem. Za sklem stál na nevelkém stojanu menší obraz osvětlený jemným, ale jasným světlem a pod nepřetržitým dozorem dvou strážců bezpečnostní služby Group Four. Obraz již neměl svůj naštípnutý a pozlacený rám.

Malba provedená temperami na topolové desce vypadala, jako by ji malíř právě dokončil. Barvy zářily stejně čerstvě a nově, jako když byly před více než pěti sty lety naneseny.

Sedící Panna Maria v jakémsi ohromení vzhlížela vzhůru, zatímco jí archanděl Gabriel zvěstoval, že v lůně brzy počne Syna svatého. O deset dní dříve pravost obrazu bez váhání potvrdil profesor Guido Colenso, jenž byl nesporně největším světovým odborníkem na sienskou školu a jehož názor by nikdy nikdo nezpochybnil.

Menší nápis pod obrazem hlásal: SASSETTA 1400 -1450. Stefane di Giovanni Consolo, známý jako Sassetta, byl jedním z prvních slavných mistrů rané italské renesance. Byl zakladatelem sienské školy a ovlivnil dvě generace sienských a florentských mistrů, kteří přišli po něm.

Protože se jeho děl nedochovalo mnoho a k těm dochovaným patří především desky z mnohem větších oltářů, mají jeho obrazy nevyčíslitelnou cenu. A tak se Fanshaweova galerie zničehonic stala světovou jedničkou, která se proslavila objevem prvního samostatného díla Zvěstování od velkého Mistra.

Deset dní předtím Reggie Fanshawe stvrdil prodej soukromou smlouvou na více než dva miliony liber. K dělení zisku došlo v tichosti v Curychu a finanční postavení obou zúčastněných se prudce změnilo.

Umělecký svět tento objev ohromil. Stejně tak Bennyho Evanse. Sel si koupit katalog z aukce, která se konala 24. ledna, ale o obraze tam nebyla ani zmínka. Vyptával se, co se dělo a dozvěděl se, že obraz byl zařazen na poslední chvíli. Atmosféra v Darcy byla plná jedu a on zachytil nejeden vyčítavý pohled. Inu, šíří se různé řeči.

..Měl jsi to přinést mně.“ syčel ponížený Sebastian Mortlake.

„Jaký dopis? Žádný tu nebyl. Nevymýšlej si! Viděl jsem tvou zprávu a odhad pro místopředsedu správní rady.“

„Pak jsi také musel vidět, že jsem doporučil posudek profesora Colensa.“

„Colensa? O tom se přede mnou ani nezmiňuj! To ten blbeček Fanshawe přišel s nápadem zajít za Colensem. Milý chlapče, tohle jsi nezvládl. Bylo to jasné. Fanshawe si toho všiml, ale tobě to uniklo.“

Na patře se konala mimořádná schůze správní rady.

Předsedal jí zakyslý vévoda z Gatesheadu, ale na lavici obžalovaných seděl Peregrine Slade. Okolo stolu sedělo dalších osm členů rady a okázale si prohlíželo nehty. Nikdo nepochyboval, že Darcy nejen přišel o čtvrtmilionovou provizi, ale že měl v rukou opravdového Sassettu a přenechal jej bystřejším očím za šest tisíc liber.

„Tuhle loď kormidluji já, a tak je to všechno moje vina,“ pravil Peregrine Slade tiše.

„To, myslím, všichni víme, Perry. Než však dospějeme k nějakým závěrům, mohl bys nám laskavě říci, jak to přesně bylo?“

Slade se zhluboka nadechl. Věděl, že na následujících slovech závisí jeho další profesionální dráha. Teď se hledá obětní beránek. Netoužil po tom, aby jím byl zrovna on. Zároveň však věděl, že nejhorší účinek by měl křik a nářek.

„Jistě všichni víte, že provádíme bezplatné odhady pro veřejnost. Odjakživa je to tradice Darcy. Někteří s touto službou souhlasí, jiní ne. Ať už jsou na to jakékoli názory, pravdou je, že je to časově náročné.

Občas sem skutečně někdo přinese pravý poklad, který se určí, ověří a prodá za vysokou cenu a samozřejmě s tučnou provizí pro nás. Ale valná většina věcí, která sem přijde z ulice, je brak.

Ta nejhorší pracovní zátěž, a zejména v hektickém předvánočním období, znamená, že věci, které se jeví jako největší mazaniny, musejí prohlédnout nezkušení odhadci, kteří nemají výhodu třiceti či více let praxe v oboru. A to se stalo i v tomto případě.

Zmíněný obraz sem přinesl kdosi zcela neznámý. Neměl ani ponětí, co to je, jinak by to nikdy nepřinesl. Obraz byl v naprosto úděsném stavu a byl tak špinavý, že malba pod nánosem nečistoty skoro nebyla vidět. A prohlížel ji nezkušený odhadce. Zde je jeho zpráva.“

A rozdal přítomným kopii odhadu na pět až sedm tisic liber, který tehdy uprostřed noci osobně nadatloval na počítači. Všech devět členů správní rady si zprávu zachmuřeně přečetlo.

„Jak vidíte, pan Benny Evans se domníval, že jde o obraz florentské školy z roku asi 1550, od neznámého autora a střední hodnoty. Bohužel se mýlil. Byla to sienská škola, z roku 1450 a od mistra. Pod vší tou špínou to zkrátka nepoznal. Vzhledem k tomu byla jeho prohlídka spíše povrchní, ba dokonce ledabylá. Nicméně na tomto místě dávám k dispozici svou funkci ve správní radě.“

Dva členové se okázale zahleděli na strop, ale šest dalších zavrtělo hlavou.

„Nepřijímá se, Perry. A pokud jde o ledabylost toho mladíka, snad bychom ho mohli přenechat tobě.“

Peregrine Slade si ještě téhož odpoledne předvolal Bennyho Evanse. Nenabídl mladíkovi ani židli a mluvil s ním pohrdavým tónem.

„Nemusím vám vysvětlovat povahu ani rozsah katastrofy, kterou celá tato záležitost našemu aukčnímu domu způsobila. Noviny si na nás s gustem smlsly.“

„Ale já to nechápu,“ namítl Benny Evans. „Musel jste přece najít mou zprávu. Strčil jsem vám ji pod dveře. Píšu v ní, že mám podezření, že by ve skutečnosti mohlo jít o Sassettu. A že by se obraz měl dát vyčistit a restaurovat. A že bychom měli konzultovat profesora Colensa. Všechno to tam bylo.“

Slade mu chladně podal jediný papír s hlavičkou. Nic nechápající Evans si jej přečetl.

„Ale to není moje zpráva. Tohle jsem nepsal já.“

Slade zbledl vzteky.

„Evansi, stačila vaše nedbalost. Prolhanost už tolerovat nebudu. Pro někoho, kdo se mi snaží tak žalostně lhát, není v tomto domě místo. Běžte do předpokoje za slečnou Batesovou. Předá vám vaše papíry. Vykliďte si pracovní stůl a do hodiny opusťte budovu. To je vše.“

Benny se pokusil promluvit se Sebastianem Mortlakem. Laskavý ředitel chvilku naslouchal a potom zamířil k Deirdřinu stolu.

„Najdi mi zprávu a složku odhadů z dvaadvacátého a třiadvacátého prosince,“ požádal ji. Stroj poslušně vyplivl hromadu papírů, z nichž jeden přináležel položce D 1601. Byl to ten, který Benny Evans viděl ve Sladetově kanceláři.

„Počítače nelžou,“ prohlásil Mortlake. „Takže sbohem, příteli.“

Benny Evans možná neměl žádné speciální vzdělání a o počítačích toho moc nevěděl, ale nebyl to žádný hlupák. Bylo mu jasné, co se stalo a jak, ještě než vyšel na ulici. Stejně tak mu bylo jasné, že všechno svědčí proti němu a že si už ve světě umění ani neškrtne.

Jednoho přítele však ještě měl. Julie Dayová pocházela z nižších londýnských vrstev, a protože to nebyla žádná klasická kráska a nosila punkový účes a zeleně nalakované nehty, jistě se některým lidem příliš nelíbila. Bennymu však ano a on jí také. Trvalo mu celou hodinu, než jí přesně vysvětlil, co a jak se stalo.

O výtvarném umění toho sice věděla, co by se za nehet vešlo, ale měla na rozdíl od Bennyho jiné nadání, byla dítětem počítačové generace. Když se do vody hodí čerstvě vylíhlé kachní mládě, plave. Julie do kyberprostoru poprvé nahlédla ve škole, když hrála počítačové hry, a zjistila, že se v něm cítí jako ryba ve vodě. Teď jí bylo dvaadvacet a s počítači uměla to, co Yehudi Menuhin se svými stradivárkami.

Pracovala u malé firmy, kterou vedl bývalý, ale dnes již napravený počítačový hacker. Navrhovali bezpečnostní systémy, které chránily počítače před nezvanými hosty. Stejně jako je o odemknutí zámku nejlepší požádat zámečníka, je o vniknutí do počítačového systému nejlepší požádat někoho, kdo vymýšlí jeho ochranné systémy. A Julie Dayová je vymýšlela.

„Co chceš teda dělat, Benny?“ zeptala se ho, když domluvil.

Benny sice pocházel z chudé čtvrti v Bootlu, ale jeho pradědeček patřil k těm místním hochům, kteří šli na vojnu v roce 1914. Skončili u lancashirských střelců, ve Flandrech bojovali jako tygři a zemřeli jako hrdinové. Z dvou stovek vojáků se vrátil jen Bennyho pradědeček a šest dalších mužů. Geny se nedají potlačit.

„Chci toho prevíta Sladea. Chci jeho mrtvolu,“ prohlásil.

Teprve v noci v posteli dostala Julie nápad.

„Musí bejt přece ještě někdo, kdo je stejně naštvanej jako ty.“

„A kdo?“

„Původní majitel.“

Benny se posadil.

„No jo, to máš pravdu. Toho připravili o dva melouny. A možná o tom ani neví.“

„Kdo to byl?“

Benny se zamyslel.

„Viděl jsem ten lístek se jménem jen chvilku. Nějaký T. Gore.“

„Znáš telefon?“

„Žádný tam nebyl.“

„A adresu?“

„Tu si nepamatuju.“

„A kde by mohla bejt?“

„V databázi. V záznamech o majitelích nebo uskladněných položkách.“

„Máš tam přístup? Znáš heslo?“

„To ne.“

„A kdo ho má?“

„Asi každý vedoucí.“

„Třeba Mortlake?“

„Jasně. Seb si může zjistit, co chce.“

„Tak vstávej, můj drahej Benny. Máme práci.“

Trvalo jí jen deset minut, než pronikla do databáze Darcy. Zadala dotaz. Databáze se jí zeptala na totožnost žadatele.

Julie měla před sebou seznam. Jak se asi Sebastian Mortlake identifikuje? Používá „S“ nebo „Seb“ nebo celé jméno Sebastian? S malým písmenem, velkým, nebo v kombinaci obou? Používá mezi křestním jménem a příjmením tečku nebo pomlčku, anebo nic?

Julie zkoušela nejrůznější kombinace a databáze ji vždycky odmítla. Modlila se, aby pokusy nebyly početně omezeny, a pak nenásledoval poplach v Darcy, jenž by databázi uzavřel. Naštěstí počítačový expert, který systém nainstaloval, předpokládal, že někteří podivíni z řad kunsthistoriků v této instituci jsou při práci s počítači tak hloupí, že dokážou zapomenout i vlastní heslo. Spojení zůstalo otevřené.

Povedlo se jí to na patnáctý pokus. Ředitel oddělení děl starých mistrů byl „seb-mort“: všechno malými písmeny, křestní jméno zkrácené, jedna pomlčka a z příjmení jen půlka. Databáze seb-morta přijala a zeptala se na heslo.

„Většina lidí používá něco, co je jim blízký a co mají rádi,“ řekla Bennymu. „Jméno manželky, psa, čtvrti, kde bydlí, nebo nějaký slavný osobnosti, kterou obdivujou.“

„Seb je starý mládenec, bydlí sám a žádné zvíře nemá. Žije jen pro umění.“

A tak začali s italskou renesancí, pak zkusili holandsko-vlámskou školu a potom španělské mistry. Ve čtyři hodiny a deset minut ráno slunného jarního dne se Julie trefila. Mortlake byl seb-mort a GOYA. Databáze se jí zeptala, co chce. Požádala o jméno majitele položky číslo D 1601.

Počítač v Knightsbridgi prohledal paměť a řekl jí to. Pan T. Gore, 32 Cheshunt Gardens, White City, W 12. Julie zahladila veškeré stopy po vniknutí do databáze a zavřela ji. Potom na tři hodiny usnuli.

Bylo to jen půldruhého kilometru, a tak se tam probouzejícím se městem dokodrcali na Bennyho skútru. Ukázalo se, že je to ošumělý blok levných garsonek a že pan T. Gore bydlí v suterénu. Přišel jim otevřít ve starém španělském koupacím plášti.

„Pan Gore?“

„To jsem já, pane.“

„Jmenuji se Benny Evans a tohle je moje přítelkyně Julie Dayová. Pracuji… totiž pracoval jsem v Darcy. Nabídl jste tam asi tak v listopadu menší starý obraz v ulomeném pozlaceném rámu?“

Trumpington Gore se zatvářil ustaraně.

„To ano. Doufám, že se nic nestalo? Prodali ho v lednu na aukci. Doufám, že to nebyl padělek?“

„Kdepak, pane Gore, nebyl to padělek. Právě naopak. Je tady venku zima. Mohli bychom jit dál? Musím vám něco ukázat.“

Pohostinný Trumpy jim nabídl, aby si s ním dali ranní čaj. Od té doby, co mu před třemi měsíci spadlo do klína pět tisíc liber, už nemusel používat jeden čajový sáček dvakrát. Zatímco oba mladí lidé popíjeli, přečetl si celostránkový článek v Sunday Times, který s sebou Benny přinesl. Spadla mu čelist.

„To je on?“ ukázal na celostránkovou fotografii obrazu od Sassetty.

„To je on, pane Gore. Váš starý obraz v obalu z pytloviny. Vyčištěný, restaurovaný a s ověřenou pravostí. Velmi vzácný Sassetta. Siena, zhruba rok 1425,“

„Dva miliony liber,“ vydechl herec. „Panebože. Kdybych to byl věděl! Kdyby to tak věděli v Darcy!“

„Věděli,“ pravil Benny. „Přinejmenším tušili. Odhad jsem dělal já. Upozornil jsem je na to. Vás podvedli a mě zničili. Udělal to muž, který si upekl soukromý kšeftík s touhle galerií.“

A začal od začátku. Jak oceňovali poslední skupinu děl a ředitel se nemohl dočkat, až před Vánoci vypadne.

Když domluvil, herec se zahleděl na obraz Zvěstování v novinách.

„Dva miliony liber,“ řekl potichu. „Z toho jsem mohl až do smrti pohodlně žít. Jistě, zákon…“

„Je vám na houby,“ skočila mu do řeči Julie. „Záznamy ukážou, že aukční dům Darcy udělal chybu a špatně to odhadl a Fanshawe měl tušení, který mu vyšlo. To se stává. V zákoně oporu nehledejte.“

„Povězte mi,“ řekl Benny. „V tom formuláři, který jste vyplnil, jste jako povolání uvedl „herec“. Je to pravda? Jste opravdu herec?“

„Už pětatřicet let, mladý muži. Natočil jsem skoro stovku filmů.“

Opomněl se však zmínit, že ve většině z nich se objevil jen na několik vteřin.

„Ptám se proto, jestli umíte zahrát někoho tak, aby vás nepoznali?“

Trumpington Gore se v křesle napřímil s veškerou důstojností, jakou mu chatrný starý koupací plášť dovoloval.

„Já, pane, umím zahrát cokoli a kdekoli a nepozná mě nikdo. Tím se živím. Nic jiného vlastně neumím.“

„Mám totiž takový nápad.“ řekl Benny.

A dvacet minut mluvil. Když skončil, ošizený herec se zamyslel a rozhodoval se.

„Pomsta,“ zamumlal, „je nejsladší, když vychladne. A stopa už vychladla. Slade nás nebude čekat. Myslím, mladý pane Benny, smím-li vám tak říkat, že jste právě získal partnera.“

A napřáhl ruku. Benny ji uchopil. Julie položila svou ruku na jejich.

„Jeden za všechny, všichni za jednoho.“

„Jo, to se mi líbí,“ řekl Benny.

„D’Artagnan,“ prohlásil Trumpy.

Benny zakroutil hlavou.

„Francouzští impresionisté mi nikdy moc nešli.“

Zbytek dubna uběhl v plné práci. Dali dohromady úspory a dokončili průzkum. Bennymu ještě zbývalo proniknout do soukromé korespondence Peregrina Sladea, a získat tak přístup ke všem jeho osobním e-mailům.

Julie se rozhodla dostat do systému Darcy přes Sladeovu sekretářku, slečnu Priscillu Batesovou. Odhalit její elektronickou totožnost netrvalo dlouho. Pro databázi byla P-Bates. Problémem však bylo její heslo.

KVĚTEN

Trumpington Gore sledoval slečnu Batesovou jako stín v tolika nejrůznějších převlecích, že nepojala sebemenší podezření. Benny zjistil její soukromou adresu ve čtvrti Cheam a v noci pak podnikl útok na její popelnici a odnesl z ní pytel odpadků. Výsledek byl však mizerný.

Slečna Batesová vedla bezúhonný a poctivý život. Byla to stará panna a žila sama. Její nevelký byt byl čistý jako klícka. Do práce dojížděla metrem na stanici Knightsbridge a posledních 500 metrů chodila pěšky. Odebírala deník Guardian - zkusili „Guardian“ jako heslo, ale nefungovalo - a dovolenou trávila se sestrou a švagrem ve Frintonu.

To zjistili z jednoho starého dopisu v odpadcích, ale ani „Frinton“ nefungoval. Našli také šest prázdných konzerv kočičího žrádla Whiskas.

„Má kočku,“ konstatovala Julie. „Jak se jmenuje?“

Trumpy si povzdechl. Znamenalo to další výlet do Cheamu. Zajel tam hned v sobotu, kdy věděl, že slečna bude doma. Byl převlečen za prodavače potřeb pro domácí mazlíčky. K jeho radosti ji zaujal kmen na broušení drápků pro znuděné kočky, které jinak cupovaly obaly knih.

Stál ve dveřích s falešnými veverčími zuby a silnými brýlemi, když se z obývacího pokoje za ní vynořil černobílý kocour a opovržlivě se na něj zahleděl. Trumpy se nad chlupáčem začal rozplývat nadšením a nazval ho „číčou“.

„Pojd sem, Alameine, pojď k mamince!“ zavolala slečna Batesová.

Alamein - bitva v severní Africe v roce 1942, kde padl její otec, když jí byl teprve rok. Julie se v Ladbroke Grove zase napojila a zkusila toto heslo. V databázi Darcy byla slečna Priscilla Batesová, osobní sekretářka Peregrina Sladea, jako „P-Bates“ s heslem ALAMEIN. Měla přístup ke všem soukromým e-mailům svého zaměstnavatele. Předstírajíc, že je slečna Batesová, si Julie stáhla stovku osobních dopisů.

Trvalo týden, než si Benny vybral.

„Má kámoše v kulturní rubrice Observeru. Jsou tady tři dopisy od stejného člověka jménem Charlie Dawson. Ten se někdy dozví, co se děje v Christie’s nebo Sotheby’s a dá Sladeovi tip. Bude nám stačit.“

A tak Julie se svými počítačovými schopnostmi vyrobila dopis od Charlieho Dawsona Peregrinu Sladeovi, který měl být použit později. Benny mezitím prostudoval katalog, který avizoval další velkou prodejní aukci v Darcy - holandští a vlámští mistři, 20. května. Po chvíli poklepal na fotografii malé olejomalby na plátně.

„Tahle,“ řekl. Julie a Trumpy na ni pohlédli. Zátiší s mísou malin; modrobílá delftská mísa a vedle ni několik mušlí. Zvláštní kompozice. Mísa stála na kraji starého omšelého stolu.

„Kdo je to sakra Coorte?“ zeptal se Trumpington Gore. „V životě jsem o něm neslyšel.“

„To leckdo, Trumpy. Patří k méně významným umělcům. Middleburská škola. Holandsko, polovina sedmnáctého století. Moc toho nenamaloval, na celém světě je sotva víc než šedesát obrazů. Takže je… vzácný. Pořád maloval to samé. Jahody, maliny, chřest a někdy mušle. Příšerná nuda, ale svoje příznivce má. Koukněte se na odhadní cenu.“

Katalog uváděl sto dvacet až sto padesát tisíc liber. „A proč zrovna Coorte?“ zeptala se Julie. „Protože existuje jeden holandský pivní magnát a miliardář, který je Coortem úplně posedlý. Už dlouhá léta se snaží po celém světě skoupit všechna díla svého krajana. On sám na té aukci nebude, ale bude tam mít zástupce. S bianko šekem v ruce.“

Dvacátého května dopoledne to v Darcy vřelo čilým ruchem. Aukci měl opět vést Peregrine Slade osobně. Byl zrovna dole v aukční síni, když si slečna Batesová povšimla, že mu e-mailem přišla pošta. Bylo devět hodin ráno a aukce začínala v deset. Přečetla si zprávu pro svého zaměstnavatele, a protože z ní nabyla dojmu, že by to mohlo být důležité, vytiskla ji na laserové tiskárně. S touto kopií v ruce pak zamkla kancelář a cupitala za ním.

Sladea našla, když právě kontroloval polohu a funkčnost mikrofonu na pódiu. Poděkoval jí a přelétl dopis. Byl od Charlieho Dawsona a mohl být nesmírně užitečný.

„Milý Perry, zaslechl jsem včera u večeře, že do města přijel jistý Martin Getty. Bydlí u známých a doufá, že zůstane inkognito. Možná víš, že má v Kentucky jednu z nejvýznamnějších stájí na chov ušlechtilých koní. Má také přísně soukromou uměleckou sbírku, kterou nikdy nikdo neviděl. Napadlo mě proto, že je možná ve městě právě z tohoto důvodu. Měj se, Charlie.“

Slade si zastrčil dopis do kapsy a vyšel do vstupní haly ke stolu k děvčatům, která rozdávala visačky. Pokud aukční síň účastníka aukce dobře neznala, musel zájemce obvykle vyplnit formulář a dostat „visačku“, plastickou kartičku s číslem.

Tu pak mohl zvedat na znamení nabídky, ale ještě důležitější bylo, že se podle ní poznal zájemce, který dražený předmět koupil. Její držitel visačku zvedl a zapisovatelka si zapsala číslo. A s ním získala jméno, adresu a bankovní konto.

Bylo ještě brzy, čtvrt na deset. Zatím bylo vyplněno pouze deset formulářů a o nějakém Martinovi Gettym se nezmiňoval ani jediný. Ale Sladeovi se sbíhaly sliny už nad samotným jménem. Rychle prohodil pár slov s děvčaty u stolu a vrátil se do síně.

Bylo tři čtvrtě na deset, když ke stolku přistoupil menší muž s nepříliš inteligentním výrazem.

„Chtěl byste se zúčastnit aukce, pane?“ zeptala se ho jedna z dívek a vzala si formulář.

„To bych teda rozhodně chtěl, slečno.“ Mluvil protáhlým jižanským přízvukem.

„Jméno, prosím?“

„Martin Getty.“

„Adresa?“

„Tady anebo doma?“

„Vaše trvalé bydliště, prosím.“

„Beecham Stud, Louisville. Kentucky.“ Když byly všechny podrobnosti zapsány, vzal si Američan visačku a loudavým krokem se vydal do aukční síně. Peregrine Slade se zrovna chystal vystoupit na pódium. Když se ocitl na prvním schůdku, někdo jej nesměle zatahal za rukáv. Shlédl. Oči jí jen zářily.

„Martin Getty. Menší, šedé vlasy, kozí bradka, omšelý kabát, nenápadné šaty.“ Rozhlédla se. „Třetí řada odzadu, u prostřední uličky, pane.“

Slade se na ni spokojeně usmál a pokračoval ve výstupu na svůj Olymp. Aukce začala. Za docela slušný peníz se prodal Klaes Molenaer pod číslem 18 a zapisovatelka pod pódiem si zaznamenala podrobnosti. Zřízenci přinášeli jedno umělecké dílo za druhým, slavná i méně slavná, a stavěli je na stojan vedle pódia. Američan nekupoval.

Na řadu přišly dva obrazy od Thomase Heeremanse a jeden Cornelis de Heem. O toho byl sveden lítý boj a nakonec se prodal za dvojnásobek vyvolávací ceny, ale Američan stále nekupoval. Slade znal nejméně dvě třetiny přítomných a povšiml si i mladého obchodníka z Amsterodamu Jana de Hoofta. Ale kvůli čemu tam tedy je ten pohádkově bohatý Američan? Nenápadné šaty a omšelý kabát, to je pěkné. Myslí si, že obalamutí takové eso, jako je skvělý Peregrine Slade? Adriaen Coorte měl číslo 102. Na řadu přišel krátce po čtvrt na dvanáct.

Na začátku bylo sedm potenciálních kupců. Pět jich odpadlo na sto tisících liber. Pak zvedl ruku Holanďan. Slade zazářil. Věděl přesně, koho de Hooft zastupuje. Stamiliony napěněných pivních dolarů. Další zájemce odpadl na sto dvaceti tisících. S apatickým Holanďanem se pustil do boje poslední zbývající - agent z Londýna. Ale de Hoofta nerozházel. Měl tučnější šekovou knížku a dobře to věděl.

„Sto padesát tisíc liber. Dá někdo víc?“ Ruku s visačkou zvedl Američan. Slade vytřeštil oči. Tak on chce do své kentucké sbírky Coorteho. To je paráda! To je lahůdka! Getty versus Van Den Bosch. Obrátil se k Holanďanovi.

„Proti vám, pane, sto šedesát tisíc u uličky.“ De Hooft ani nemrknul. Zatvářil se téměř pohrdavě. Pohlédl zběžně na postavu u uličky a přikývl. Slade byl nadšením bez sebe.

„Ty můj malý Holanďánku,“ říkal si v duchu, „nemáš vůbec tušení, s kým se pouštíš do boje.“

„Sto sedmdesát tisíc, pane. Dá někdo…“ Američan vystřelil visačku a kývl. Částka se neustále zvyšovala. De Hooft se přestal tvářit nonšalantně. Zamračil se a strnul. Věděl sice, že jeho klient řekl: „Kupte to“, ale jistě byl nějaký limit. Když se částka ocitla na půl milionu, vytáhl z kapsy drobný mobil, vyťukal dvanáct čísel a chvíli do něj tiše a vážně mluvil holandsky. Slade trpělivě vyčkával. Do cizího neštěstí se člověk nevměšuje. De Hooft kývl.

Při osmi stech tisících už bylo v síni ticho jako v kostele. Slade částku zvyšoval po dvaceti tisících. De Hooft byl bledý, už když přišel, ale teď byl bílý jak papír. Občas něco zamumlal do mobilu a zvyšoval částku dál. Na jednom milionu liber v Amsterodamu konečně zvítězil zdravý rozum. Američan zvedl hlavu a pomalu kývl. Holanďan hlavou zavrtěl.

„Prodáno za jeden milion liber šterlinků číslu dvacet osm,“ oznámil Slade. Celý sál jednohlasně vydechl. De Hooft vypnul mobil, upřel planoucí pohled na Jižana z Kentucky a vyřítil se z aukční síně.

„A nyní položka číslo 103,“ pravil Slade s chladnokrevností, kterou nepociťoval. „Anthonie Palamedes, krajina.“

Američan, k němuž se upínaly všechny oči v sále, vstal a vydal se k východu. Doprovázela jej zářivá mladá krasavice.

„Dobrá práce, pane,“ brebentila vesele.

„To byl den, co?“ opáčil táhlým přízvukem Jižan z Kentucky. „Můžete mi říct, kde tu najdu ty, no, záchodky?“

„Aha, toalety. Ano. Tudy rovně a druhé dveře vpravo.“

Dívala se, jak vchází s kabelou, kterou svíral celé dopoledne, a zůstala stát na místě. Až vyjde, doprovodí ho do účetního oddělení, kde si zapíšou všechny ty nudné detaily.

Na toaletách vyndal Trumpington Gore z kabely aktovku z teletiny a z ní vytáhl černé polobotky na podpatku. Během pěti minut zmizela jeho kozí bradka a šedá paruka a stejně tak hnědé kalhoty a omšelý kabát. To všechno nacpal do kabely, která vylétla oknem na dvůr. Chytil ji Benny a ihned zmizel.

Dvě minuty nato vyšel z toalety dokonalý londýnský džentlmen obchodnického vzezřeni. Měl řídké, ulízané černé vlasy a brýle se zlatou obroučkou. Byl o pět centimetrů vyšší a na sobě měl proužkovaný oblek skvělého střihu, třebaže vypůjčený, košili od Thomase Pinka a kravatu Brigade of Guards. Obrátil se a prošel těsně kolem čekajícího děvčete.

„Dobrá aukce, co?“ Nedokázal si to odpustit. „Jak ten Amík koupil ten obraz?“

Kývnul směrem ke dveřím za sebou a šel dál. Děvče nepřestávalo zírat na dveře toalety.

Trvalo týden, než se ta historka roznesla, ale když se tak stalo, vyprávěla se úplně všude.

Z opakovaných dotazů vyplynulo, že i když má dynastie rodu Gettyů hodně rodinných příslušníků, nemá ani jednoho Martina a nikdo nevlastní stáj v Kentucky. Když se to rozšířilo, stal se Darcy, a zejména Peregrine Slade, terčem všeobecného posměchu.

Nebohý místopředseda správní rady se snažil přesvědčit druhého zájemce, Jana de Hoofta, jenž zastupoval starého Van Den Bosche, aby za obraz zaplatil milion. Marně.

„Nebýt toho vašeho podvodníka, byl bych ho koupil za sto padesát tisíc,“ řekl mu holandský obchodník do telefonu. „Takže se můžeme dohodnout na této částce.“

„Zeptám se majitele,“ řekl Slade.

Obraz pocházel z pozůstalosti nedávno zesnulého německého šlechtice, jenž byl za války tankovým důstojníkem SS v Holandsku. Tato neblahá skutečnost vždy vrhala stín na způsob nabytí jeho holandské sbírky, ale starý hrabě odjakživa tvrdil, že své holandské mistry získal už před válkou. Na důkaz toho měl dokonale padělané faktury. Kdyby umělecký svět nebyl dostatečně pružný, nebyl by k ničemu.

Pozůstalost však vyřizovala jedna právnická firma ve Stuttgartu a právě s tou musel Peregrine Slade jednat. Na německého právníka v mizerné náladě je málokdy pěkný pohled a sto devadesát dva centimetrů vysoký spolumajitel firmy Bernd Schliemann vypadal hrůzostrašně, i když byl šťastný. Když se však toho dne dopoledne dozvěděl všechny podrobnosti o tom, co se dělo s majetkem jeho klienta v Londýně, a pak za něj dostal nabídku sto padesáti tisíc liber, zachvátil ho bezmezný vztek.

„Nein!“ zaburácel do telefonu na svého kolegu, který se chystal vyjednávat. „Nein! Vollig ausgeschlossen! Zcela vyloučeno!“

Peregrine Slade ale nebyl úplný hlupák. Jeho podezření vzbudila prázdná toaleta, kam nakonec po půl hodině vnikl jeden kolega. Děvče podrobně popsalo jediného muže, jenž odtamtud vyšel. Měli tedy popisy dva, jenže každý jiný.

Charlie Dawson byl zcela ohromen, když mu byla přičtena část viny. Žádný dopis neposlal a o žádném Martinu Gettym v životě neslyšel. Ukázali mu tedy jeho e-mail. Podle adresy se sice zdálo, že skutečně pochází z jeho počítače, ale odborník, který systém v Darcy instaloval, připustil, že šikovný hacker umí adresu zfalšovat. V té chvíli si Slade začal být jist, že to na něj někdo nastražil. Jenže kdo a proč?

Zrovna když vydal příkaz, aby odborníci udělali z celého počítačového systému v Darcy nedobytnou pevnost, přišlo mu odměřené předvolání do soukromé kanceláře vévody z Gatesheadu.

Jeho Milost sice nekřičela tak hlasitě jako Herr Schliemann, ale cloumal s ním stejně silný hněv. Stál zády ke dveřím, jež Peregrine Slade na jeho pokyn otevřel. Předseda správní rady hleděl z okna na střechu obchodního domu Harrods o pět set metrů dál.

„Člověk není šťastný, můj milý Perry,“ pravil. „Ani trochu šťastný. V životě je řada věcí, které nemá rád, a k nim patří i to, když se mu někdo vysmívá.“

Obrátil se a přistoupil ke stolu. Opřel se roztaženými prsty o georgiánskou mahagonovou desku, maličko se předklonil a upřel na svého zástupce zlověstné modré oči.

„Člověk jde do svého klubu a tam se mu smějí. Otevřeně do očí, víte, drahý příteli.“

Něžné oslovení bodlo jako dýka lesknoucí se na slunci.

„Vy se domníváte, že jsem neschopný,“ řekl Slade.

„A neměl bych snad?“

„Byla to sabotáž,“ prohlásil Slade a podal mu pět listů papíru. Vévodu to poněkud zaskočilo, ale vylovil z horní kapsy brýle a stránky přelétl.

Jednou z nich byl falešný dopis od Charlieho Dawsona. Druhou bylo jeho místopřísežné prohlášení, že dopis nikdy neposlal, a na třetí stálo prohlášení nejlepšího počítačového odborníka, jakého Slade sehnal, že nějaký hodně šikovný expert může takový dopis vytvořit i nastrčit do Sladeovy soukromé e-mailové pošty.

Čtvrtý a pátý list byly od dvou děvčat, která byla toho dne na aukci. Jedno podrobně popsalo, jak se domnělý Jižan z Kentucky představil, a druhé, jak zmizel.

„A máte už představu, kdo by ten rošťák mohl být?“ zeptal se vévoda.

„Ještě ne, ale hodlám to zjistit.“

„To rozhodně udělejte, Perry. Udělejte to neprodleně. A až ho dostanete, postarejte se, aby strávil hodně dlouhou dobu za mřížemi. Pokud by se to nepodařilo, dohlédněte, aby mu někdo promluvil do duše takovým způsobem, že ho už nikdy ani nenapadne se k nám přiblížit. Já se mezitím pokusím uklidnit správní radu - už zase.“

Slade chtěl užuž odejít, když Jeho Milost dodala:

„Po té záležitosti se Sassettou a teď tomhle potřebujeme něco opravdu velkolepého, abychom si zase vylepšili pověst. Mějte oči a uši otevřené, kdyby se něco naskytlo. Kdyby se to totiž nepodařilo, tak by rada vzhledem k tomuto poslednímu podvodu mohla uvažovat i o malé… restrukturalizaci. To je vše, můj milý Perry.“

Když Slade odcházel, cukalo mu levé oko, jako by divoce vyťukávalo morseovku; tento nervózní tik se u něj projevoval při nadměrném stresu nebo velkém citovém vypětí.

ČERVEN

Slade nebyl tak roztržitý, jak předstíral. Někdo způsobil Darcy obrovskou škodu. Hledal motiv. Zisk? Vždyť žádný nevznikl, snad kromě toho, že ten Coorte nyní přejde do jiného aukčního domu. Jenže udělal by tohle konkurent?

Pokud tedy nešlo o zisk, muselo jít o pomstu. Kdo by však na něj byl tak naštvaný a měl takové informace, aby věděl, že v síni bude agent Van Den Bosche s tučným šekem, aby vyhnal cenu Coorteho do tak absurdních výšin?

Dospěl až k Bennymu Evansovi, který by obě podmínky splňoval. Jenže onen „Martin Getty“, na něhož hleděl, přece nebyl Benny Evans. Příslušné informace však měl. Seděl klidně, dokud v dražbě nepřišel na řadu ten konkrétní obrázek. Takže… nějaký komplic. Najatý, anebo také zaujatý proti Sladeovi?

Druhého června seděl v Lincoln’s Inn v kanceláři jednoho z nejlepších právníků v Anglii. Sir Sidney Avery odložil stručnou zprávu a stiskl si kořen nosu.

„Chcete se zeptat, zda onen muž spáchal trestný čin?“

„Přesně tak.“

„Převlékl se za někoho, kdo vůbec neexistuje?“

„Ano.“

„To podle zákona bohužel není trestný čin, pokud tak někdo neučiní za účelem podvodného nabytí zisku.“

„Ten převlek doprovázel předem poslaný a prokazatelně padělaný dopis.“

„Spíše to byl přece tip, i když nepochybně padělaný.“

V hloubi duše sir Sidney celou tuto boudu považoval za rozpustilý žertík. Právě takové příhody patřily k nejoblíbenějším při večeři v klubu. Podle toho, jak se tvářil, by si však člověk myslel, že sir Sidney zrovna uvažuje o masové vraždě.

„Tvrdil někdy, že je členem známé a bohaté rodiny Gettyových?“

„To zrovna ne.“

„Takže jste si to jen myslel?“

„Řekl bych, že ano.“

„Pokusil se tento nebo jiný holandský obraz odnést?“

„Ne.“

„A máte představu, kdo to mohl být?“

„Ne.“

„Napadá vás nějaký hodně nespokojený bývalý zaměstnanec, který by si tohle dokázal vymyslet?“

„Jen jeden, ale ten v aukční síni nebyl.“

„Propustil jste ho?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

Poslední věc na světě, po níž Slade toužil, bylo někomu líčit podvod se Sassettou.

„Pro neschopnost.“

„A vyznal se nějak zvlášť v počítačích?“

„Ne. Skoro je neuměl používat. Ale byl jako chodící encyklopedie děl starých mistrů.“

Sir Sidney si povzdechl.

„Je mi líto, ale nepovzbudím vás. Neřekl bych, že by hoši v modrém chtěli řešit zrovna tohle. Ani královská prokuratura. Jde o důkazy, víte. Ten váš herec je možná v jedné chvíli šedovlasým Jižanem z Kentucky s kozí bradkou, americkým přízvukem a v omšelém kabátě, a za chvíli zas odměřeným úředníkem v proužkovaném obleku. Jenže koho si myslíte, že jste vypátral? Můžete dokázat, kdo to byl? Zanechal po sobě otisky prstů nebo prokazatelný podpis?“

„Nečitelnou čmáranici.“

„Přesně tak. On to všechno popře a policie nemá nic. Vaše propuštěná chodící encyklopedie pak jenom prohlásí, že netuší, o čem mluvíte, a jsme tam, kde jsme byli. Bez nejmenšího důkazu. A kdesi v pozadí máme ještě, jak se zdá, nějakého počítačového experta. Takže je mi líto.“

Vstal a napřáhl ruku.

„Na vašem místě bych se na to vykašlal.“

Jenže Peregrine Slade neměl sebemenší chuť se na to vykašlat. Když vyšel najedno ze čtyř dlážděných nádvoří londýnských právnických společností, v mysli mu vířilo jedno slovo, jež použil sir Sidney Avery. Kde už viděl nebo slyšel výraz „herec“?

V kanceláři si pak vyžádal podrobnosti o původním majiteli Sassetty. A tam to bylo: povolání - herec. A tak si najal nejdiskrétnější soukromou detektivní kancelář v Londýně. Její tým byl dvoučlenný a oba muži kdysi pracovali jako detektivní inspektoři městské policie. Za rychlý výsledek měli dostat dvojnásobný honorář. Ozvali se už za týden, ale moc toho neměli.

„Sledovali jsme podezřelého Evanse pět dní, ale zdá se, že vede jednotvárný život. Hledá si nějakou práci mimo obor. Jeden náš kolega se s ním pustil do řeči v hospodě, ale o celé té záležitosti s holandským obrazem nemá očividně ani tušení. Bydlí pořád tam, co dřív, a žije s přítelkyní s odbarveným punkovým účesem do špiček a takovým množstvím kovových kroužků na obličeji, že by potopila křižník, takže to bude asi těžko ten váš počítačový expert. A pokud jde o toho herce, ten se zřejmě vypařil.“

„Máme rok dva tisíce,“ namítl Slade. „Lidé se nemohou jen tak vypařit.“

„To jsme si mysleli taky,“ řekl detektiv. „Umíme vypátrat každé bankovní konto, každou kreditku, papíry od auta, řidičský průkaz, pojištění, adresu sociální pojišťovny, zkrátka cokoli, a umíme najít adresu majitele. Ale tohohle ne. Je tak chudý, že nic z toho nemá.“

„Nic?“

„Pobírá pouze podporu v nezaměstnanosti, anebo spíš pobíral, a teď už nepobírá. A ta adresa, kterou má sociální pojišťovna, se shoduje s tou, co jste nám dal vy. Má členský průkaz hereckých odborů a na tom je zase táž adresa. A pokud jde o ostatní údaje, dneska jsou v počítači všichni lidé kromě tohoto pana Trumpingtona Gorea. Ten nějakou mezerou v systému vypadl a zmizel.“

„A ta adresa, co jsem vám dal - šli jste tam?“

„Samozřejmě, pane. To byla vůbec první věc. Dělali jsme zaměstnance místní radnice, kteří jdou vybírat nedoplatky komunálních daní. Gore dal výpověď a je pryč. Do jeho garsonky se nastěhoval nějaký pákistánský taxíkář.“

A tak se Slade ocitl na konci velmi drahé stezky. Předpokládal, že s pěti tisíci liber tento neviditelný herec odjel do ciziny, čemuž nasvědčovalo vše, co pro něj vypátrali nebo spíš nevypátrali detektivové.

Ve skutečnosti však Trumpington Gore seděl s Bennym a Julií o jeden a půl kilometru dál v kavárně nedaleko Portobello Road. Trojice si začínala dělat starosti. Začínali chápat, jak silný tlak umějí vyvinout rozzlobené a bohaté instituce.

„Určitě po nás jde Slade.“ řekl Benny, když každý usrkával sklenku levného domácího vína. „Někdo se se mnou před několika dny pustil do řeči v hospodě. Byl asi tak starý jako já a na první pohled soukromé očko. Snažil se zavést řeč na tu aukci v Darcy. Mlčel jsem jak hrob. Myslím, že to zabralo.“

„Za mnou chodili dva,“ řekla Julie. „Na střídačku. Dva dny jsem nemohla do práce. Pak zmizeli, myslím.“

„A jak víš, žes je setřásla?“ zeptal se Trumpy.

„Nakonec jsem se obrátila na toho mladšího a nabídla mu, že mu ho za dvacet babek vykouřím. Upaloval ulicí jako tretka na bruslích. Myslím, že je to přesvědčilo, že s počítačem to moc neumím.“

„Za mnou byli taky, obávám se,“ zamumlal Trumpington Gore. „V mém skrovném příbytku mě navštívili dva soukromí čmuchalové…“ (Tento výraz zněl podivně, když jej vyslovil hlas sira Johna Gielguda.) „Tvrdili, že jsou z radnice. Čirou a šťastnou náhodou jsem si zrovna nacvičoval roli pákistánského taxíkáře. Ale asi bych se měl přestěhovat.“

„Taky nám docházejí peníze, Trumpy. Moje úspory jsou pryč, máme zaplatit činži a od tebe si víc vzít už nemůžeme.“

„Chlapče drahý, užili jsme si spoustu legrace a vychutnali sladkou pomstu a teď bychom to možná už měli zabalit.“

„Ano,“ řekl Benny, „akorát že ten hajzl Slade je pořád na svém místě. Mně zničil kariéru a tobě sedí na milionu liber. Hele, vím, že toho nechci málo, ale mám takový nápad…“

ČERVENEC

Prvního července obdržel ředitel oddělení britské moderní a viktoriánské malby v Darcy zdvořilý dopis, který napsal jakýsi čtrnáctiletý chlapec. Mladík vysvětlil, že k budoucí maturitě studuje dějiny umění a zvlášť se zajímá o prerafaelity. Ptal se, zda by se mohl přijít podívat na nejlepší díla od Rossettiho, Millaise a Holmana Hunta, která jsou volně vystavena.

Pan Alan Leigh-Travers byl slušně vychovaný člověk, a tak okamžitě nadiktoval dopis, v němž mladíkovi poskytl vyčerpávající odpověď. Když byl dopis hotov, osobně a vlastní rukou jej podepsal: Se srdečným pozdravem Alan Leigh-Travers.

Nejvěhlasnější londýnskou institucí, kde se zkoumají, určují a ověřují umělecká díla, je nepochybně Colbertův institut. Hluboko v suterénu se nachází vědecká laboratoř s fantastickým množstvím výzkumné technologie. Vedoucím vědeckým pracovníkem je profesor Stephen Carpenter. I on dostal dopis. Byl od studentky, která píše diplomovou práci.

Pisatelka vysvětlila, že si za téma zvolila slavné pokusy o podvrhy uměleckých děl ve dvacátém století a to, jak ušlechtilou roli hraje věda při odhalování padělků.

Polichocený pan Carpenter v odpovědi navrhl, aby si studentka přečetla jeho vlastní práci na toto téma, která je k dostání v knihkupectví v hale institutu. I on dopis podepsal osobně.

Sedmého července měl tedy Benny Evans dva pravé podpisy a vzorky rukopisu.

Julie Dayová věděla, že její šéf kdysi patřil k nejšikovnějším hackerům v zemi, než si za to odpykal trest ve vězení, napravil se a začal vyrábět bezpečnostní systémy, které zabraňovaly pokusům o proniknutí do počítačů klientů nebo je mařily.

Julie se ho jednou při obědě zeptala, jestli někdy v oné době, kdy byl hostem Jejího Veličenstva, poznal nějakého padělatele. Pokrčil rameny, že si nevzpomíná a o nikom takovém neví. Měl však poťouchlý smysl pro humor a dlouhou paměť.

O tři dny později našla Julie Dayová v klávesnici svého osobního počítače v práci zastrčený papírek. Stálo na něm pouze: Písař Peter. A telefonní číslo. Nic víc nikdy nesdělil.

Desátého července vstoupil Trumpington Gore zadním vchodem do Darcy. Byl to vchod z manipulačního dvora. Dveře se zavíraly automaticky a zvenčí fungovaly jen na klíč, ale Benny si ještě pamatoval kód. Často tudy vycházel na oběd do jedné levné kavárny.

Herec měl na sobě stejně jako ostatní zřízenci pracovní plášť se značkou Darcy na náprsní kapse a nesl olejomalbu. Byla zrovna doba oběda.

Zřízenec v pracovním plášti, který nese obraz chodbami aukčního domu, je nápadný asi jako dešťová kapka v bouři.

Trumpymu trvalo zhruba deset minut, než s několika omluvami nalezl prázdnou kancelář, vstoupil, zamkl za sebou a prohledal zásuvky. Když stejným způsobem odcházel, odnášel si dva listy dopisního papíru s hlavičkou Darcy a dvě stejně označené obálky.

Pak coby turista navštívil Colbertův institut a všiml si, že i tam nosí zřízenci podobné pracovní pláště. Čtyři dny nato se tam objevil jako místní nosič a provedl totéž, co v Darcy. Nikdo nehnul ani brvou.

Koncem července vyrobil Písař Peter za skromný obnos jednoho sta liber šterlinků dva nádherné dopisy a laboratorní zprávu.

Benny strávil valnou část měsíce tím, že se snažil najít muže, o němž slyšel před mnoha lety a jehož jméno se v uměleckém světě vyslovovalo jen šeptem a s hrůzou. Nesmírně se mu ulevilo, když zjistil, že stařec je dosud naživu a žije v chudobě v Golders Green. V historii uměleckých padělků byl Colley Burnside něco jako legenda.

O mnoho let dříve to býval talentovaný mladý umělec, který se pohyboval v poválečných bohémských kruzích klubu Colony paní Muriel Belcherové, v Queensway a ateliérech v Bayswateru.

Zamlada znával všechny slavné osobnosti - Freuda, Bacena, Spencera i malého Hockneyho. Oni se proslavili, ale on ne. A potom v sobě objevil skrytý talent. Nedokázal možná vytvořit vlastní originální dílo, které by si někdo koupil, ale zato uměl vyrábět díla jiných.

Nastudoval techniky staré řadu staletí a chemické složení barev. Zjistil, že do temper se přidával vaječný žloutek a že dojmu stáří lze u obrazu docílit pomocí čaje a vína. Bohužel si pak už čaje blíže nevšímal, ale o víno se začal zajímat nadmíru.

Svého času prodal hamižným a lehkověrným zákazníkům přes stovku pláten a olejomaleb na deskách od Veroneseho až po Van Dycka. Než ho chytili, panoval názor, že do oběda dokáže namalovat docela slušného Matisse.

Po obědě už to býval problém kvůli jeho „přítelkyni“, jak vínu říkal. Colleyho láskou byla tekutina rubínové barvy, jež se obvykle pěstuje na svazích Bordeaux. Šlápl vedle jen proto, že se pokusil prodat obraz, jejž namaloval po obědě,

Rozlícený a ponížený umělecký svět trval na plném uplatnění zákona, a tak Colley skončil ve velké šedé budově s mřížemi. Bachaři i tvrdí chlapi tam s ním však jednali jako s oblíbeným strýčkem.

Uměleckému světu došlo teprve za mnoho let, kolik Burnsideů visí ve skutečnosti po stěnách - zajistil si totiž značné snížení trestu tím, že je všechny vyjmenoval. Když z vězení vyšel, upadl v zapomnění a na skromné živobytí si vydělával rychloskicami pro turisty.

Benny vzal na schůzku se staříkem i Trumpyho, neboť si říkal, že by si mohli padnout do oka. To se také skutečně stalo: oba byli zneuznanými talenty. Colley Burnside naslouchal a vděčně usrkával Haut Médoc, který přinesl Benny. Po jeho obvyklém chilském merlotu z obchodního domu Tesco to byla vítaná změna.

„To je obludnost, chlapče, naprostá obludnost,“ drmolil, když Benny domluvil a Trumpy potvrdil, že přišel o dva miliony. „A to mně říkali podvodník! Kdepak, já jsem nikdy nekopal stejnou ligu jako někteří tihle vlčáci! Ale teď už je pozdě, už jsem mimo. Všechno je v háji a za horami.“

„Bylo by to na procenta,“ řekl Trumpy.

„Procenta?“

„Pět procent,“ pravil Benny.

„Pět procent z kolika?“

Benny se naklonil a pošeptal mu částku do ucha. Uslzené oči Colleyho Burnsidea se rozzářily. Představil si Chateau Lafitte, blýskající se v záři ohně jako granáty.

„Za takovou procentáž, moji milí, vám vyrobím mistrovské dílo. Ne jedno, ale hned dvě. Colleyho poslední úder. Pánové, ať jdou všichni do háje!“

Existují obrazy, které jsou sice nesmírně staré a namalované na starodávné dřevěné desce, ale jsou tak poničené, že na nich zbývá jen zlomek původní malby. Proto jsou bezcenné. Určitou nevelkou hodnotu má jen stará dřevěná deska. A právě takovou Benny získal, když oběhl stovku obchůdků, jež se pyšní prodejem starožitností, ale ve skutečnosti jen skladují staré krámy.

V jednom takovém obchodě koupil za deset liber neskonale ohyzdnou viktoriánskou olejomalbu. Byly na ní dvě mrtvé křepelky zavěšené na háku a dvouhlavňová brokovnice opřená o zeď. Jmenovalo se to „Lovecký výjev“. Colley Burnside bude mít při padělání asi trochu potíže, ale bude se muset přinutit namalovat obraz se stejným nedostatkem talentu, jakým se vyznačuje originál.

Posledního červencového dne vstoupil do pobočky Darcy v městě Bury St. Edmunds v Suffolku Skot se zrzavými licousy a značně neurčitým přízvukem. Nebyla to sice velká pobočka, ale fungovala pro tři východoanglická hrabství.

„Mám tady jedno dost hodnotné dílko, dcérenko,“ pravil děvčeti v recepci. „Namaloval ho před sto lety můj vlastní děd.“

A vítězně jí ukázal „Lovecký výjev“. Dívka nebyla žádný expert, ale i ji v tom okamžiku napadlo, že křepelky vypadají jako přejeté nákladákem.

„Chtěl byste si nechat udělat odhad, pane?“

„To bych teda rozhodně chtěl.“

Pobočka v Bury nedisponovala patřičným vybavením, neboť odhady se dělaly pouze v Londýně, ale slečna mohla obraz převzít a zapsat údaje o majiteli. To také udělala. Pan Hamish McFee tvrdil, že bydlí v Sudbury, a ona neměla důvod mu nevěřit. Ve skutečnosti adresa patřila majiteli menší prodejny s novinami, jenž mu slíbil, že za deset nezdaněných liber měsíčně bude panu McFeemu až do odvolání přebírat a schovávat poštu. Viktoriánská mazanina odcestovala do Londýna v příští zásilce.

Před odchodem z pobočky si pan McFee ještě stačil povšimnout, že geniální dílo jeho dědečka dostalo visačku se skladovacím identifikačním kódem F 608.

SRPEN

Měsíc srpen zalil londýnský West End jako chloroform. Vládu převzali turisté; a ti, kdo ve městě bydleli a pracovali, se snažili odjet. Vyšší vrstvy z Darcy směřovaly na nejrůznější místa jako vila v Toskánsku, zámek v Dordogne, horská chata ve Švýcarsku či jachta v Karibském moři.

Pan Alan Leigh-Travers byl vášnivý jachtař-amatér. Loď měl na britských Panenských ostrovech, kde v době nečinnosti kotvila u ostrova Trellis. Hodlal své tři týdny dovolené strávit brázděním vod a doplout až na jih do Grenadiny.

Peregrine Slade si možná myslel, že z počítačového systému v Darcy udělal nedobytnou pevnost, ale mýlil se. Odborník, kterého si na to najal, totiž použil jeden ze zabezpečovacích programů, které vymyslel a vyrobil Juliin šéf. I ona sama přispěla ke zdokonalení některých drobných nuancí. Člověk, který nějaký systém vymyslí, jej umí také obejít. A to Julie udělala. Benny potřeboval rozpisy srpnových dovolených, včetně míst pobytu a adres pro případ nouze. Tyto údaje mu Julie stáhla.

Benny proto věděl, že Leigh-Travers bude brázdit Karibské moře a že na sebe nechal dva kontakty: na svůj celosvětově fungující mobilní telefon a na rádiovou frekvenci, na které ho lze zastihnout vysílačkou na jachtě. Julie v obou číslech jednu číslici změnila. I když o tom pan Leigh-Travers ještě nevěděl, čekala ho skutečně klidná dovolená, na níž ho nikdo nebude rušit.

Šestého srpna vrazil do londýnského ústředí Darcy zrzavý Skot a dožadoval se vrácení své olejomalby. Nikdo proti tomu nic nenamítal. Majitel dokonce znal identifikační číslo obrazu, a tak jej už za deset minut zřízenec našel v suterénu a vrátil majiteli.

V noci Julie zaznamenala, že podle počítače byla malba v pobočce v Bury St. Edmunds předána k odhadu 31. července, ale že si ji majitel 6. srpna zase odnesl.

Tuto poslední část záznamu pak změnila. Podle nových údajů byl obraz po dohodě odvezen vozem Colbertova institutu. Desátého srpna pan Leigh-Travers, jenž v životě o žádném „Loveckém výjevu“ neslyšel, natož aby jej viděl, odjel na letiště v Heathrow a odletěl do Miami. Tam přestoupil na letadlo na St. Thomas a Beef Island, kde na něj čekala jeho jachta.

Ctihodný Peregrine Slade patřil k těm, kdo v srpnu raději nikam nejezdí. Silnice, letiště i letoviska pro něj představovaly hrůzostrašnou noční můru. Ne že by však zůstal v Londýně - jezdil do svého venkovského sídla v Hampshiru. Lady Eleanor navštěvovala známé v jejich vile v Porto Ercole a tak mohl být sám s vyhřívaným bazénem, rozsáhlými hektary pozemků a nepočetným, avšak dostačujícím personálem. Také jeho kontaktní čísla byla uvedena v rozpisu dovolených, takže Benny věděl, kde Slade bude.

Slade odjel do Hampshiru osmého. Jedenáctého dostal dopis psaný rukou, odeslaný z letiště v Heathrow. Písmo a podpis poznal hned - dopis byl od Alana Leigh-Traverse.

„Milý Perry, píšu jen v rychlosti z odletové haly. Ve všem tom spěchu před odjezdem a ve snaze nechat v oddělení pořádek před zářijovou aukcí jsem ti zapomněl říci o jedné věci.

Před deseti dny přinesl nějaký cizí člověk k odhadu obraz do pobočky v Bury. Po převozu do Londýna jsem se na něj zběžně podíval. Šlo o dost hrůzostrašný pozdně viktoriánský olej s dvěma mrtvými křepelkami a puškou, namalovaný zcela bez talentu. Za normálních okolností by byl okamžitě vrácen majiteli. Něco mi však na něm přišlo divné a začalo mi to vrtat hlavou.

Jak dobře víš, pozdně viktoriánští malíři prakticky nemalovali na desky - vždy jen na plátno. Tento obraz byl na desce, jež vypadala nesmírně stará; několik století před viktoriánským obdobím.

Podobné desky jsem již viděl, většinou u Seba. Nikdy však nebyly dubové, což mi právě nedalo pokoj. Ta deska se podobala topolu. Tak mě napadlo, zda nějaký viktoriánský vandal nepřemaloval mnohem starší dílo.

Vím, že to bude něco stát, a jestli to bude ztráta času, omlouvám se. Poslal jsem však obraz ke Colbertovi a požádal Steva Carpentera, aby se na něj podíval a zrentgenoval jej. A jelikož budu pryč a Steve se prý taky bude snažit odjet, poprosil jsem ho, aby zprávu poslal přímo tobě do Hampshiru.

Na shledanou koncem měsíce. Alan.“

Peregrine Slade ležel na lehátku u bazénu, a než se pustil do svého prvního růžového ginu, přečetl si dopis dvakrát. I jeho to zaujalo. Britové nikdy nepoužívali topolové dřevo staré několik staletí, ani když malovali na desky. Severní Evropa používala dub; Italové topol. V podstatě se dalo říci, že čím silnější byla deska, tím byla starší, neboť technika řezání pilou, jíž se před staletími užívalo, skoro neumožňovala řezat desky tenké.

Vzít nějakou starou malbu a namalovat něco přes ni nebylo nic neobvyklého a v dějinách umění se vyskytl nejeden případ, kdy nějaký idiot bez talentu přemaloval starší a skutečně hodnotné dílo.

Naštěstí moderní technologie umožňovala určit nejen stáří a dobu vzniku dokonce i malých fragmentů dřeva, pláten a barev, ale také zemi původu a někdy i školu, ze které pocházejí. Také bylo možné zrentgenovat přemalbu a zjistit, co je pod ní.

Leigh-Travers si počínal správně, když pro všechny případy udělal to, co udělal. Slade byl rozhodnut zajet druhý den do Londýna a absolvovat nádherně bolestnou návštěvu u Mariny; a tak ho napadlo, že při tom také zaskočí do práce a podívá se do záznamů.

Záznamy potvrdily vše, co stálo v dopise z Heathrow. Do pobočky v Bury přišel jistý Hamish McFee a nechal tam viktoriánské zátiší s názvem „Lovecký výjev“. Obraz dostal skladovací číslo F 608.

Záznamy ze skladu ukázaly, že olejomalba dorazila do Londýna prvního srpna a Colbertův institut ji převzal šestého. Slade vypnul počítač v dychtivém očekávání zprávy legendárního Stephena Carpentera, jehož osobně neznal.

Pohlédl na hodinky a spatřil, že je šest hodin večer v Londýně a jedna hodina odpoledne v Karibském moři. Pak strávil hodinu tím, že se pokoušel sehnat Leigh-Traverse přes mobil nebo vysílačku na jachtě, ale vždycky se dovolal někam jinam. Nakonec to vzdal a odešel za Marinou.

Osmnáctého prošel hlavními dveřmi Darcy menší zřízenec v pracovním plášti Colbertova institutu a hlásil se u recepce. Nesl nevelkou olejomalbu v ochranném bublinkovém obalu.

„Nazdárek, kotě. Nesu něco od Colberta, je to domluvený.“

Slečna za stolem se zatvářila rozpačitě. Zřízenec vylovil z kapsy průvodku a četl: „Skladovací číslo Darcy F 608.“

Tvář mladé ženy se rozjasnila. Měla číslo, které mohla napsat do počítače.

„Okamžik,“ řekla, otočila se a zeptala se zdroje veškeré moudrosti. Orákulum jí celou věc vysvětlilo. Slečna zjistila, že z rozhodnutí nepřítomného ředitele oddělení moderního britského a viktoriánského umění opustil obraz skladiště kvůli testům u Colberta. A nyní se vrací. Zazvonila na zřízence.

Během několika minut podepsala potvrzení o příjmu pro Colbertův institut a zabalený obraz se vrátil do skladu.

„Jestli do toho baráku vkročím ještě jednou,“ pomyslel si Trumpington Gore, když vyšel na rozpálený chodník, „měl bych jim už začít platit činži.“

Dvacátého dorazila do zámku Peregrina Sladea v Hampshiru doporučená zpráva profesora Stephena Carpentera. Slade dopis dostal při pozdní snídani po příjemném osvěžení v bazénu. Zatímco jej četl, vystydla mu vejce a na kávě se vytvořil škraloup. V dopise stálo:

„Vážený pane Slade, jste již nepochybně informován, že Alan Leigh-Travers mě před odjezdem na dovolenou požádal, abych prohlédl menší olejomalbu pocházející údajně z pozdně viktoriánského období a provedenou v naší zemi.

Musím konstatovat, že tento úkol se změnil v nesmírně zajímavou a nakonec velmi povznášející práci.

Na první pohled se tento obraz s názvem Lovecký výjev zdál pozoruhodně ošklivý a nezajímavý. Nic víc než stoletá mazanina od amatéra bez talentu. Alana upoutala pouze dřevěná deska, na níž byla malba provedena, a proto jsem hlavní pozornost soustředil právě na ni.

Vyndal jsem desku z viktoriánského rámu a pečlivě prostudoval. Jde nepochybně o topolové a velmi staré dřevo. Na okrajích jsem objevil stopy starého tmelu či lepidla - to naznačuje, že jde o fragment desky, jež byla původně součástí mnohem většího díla, například oltářního, ze kterého byla odlomena.

Odejmul jsem drobnou štěpinu dřeva ze zadní strany desky a podrobil ji testům na stáří a místo pravděpodobného původu. Jak jistě víte, dendrochronologii nelze u topolu použít, jelikož tento strom nemá na rozdíl od dubu žádné letokruhy označující prožité roky. Moderní věda má však ještě v zásobě pár jiných triků.

Podařilo se mi zjistit, že tento kus dřeva téměř s určitostí pochází z oblasti mezi Sienou a Florencií a mateřský strom byl poražen okolo roku 1425. Další zkoumání spektromikroskopem odhalilo vruby a zářezy od břitu příčné pily. Jedna miniaturní nepravidelnost v řezu zanechala stopy identické s těmi, jež byly nalezeny na dalších deskách z téhož období a místa. To dokazuje, že deska pochází ze stejného skladu dřeva ve starém Toskánsku, z něhož čerpali materiál největší mistři této doby.

Viktoriánská malba dvou mrtvých křepelek a pušky byla nepochybně přemalbou mnohem staršího díla. Odstranil jsem drobný fragment olejových barev, jejž by necvičeno oko vůbec nezaznamenalo, a dospěl k závěru, že barva vespod není olejová, ale temperová.

Odebral jsem pak ještě menší kousek tempery k další spektroanalýze a zjistil, že jde o přesně stejnou kombinaci přísad, jakou v této době používalo několik mistrů. Nakonec jsem obraz zrentgenoval, abych zjistil, co je pod ním.

Pod malbou je tempera a větší přesnost znemožňuje pouze silná vrstva barvy nanesená oním neznámým viktoriánským vandalem.

V pozadí je venkovská krajina zmíněné doby, včetně několika jemně provedených pahorků a kampanily. Ve středním plánu je cosi jako cesta či brázda vycházející z nehlubokého údolí.

V popředí stojí osamocená postava, zřejmě biblického charakteru, která hledí přímo na pozorovatele.

Umělce nedokážu přesně určit: je však možné, že jde o neodhalené umělecké dílo z doby a oblasti působení Cimabuea, Duccia či Giotta.

Se srdečným pozdravem Stephen Carpenter.“

Peregrine Slade seděl jako přikovaný. Dopis ležel před ním na stolku. Cimabue… bože. Duccio… propána, Giotto… ježíšikriste!

Levým okem mu začal opět poškubávat nervózní tik. Přiložil k němu ukazováček, aby ho zastavil. Přemýšlel, co má dělat.

Vzpomněl si na dva objevy, které k jeho značnému zklamání nedávno učinila aukční síň Sotheby’s. V jedné staré skříni na zámku na suffolkském pobřeží našel jeden jejich odhadce právě takovou desku a vytušil ruku mistra. Ukázalo se, že je to Cimabue, který je ze všech tří jmenovaných nejvzácnější, a obraz se prodal za miliony.

A ještě nedávněji pak jiný odhadce od Sotheby’s posuzoval hodnotu mobiliáře na zámku Howard. Mezi přehlíženými a nepříliš ceněnými kresbami zahlédl jednu, na které byla truchlící žena s hlavou v dlaních, a požádal o odbornější analýzu. Ukázalo se, že kresba, o jejíž existenci neměl nikdo tři sta let ani tušení, je od Michelangela. A vyvolávací cena? Osm milionů liber. A teď to vypadá, že i on má na dosah poklad nevyčíslitelné hodnoty, maskovaný za dvě mrtvé křepelky.

Je jasné, že další podvod s Reggiem Fanshawem by mu už neprošel. Propustit mladého Bennyho Evanse bylo něco docela jiného než udělat totéž Alanovi Leigh-Traversovi. Správní rada by Alanovi věřila, přestože jistě nemá kopii svého dopisu z letiště. Ale ani tak nelze Fanshawea použít znovu. Tak naivní zas umělecký svět není.

Mohl by se ale proslavit sám a vrátit Darcy na někdejší výsluní a vydobýt mu zpět jeho respektované postavení. Jestli si tímhle nezíská šestimístnou vánoční prémii, tak čím? Během hodiny se umyl a oblékl, zasedl za volant svého Bentley Azure a už polykal míle směrem k Londýnu.

Ve skladu obrazů nikdo nebyl, a tak v něm mohl dle libosti kramařit, až našel obraz s číslem F 608. Přes bublinkový obal rozeznal obrysy dvou mrtvých křepelek na háku. Vzal si obraz do kanceláře, aby si jej prohlédl důkladněji.

Můj ty bože, pomyslel si, když ho pak zkoumal, ten je ale ohyzdný! A přece je pod ním… Bylo jasné, že jej nelze prodat za hubičku v aukční síni. Bude ho muset odkoupit Darcy, jenž potom jakoby náhodou objeví, co je pod malbou.

Problémem však bude profesor Carpenter. Je to zásadový člověk. Jistě si udělal kopii dopisu. Určitě by rozčileně protestoval, kdyby jistý Peregrine Slade náhodou oklamal nějakého mizerného plebejce, původního majitele obrazu.

Na druhé straně přece neřekl s určitostí, že ukrytá malba je dílem mistra, ale jen že by mohla být. Pro podnikání riskantních kroků v aukčních domech neexistují žádná pravidla. A hazardní podnik riskantní bývá a pokaždé se nevyplatí. Takže kdyby vlastníkovi nabídl slušnou cenu a vzal v úvahu onu nejistotu…

Vyťukal si záznamy o majitelích a našel pana Hamishe McFeea ze Suffolku. Byla tam adresa. Slade napsal, ofrankoval a zalepil dopis, jenž nebohému McFeeovi za „nesmírně zajímavou kompozici“ jeho dědečka nabízel částku padesát tisíc liber šterlinků. A aby si celou záležitost nechal jen pro sebe, připojil číslo svého osobního mobilu. Byl si v podstatě jist, že na to ten blázen přistoupí, a on potom prodejní list do Sudbury dopraví osobně.

Dva dny nato zazvonil telefon. Na druhém konci zazněl protáhlý skotský akcent, jehož nositel byl hluboce dotčen.

„Můj děd byl vynikající umělec, pane Slade. Za života ho sice nedocenili, ale to Van Gogha také ne. Teď jsem však přesvědčen, že svět konečně uzná jeho skutečný talent, až spatří jeho dílo. Vaši nabídku nemohu přijmout, ale udělám vám jednu sám. Buď se obraz mého děda prodá za měsíc na vaší příští aukci viktoriánských mistrů, anebo ho stáhnu z prodeje a nabídnu Christie’s.“

Rozechvělý Slade zavěsil. Van Gogh? Copak je ten chlap mentálně postižený? Ale neměl na vybranou. Viktoriánská aukce byla plánována na osmého záři. Na zařazení obrazu do katalogu už bylo pozdě, protože je v tisku a za dva dny bude hotov. Ty mizerné křepelky budou muset být v dodatku, ale to není nic neobvyklého. Měl kopii svého dopisu i nabídky pro McFeea a také si nahrál záznam jejich telefonního rozhovoru. Profesora Carpentera těch padesát tisíc liber jistě uchlácholí a správní rada Darcy se za něj v případě jakékoli pozdější slovní přestřelky plně postaví.

Bude tedy muset obraz koupit „pro Darcy“. To znamená, že v aukční síni musí být jeho nákupčí, který udělá, co se mu řekne. Navíc nesmí vypadat jako vedoucí pracovník této instituce. Vezme si hlavního zřízence Bertrama, který je jednou nohou v penzi, po čtyřiceti letech služby je bezvýhradně loajální a představivost má asi jako škvor. Ale příkazy poslouchat umí.

Trumpington Gore domluvil se Sladem, zavěsil telefon a obrátil se k Bennymu.

„Víš opravdu, co děláš, chlapče? Padesát tisíc liber je sakra pěkný peníz!“

„Věř mi,“ uklidňoval ho Benny. Mluvil sebejistěji, než se cítil. Každou hodinu se modlil k cynickému bohu starých mistrů, aby byl Slade dostatečně chamtivý a nezjevil své úmysly nesmiřitelně poctivému profesoru Carpenterovi.

Koncem měsíce se všichni vedoucí oddělení vrátili do práce a rozproudily se přípravy na první velkou podzimní aukci viktoriánských mistrů, jež se měla konat osmého září.

Peregrine Slade o svých záměrech na tento den mlčel a byl rád, že i Alan Leigh-Travers byl ukázkově diskrétní. Dokonce na to téma odmítal zavést hovor. Nicméně když se potkali na chodbě, Slade na něj pokaždé významně mrknul.

Leigh-Traverse to začalo znepokojovat. Vždycky místopředsedu správní rady považoval za trochu příliš fintivého a také věděl, že muže ve středním věku, kteří mají frigidní manželství, občas napadne dát si někde bokovku. A tak tento otec čtyř dětí upřímně doufal, že v něm Slade nenašel zalíbení.

ZÁŘÍ

Ráno osmého září všechny zachvátilo obvyklé vzrušení a stoupl jim adrenalin, což ve světě výtvarného umění občas vynahradí všechnu tu nudnou a jednotvárnou dřinu při odhadování bezcenných šmejdů.

Slade už předem poprosil vrchního zřízence Bertrama, aby přišel brzy, a podrobně mu vyložil, co bude dělat. Bertram v Darcy pracoval čtyřicet let a zažil zde pět různých majitelů. Když jako mladý navrátilec z vojny vykročil v otcových šlépějích, zažil ještě večírek na počest odchodu do důchodu starého pana Darcyho, jenž byl poslední ze slavného rodu. To byl opravdový gentleman - na svůj večírek pozval i nejnovějšího zřízence. Takové už se dneska nepořádají.

Bertram byl v budově poslední, kdo do práce chodil v buřince. Svého času nosíval po chodbách aukčního domu opravdu mistrovská umělecká díla miliardových hodnot a nikdy žádné neprošlápl.

Dnes sedával v maličké místnosti a přeléval přes mroží knír nekonečné šálky čaje. Příkaz dostal jednoduchý: bude ve svém modrém keprovém obleku sedět vzadu, vyzbrojen aukční visačkou, a bude kupovat jen jedno jediné dílo. Aby si je nespletl s jiným zátiším, prohlédl si dvě ucourané křepelky na háku osobně. Musel se nazpaměť naučit název „Lovecký výjev“, který pan Slade jasně a srozumitelně oznámí z pódia.

A nakonec má pro jistotu sledovat Sladeovu tvář. Když bude Slade chtít, aby Bertram zvýšil cenu, a on by váhal, mrkne na něj levým okem. To měl být pro starého zřízence signál ke zdvihnutí aukční visačky. Bertram si dal další čaj a pak šel počtvrté vyprázdnit močový měchýř. Poslední, co by tak Slade potřeboval, by bylo, aby se jeho poskok v kritickém okamžiku odšoural na záchod.

Alan Leigh-Travers připravil důstojnou nabídku obrazů. Hvězdami představení byli prerafaelité, jeden Millais z pozůstalosti nedávno zesnulého sběratele a jeden Holman Hunt, jenž nebyl na veřejnosti dlouhá léta k vidění. Hned po nich měly na řadu přijít dva obrazy koní od Johna Fredericka Herringa a plachetnice na rozbouřeném moři ze štětce Jamese Carmichaela.

Aukce začala přesně v deset. Síň byla plná a nabídky jen pršely; některé přicházely dokonce i ze zadních řad. Slade měl tři zátiší se zvěří a zbraněmi a rozhodl se, že skotské dílko přidá k této várce jako čtvrté, neuvedené v katalogu. To nikoho nepřekvapí a celá věc bude za chvíli vyřízena. Když pozdravil shromážděné davy, měl nanejvýš skvělou náladu.

Všechno šlo dobře. Vzadu seděl Bertram s visačkou a hleděl na pódium. Kouzelná slůvka „Lovecký výjev“ ještě nezaslechl.

Aukce pokračovala. Nabízené ceny se blížily až k hornímu odhadu nebo jej dokonce i překračovaly a Peregrine Slade na pódiu žoviálně žertoval. Většinu zájemců v síni znal od vidění, ale bylo tam dobrých deset dalších, které nikdy nespatřil. Občas se jedno ze stropních světel zablýsklo v kulatých brejličkách muže v tmavém obleku, který seděl v třetí řadě odzadu.

Během krátké přestávky, kdy se ze stojanu odnášel prodaný obraz a přinášel nový. Slade pokynul jedné z asistentek. Předklonil se z pódia a zamumlal:

„Kdo je ten Japončík vlevo v třetí řadě odzadu?“ Dívka vyklouzla ze sálu.

Při další výměně obrazů se vrátila a vsunula Sladeovi do ruky papírek. Přikývnutím jí poděkoval. Rozložil si jej na pódiu a četl:

„Pan Josuhiro Jamamoto, Galerie Osaka, Tokio a Osaka. Předložil akreditiv z Tokijské banky na jednu miliardu jenů.“

Slade se rozzářil. Tak pán má na utrácení dva miliony liber. Žádný problém tedy nehrozí. Byl si jist, že jméno Jamamoto už někde četl nebo slyšel. No ano. Tak se přece jmenoval ten admirál, který bombardoval Pearl Harbor. Slade ovšem netušil, že admirálův jmenovec se v Knightsbridgi ocitl s podobným bojovým úkolem, ani že jeho akreditiv z Tokijské banky je počítačovým produktem Julie Dayové.

Pan Jamamoto učinil několik nabídek v počáteční fázi aukce, ale nikdy je nedotáhl do konce a ustoupil jiným zájemcům ještě dřív, než se plátno nakonec prodalo. Přesto coby opravdový zájemce přesvědčivě zapůsobil, že má dobré úmysly.

Na řadu přišlo první ze čtyř zátiší. Tři z nich, která byla uvedena v katalogu, namalovali poměrně bezvýznamní malíři, a prodala se za pět až deset tisíc liber. Když odnesli třetí, prohlásil Slade šibalsky:

„Ještě tu máme čtvrté zátiší, které není uvedeno v katalogu. Došlo nám na poslední chvíli. Je to půvabné dílko od Colluma McFeeho ze Skotské vysočiny.“

Colley Burnside totiž nemohl odolat pokušení vpravit do malířova jména alespoň část svého křestního. Mělo to být jediné uznání, jakého se mu mělo dostat.

„Název zní Lovecký výjev,“ řekl Slade jasně a srozumitelně. „Tak kdopak nám něco nabídne? Slyším dobře tisíc liber?“

Bertram zvedl visačku.

„Tisíc tamhle vzadu. Dá někdo víc?“

Zvedla se další visačka. Ten člověk je nejspíš krátkozraký. Ostatní účastníci, obchodníci, sběratelé, agenti a majitelé galerií hleděli, jako by nevěřili svým očím.

„Mám protinabídku, pane, ve výši dvou tisíc liber,“ řekl Slade s pohledem upřeným na Bertrama. Pak o trošičku sklopil levé oční víčko. Bertram zvedl visačku.

„Tři tisíce liber,“ oznámil Slade. „Slyším někoho nabízet čtyři?“

Rozhostilo se ticho. Potom kývl Japonec. Slade byl zmaten. Viděl jeho husté černé vlasy prokvetlé šedinami, ale mandlové oči měl muž maskované brýlemi se skly silnými jako dno láhve.

„Učinil jste nabídku, pane?“ zeptal se ho.

„Hai,“ přikývl znovu pan Jamamoto. Mluvil hlasem, jaký měl Toširo Mifune v Ságunovi.

„Byl byste prosím tak laskav a zvedl visačku, Jamamoto-san,“ požádal ho Slade. Byl pyšný, že umí Japonce oslovit v jejich vlastní řeči.

Tokijčan řekl jasně: „Jo tak,“ a zvedl visačku.

„Čtyři tisíce liber,“ oznámil Slade. Byl dosud zcela vyrovnaný, třebaže nečekal, že by někdo chtěl nabídnout vyšší cenu než tupý Bertram. Ten teď na znamení opět zvedl visačku.

Pobavení v sále se nedalo srovnat s pocity Alana Leigh-Traverse, jenž se opíral o zadní stěnu. V životě „Lovecký výjev“ neviděl ani o něm neslyšel, a kdyby býval byl, jelo by toto dílko příštím kamionem supem zpátky do Suffolku. Když chtěl Slade do jeho aukce přiřadit obraz navíc a nadivoko až po vytištění katalogu, měl mu to říct. Kdo je proboha ten McFee? V životě o něm neslyšel. Nejspíš předek nějakého Sladeova kamaráda z honů. Přesto se už ale dostal na pět tisíc. Sice bůhvíjak, ale to je jedno. V každém případě je to slušná cena a u tohoto braku přímo zázrak. Z provize bude mít šéfstvo na pár skleniček.

Příštích třicet minut Leigh-Traversovi vyrazilo dech. Japonský majitel galerie, jehož zátylek viděl, neustále kýval a říkal „hai“, zatímco nabídku zvyšoval někdo, na koho neviděl a kdo seděl za sloupem u zadní zdi. Co sakra oba blbnou? Vždyť je to strašlivá mazanina a každý to vidí. Místnost se pohroužila do naprostého ticha. Cena překročila padesát tisíc.

Leigh-Travers se začal sunout po zadní zdi, až dorazil ke sloupu a pohlédl za něj. Málem dostal infarkt. Tajemným zájemcem byl Bertram, prokristapána. To může znamenat jen to, že obraz kupuje Slade pro Darcy.

Popelavý Leigh-Travers zachytil přes síň Sladeův pohled. Slade se usmál a opět na něj lascivně mrknul.

Takže to bylo jasné. Místopředseda správní rady zešílel. Pospíchal do haly, kde seděla děvčata vydávající visačky, popadl domácí telefon, zavolal kancelář předsedy správní rady a požádal Phyliis, aby ho v naléhavé věci spojila s vévodou z Gatesheadu.

Když se vrátil do aukční síně, byla už cena na jednom stu tisíc liber a pan Jamamoto to pořád nevzdával. Slade nyní nabídku zvyšoval po deseti tisících a celá věc jej začínala vážně znepokojovat.

Jen on sám přece ví, že pod křepelkami se skrývají miliony liber, tak proč ten Japonec pořád zvyšuje cenu? Neví náhodou něco i on? Ale to je přece vyloučeno, vždyť obraz přijel z Bury St. Edmunds. Pustil si snad profesor Carpenter pusu na špacír na Dálném východě? To je také vyloučeno. Že by se Jamamotovi ten obraz prostě líbil? Copak nemá žádný vkus? Myslí si snad, že magnáti z Tokia a Osaky se pohrnou do jeho galerií, aby si tenhle brak koupili za tolik peněz, že by na tom vydělal?

Něco tu nehraje, ale co? Jamamotovy nabídky nemůže odmítnout, ne před celou aukční síní. Když ale ví, co je pod křepelkami, nemůže ani odvolat Bertrama a nechat dílo uniknout do Japonska.

I ostatní účastníci aukce si uvědomili, že se děje něco velmi podivného. Nikdo z nich ještě nic podobného neviděl. Před nimi stojí otřesná mazanina, která by se za normálních okolností nemohla objevit jinde než ve venkovském bazaru, a tady dva zájemci vyhánějí její cenu do závratných výšin. Jedním je strejc s mrožím knírem a druhým zavilý samuraj. Všechny přítomné proto hned napadlo, že ti dva mají nějaké „interní informace“.

Věděli, že umělecký svět není žádná rajská zahrada a že vedle některých jeho triků by i korsický zabiják vypadal jako farář. Každý veterán v sále si pamatoval jednu zcela pravdivou historku. Dva obchodníci se zúčastnili nezábavného výprodeje v jednom sešlém starém zámku a jeden z nich spatřil na schodišti zátiší s mrtvým zajícem. Nebylo ani zařazeno do dražby. Měli však jakési tušení, a tak je koupili. A z mrtvého zajíce se vyklubal poslední známý obraz Rembrandtův. Jenže starý a ochrnutý Harmenszoon přece na smrtelné posteli nenamaloval tyhle hrůzostrašné křepelky? A tak se účastníci dívali a hledali na obraze skrytý talent, ale nenalézali. A nabídky stoupaly.

U dvou set tisíc liber nastal rozruch u dveří. Lidé se rozestoupili a dovnitř vklouzla impozantní postava vévody z Gatesheadu. Postavil se k zadní stěně jako kondor číhající na kus čerstvého masa.

U dvou set čtyřiceti tisíc začal Slade ztrácet sebekontrolu. Na čele se mu zaleskl pot, který se odrážel v záři světel. Hlas mu o několik oktáv stoupl. Něco mu říkalo, aby tuhle frašku zarazil, ale nemohl. Pečlivě přichystaný scénář se mu zcela vymkl z rukou.

Na čtvrt milionu se mu do levého oka vrátil tik. Starý Bertram viděl jen nekonečné mrkání, a tak dál zvyšoval cenu. Tou dobou už Slade chtěl, aby přestal, ale Bertram měl jasný příkaz: jedno mrknutí, zvyš nabídku.

„Máte protinabídku, pane,“ zaskřehotal na brejličky z Tokia. Nastala dlouhá přestávka. Slade se modlil, aby ten zlý sen konečně skončil. Pan Jamamoto však řekl jasným hlasem „hai“. Sladeovo levé oko se rozjelo jako sanitka k úrazu, a tak Bertram zvedl visačku.

Na třech stech tisíc Leigh-Travers něco zuřivě pošeptal vévodovi do ucha a kondor se začal cílevědomě přesunovat ke zřízenci Bertramovi. Ve ztichlé síni ulpívaly všechny oči na Japonci. Ten náhle vstal, položil visačku na sedadlo, zdvořile se uklonil Peregrinu Sladeovi a zamířil ke dveřím. Dav se před ním rozestupoval jako Rudé moře před Mojžíšem.

„Poprvé,“ pípnul Slade. „Podruhé.“

Udeřil kladívkem a v místnosti propukla vřava. Jako vždy, když skončí nesnesitelné napětí, chtěl každý něco říct svému sousedovi. Slade se trochu vzpamatoval, otřel si obočí, předal vedení aukce Leigh-Traversovi a sestoupil z pódia.

Bertram byl zproštěn povinností a zamířil do své komůrky, aby si uvařil dobrý šálek čaje.

Vévoda pokynul hlavou místopředsedovi a zasyčel:

„Za pět minut v mé kanceláři, prosím.“

„Peregrine,“ spustil, když se ocitli sami v předsedově apartmá. Už žádný „Perry“ ani „drahý příteli“. Dokonce ani náznak přívětivosti.

„Mohu se vás zeptat, co jste to sakra dole prováděl?“

„Řídil jsem aukci.“

„Nechte si ty drzosti, pane. Myslím tu hrůznou mazaninu se dvěma křepelkami, ten brak.“

„Na první pohled.“

„Koupil jste ji vy - pro Darcy. Proč?“

Slade vyndal z náprsní kapsy dvoustránkový dopis a zprávu od profesora Carpentera z Colbertova institutu.

„Doufám, že vysvětlení naleznete zde. Měl jsem obraz získat maximálně za pět tisíc. A byl bych jej za tu částku taky prodal, nebýt toho japonského magora.“

Vévoda z Gatesheadu si zprávu velmi pozorně přečetl ve slunečním světle u okna a výraz tváře se mu proměnil. Jeho předkové si vydobyli prominentní postavení vražděním a pleněním. Stejně jako Benny Evans nedokázal geny potlačit.

„No to je jiná písnička, drahý příteli, to je jiná. Kdo o tom ještě ví?“

„Nikdo. Dostal jsem tu zprávu v srpnu poštou domů a nechal jsem si ji pro sebe. Takže Stephen Carpenter, já a teď vy. Nikdo jiný. Čím méně, tím lépe, říkal jsem si.“

„A majitel?“

„Nějaký hloupý Skot. Abychom měli krytá záda, nabídl jsem mu padesát tisíc, ale ten blázen je odmítl. Mám kopii dopisu a na pásku nahrané jeho odmítnutí. Teď bych byl samozřejmě rád, kdyby to byl vzal. Ale nemohl jsem tušit, že se tu dnes dopoledne objeví ten bláznivý Japonec. Málem nám ho vyfoukl.“

Vévoda se na okamžik zamyslel. Na okně zabzučela moucha. V tom tichu ten zvuk zazněl jak řezání motorovou pilou.

„Cimabue,“ zamumlal. „Duccio. Dobrý bože, něco takového jsme tady neměli už celá léta. Sedm, osm milionů? Poslyšte, toho majitele okamžitě vyplaťte. Dávám vám svolení. Kdo chcete, aby to restauroval? Colbert?“

„To je moc velká organizace. Se spoustou lidí a lidé moc mluví. Raději bych vzal Edwarda Hargreavese. Patří k nejlepším na světě, pracuje sám a mlčí jak hrob.“

„Dobrý nápad. Zařiďte to. Pusťte se do toho a dejte mi vědět, až bude obraz hotov.“

Edward Hargreaves skutečně pracoval sám. Byl to zarputilý tajnůstkář se soukromým ateliérem v Hammersmithu. V restaurování poškozených či přemalovaných děl starých mistrů neměl konkurenci.

Přečetl si Carpenterovu zprávu a napadlo ho, že by mohl k profesorovi zajít na konzultaci. Jenže tento nejvýznamnější restaurátor v Colbertově institutu by snad ani nebyl člověk, kdyby se ho hluboce nedotklo, že tak fascinující honorář dostane někdo jiný. A tak se Hargreaves rozhodl mlčet. Ale znal papír s hlavičkou institutu i profesorův podpis, a tak může ze zprávy při své práci vycházet. Když místopředseda správní rady Darcy osobně dopravil skotské zátiší do jeho ateliéru. Hargreaves mu oznámil, že bude potřebovat dva týdny.

Umístil obraz na stojan v severním světle a dva dny na něj pouze hleděl. Silný nános viktoriánské olejomalby bude muset odstranit s maximální opatrnosti, aby nepoškodil mistrovské dílo pod ní. Třetího dne se pustil do práce.

Za dva týdny zavolal Peregrine Slade. Byl dychtivostí bez sebe.

„Nuže, milý Edwarde?“

„Je to hotové. To, co bylo pod zátiším, je teď celé venku.“

„A barvy? Jsou čerstvé jako v den, kdy byly naneseny?“

„To nepochybně,“ pravil hlas do telefonu. „Pošlu auto,“ navrhl Slade.

„Možná bych měl s obrazem přijet i já,“ řekl Hargreaves opatrně.

„To je skvělé,“ zajásal Slade. „Můj bentley u vás bude za půl hodiny.“

A zavolal vévodu z Gatesheadu.

„Skvělá práce,“ konstatoval předseda správní rady. „Strhneme slavnostně roušku. U mě přesně ve dvanáct nula nula.“

Sloužil kdysi v královské gardě a rád své věty podřízeným občas špikoval vojenskými výrazy.

Za pět minut dvanáct postavil zřízenec v předsedově kanceláři stojan a odešel. Přesně ve dvanáct vstoupil do místnosti Edward Hargreaves v doprovodu Peregrina Sladea a nesl desku s temperovou malbou zabalenou v jemné pokrývce. Postavil obraz na stojan.

Vévoda už měl otevřenou láhev Dóm Pérignon. Každému z hostů nabídl sklenku. Slade si ji vzal. Hargreaves prozatím odmítl.

„Nuže,“ zářil vévoda, „tak copak tam máme? Duccia?“

„No, tentokrát zrovna ne,“ řekl Hargreaves.

„Tak mě překvapte,“ pravil Slade. „Cimabuea?“

„Ne tak docela.“

„Už se nemohu dočkat,“ prohlásil vévoda. „No tak, sundejte tu deku!“

Hargreaves ji sundal. Malba vypadala skutečně přesně tak, jak ji popsal dopis, údajně poslaný z Colbertova institutu. Byla nádherně provedena přesně v raně renesančním stylu florentské a sienské školy.

V pozadí byla středověká krajina s mírnou pahorkatinou a starou zvonicí v povzdálí. V popředí stála jediná živá postava. Byl to oslík, či biblický osel, jenž opuštěně hleděl na pozorovatele.

K zemi mu bezvládně visel pohlavní úd, jako by mu ho někdo nedávno pečlivě vytáhl.

Mezi oslem a pozadím se pak skutečně rozprostíralo nehluboké údolí, jímž vedla uprostřed cesta. A po této cestě přijížděl malý, ale dokonale rozpoznatelný Mercedes-Benz.

Hargreaves úporně hleděl kamsi do neznáma. Slade si chvíli myslel, že na místě dostane infarkt: potom doufal, že ho dostane, a pak už se jen bál, že ho nedostane.

V nitru vévody z Gatesheadu se vzbouřil a vzápětí se snažil uklidnit pět set let starý šlechtický rod. Nakonec zvítězila ušlechtilost a vévoda vyšel beze slova z místnosti.

O hodinu později odešel z budovy i ctihodný Peregrine Slade, ale natrvalo.

EPILOG

Zbytek září byl plný událostí.

Při jednom z každodenních telefonických dotazů prodavač novin v Sudbury panu McFeeovi potvrdil, že na něj čeká druhý doporučený dopis. Trumpy si pro něj v převleku za Skota se zrzavými licousy dojel vlakem. Obálka obsahovala šek z Darcy na 265 000 liber šterlinků.

Za použití několika krásně vyvedených dokumentů z Juliina počítače si otevřel bankovní konto u Barclays Bank v St. Peter Port na ostrově Guemsey v Lamanšském průlivu, v jednom z posledních daňových rájů v Británii. Když byl šek proplacen a peníze byly připsány na účet, den se procházel na čerstvém vzduchu a pak založil další účet na jméno Trumpington Gore u Royal Bank of Canada v téže ulici. Potom zašel do Barclays a převedl celou částku z účtu Hamishe McFeea panu Goreovi. Zástupce ředitele v Barclays byl sice překvapen, jak rychle si Skot zřídil a zase zrušil konto, ale nic nenamítal.

Od Kanaďanů, jimž byly britské ostrovní daňové zákony lhostejné, si Trumpy odnesl dva šeky.

Jeden na částku 13 250 liber šterlinků patřil Colleymu Burnsideovi, který teď mohl spokojeně hloubat nad soumrakem svého života v moři značkového červeného vína.

Trumpy si také vybral 1750 liber v hotovosti, aby měl „na útratu“. Druhý šek na částku 150 000 liber byl pro Bennyho Evanse a Julii Dayovou. Zbývajících 100 000 liber mu Kanaďané s radostí uložili jako dlouhodobý vklad s vysokým úrokem, který měl Trumpingtonu Goreovi až do smrti vynášet zhruba tisíc liber měsíčně.

Benny a Julie se vzali a usadili se v Bennyho rodném Lancashiru. Benny si tam otevřel malou galerii a Julie se stala programátorkou na volné noze. Do roka si nechala odrůst peroxidové vlasy, sundala kovové ozdoby z obličeje a porodila chlapce - dvojčata.

Když se Trumpy vrátil domů z ostrova Guernsey, našel dopis od Eon Productions. Stálo v něm, že Pierce Brosnan, po jehož boku hrál drobnou roličku ve Zlatém oku, si přeje, aby Trumpy dostal v příští bondovce mnohem větší roli.

Někdo celou věc prozradil Charlesi Dawsonovi a ten se za pobavené pomoci profesora Carpentera postaral o největší umělecký skandál desetiletí.

Policie nepřestává pátrat po Hamishi McFeeovi a panu Jamamotovi, ale Scotland Yard si příliš velké naděje nedělá.

Marina prodala své paměti do News of the Worid. Lady Eleanor Sladeová se šla okamžitě a dlouze poradit s Fionou Shackletonovou, doyenkou londýnských rozvodových právníků. Dojednala rozvod, po kterém zbyly ctihodnému Peregrinovi jen manžetové knoflíčky.

Slade odjel z Londýna a podle posledních zpráv si pořídil bar pochybné pověsti na ostrově Antigua. A vévoda z Gatesheadu si dodnes musí v klubu platit pití sám.

ŠUMÍCÍ VÁNEK

***

PROLOG

Podle legendy nepřežil masakr jednotek pod velením generála Custera u Little Bighornu 25. června 1876 ani jediný běloch. To však není tak docela pravda - jeden muž naživu zůstal. Byl to zvěd z pomezí jménem Ben Craig a bylo mu čtyřiadvacet let.

A zde je jeho příběh.

Právě zvědův citlivý nos to ucítil jako první - slabý závan vůně ohně v prérijním větru.

Jel v čele na nejexponovanějším místě, asi dvacet metrů před ostatními deseti kavaleristy, kteří na západním břehu říčky Rosebud tvořili průzkumnou hlídku před hlavní vojenskou kolonou.

Zvěd se ani neobrátil, zdvihl pravou ruku a zastavil koně. Seržant a devět vojáků za ním udělalo totéž. Zvěd sklouzl z koně, pustil ho, ať se v klidu napase trávy, a odběhl k nízkému náspu mezi jezdci a říčkou. Tam padl na zem a doplazil se až k vrcholu vyvýšeniny, kde z úkrytu v dlouhé trávě vyhlédl přes okraj.

Tábořili mezi horským hřebenem a břehem říčky. Byl to nevelký tábor o ne více než pěti obydlích, snad pro jedinou rozvětvenou rodinu. Vigvamy naznačovaly, že jde o Severní Sajeny. Zvěd je znal dobře. Siouxské vigvamy byly vysoké a úzké, zatímco Sajeni je stavěli nižší a dole u základny širší. Stěny zdobily piktogramy znázorňující lovecká vítězství, které byly také typické pro Sajeny.

Zvěd odhadoval, že v táboře žije dvacet až pětadvacet lidí, ale polovina mužů byla právě na lovu. To poznal podle poníků, jichž se vedle obydlí páslo jen sedm. K přestěhování takového tábora, i s muži na koních a ženami a dětmi, složenými stany a dalšími zavazadly na závěsných nosítkách, by jich bylo třeba nejméně dvacet.

Uslyšel, jak se k němu po břehu plíží seržant, a mávl na něj, aby zůstal u země. Pak se vedle něj objevil modrý rukáv uniformy se třemi prýmky.

„Co vidíte?“ ozval se chraplavý šepot.

Bylo devět hodin ráno a slunce už pěkně pražilo. Měli za sebou tři hodiny jízdy. Generál Custer rád rušil tábor brzy. Zvěd však už nyní cítil z dechu muže vedle sebe whisky. Byla nevalné kvality, z pomezí, a čpěla podřadně a silněji než voňavka planými švestkami, višněmi a přemírou popínavých šípkových růží, kterých zde na březích rostlo tolik, že se podle nich jmenovala i říčka Rosebud, Růžové poupě.

„Pět sajenských vigvamů. V táboře jsou jen ženy a děti. Válečníci loví za řekou.“

Seržant Braddock se neptal, jak to zvěd ví. Vzal jen na vědomí, že tomu tak je. Odchrchlal si, vyplivl proud tabákových slin a zašklebil se žlutými zuby. Zvěd sklouzl z břehu a vztyčil se.

„Nechme je být. Tyhle nehledáme.“

Jenže Braddock strávil v prérii se Sedmou kavalerií už tři roky a za tu dobu si užil zoufale málo legrace. Dlouhá a nudná zima ve Fort Lincoln mu přinesla jen nemanželského syna s pradlenou a příležitostnou prostitutkou. Do prérie však přece přišel zabíjet indiány, a tak si to potěšení nehodlal odepřít.

Vraždění trvalo jen pět minut. Deset jezdců přijelo od horského hřebene poklusem a pak přešlo do trysku. Zvěd s odporem přihlížel z vrcholu hřebene.

Jeden z vojáků, čerstvý nováček, byl tak špatný jezdec, že spadl z koně. Krvavou lázeň provedli ostatní. Šavle nechali kavaleristé ve Fort Lincoln, a tak použili kolty a nové springfieldky 73.

Když indiánské squaw, které v táboře pečovaly o oheň a kotle na vaření, zaslechly dusot kopyt, snažily se rychle sehnat děti a pak se rozběhly k řece. Pozdě. Jezdci se mezi nimi ocitli ještě dřív, než k řece stačily doběhnout. Potom se otočili a vzali novým útokem vigvamy, kde stříleli na vše, co se hýbalo. Když bylo po všem a všichni starci, ženy a děti byli mrtví, sesedli z koní a vyrabovali stany. Hledali jakoukoli zajímavou maličkost, kterou by si odnesli domů. Z vigvamů se ještě ozvalo několik ran z revolverů, když vojáci objevili pár živých dětí.

Zvěd od hřebene klusem překonal asi čtyři sta metrů do tábora, aby zjistil rozsah vraždění. Zdálo se, že při pročesávání stanů nezůstal naživu nikdo. Jeden z vojáků, dosud chlapec, pro kterého byly podobné zážitky novinkou, zrovna zvracel suchary a fazole od snídaně a vykláněl se při tom ze sedla, aby se nepotřísnil. Seržant Braddock vítězně zářil. Vybojoval si svou vítěznou bitvu. Objevil válečnou čelenku z peří a připevnil si ji k sedlu vedle polní láhve, v níž měl mít jen pramenitou vodu.

Zvěd napočítal čtrnáct mrtvých, rozhozených jako rozbité panenky tam, kde upadli na zem. Zavrtěl hlavou, když mu jeden z vojáků nabídl trofej, a odklusal kolem stanů na břeh říčky, aby svému koni dopřál malý doušek vody.

Ležela napůl skrytá v rákosí a z obnažené nohy jí prýštila čerstvá krev z rány, kde ji na stehně v běhu zasáhla kulka. Kdyby byl jen o trochu rychlejší, byl by odvrátil hlavu a odjel zpět k hořícím vigvamům. Ale Braddock, jenž ho sledoval, zachytil směr jeho pohledu a přijel k němu.

„Co jste objevil, chlapče? A podívejme, další havěť, a ještě naživu!“

Odepnul si kolt a zamířil. Děvče otočilo hlavu a zahledělo se na ně prázdným a šokovaným pohledem. Zvěd natáhl ruku, popadl Ira za zápěstí a obrátil mu ústí pistole k nebi. Braddockovi potemněl hrubý obličej, zrudlý od whisky, hněvem.

„Nechte jí žít, třeba něco ví,“ řekl zvěd. To byla jediná možnost. Braddock se zarazil, zamyslel a přikývl.

„Dobrý nápad, chlapče. Odvezeme ji jako dárek generálovi.“

Zastrčil pistoli a vrátil se ke svým mužům. Zvěd seskočil z koně a šel do rákosí ošetřit děvče. Naštěstí to byl čistý průstřel. Střela prošla běžící dívce zblízka stehnem. Z jedné strany do něj vnikla a druhou vyletěla ven. Oba otvory byly malé a kulaté. Zvěd namočil kapesník v čisté vodě z říčky a pevně jí ho zavázal, aby zastavil krvácení.

Když s tím byl hotov, podíval se na ni. Hleděla na něj. Na ramena jí spadala záplava havraních vlasů a oči měla velké a tmavé, zastřené bolestí a strachem. Ne všechny indiánské squaw připadaly bělochům hezké, ale ze všech kmenů byly nejhezčí Sajenky. Dívka v rákosí, asi šestnáctiletá, vynikala ohromující a nadpozemskou krásou. Zvědovi bylo čtyřiadvacet, byl vychován podle Bible a nikdy nepoznal ženu ve starozákonním smyslu. Ucítil, jak se mu rozbušilo srdce, a musel odvrátit pohled. Přehodil si dívku přes rameno a vydal se zpět do vypleněného tábora.

„Posadte ji na poníka!“ vykřikl seržant. Opět si přihnul z kovového pohárku. Zvěd zavrtěl hlavou.

„Na nosítka,“ pravil, „jinak umře.“

U doutnajícího popela vedle vigvamů leželo několik vlečných nosítek. Sestávala ze dvou dlouhých pružných borovicových tyčí, jež se za zády poníka křížily a na konci byly doširoka rozevřené. Mezi nimi byla napjatá kůže z bizona, na které se vozil náklad. Tato nosítka umožňovala pozoruhodně pohodlný způsob cestováni, pro raněného mnohem jednodušší než bělošský vůz, který divoce poskakoval na každém výmolu.

Zvěd chytil jednoho ze zaběhlých poníků. Zbývali jen dva; pět jich uteklo. Zvíře se stavělo na zadní a plašilo se, když je vzal za uzdu z provazu. Zachytilo pach bělochů, který strakaté poníky přiváděl málem k šílenství. Totéž však platilo i opačně - koně americké kavalerie se zase div nezbláznili, když ucítili tělesný pach prérijních indiánů.

Zvěd jemně dýchal zvířeti do nozder, dokud se neuklidnilo a nevzalo jej na milost. O deset minut později už byla vlečná nosítka na svém místě a zraněné děvče spočívalo zabalené v pokrývce na bizoní kůži. Hlídka se vydala zpět po stezce za Custerem a hlavním oddílem Sedmé kavalerie. Bylo 24. června léta Páně 1876.

Samotné vojenské tažení přes prérie v jižní Montaně onoho léta mělo původ v době před několika lety. V posvátných Černých horách v Jižní Dakotě bylo konečně objeveno zlato a do kraje se nahrnuli zlatokopové. Jenže Černé hory už byly tou dobou na věčné časy přiděleny Siouxům. Tato zjevná zrada prérijní indiány rozhněvala, a tak začali na zlatokopy a kolony vozů útočit.

Běloši na jejich násilnosti reagovali vztekle; jejich hněv ještě víc podněcovaly historky o ohavném barbarství indiánů, jež byly často smyšlené nebo nadsazené, a tak se nakonec několik skupin bělochů obrátilo až do Washingtonu. Vláda pak bez skrupulí zrušila smlouvu z Laramie a prérijní indiány vykázala do mnoha chudých rezervací, které byly pouhým zlomkem původních slavnostních slibů. Tyto rezervace byly na území Severní a Jižní Dakoty.

Washington však také schválil vytvoření takzvaných nepostoupených území. To byla tradiční loviště Siouxů, dosud plná bizonů a vysoké zvěře. Tento celek měl východní hranici podél svislé linie tvořené západním obvodem Severní a Jižní Dakoty. Jeho západní hranici pak představovala pomyslná severojižní linie o dvě stě padesát kilometrů dál na západ, kterou indiáni nikdy neviděli a ani si ji neuměli představit. Na severu byla nepostoupená území ohraničena řekou Yellowstone, jež protéká zemí zvanou Montana a pak pokračuje dál do obou Dakot; na jihu pak hranici tvořila řeka North Platte ve Wyomingu. Zde měli indiáni zprvu povoleno lovit. Avšak postup bílého muže směrem na západ se nezastavil.

V roce 1875 začali Siouxové utíkat z dakotských rezervací do lovišť na nepostoupených územích. Ještě v témže roce jim dal Úřad pro indiánské záležitosti ultimátum - do prvního ledna se musejí vrátit do rezervací.

Siouxové a jejich spojenci proti ultimátu neprotestovali; jednoduše je ignorovali. Většina z nich se o něm ani nedozvěděla. Lovili dál a svůj obvyklý zdroj potravy - vydatné bizony a jemné maso jelenů a antilop - hledali dál, i když zima ustoupila jaru. Brzy zjara předal Úřad pro indiánské záležitosti celou věc armádě. Jejím úkolem bylo indiány najit, shromáždit a dovést zpět do rezervací v Dakotách.

Armáda nevěděla dvě věci: kolik indiánů ve skutečnosti mimo rezervace pobývá a kde přesně. Pokud šlo o první otázku, vojákům prostě zalhali. Rezervace řídili zmocněnci, samí běloši a mnozí navíc pěkní darebáci.

Zmocněnci z Washingtonu dostávali příděly dobytka, obilí, mouky, pokrývek a peněz, které měli rozdělovat mezi své pověřence. Mnozí z nich indiány zle šidili, což mělo za následek i hladomor žen a dětí. Proto se indiáni nakonec rozhodli vrátit se na loviště.

Zmocněnci měli ještě jeden důvod k lhaní. Když tvrdili, že v rezervacích pobývá sto procent těch, kdo v nich měli být, dostávali stoprocentní příděly. Pokud kleslo procento přítomných indiánů, klesly i příděly a s nimi osobní zisk zmocněnců. A tak na jaře 1876 zmocněnci armádě tvrdili, že v rezervacích chybí jen hrstka válečníků. Lhali. Postrádali jich tisíce; všichni odešli přes hranice na západ, aby lovili na nepostoupených územích.

Kde přesně se nalézají, šlo zjistit jen jediným způsobem. Bylo třeba vyslat vojáky do jižní Montany, aby je našli. A tak vznikl plán vypravit tři kolony, skládající se z pěchoty i jízdy.

Z Fort Lincoln v Severní Dakotě se měl na západ podél řeky Yellowstone, tedy podél severní hranice lovišť, vydat generál Alfred Terry. Z Fort Shaw v Montaně měl zase generál John Gibbon vyrazit na jih k Fort Ellis, tam zabočit na východ, pustit se podél Yellowstonu a nakonec se sejít s Terryho kolonou, která přijde z druhé strany.

Z Fort Fetterman, daleko v jižním Wyomingu, měl vyjít generál George Crook, jenž měl překročit řeky Crazy Woman Creek a Tongue a pak zamířit do údolí Big Horn. Tam se měl setkat s druhými dvěma kolonami. Někde v tomto prostoru snad jedna z kolon narazí na hlavní skupinu Siouxů, doufala armáda. A tak v březnu všichni vyrazili.

Počátkem června se setkali Gibbon a Terry v místě, kde se řeka Tongue tekoucí na sever vlévá do Yellowstonu. Za celou dobu nespatřili jedinou indiánskou čelenku. Věděli jen, že prérijní indiáni jsou kdesi jižně od nich. Gibbon a Terry se dohodli, že Terry bude pokračovat dál na západ, a Gibbon, jenž se s ním nyní spojil, půjde po svých stopách zpět. To také udělali.

Dne 20. června došla celá kombinovaná kolona až k místu, kde se do Yelowstonu vlévá Rosebud. Zde bylo rozhodnuto, že pokud by někde u této říčky byli indiáni, oddělí se Sedmá kavalerie, jež Terryho doprovází už z Fort Lincoln, a zamíří vzhůru proti proudu Rosebudu k jeho pramenům. Třeba potkají indiány a možná i generála Crooka.

Nikdo netušil, že už sedmnáctého Crook narazil na velké množství Siouxů a Sajenů a dostal na frak. Obrátil se, vydal se na jih, a dokonce klidně i lovil. Nevyslal na sever žádné jezdce, aby varoval ostatní, a ti proto nevěděli, že jim z jihu nikdo na pomoc nepřijde. Byli sami.

Čtvrtého dne ostrého pochodu údolím Rosebudu se jedna z předsunutých hlídek vrátila se zprávou o vítězství nad nevelkou sajenskou vesnicí a s jednou zajatkyní.

Generál George Armstrong Custer, který jel hrdě v čele své kavalerie, měl naspěch. Nechtěl celou jednotku zastavovat kvůli jedinému zajatci. Vzal proto s přikývnutím na vědomí hlášení seržanta Braddocka a nařídil mu, aby se hlásil veliteli své vlastní roty. Případné informace indiánské squaw, pokud vůbec nějaké podá, mohou počkat, až večer rozbijí tábor.

Sajenská dívka tedy zůstala až do večera na vlečných nosítkách. Zvěd zajel s poníkem až do zadní části kolony a uvázal ho za uzdu k jednomu z vozů se zavazadly. Poník i s nosítky klusal za vozem. Jelikož teď nebylo zapotřebí žádného průzkumu, zůstal zvěd nablízku. Za tu nedlouhou dobu, kterou u Sedmé kavalerie pobyl, už dospěl k názoru, že se mu nelíbí, co dělá, a že nemá rád ani velitele vlastní roty, ani seržanta; a slavného generála Custera považoval za nafoukaného pitomce. Neměl dostatečnou slovní zásobu, aby to uměl vyjádřit těmito slovy, a stejně si své názory nechával pro sebe. Jmenoval se Ben Craig.

Jeho otec John Knox Craig se do Ameriky přistěhoval ze Skotska, kde ho z malé farmy vypudil hamižný statkář. Tento statečný muž emigroval do Spojených států počátkem čtyřicátých let devatenáctého století. Kdesi na východním pobřeží se pak seznámil a oženil s děvčetem ze skotské presbyteriánské rodiny, z jaké pocházel i on, a jelikož ve městech nenacházel dost pracovních příležitostí, zamířil na západ na pomezí. V roce 1850 došel až do jižní Montany a rozhodl se zkusit štěstí rýžováním zlata v neobydlené divočině na úpatí pohoří Pryor.

Byl tehdy jedním z prvních. Život v dřevěném srubu u říčky na kraji lesa byl drsný a těžký a zimy kruté. Jen léta byla idylická, lesy byly plné zvěře a řeky pstruhů a prérie kvetla jako koberec z lučního kvítí. V roce 1852 porodila Jenny Craigová svého prvního a jediného syna a o dva roky později holčičku, která však ještě jako malá zemřela.

Benu Craigovi, jenž vyrostl v lese na pomezí, bylo deset, když mu oba rodiče zabila skupina Vraních indiánů na válečné stezce. Dva dny nato objevil hladového chlapce, truchlícího uprostřed popela spáleného srubu, stopař jménem Donaidson. Společně pak pohřbili Johna a Jenny Craigovy pod dva kříže na břehu říčky. Nikdy se nezjistilo, zda Craig starší vůbec nashromáždil nějaký zlatý prach, neboť i kdyby jej Vraní indiáni byli našli, byli by žlutý prášek rozprášili v domnění, že jde o písek.

Donaidson byl už v letech; lovil vlky, bobry, medvědy a lišky a jednou do roka odvážel kožešiny do nejbližší obchodní stanice. Starému mládenci bylo sirotka líto, a tak si chlapce nechal a vychoval jej jako vlastního syna.

Když byla naživu matka, Ben měl přístup k jediné knize - Bibli, odkud mu předčítala dlouhé pasáže. Třebaže neuměl pořádně číst ani psát, utkvěly mu v hlavě části z toho, čemu matka říkala Dobrá kniha. Otec mu ukázal, jak se rýžuje zlato, ale teprve Donaidson jej naučil, jak se chovat v divočině, jak poznat jednotlivé ptáky podle hlasu, jak sledovat zvíře podle stop a jak jezdit na koni a střílet.

Stopař ho také seznámil se Sajeny, kteří jako on lovili a s nimiž Donaidson vyměňoval zboží z obchodní stanice. Sajeni naučili Bena svým zvykům i jazyku.

Dva roky před vojenským tažením v létě 1876 si starce vzala táž divočina, ve které prožil celý život. Netrefil starého medvěda baribala a rozběsněné zvíře jej rozsápalo. Ben svého adoptivního otce pohřbil v lese nedaleko srubu, vzal si, co potřeboval, a zbytek podpálil.

Starý Donaidson vždycky říkal: „Až tu nebudu, chlapče, vezmi si co potřebuješ. Všechno to bude tvoje.“ A tak si Ben dal do pouzdra zdobeného sajenskými vzory dlouhý lovecký nůž ostrý jako břitva a pušku značky Sharps z roku 1852; vzal si dva koně, sedla, pokrývky a něco sušeného masa a sucharů na cestu. Víc nepotřeboval. Potom sjel z hor do prérie a vydal se na sever do Fort Ellis.

Tam se nechal zaměstnat jako lovec, stopař a krotitel koní. V dubnu 1876 pak kolem projížděl generál Gibbon, jenž potřeboval zvědy obeznámené s územím jižně od řeky Yellowstone. Finanční nabídka byla slušná, a tak Ben Craig podepsal smlouvu.

Byl s nimi, když došli k ústí řeky Tongue a setkali se s generálem Terrym; a pak se vracel se spojenou kolonou, dokud se opět neocitli u ústí Rosebudu. Zde dostala Sedmá kavalerie pod velením Custera rozkaz, aby se vydala na jih proti proudu říčky, a generál potřeboval každého, kdo uměl sajensky.

Custer už měl dva zvědy, kteří mluvili siouxsky. Jedním byl jediný černoch v Sedmé kavalerii jménem Isaiah Dorman, který u Siouxů kdysi žil. Druhým byl vrchní zvěd Mitch Bouyer, míšenec s francouzskou a siouxskou krví. Sajeni byli sice vždycky považováni za přímé bratrance a tradiční spojence Siouxů, ale jejich jazyky se lišily. Craig zvedl ruku a dostal od generála Gibbona rozkaz připojit se k Sedmé kavalerii.

Gibbon Custerovi rovněž nabídl tři jízdní roty pod velením majora Brisbina, ale generál nabídku odmítl. Terry mu chtěl zase půjčit kulomety značky Gatling, ale ani ty Custer nechtěl. Když se pustili proti proudu Rosebudu, sestávala Sedmá kavalerie z dvanácti rot nebo čet, šesti bělošských zvědů, více než třiceti zvědů z řad Vraních indiánů, z kolony vozů a tří civilistů; celkem z 675 mužů. Byli mezi nimi i podkován, kováři a mezkaři.

Custer Terrymu přenechal svou plukovní kapelu, takže mu při jeho posledním útoku neměl kdo zahrát jeho oblíbený pochod „Garryowen“.

Když pochodovali podél řeky a po stranách vozů polní kuchyně jim řinčely konvice, hrnce, kotlíky a sběračky, Craig přemýšlel, jakou tlupu indiánů chce vlastně Custer překvapit. Bylo mu jasné, že při tom rámusu a oblacích prachu, který víří tři tisíce koňských kopyt, jsou vidět a slyšet na několik mil daleko.

Craig strávil mezi Tonguem a Rosebudem dva týdny. Celou dobu sledoval slavnou Sedmou kavalerii a jejího zidealizovaného velitele, a čím víc toho viděl, tím víc jej opouštěla odvaha. Doufal, že nenarazí na žádnou větší skupinu bojovně naladěných Siouxů a Sajenů, nicméně se obával, že k tomu dojde.

Kolona jela celý den podél Rosebudu na jih, ale další indiány již nespatřila. Přesto se však několikrát, když vítr zavanul z prérie západním směrem, začali plašit, ba dokonce panikařit koně, a Craig si byl jist, že v tom větru něco ucítili. Spálené vigvamy nemohly unikat pozornosti příliš dlouho a oblaka prachu zvířeného kolonou byla nad prérií vidět ze vzdálenosti několika mil. Moment překvapení se nekonal.

Těsně po čtvrté hodině odpoledne dal generál Custer rozkaz zastavit a rozbít tábor. Slunce začalo klesat k vzdáleným a neviditelným Skalnatým horám. Zanedlouho již stály stany pro důstojníky. Custer a jeho nejbližší spolupracovníci používali stan polního lazaretu, který byl největší a nejprostornější. Muži rozložili skládací táborové židle a stoly, napojili v říčce koně a zapálili ohně.

Sajenská dívka ležela tiše na vlečných nosítkách a hleděla na stmívající se nebe. Byla odhodlána zemřít. Craig naplnil v řece polní láhev čerstvou vodou a nabídl jí doušek. Podívala se na něj velikýma tmavýma očima.

„Napij se,“ řekl jí sajensky. Nepohnula se, a tak jí nalil trochu chladné tekutiny do úst. Rty se jí rozevřely a dívka polkla. Craig nechal nádobu vedle ní.

Když se ještě víc setmělo, přijel do tábora jezdec z roty B a hledal Craiga.

Našel ho a odjel zpátky s hlášením. Deset minut nato přijel kapitán Acton. Doprovázel jej seržant Braddock, desátník a dva vojáci. Sesedli z koní a obstoupili nosítka.

Všichni pohraniční zvědové přiřazení k Sedmé kavalerii, tedy šest bělochů, skupinka Vraních indiánů a asi třicet Arikarů, jimž se říkalo Jespáci, tvořili spřízněnou skupinu. Všichni znali pomezí i tamější způsob života.

Každý večer před usnutím si spolu obvykle povídali u ohně. Mluvili o důstojnících v čele s generálem Custerem i o velitelích rot. Craiga překvapilo, jak je generál mezi svými muži nepopulární. Jeho mladší bratr Tom Custer, jenž velel rotě C, byl mnohem oblíbenější, ale nejvíc ze všech vojáci nenáviděli kapitána Actona. Craig tuto antipatii sdílel. Acton byl vojákem z povolání. K armádě se dal po občanské válce před deseti lety a do hodnosti kapitána to dotáhl právě v Sedmé kavalerii ve stínu Custera, potomka zámožné rodiny z Východu. Byl hubený a měl ostře řezané rysy a krutá ústa.

„Tak, seržante,“ řekl Acton, „je to váš zajatec. Podívejme se, co všechno ví.“

„Vy umíte hatmatilku těch divochů?“ zeptal se Craiga. Zvěd přikývl. „Chci vědět, co je ta holka zač, ke které skupině patří a kde je hlavní oddíl Siouxů. Dělejte!“

Craig se naklonil nad dívku na bizoní kůži. Promluvil na ni sajensky a hovořil s ní jak slovy, tak četnými gesty, neboť dialekty prérijních indiánů měly omezený slovník a k přesnému vyjádření byly třeba i posunky.

„Řekni mi, jak se jmenuješ, děvče. Nikdo ti neublíží.“

„Jmenuji se Vítr, jenž tiše mluví,“ řekla. Kavaleristé stáli okolo a poslouchali. Nerozuměli sice ani slovo, ale chápali pohyby její hlavy. Craig se konečně napřímil.

„Kapitáne, jmenuje se Šumící vánek. Pochází z kmene Severních Sajenů. Patří k Vysokému losoví. Jemu patřily vigvamy, které seržant dnes dopoledne zničil. Vesnice čítala deset mužů, včetně jejího otce, ale všichni byli na lovu jelenů a antilop východně od Rosebudu.“

„A kde je hlavní oddíl Siouxů?“

„Říká, že žádné Siouxe neviděla. Její rodina přišla z jihu od řeky Tongue. Byli s nimi ještě další Sajeni, ale před týdnem se oddělili. Rodina Vysokého losa raději lovila sama.“

Kapitán Acton pohlédl na dívčino ovázané stehno, pak se naklonil a drsně jí je sevřel. Děvče syklo, ale nevykřiklo.

„Možná potřebuje trochu pobídnout,“ prohlásil Acton. Seržant se zašklebil. Craig se natáhl, uchopil kapitána za zápěstí a ruku mu odtáhl.

„To není k ničemu, kapitáne,“ pravil. „Pověděla mi všechno, co ví. Když Siouxové nemohou být na severu, odkud jsme přišli, a nemohou být na jihu ani na východě, pak musejí být na západě. Takhle to můžete říct generálovi.“

Kapitán Acton odtáhl překážející ruku ze svého zápěstí, jako by byla nakažená nějakou nemocí. Napřímil se, vytáhl stříbrné hodinky se sklápěcím víčkem a pohlédl na ně.

„Je čas k večeři v generálově stanu,“ prohlásil. „Musím jít.“ O zajatkyni očividně ztratil zájem. „Seržante, až bude úplná tma, odvezte ji do prérie a skoncujte s ní.“

„Řekl někdo, že si s ní předtím nemůžeme trochu zašpásovat, kapitáne?“ zeptal se seržant Braddock. Ostatní muži se souhlasně zasmáli. Kapitán Acton nasedl na koně.

„Abych řekl pravdu, je mi úplně jedno, co uděláte, seržante.“

A trhl uzdou směrem ke stanu generála Custera na kraji tábora. Na koně nasedli i ostatní. Seržant Braddock se s potměšilým pohledem naklonil ke Craigovi.

„Dobře ji hlídejte, chlapče, my se vrátíme.“ Craig zašel k nejbližšímu vozu polní kuchyně, vzal si talíř soleného vepřového, suchar a fazole, našel si krabici se střelivem, posadil se na ni a najedl se. Myslel při tom na matku, která mu před patnácti lety v mdlém světle lojové svíce předčítala z Bible. Myslel na otce, jenž trpělivě rýžoval hodinu za hodinou zlato a hledal v říčkách stékajících z pohoří Pryor prchavý žlutý kov. A myslel na starého Donaidsona, který na něj jen jednou v životě vzal pásek, a to když se zachoval krutě k polapenému zvířeti.

Krátce před osmou, když se na tábor snesla temnota, Craig vstal, vrátil jídelní misku a lžíci do vozu polní jídelny a šel zpátky k nosítkám. Děvčeti nic neřekl. Jen odpojil obě tyče od strakatého poníka a položil nosítka na zem.

Zvedl dívku ze země, bez větší námahy ji vyzdvihl na strakáče a podal jí uzdu. Pak ukázal na otevřenou prérii.

„Jeď!“ řekl. Dvě vteřiny se na něj dívala. Craig plácl poníka přes zadek. Okamžik nato už byl pryč - statné, silné a neokované zvíře, které umělo najít cestu obrovskou otevřenou prérii a dojít domů za pachem svých příbuzných. O padesát metrů dál zvědavě přihlíželo několik jespáckých zvědů.

Přišli si pro něj celí rozzlobení v devět. Dva vojáci ho drželi a seržant Braddock ho mlátil. Když se zhroutil, odvlekli ho přes celý tábor až ke stolku před stanem, kde ve světle několika petrolejových lamp seděl generál Custer, obklopen skupinou důstojníků.

George Armstrong Custer byl vždycky poněkud záhadný. Je však jasné, že se v něm svářily dvě stránky - dobrá a špatná, světlo a tma.

Ve své světlé náladě uměl být veselý a rozesmátý a liboval si v klukovských kanadských žertících a příjemné společnosti. Oplýval nekonečnou energií a obrovskou osobní vitalitou a věčně se pouštěl do nějakých nových projektů, třeba chytal divoká zvířata v prérii, která pak posílal do zoologických zahrad na Východě, anebo se učil vycpávat živočichy. Navzdory mnohaleté nepřítomnosti doma byl neochvějně věrný své ženě Elizabeth, kterou bezmezně miloval.

Po mladických zkušenostech s alkoholem byl abstinent a odmítal si dát i pouhou sklenku vína k večeři. Nikdy neklel a vyžadoval, aby se v jeho přítomnosti nemluvilo hrubě.

Za občanské války před čtrnácti lety prokázal tak bezmeznou odvahu a takový nedostatek strachu, že rychle povýšil z poručíka na generálmajora, ale pak souhlasil s nižší hodností podplukovníka, jen aby mohl zůstat v menší poválečné armádě. Jezdil v čele svých mužů do ničivé palby, a přece ho nikdy nezasáhla žádná kulka. Pro mnoho civilistů byl hrdinou, avšak jeho vlastní muži mu s výjimkou nejbližších spolupracovníků nevěřili a neměli ho rádi.To proto, že uměl být i pomstychtivý a krutý k těm, kdo ho urazili. Třebaže sám zůstal nezraněn, ztratil za války víc mužů - ať už padli, nebo byli raněni - než kterýkoli jiný velitel kavalerie. To se přisuzovalo jeho až téměř zběsilé unáhlenosti. Vojáci obvykle nepřilnou k veliteli, který je odhodlán hnát je na smrt.

Za války v prérii často nařizoval vojáky bičovat a měl na kontě víc dezercí než všichni ostatní velitelé na Západě. Sedmou kavalerii bez ustání decimovaly noční útěky zběhů neboli ptáčků, jak se jim říkalo. Jednotka proto musela mít neustálý přísun nováčků, ale Custer se nestaral o jejich výcvik, který by z nich udělal schopné a disciplinované kavaleristy. Navzdory tomu, že Sedmá kavalerie strávila dlouhý podzim a zimu ve Fort Lincoln, byla v červnu 1876 v žalostném stavu.

Custer se vyznačoval obludnou ješitností a ctižádostí, které šly tak daleko, že se při sebemenší příležitosti neváhal podbízet, aby ho oslavovali i v novinách. Patřilo k tomu i to, jak se choval: nosil světlehnědý semišový oblek a dlouhé vlnité kaštanové vlasy, ale také s sebou vozil novináře Marka Kellogga, jenž Sedmou kavalerii doprovázel do války i nyní.

Jako velící generál měl však dvě vady, které ho stejně jako většinu jeho mužů měly v příštích hodinách stát život. Jednou bylo soustavné podceňování nepřítele. Měl pověst slavného indiánobijce a sám jí věřil. Ve skutečnosti před osmi lety vyvraždil jednu spící sajenskou vesnici náčelníka Černého kotle u kansaské řeky Washita; obklíčil v noci spící indiány a za rozbřesku většinu z nich pozabíjel - muže, ženy i děti. Sajeni předtím s bělochy zrovna podepsali novou mírovou smlouvu, a tak se domnívali, že jsou v bezpečí.

V uplynulých letech se zúčastnil čtyř menších šarvátek s válčícími stranami. Celkové ztráty však sotva překročily tucet mrtvých. Oproti hrůzostrašným seznamům padlých v občanské válce stály tyto potyčky s místními indiány sotva za zmínku. Čtenáři na Východě však prahli po hrdinech a pomalovaný divoch z pomezí pro ně ztělesňoval démonického padoucha. K této pověsti a Custerově hrdinskému postavení přispěly i senzační novinové zprávy a jeho vlastní kniha s názvem „Můj život v prérii“.

Jeho druhou vadou bylo, že nikoho nikdy neposlechl. Měl s sebou sice na cestě podél Rosebudu několik velmi zkušených zvědů, ale nedbal ani na jedno z jejich četných varování. Takový byl muž, před něhož přivlekli večer 24. června Bena Craiga.

Seržant Braddock generálovi vysvětlil, co se stalo, a že na to existují i svědci. Custer, obklopen šesti svými důstojníky, si muže prohlédl. Viděl mladíka o dvanáct let mladšího, než byl sám, skoro sto osmdesát centimetrů vysokého a oděného v jelenicové kůži, s vlnitými hnědými vlasy a živýma modrýma očima. Byl to očividně běloch a ne míšenec jako někteří jiní zvědové, ale přesto měl na nohou vysoké měkké kožené boty místo tuhých kavaleristických a ve spleteném copu na zátylku orlí pero s bílou špičkou.

„To je velmi vážný přestupek,“ řekl Custer, když seržant domluvil. „Je to pravda?“

„Ano, pane generále.“

„Proč jste to udělal?“

Craig vylíčil, co mu děvče předtím řeklo a jaké byly plány mužstva na večer. Custerovi nesouhlasně ztvrdly rysy.

„Takové věci pod svým velením trpět nebudu, a to ani v případě indiánské squaw. Je to pravda, seržante?“

Vtom zasáhl kapitán Acton, jenž seděl za Custerem. Mluvil úlisně a přesvědčivě. Výslech vedl on sám osobně. Odehrával se výhradně slovně a prostřednictvím tlumočníka. Nikdo děvčeti ani v nejmenším neublížil. Jeho poslední rozkaz zněl, aby dívka byla v noci dobře hlídána a nikdo se jí ani nedotkl, protože ráno o jejím osudu rozhodne generál.

„Domnívám se, že seržant moje slova potvrdí.“ uzavřel.

„Ano, pane, tak to přesně bylo,“ řekl Braddock.

„Vina byla prokázána,“ prohlásil Custer. „Zavřete jej, dokud neproběhne vojenský soud. Pošlete pro poddůstojníka vojenské policie. Craigu, tím, že jste zajatkyni pustil na svobodu, jste jí umožnil varovat hlavní skupinu nepřátel. To je velezrada a za tu vám hrozí trest smrti oběšením.“

„Nejela na západ,“ řekl Craig. „Odjela na východ, aby našla příbuzné, pokud jí nějací zbyli.“

„I tak může varovat nepřátele a prozradit, kde jsme.“ vyštěkl Custer.

„Oni vědí, kde jsme, pane generále.“

„Jak to víte?“

„Sledují vás celý den.“

Nastalo deset vteřin ohromeného ticha. Pak přišel poddůstojník vojenské policie, veliký a bezelstný veterán jménem Lewis.

„Převezměte tohoto muže, seržante. Přísný dozor. Zítra za úsvitu proběhne rychlý polní soud. Rozsudek bude vykonán okamžitě. To je vše.“

„Zítra je den Páně,“ poznamenal Craig. Custer se zamyslel.

„Máte pravdu. V neděli se věšet nebude. Takže v pondělí.“

Kousek dál si o celém výslechu dělal poznámky plukovní adjutant, kanadský kapitán William Cooke. Později si je schová do sedlové brašny.

V tom okamžiku přijel ke stanu jeden ze zvědů. Bob Jackson. S ním byli čtyři Jespáci a jeden zvěd z Vraních indiánů. Vyjeli na průzkum, když zapadalo slunce, a vraceli se pozdě. Jackson byl napůl běloch a napůl pieganský Černonožec. Jeho hlášení zvedlo vzrušeného Custe-ra ze židle.

Těsně před západem slunce objevili Jacksonovi indiánští zvědové stopy po velkém táboře - řadu okrouhlých značek v prérii, které ukazovaly, kde nedávno stály vigvamy. Stopa vedla z tábora na západ, pryč z údolí Rosebudu.

Custera to rozrušilo ze dvou důvodů. Od generála Terryho měl sice rozkaz dojít až k pramenům Rosebudu, ale také měl jednat dle vlastního uvážení, pokud se vyskytne nová situace. A tohle byl přesně ten případ. Custer měl nyní možnost vytvořit si a vypracovat vlastní strategii, taktiku a vlastní bitevní plán a nemusel uposlechnout rozkazu. Druhým důvodem jeho vzrušení bylo, že snad konečně narazil na hlavní skupinu unikajících Siouxů. O třicet kilometrů dál na západ tekla v dalším údolí další řeka - Little Bighorn. Vedla na sever, kde se vlévala do Bighornu a s nim do Yellowstonu.

Za dva až tři dny k tomuto soutoku dorazí i spojené síly Gibbonse a Terryho a obrátí se na jih k Bighornu. Takže osud Siouxů je zpečetěn.

„Zrušte tábor!“ vykřikl Custer a důstojníci se rozběhli ke svým jednotkám. „Budeme pochodovat i v noci!“ Obrátil se k poddůstojníkovi vojenské policie. „Vezte zajatce s sebou, seržante Lewisi. Uvázaného ke koni a blízko za mnou. Ať se podívá, co se stane s jeho přáteli.“

Jeli celou noc. Drsným a nehostinným terénem, pryč z údolí a vzhůru k vodnímu předělu. Muži i koně začali pociťovat únavu. Brzy ráno v neděli pětadvacátého dojeli k předělu, nejvyššímu bodu mezi dvěma údolími. Byla černočerná tma, ale hvězdy svítily jasně. Hned za předělem našli říčku, kterou Mitch Bouyer určil jako Dense Ashwood Creek. Tekla na západ do údolí k Little Bighornu. Kolona se pustila podél ní.

Těsně před úsvitem Custer velel zastavit, ale tábor nerozbili. Znavení muži proto ulehli jen tak na zem a pokusili se aspoň na chvilku usnout.

Craig a poddůstojník vojenské policie jeli sotva padesát metrů za Custerem ve skupině hlavního štábu. Craig jel na svém koni, s kotníky přivázanými koženými řemeny k popruhu sedla a zápěstími spoutanými za zády. Jeho sharpsku a lovecký nůž měl seržant Lewis.

Lewis byl sice tvrdý chlap, jak má být, ale zlý nebyl. Při odpočinku před svítáním rozvázal Craigovi kotníky a nechal ho sesednout. Zápěstí mu sice neuvolnil, ale dopřál mu několik doušků vody ze své polní láhve. Bylo vidět, že nadcházející den bude zase parný.

Právě tehdy učinil Custer první z pošetilých rozhodnutí onoho dne. Předvolal si třetího velitele v pořadí, kapitána Fredericka Benteena, a nařídil mu vzít tři roty, H, D a K, do pustiny na jihu a podívat se, jestli tam nejsou nějací indiáni. Ze vzdálenosti několika metrů Craig zaslechl, jak Benteen, jehož považoval za největšího profesionála v jednotce, proti rozkazu zaprotestoval. Pokud je před nimi na březích Little Bighornu nějaká větší koncentrace nepřátel, je moudré se rozdělit?

„Dostal jste rozkaz,“ vyštěkl Custer a odvrátil se od něj. Benteen pokrčil rameny a učinil, co mu bylo řečeno. Z celkového počtu Custerových vojáků, kterých bylo asi šest set, jich tedy 150 odjelo do nekonečných kopců a údolí hledat v divočině imaginární indiány.

I když se to Craig a seržant Lewis nikdy nedozvědí, vrátí se Benteen a jeho vyčerpaní muži a koně o několik hodin později do říčního údolí - avšak příliš pozdě, než aby mohli svým druhům pomoci; zároveň ale také příliš pozdě na to, aby zahynuli. Když Custer vydal rozkaz, zrušil tábor a Sedmá kavalerie se pustila k potoku a dál k řece.

Za úsvitu se vrátilo několik zvědů z řad Vraních indiánů a Jespáků, kteří zkoumali terén před kolonou. Nedaleko soutoku Dense Ashwood Creek a řeky objevili vyvýšeninu. Byli se zdejším terénem dobře obeznámeni, a tak znali dobře i tento kopec. Rostly na něm borovice, ze kterých bylo vidět celé údolí.

Na stromy vylezli dva Jespáci a spatřili to, co spatřili. Když slyšeli, že Custer má v úmyslu jet dál, posadili se na zem a začali zpívat píseň smrti.

Vyšlo slunce a začalo se oteplovat. Generál Custer, jenž měl na sobě svůj krémový semišový oblek, si sundal sako, svinul je a připevnil za sedlo. Dál jel v modré bavlněné košili a krémovém klobouku s širokou střechou, který mu zastiňoval oči. Kolona dorazila k vyvýšenině.

Custer popojel půl cesty kupředu a pokusil se dalekohledem zahlédnout, co leží před ním. Stáli na břehu říčky, pět kilometrů od soutoku s řekou. Když z kopce zase sjel a poradil se se zbývajícími důstojníky, kolonou proběhly zvěsti. Spatřil prý část siouxské vesnice, kde z ohňů stoupal kouř. Bylo právě uprostřed dopoledne.

Na druhé straně říčky, východně od větší řeky, se táhly nevysoké pahorky, jež bránily ve výhledu každému, kdo stál na úrovni okolí. Custer našel svoje Siouxy. Netušil přesně, kolik jich je, a nedbal varování zvědů. Rozhodl se zaútočit, což byl jediný manévr v jeho osobním repertoáru.

Rozhodl se, že bitevní plán bude spočívat v obchvatu. Místo aby zajistil indiánskou jižní stranu a počkal na Terryho a Gibbona, kteří by nepřítele odřízli ze severu, chtěl sevřít indiány zbytkem Sedmé kavalerie ze dvou stran do kleští.

Ben Craig, který byl přivázán ke svému koni a čekal na polní soud po bitvě, slyšel, jak Custer vydává rozkaz svému druhému veliteli, majoru Marcusi Renovi, aby vzal další tři roty, A, M a B, a pokračoval na západ. Měli dojet až k řece, přebrodit ji, zahnout doprava a zaútočit na níže položenou vesnici z jihu.

Jednu rotu pak zanechal, aby hlídala nákladní kolonu taženou mulami. Se zbývajícími pěti rotami pojede Custer tryskem na sever až za pohoří a vyjede na jeho severním konci. Pak sjede k řece, překročí ji a zaútočí na Siouxe ze severu. Indiáni budou sevřeni mezi Renovými třemi rotami a jeho pěti a to bude jejich konec.

Craig nemohl tušit, co se nachází na druhé straně nízkých kopců, kam nedohlédl, ale rozuměl chování vraních a jespáckých zvědů. Ti to věděli a chystali se na smrt. Spatřili totiž vůbec největší množství Siouxů a Sajenů, jaké kdy existovalo a bude existovat na jednom místě. Ke společnému lovu se spojilo šest velkých indiánských kmenů a ty teď tábořily na západním břehu řeky Little Bighorn. Bylo zde něco mezi deseti a patnácti tisíci indiánů ze všech prérijních kmenů.

Craig věděl, že prérijní indiáni považují za válečníka muže mezi patnácti a pětatřiceti až devětatřiceti lety. Celou jednu šestinu každého prérijního kmene tak tvořili válečníci. Dole u řeky jich byly dva tisíce. Neměli chuť nechat se zahnat jako ovce do nějaké rezervace, když právě zjistili, že prérie na severozápadě jsou plné jelenů a bizonů.

Ještě horší však bylo - a to nikdo nevěděl -, že se o týden dříve setkali s generálem Crookem a porazili ho, takže se modrokabátníků nebáli. Rovněž v tuto chvíli nebyli na lovu, jako den předtím muži z rodiny Vysokého losa. Večer čtyřiadvacátého mohutně oslavovali vítězství nad Crookem.

Důvod, proč se oslava o týden zpozdila, byl prostý - přesně tak dlouho trvalo období smutku nad padlými v boji s Crookem, který se odehrál sedmnáctého, a tak se mohlo slavit teprve po sedmi dnech. Ráno pětadvacátého se válečníci probírali z toho, jak předchozího večera tančili. Nešli proto lovit a byli stále pomalováni válečnými barvami.

I tak bylo Craigovi jasné, že nejde o spící vesnici, jako byla usedlost Černého kotle u Washity. Po poledni Custer naposled tragicky rozdělil své jednotky.

Zvěd sledoval, jak major Reno odjíždí a míří podél potoka k říčnímu brodu. Kapitán Acton v čele roty B pohlédl na zvěda, jehož odsoudil k smrti, věnoval mu mdlý úsměv a pokračoval v jízdě. Za ním se na Craiga ušklíbl projíždějící seržant Braddock. Za dvě hodiny budou oba mrtvi a zbytky Renových tří rot zůstanou odříznuty na vrcholku kopce, kde se budou snažit udržet naživu, dokud se nevrátí Custer a nepomůže jim. Jenže Custer se nevrátil už nikdy a je až za dva dny zachránil generál Terry.

Craig pozoroval, jak dalších sto padesát vojáků stále se zmenšující armády směřuje po proudu potoka. Sám vojákem nebyl a velkou důvěru v ně neměl. Plných třicet procent Custerových mužů tvořili čerství nováčci s minimálním výcvikem. Někteří sotva zvládali vlastního koně, když byl klidný, a v boji nad ním ztráceli kontrolu úplně. Jiní zas pořádně ani neuměli vystřelit ze svých springfieldek.

Dalších čtyřicet procent představovali sice vojáci s delší praxí v armádě, kteří však nikdy v hněvu na žádného indiána nevystřelili, ba ani se s žádným neutkali v boji. Mnozí z nich dokonce žádného nikdy neviděli, snad kromě takových, kteří poslušně a pokorně vysedávali v rezervaci. Craig přemýšlel, co si počnou, až se na ně vrhne pomalovaná vyjící horda válečníků bránících své ženy a děti. Měl tu nejchmurnější předtuchu a ta se mu nakonec vyplnila. Ale to už bude na všechno příliš pozdě.

Byl tu ještě poslední faktor, nad nímž Custer odmítal uvažovat, jak Craig věděl. Navzdory povídačkám považovali prérijní indiáni život za posvátný, a nikoli bezcenný. Ani na válečné stezce nechtěli mít těžké ztráty, a když přišli o dva tři nejlepší a nejstatečnější válečníky, obvykle boje nechali. Jenže Custer útočil na jejich rodiče, ženy a děti. Už samotná čest mužům nedovolovala přestat bojovat, dokud nebude poslední vasiču mrtev. Nebudou znát slitování.

Když se rozptýlil oblak prachu po Renových třech rotách, nařídil Custer, aby nákladní kolona zůstala stát, a na hlídání k ní přidělil jednu rotu ze zbývajících šesti. S ostatními rotami, E, C, L, l a F, se pak obrátil k severu, kde jej před pohledem indiánů v říčním údolí chránila řada kopců, které však zároveň bránily ve výhledu jemu.

Custer ještě stačil zavolat na poddůstojníka vojenské policie: „Vezměte vězně s sebou! Může sledovat, co se stane s jeho přáteli, až se k nim dostane Sedmá kavalerie.“

Pak se otočil a odklusal na sever. Za ním se pustilo všech pět rot, celkem asi dvě stě padesát mužů. Craigovi bylo jasné, že Custerovi ještě pořád nedochází, v jakém je nebezpečí, protože s sebou bere tři civilisty, aby se pobavili. Jedním z nich byl drobný novinář Mark Kellogg s brýlemi. Ještě horší bylo, že Custer s sebou vezl své dva mladé příbuzné, za které se jistě cítí zodpovědný. Jedním byl jeho devatenáctiletý bratr Boston Custer a druhým šestnáctiletý synovec Autie Reed.

Muži klusali po dvojicích a v zástupu skoro kilometr dlouhém. Za Custerem jel jeho adjutant, kapitán Cooke, a za ním pak generálův vojenský sluha pro dnešní den, vojín John Martin, jenž byl zároveň plukovním trubačem. Ve skutečnosti se jmenoval Giuseppe Martino a byl to italský přistěhovalec, který kdysi dělal trubače u Garibaldiho. Dosud ani pořádně neuměl anglicky. Třicet metrů za Custerem jel seržant Lewis se svázaným Benem Craigem.

Když vjeli mezi kopce a projížděli pod jejich hřebenem, mohli se v sedlech obrátit a spatřit, jak major Reno a jeho muži před útokem z jihu překračují Little Bighom. V tom okamžiku si Custer povšiml zachmuřených tváří svých vraních a jespáckých zvědů a vybídl je, aby se otočili a vrátili se. Ti tak učinili neprodleně a bez jediné vteřiny zaváhání. Masakr přežili.

Ostatní pokračovali ještě asi pět kilometrů, až konečně vyjeli zpoza hřebene a po levici spatřili údolí. Craig zaslechl, jak velký seržant, který držel uzdu jeho koně, sykl a zamumlal: „Prokrista!“ Druhý břeh řeky vypadal jako oceán indiánských vigvamů.

I na velkou vzdálenost Craig rozeznal tvary stanů a barvy zdobení, podle kterých se pozná příslušnost ke kmeni. Tábořilo tam šest různých vesnic.

Při stěhování se prérijní indiáni pohybovali v kolonách a jeden kmen za druhým. Když se chtěli utábořit, rozdělili se podle jednotlivých vesnic. Proto bylo celé tábořiště dlouhé a úzké a tvořilo je šest kruhů svažujících se k řece.

Cestovali zrovna na sever a před několika dny se zastavili. Pocta razit cestu připadla Severním Sajenům, takže jejich vesnice ležela ze všech nejseverněji. Vedle nich tábořili jejich nejbližší spojenci, oglalští Siouxové. Vedle Oglalů byli Siouxové z kmene Sans Are a za nimi následovali Černonožci. Druzí od jihu bydleli Minikonžuové a nejdál na jihu se rozkládal závěr kolony v podobě vesnice Hunkpapů, jejichž siouxským náčelníkem a nejvyšším medicinmanem byl ostřílený Sedící býk. Sem zrovna útočil major Reno.

Byli tam i další indiáni, kteří pobývali u svých nejbližších příbuzných - skupinky Santijů, Bruléů a assiniboinských Siouxů. Sedmá kavalerie však kvůli kopcům, jež jim bránily ve výhledu, neviděla, že útok majora Rena na Hunkpapy Sedícího býka na jižním konci je naprostá katastrofa. Hunkpapové se vyhrnuli ze svých vigvamů, mnozí na koních a všichni plně ozbrojeni, a vyrazili do protiútoku.

Byly skoro dvě hodiny odpoledne. Renovy muže zleva snadno a šikovně obklíčili válečníci na ponících a objížděli kolem nich po prérii. Pak jim vpadli do boku a zatlačili je zpět mezi topoly na břehu řeky, kterou právě překročili.

Mezi stromy pak mnozí z vojáků seskočili z koní, zatímco jiní nad nimi ztratili vládu a spadli. Další zase upustili pušky, jichž se pak vesele zmocnili Hunkpapové. Během několika minut se museli zbylí muži stáhnout zpět za řeku a uchýlit se na vrchol kopce. Tam pak prožili šestatřicetihodinové obléháni.

Generál Custer se díval, kam dohlédl, a Craig o několik metrů dál zase pozoroval tohoto slavného indiánobijce. V táborech byly ženy a děti, ale nikoli válečníci. To Custer považoval za milé překvapení. Craig slyšel, jak volá na velitele rot, kteří se kolem něj shromáždili:

„Sjedeme dolů, překročíme řeku a dobudeme vesnici!“

Pak si dal zavolat kapitána Cooka, kterému nadiktoval zprávu. Byla pro kapitána Benteena, jehož vyslal do divočiny. Vzkaz zapsaný Cookem zněl: „Kupředu. Velká vesnice. Rychle. Přinést bedny.“ Těmi myslel střelivo. Zprávu pak předal trubači Martinovi, který měl přežít a vyprávět, co se stalo.

Ital jakýmsi zázrakem skutečně Benteena našel; chytrý důstojník totiž vzdal lov na stíny v divočině, vrátil se k potoku a nakonec se přidal k Renovi na obléhaném kopci. Tou dobou však už nemohlo být ani řeči o tom, že by někdo pronikl ke Custerovi. Ten byl odsouzen k záhubě.

Když Martino klusal pryč po stezce, otočil se za ním Craig v sedle. Spatřil čtyřiadvacet mužů z roty F kapitána Yatese, kteří se rovněž obrátili a jednoduše bez rozkazu odjeli. Nikdo se je nepokusil zastavit. Craig se podíval zase na Custera. Copak tomu ptačímu mozku vůbec nic nedojde?

Generál se postavil ve třmenech, zvedl nad hlavu krémový klobouk a zavolal na své vojáky:

„Hurá na ně, chlapci!“

To byla poslední slova, která odjíždějící Ital zaslechl a později uvedl do vyšetřovacího protokolu. Craig si povšiml, že stejně jako mnoha jiným lidem s jemnými kaštanovými vlasy se i Custerovi už v šestatřiceti letech začíná dělat pleš. Indiáni mu přezdívali Dlouhý vlas, ale na letní vojenské tažení se dal ostříhat nakrátko. Možná i proto jej později oglalské squaw nemohly poznat, když padl, a proto válečníci neuznali za vhodné ho skalpovat.

Po této výzvě Custer pobídl koně a zbývajících dvě stě deset mužů vyrazilo za ním. Terén svažující se k říčnímu břehu byl pro útok vedený z kopce plošší a snadnější. O kilometr dál zahnula kolona doleva, aby rota po rotě sjela z kopce, přebrodila řeku a zaútočila. V tom okamžiku sajenská vesnice ožila.

Zničehonic se jako hejno sršňů vynořili válečníci pomalovaní válečnými barvami, většinou od pasu nahoru nazí a pokřikující své vysoké „jip jip jip“. Vyřítili se k řece, s cákáním ji přebrodili a vyjeli na východní břeh pěti rotám vstříc. Modrokabátníci se zarazili.

Seržant Lewis se vedle Craiga zastavil a Craig opět zaslechl jeho „prokrista“. Sotva Sajeni překročili řeku, seskočili z poníků a vrhli se na zem; a pak střídavě padali do dlouhé trávy, kde je nebylo vidět, a zase vstávali, uběhli pár kroků a znovu zalehli. Mezi kavaleristy začaly dopadat první šípy. Jeden se zabořil do boku koně, jenž zaržál bolestí, vzepjal se a shodil svého jezdce.

„Sesednout! Koně dozadu!“

To vykřikl Custer a nikdo nepotřeboval dlouhé pobízení. Craig viděl, jak někteří vojáci vytahují kolty pětačtyřicítky a střílejí své koně do čela, aby pak jejich tělo použili jako štít. Chytráci.

Na kopci se nebylo kam schovat. Nikde ani skalisko či kámen, za kterým by se člověk mohl skrýt. Jak muži seskakovali na zem, několik se jich z každé roty oddělilo, popadlo za uzdu asi tucet koní a hnalo je zpět na hřeben. Seržant Lewis otočil svého i Craigova koně a cvalem se pustil nahoru. Tam se připojili k motající se skupině koní, kterou zde drželo asi dvacet vojáků. Zanedlouho koně ucítili indiány. Začali se cukat a vzpínat a své pečovatele tahali za sebou. Lewis a Craig ze sedel přihlíželi. Bitva se po prvním útoku uklidnila. Indiáni ale neskončili - jen se přesouvali po okolí, aby vojáky obklíčili.

Později se tvrdilo, že Custera toho dne zničili Siouxové. Tak tomu však nebylo. Největší díl čelního útoku provedli Sajeni. Jejich bratranci, oglalští Siouxové, jim přenechali tu čest bránit vlastní vesnici, která byla pro útočícího Custera první na řadě, a fungovali pouze jako pomocné síly, jež se rozmístily po úbočích, aby vojákům odřízly ústupovou cestu. Ze svého vyvýšeného místa Craig viděl, jak se Oglalové plíží dlouhou trávou do dálky nalevo i napravo. Během dvaceti minut už nebylo kudy ustoupit. Hvízdající kulky a svištící šípy začaly dopadat blíž a blíž. Jednomu z vojáků, kteří měli na starosti koně, se šíp zabodl dole do krku a on se začal dávit a křičet.

Indiáni měli pár pušek, dokonce i několik starých typů s křesacími zámky, ale ne mnoho. Do večera už ale v podstatě všichni přezbrojili na nové springfieldky a kolty. Nicméně většinou používali šípy, které pro ně měly dvě výhody. Luk je tichá zbraň, jež neprozradí polohu střelce. Onoho odpoledne bylo mnoho modrokabátníků zabito šípem do hrudi a nikdy střelce ani nezahlédli. Druhou výhodou bylo, že se dal do nebe vystřelit oblak šípů, a ty dopadly skoro vertikálně na kavaleristy. To mělo zvlášť ničivé účinky pro koně. Během šedesáti minut bylo takto padajícími šípy zasaženo víc než deset koní. Ti se vyškubli vojákům, vytrhli uzdy z jejich sevření a odcválali po stezce. Ostatní nezranění koně pak následovali jejich příkladu. Koně tak byli pryč dlouho předtím, než muži padli, a s nimi i veškerá naděje na únik. Mezi přikrčenými vojáky se začala šířit panika jako prérijní požár. Mužstvo se jednoduše vymklo kontrole oněch nemnoha důstojníků a poddůstojníků.

Sajenská vesnice patřila Malému vlkovi, ale ten nebyl náhodou zrovna přítomen. Když se o hodinu později vrátil a vrhnul se do boje, stal se terčem otevřené kritiky za to, že tam nebyl dřív. On však vedl průzkumnou výpravu, která stopovala Custera podél Rosebudu a dál přes předěl k Little Bighornu.

V jeho nepřítomnosti stál v čele Sajenů druhý nejstarší válečník a návštěvník z kmene Jižních Sajenů jménem Chromý běloch. Bylo mu přes třicet a nebyl ani chromý, ani běloch. Když se skupina třiceti vojáků pod velením důstojníka pokusila spasit útěkem přes řeku, zaútočil na ně sám, podlomil jim morálku a při tom zemřel hrdinnou smrtí. Nikdo z těchto třiceti mužů se pak už nepokusil dostat zpět k obklíčeným druhům na svahu. Dívali se, jak umírají, a sami ztratili naději, že přežijí.

Lewis a Craig seshora slyšeli, jak se muži tváří v tvář smrti modlí a křičí. Jeden voják, ještě chlapec vzlykající jako dítě, prolomil obklíčení a přiběhl na kopec pro jednoho ze dvou posledních koní. Během několika vteřin se mu do zad zabodly hned čtyři šípy a hoch v křečích upadl.

Oba muži na koních teď byli rovněž na dostřel a prosvištělo kolem nich hned několik šípů. Na úbočích pod nimi dosud žilo padesát až sto mužů, ale polovina z nich byla nepochybně raněna šípem či kulkou. Tu a tam nějaký válečník ve snaze vydobýt si osobní pocty nasedl na koně a vjel rovnou mezi krčící se vojáky, vypustil krupobití střel, ale jelikož vojáci stříleli tak, jak stříleli, vrátil se mezi své nezraněn a ověnčen palmou vítězství. A do toho zněly všude jejich pištivé skřeky.

Všichni vojáci si mysleli, že je to válečný pokřik. Craig však věděl své. Křik útočícího indiána se netýkal bitvy, ale smrti - vlastní. Svěřoval svou duši do péče Všudypřítomného ducha.

Doopravdy však toho dne Sedmou kavalerii zničil strach z toho, že budou vojáci zaživa zajati a mučeni. Všichni měli plnou hlavu historek o tom, jak hrůzostrašnou smrtí umírají zajatci indiánů. Většinou se však mýlili.

Prérijní indiáni neznali kulturu válečných zajatců. Nebyli na ně vůbec zařízeni. Nepřítel se mohl čestně vzdát, pokud ztratil polovinu mužů. Po sedmdesáti minutách to byl rozhodně i Custerův případ. Pokud však nepřítel bojoval dál, byl obvykle vybit až do posledního muže.

Byl-li válečný zajatec uvězněn živý, býval mučen jen v jednom ze dvou případů - zaprvé pokud v něm indiáni poznali někoho, kdo oficiálně přísahal, že už nebude nikdy bojovat proti indiánům toho kterého kmene, a přísahu porušil, a zadruhé když bojoval zbaběle a zasluhoval si pouze pohrdání. V obou případech mu nepříslušela žádná úcta.

V siouxské a sajenské kultuře však bylo možné si úctu znovu vydobýt, když zajatec snášel bolest statečně a stoicky. Takovou možnost vysloužit si znovu čest prostřednictvím bolesti dostávali i lháři a zbabělci. Custer patřil k těm, kdo Sajenům přísahali, že proti nim už nikdy nebudou bojovat. A tak mu dvě squaw z tohoto kmene, jež ho později poznaly mezi padlými, prorazily mrtvé ušní bubínky ocelovým sídlem. Aby lépe slyšel - příště.

Když se kruh Sajenů a Siouxů stáhl ještě víc, mezi zbylými muži se šířila panika jako oheň. Tehdy toho v bitvách moc vidět nebylo - neexistovalo střelivo, jež by nevydávalo oblaka kouře. Po hodině byl proto celý kopec zahalen v oparu kouře ze střelného prachu a z něj se tu a tam vynořil nějaký pomalovaný divoch. Představivost pracovala naplno. O mnoho let později jeden anglický básník napsal:

Ležíš-li na afghánské pláni raněný a čekáš, kdy ženy rozřezat tě přijdou už, raději k pušce se přimkneš a ukončíš své trápení, abys k svému Pánu odešel jak muž.

Nikdo z posledních živých na onom úbočí se nikdy nedožil toho, aby někdy slyšel o Kiplingovi, ale dělali přesně to, o čem Kipling psal. Craig zaslechl první výstřely z pistole, jak se ranění muži chtěli vyhnout mučení. Otočil se k seržantu Lewisovi.

Urostlý voják stál vedle něj s tváří bílou jako křída. Koně obou mužů se plašili. Zpět po stezce nebylo úniku - byla plná oglalských Siouxů.

„Seržante, nenecháte mě tady umřít jako svázané prase, že?“ vykřikl na něj zvěd. Lewis se zarazil, zamyslel se a skoncoval s oddaností službě. Seskočil z koně a rozřízl řemeny, jež Craigovi přivazovaly kotníky k popruhu sedla.

V tom okamžiku se během jediné vteřiny staly hned tři věci. Do seržantovy hrudi se zabodly dva šípy vystřelené ze vzdálenosti necelých sto metrů. Seržant s nožem v ruce na ně udiveně pohlédl a pak se mu podlomila kolena a on upadl na tvář.

Ještě blíž náhle z vysoké trávy vstal siouxský válečník, namířil na Craiga starodávnou křesací pušku a vypálil. Ve snaze dostřelit co nejdál do ní však zřejmě nacpal příliš mnoho černého prachu. Ještě horší pak bylo, že zapomněl vyndat nabiják. Hlaveň s ohromnou ránou a zábleskem vybuchla a roztříštila indiánovi ruku na padrť. Kdyby byl střílel od ramene, ustřelilo by mu to skoro celou hlavu, ale střílel od boku.

Nabiják vyletěl z hlavně jako napjatá harpuna. Craig stál k indiánovi čelem. Nabiják zasáhl do hrudi jeho koně a probodl mu srdce. Zvíře padlo na zem a Craig se s dosud svázanýma rukama pokusil odskočit do bezpečí. Spadl na záda, udeřil se hlavou o malý balvan a omdlel.

O deset minut později už na Custerově kopci nezbyl jediný živý bílý voják. Zvěd byl v bezvědomí, takže nic neviděl, ale konec přišel zatraceně rychle. Siouxští válečníci později vyprávěli, že v jednom okamžiku bojovalo několik desítek zbylých vojáků, a v dalším si je všechny vzal Všudypřítomný duch. Ve skutečnosti se však většina z nich „přimkla k pušce“ anebo koltům. Někteří tu službu prokázali svým raněným druhům, jiní sami sobě. Když Ben Craig přišel k sobě, hlava se mu po ráně točila a hučelo mu v ní. Otevřel jedno oko. Ležel na boku, ruce svázané za zády a tvář přitisknutou k zemi. Těsně u obličeje měl stébla trávy. Když se mu v hlavě trochu rozjasnilo, uvědomil si, že se kolem něj pohybuji nohy obuté v měkkých botách a všude znějí vzrušené hlasy a tu a tam vítězný pokřik. Pak lépe zaostřil.

Po kopci pobíhaly nohy bosé i obuté v mokasínech, jak Siouxové hledali nějakou kořist a bojové trofeje. Jeden z nich si musel všimnout, že Craig pohnul očima. Vydal ze sebe vítězný výkřik a nějaké silné ruce Craiga posadily do vzpřímené polohy.

Kolem něj stáli čtyři válečníci s pomalovanými zkroucenými tvářemi, dosud rozrušenými zabíjením. Viděl, že jeden z nich drží nad hlavou válečný kyj, aby mu rozbil lebku. V té vteřině, kdy seděl a čekal na smrt, ho maně napadlo, jak to asi vypadá na onom světě. Rána však nedopadla. Místo ní řekl nějaký hlas:

„Přestaň!“

Vzhlédl. Muž, jenž slovo vyřkl, seděl na poníku asi deset metrů od nich. Zapadající slunce bylo vpravo od jezdcova ramene a jeho záře z něj dělala pouhou siluetu.

Měl rozpuštěné vlasy, jež mu spadaly jako temný pláštík na ramena a záda. Neměl kopí ani ocelový tomahavk a očividně to nebyl Sajen.

Poník, na kterém muž jel, ustoupil o krok stranou; slunce mu zasvítilo zezadu na ramena a záře zmizela. Na Craigovu tvář dopadl jezdcův stín a on ho spatřil zřetelněji.

Poník nebyl grošovaný jako většina indiánských koní. Byl to světle hnědý druh, jemuž se říkalo zlatá plavka. O tomto poníkovi už Craig slyšel.

Muž na něm byl až na bederní roušku a mokasíny nahý. Byl oděn jako prostý válečník, ale požíval autority náčelníka. Na levém předloktí neměl štít, jako by opovrhoval osobní ochranou, ale v levé ruce držel kamennou válečnou palici. Takže to byl Sioux.

Válečná palice byla obávanou zbraní. Byla půl metru dlouhá, zakončená vidlicí, ve které byl zaklíněn opracovaný kámen velikosti většího husího vejce. Ten byl přichycen koženými řemínky, jež musely být při přivazování mokré; když pak totiž usychaly na slunci, smrskly se a zpevnily a kámen už nikdy nevypadl. Úder takovou palicí dokázal rozdrtit ruce, ramena i žebra a rozbít lidskou lebku jako vlašský ořech. Dal se použít pouze z těsné blízkosti, a proto se válečník, který s ním bojoval, těšil velké úctě.

Když promluvil znovu, hovořil oglalskou siouxštinou. Byla příbuzná s sajenštinou, takže jí zvěd rozuměl.

„Proč jste vasičua takhle svázali?“

„My jsme ho nesvázali, náčelníku. Už jsme ho tak našli, svázali ho jeho lidé.“

Mužův temný pohled padl na řemeny, jež měl Craig dosud uvázány kolem obou kotníků. Prohlédl si je, ale nic neřekl. Vypadal smutně a zamyšleně. Na hrudi a ramenou měl namalované kruhy ve tvaru ledových krup a z vlasů mu vycházela jediná černá šipka ve tvaru blesku, která končila na bradě s jizvou po kulce. Žádné další ozdoby neměl, ale Craig ho znal z vyprávění. Díval se na legendárního Splašeného koně, už dvanáct let neporaženého náčelníka oglalských Siouxů, jímž byl od svých šestadvaceti. Byl to muž, jehož si indiáni vážili pro jeho neohroženost, mystické schopnosti a umění sebeodříkání.

Od řeky zdola zavanul večerní vítr. Pročechral náčelníkovy vlasy i dlouhou trávu a pohnul perem na zvědově hlavě, které mu teď spočívalo na rameni v semišové kůži. I toho si Splašený kůň povšiml. Bylo znamením pocty, již mu prokázali Sajeni.

„Bude žít,“ nařídil velký válečník. „Vezměte ho k náčelníkovi Sedícímu býkovi, ať rozhodne.“

Válečníci byli zklamáni, že přišli o takovou kořist, ale náčelníka poslechli. Postavili Craiga na nohy a sestrkali ho z kopce dolů k řece. Cestou, která byla necelý kilometr dlouhá, spatřil výsledek masakru.

Po úbočí kopce leželo v podivných smrtelných polohách roztroušeno všech dvě stě deset mužů z pěti rot, kromě zvědů a zběhů. Indiáni je v honbě za trofejemi o všechno obírali a také je podle příslušnosti k jednotlivým kmenům různě rituálně mrzačili. Sajeni jim řezali nohy, aby je mrtví nemohli pronásledovat, Siouxové zase kamennými kyji tříštili lebky a obličeje na kaši. Jiní mrtvolám hyzdili paže, nohy a hlavy.

O padesát metrů níž zvěd spatřil tělo George Armstronga Custera, jenž byl až na bavlněné ponožky nahý a na slunci svítil jako kus mramoru. Kromě proražených ušních bubínků zatím zmrzačen nebyl. Tak ho také později našli Terryho muži.

Indiáni brali všechno i z kapes a sedlových brašen - samozřejmě pušky a pistole včetně hojných zásob zbylého střeliva, ale i váčky na tabák, hodinky v ocelových pouzdrech, náprsní tašky s rodinnými fotografiemi, zkrátka vše, co mohlo představovat trofej. Pak přišly na řadu čepice, boty a uniformy. Úbočí se hemžila bojovníky a indiánskými squaw.

Na břehu stála skupinka poníků. Na jednoho z nich vysadili Craiga a pak ho v doprovodu dalších čtyř indiánů s cákáním přepravili na západní břeh. Když projížděli sajenskou vesnicí, vybíhaly z vigvamů ženy, aby na jediného živého vasičua vykřikly pár nadávek, ale když spatřily jeho orlí pero, zůstaly zticha. Je to přítel, anebo zrádce?

Skupina proklusala tábory kmene Sans Are a Minikonžuů a dorazila až do vesnice Hunkpapů. V táboře propukla vřava.

Tito válečníci proti Custerovi na kopci nebojovali, ale předtím zahnali na útěk majora Rena. Ještě teď byli jeho zbývající muži obklíčeni na kopci na druhé straně řeky a s nimi Benteen a kolona mul s nákladem. Vojáci se divili, proč jim Custer nejde z úbočí na pomoc.

Válečníci Cernonožců, Minikonžuů a Hunkpapů jezdili sem a tam na ponících a mávali trofejemi, jež ukořistili Renovým mrtvým. Tu a tam Craig zahlédl ve vzduchu i světlý či zrzavý skalp. Obklopeni vřeštícími squaw dojeli až k vigvamů velkého medicinmana a soudce Sedícího býka.

Craigův oglalský doprovod vysvětlil, jak zněl příkaz Splašeného koně, předal zajatce a odjel zpět na kopec pátrat po dalších trofejích. Craiga drsně postrčili do vigvamů, kde dostaly za úkol ho hlídat dvě staré squaw s noži v rukou.

Teprve dlouho po setmění pro něj poslali. Přišlo asi deset bojovníků a vyvlekli jej ze stanu. Zapálili ohně, v jejichž záři dosud pomalovaní válečníci vypadali hrůzostrašně. Nálada se však už uklidnila, přestože ze vzdálenosti asi půldruhého kilometru se za vyvýšeninou s topoly a odsud neviditelnou řekou ozývala ve tmě občasná střelba, která naznačovala, že Siouxové stále šplhají na útes k obrannému kruhu Renových mužů.

V celé bitvě na obou stranách obrovského tábora Siouxové ztratili jedenatřicet mužů. Přestože se boje zúčastnilo osmnáct set válečníků a jejich nepřátelé byli doslova rozprášeni, pociťovali tu ztrátu bolestně. Ve všech táborech oplakávaly vdovy své muže a matky syny a připravovaly je na Velkou cestu.

Uprostřed vesnice Hunkpapů byl jeden oheň větší než ostatní a kolem něj sedělo dvanáct náčelníků. Nejvýznamnější postavení zastával Sedící býk. Bylo mu teprve čtyřicet, ale vypadal starší a jeho mahagonová tvář se ve světle ohně zdála ještě tmavší a vrásčitější. Stejně jako Splašený kůň se těšil velké úctě kvůli své slavné vizi o budoucnosti svého lidu a bizonů v prérii. Byla to vize neradostná - všechny viděl vyvražděné bílým mužem. Bylo o něm známo, že vasičuy nenávidí. Craiga hodili na zem asi dvacet metrů vlevo od náčelníka tak, aby na něj Sedící býk přes oheň viděl. Všichni na něj notnou chvíli hleděli. Sedící býk pak vydal nějaký rozkaz, jemuž Craig nerozuměl. Jeden bojovník vytáhl z pochvy nůž a přistoupil zezadu ke Craigovi. Ten očekával smrtící ránu.

Nůž mu však jen rozřízl provaz kolem zápěstí. Po čtyřiadvaceti hodinách si mohl dát ruce konečně dopředu. Uvědomil si, že je vůbec necítí. Začala mu do nich znovu proudit krev, která mu nejprve způsobila palčivé štípání a pak bolest. Nehnul ani brvou.

Sedící býk znovu promluvil, tentokrát k němu. Nerozuměl mu, ale odpověděl sajensky. Všichni překvapením zašuměli. Do toho promluvil jeden z dalších náčelníků, Sajen jménem Dva měsíce.

„Velký náčelník se ptá, proč tě vasičuové připoutali ke koni a svázali ti ruce?“

„Spáchal jsem přestupek.“

„Byl to vážný přestupek?“ Dva měsíce pak po zbytek výslechu dělal tlumočníka.

„Náčelník modrých kabátů mě chtěl pověsit. Zítra.“

„Co jsi jim udělal?“

Craig se zamyslel. Bylo to opravdu teprve včera ráno, kdy Braddock vyplenil vesnici Vysokého losa? Začal touto událostí a skončil tím, že byl odsouzen k smrti oběšením. Povšiml si, že při zmínce o vigvamech Vysokého losa Dva měsíce přikývl. Už to věděl. Craig se po každé větě odmlčel, aby ji mohl Dva měsíce přeložit do siouxštiny. Když domluvil, odehrála se krátká tlumená porada. Dva měsíce pak zavolal jednoho ze svých mužů.

„Jeď do naší vesnice. Přived Vysokého losa a jeho dceru.“

Bojovník odběhl ke svému poníkovi, nasedl a odjel. Sedící býk pokračoval v kladení otázek.

„Proč jsi přišel bojovat proti rudému muži?“

„Řekli mi, že sem přišli proto, aby Siouxy odstěhovali zpátky do rezervací v Dakotách. O zabíjení se nemluvilo, dokud Dlouhý vlas nezešílel.“

Proběhla další vzrušená porada. „Dlouhý vlas byl zde?“ zeptal se Dva měsíce. Craigovi poprvé došlo, že indiáni ani nevěděli, proti komu bojují.

„Leží na úbočí na druhé straně řeky. Je mrtev.“ Náčelníci se opět chvíli radili a pak se rozhostilo ticho. Rada starších byla vážná věc a nebylo třeba spěchat. Po půlhodině se Dva měsíce zeptal:

„Proč nosíš bílé orlí pero?“

Craig jim to vysvětlil. Před deseti lety, když mu bylo čtrnáct, se připojil ke skupině sajenských mladíků a všichni jeli společně do hor na lov. Měli luky a šípy, kromě Craiga, který si s sebou směl vzít Donaidsonovu sharpsku. Překvapil je starý grizzly, zlý zkušený medvěd, jenž už sice neměl skoro žádné zuby, ale zato měl takovou sílu v tlapách, že dokázal jediným mávnutím zabít člověka. Medvěd se s mohutným řevem vyřítil z houštiny a zaútočil na chlapce.

V té chvíli požádal jeden z bojovníků za náčelníkem Dva měsíce o přerušení.

„Na ten příběh si vzpomínám. Stal se ve vesnici mého bratrance.“

U táborového ohně se nic necení víc nežli dobrý příběh. Indián byl proto vyzván, aby jej dopověděl, a Siouxové natahovali krky, aby slyšeli, co Dva měsíce překládá.

„Medvěd byl jako hora a běžel rychle. Sajenští chlapci utekli mezi stromy. Ale malý vasiču pečlivě zamířil a vystřelil. Kulka prolétla medvědovi pod tlamou a trefila ho do prsou. Vztyčil se na zadní, byl vysoký jako borovice. Umíral, ale stále postupoval kupředu.

Bílý chlapec vyhodil vystřelenou nábojnici a vložil další náboj. Pak vystřelil znovu. Druhá střela medvěda trefila do řvoucí tlamy, prošla mu lebkou a roztříštila mozek. Medvěd už neudělal ani krok a upadl. Jeho velká hlava spadla tak blízko, že medvědovy sliny a krev postříkaly chlapci kolena. Ale on se nepohnul.

Vyslali posly do vesnice. Přišli bojovníci s nosítky, stáhli zvíře z kůže a udělali z ní noční oděv pro otce mého bratrance. Potom uspořádali hostinu a dali chlapci nové jméno - Ten, co nebojácně zabil medvěda. A dali mu orlí pero muže, který je lovcem. Tak se příběh vyprávěl v mé vesnici před sto měsíci, než nás odstěhovali do rezervace.“

Náčelníci přikyvovali. Byl to dobrý příběh. Vtom přijela skupina poníků a za nimi nosítka. Do světla ohně vstoupili dva muži, jež Craig neznal. Podle oblečení a spletených vlasů to byli Sajeni.

Jedním byl Malý vlk. Vypověděl, že byl zrovna na lovu východně od řeky, když spatřil, jak nad Rosebudem stoupá oblak kouře. Jel se tam podívat a našel ženy a děti zavražděné. Ve vesnici pak uslyšel, že se modrokabátníci vracejí, a tak je celý den a noc sledoval až do údolí, kde se nalézá tábor. Ale k velké bitvě přišel pozdě.

Druhým mužem byl Vysoký los. Vrátil se z lovu, teprve až přešla hlavní kolona. Ještě stále truchlil nad svými zavražděnými ženami a dětmi, když přijela zpět jeho dcera. Byla raněná, ale naživu. Společně s dalšími devíti bojovníky pak jeli celou noc a den a hledali sajenský tábor. Dorazili těsně před bitvou a té se pak dobrovolně zúčastnili. On osobně chtěl na Custerově kopci zemřít a zabil pět vasičských vojáků, avšak Všudypřítomný duch si ho k sobě nevzal.

Poslední byla vyslechnuta dívka na vlečných nosítkách. Byla bledá a zranění a dlouhá cesta od Rosebudu jí působily bolesti, ale hovořila srozumitelně.

Vyprávěla o celém masakru a o velkém muži s pruhy na paži. Nerozuměla jeho jazyku, ale pochopila, co jí chce před smrtí udělat. Vyprávěla, jak jí muž v jelenicové kůži dal napít vody, pak se sám najedl, posadil ji na poníka a poslal zpět k jejím lidem.

Náčelníci se poradili. Rozhodnutí přednesl Sedící býk, ale přijali je všichni společně. Vasiču smí zůstat naživu, ale nemůže se vrátit ke svým. Buď by ho zabili, anebo by jim prozradil pozice Siouxů. Bude předán do péče Vysokého losa, který s ním může zacházet jako se zajatcem, anebo jako s hostem. Na jaře pak bude volný a může buď odejít, nebo zůstat se Sajeny.

Kolem ohně se ozývalo souhlasné mručení bojovníků. Rozsudek byl spravedlivý. Craig tedy odjel s Vysokým losem, dostal přidělený vigvam a strávil noc se dvěma bojovníky, kteří ho hlídali. Ráno indiáni velký tábor zrušili a chystali se přestěhovat jinam. Zvědové, kteří se vrátili za rozbřesku, však přinesli zprávu, že na severu jsou další modrokabátníci, a tak se indiáni rozhodli vydat na jih směrem k horám Bighorn, aby viděli, zda se vasičuové pustí za nimi.

Vysoký los přijal Craiga do svého klanu a choval se velkoryse. Indiáni chytili čtyři koně kavalerie a Craig si jednoho vybral. Prérijní indiáni si těchto zvířat příliš necenili; dávali přednost vytrvalým a silným poníkům.

Důvodem bylo, že málokterý kůň se dokázal přizpůsobit krutým zimám v prérii. Potřebovali seno, jež indiáni neshromažďovali, a málokdy dokázali přežít zimu jen o lišejníku, mechu a vrbové kůře jako poníci. Craig si vybral na první pohled odolnou a statnou kaštanovou klisnu, která podle jeho soudu přežít mohla, a pojmenoval ji Rosebud podle místa, kde našel Šumící vánek.

Dobré sedlo sehnal snadno, protože indiáni je nepoužívali, a když se našla jeho puška Sharps a lovecký nůž a on je poznal, dostal po jistém váhání zpět i je. V sedle svého mrtvého koně na kopci pak objevil střelivo do své sharpsky. Na úbočí už nezůstalo nic, co by se dalo vzít. Indiáni pobrali vše, co je zaujalo. Nezajímaly je papíry bílého muže ani bílé listy, vlající v dlouhé trávě, kde zůstaly pohozeny. Mezi nimi byly i poznámky kapitána Williama Cookea o prvním výslechu Bena Craiga.

Balení vesnic zabralo celé dopoledne. Indiáni strhli vigvamy, zabalili nádobí a na četná nosítka naložili ženy, děti a zásoby. Odjíždět se začalo krátce po poledni.

Mrtvé nechali na místě, uložené ve stanech, pomalované na cestu na onen svět a oblečené do nejlepšího oděvu a čelenek z peří, jež odrážely jejich postavení. Podle tradice zůstaly na zemi roztroušeny všechny předměty z jejich domácnosti.

Když toto všechno druhého dne objevili Terryho muži, kteří do údolí přišli ze severu, domnívali se, že Siouxové a Sajeni odešli ve spěchu. Tak tomu však nebylo; rozházet po zemi věci mrtvých byl běžný obyčej. Stejně je ukradnou.

Prérijní indiáni vždycky tvrdili, že chtějí jen lovit, a nikoli bojovat. Craig ale věděl, že se armáda ze ztrát vzpamatuje a přijde se pomstít. Ne sice hned, ale určitě přijde. Velká rada Sedícího býka to věděla také, a tak se kmeny během několika dní dohodly, že se rozdělí do menších skupin a rozptýlí se. To modrokabátníkům jejich úkol zkomplikuje a indiáni budou mít větší šanci zůstat v divočině přes zimu a nemuset se dát zahnat do dakotských rezervací, kde by v zimě div nezemřeli hladem.

Craig jel se zbytkem klanu Vysokého losa. Z deseti lovců, kteří ztratili ženy u Rosebudu, dva padli u Little Bighornu a dva byli zraněni. Jeden z nich, jenž měl na boku sečnou ránu, chtěl jet na koni. Druhý, který měl v rameni průstřel od springfieldky, jel na nosítkách. Vysoký los a ostatních pět mužů si najdou nové ženy. Aby to měli snazší, spojili se s dvěma jinými rozšířenými rodinami, a utvořili tak klan o zhruba šedesáti mužích, ženách a dětech.

Když se dozvěděli, že se má hlavní skupina rozdělit, radili se kam jít. Většina indiánů odcházela na jih do Wyomingu, kde se chtěli skrýt v horách Bighorn. Na názor se zeptali i Craiga.

„Tam modrokabátníci přijdou,“ řekl. Nakreslil klackem na zem řeku Bighorn. „Budou vás hledat tady na jihu a tady na východě. Ale znám jedno místo na západě. Jmenuje se pohoří Pryor. Vyrostl jsem tam.“

A vyprávěl jim o těchto horách.

„Nižší svahy jsou plné zvěře. Lesy jsou husté a přes jejich větve není vidět kouř z ohňů. Řeky jsou plné ryb a ve větší výšce jsou jezera také s mnoha rybami. Vasičuové tam nechodí.“

Klan souhlasil. Prvního července se oddělili od hlavní skupiny Sajenů a pod Craigovým vedením zamířili na severozápad do jižní Montany. Cestou se vyhnuli hlídkám generála Terryho, jež vyjížděly do okolí Bighornu, ale nikdy tak daleko na západ. V polovině července dorazili k pohoří Pryor, kde byl přesně takový klid, jak říkal Craig.

Vigvamy byly kryty stromy a ze vzdálenosti třičtvrtě kilometru je nebylo vůbec vidět. Z nedaleké skály, které se dnes říká Crown Butte, viděla hlídka do dálky mnoha kilometrů, ale nikdo za nimi nešel. Lovci z lesa nosili spoustu jelenů a bizonů a děti lovily v řece tlusté pstruhy. Šumící vánek byla mladá a zdravá. Její čistý průstřel se rychle zahojil a ona mohla opět běhat jako srnka. Craigovy oči se někdy setkaly s jejíma, když mužům přinášela jídlo, a srdce se mu vždycky rozbušilo. Nedávala najevo, co cítí, a klopila oči, když si všimla jeho pohledu. Nemohl tušit, že kdesi hluboko v nitru pozvolna roztává a srdce jí div nevýskočí z hrudi, když se na ni jeho tmavomodré oči podívají. Na začátku podzimu se do sebe zamilovali. Ženy si toho všimly. Dívka se vracela od mužů uzardělá a přední strana jelenicové tuniky se jí dmula. Starší ženy se vesele chichotaly. Děvče už nemělo naživu matku ani tetu a squaw byly z jiných rodin. Měly však mezi dvanácti svobodnými, a tudíž žádoucími mladými válečníky syny. Přemýšlely proto, který z nich v této krásné dívce zažehl oheň. Pobízely ji, aby jim to pověděla, než jí ho přebere jiná, ale ona prohlásila, že jsou to hlouposti.

V září opadalo listí a tábor se přemístil výš do skrytu jehličnatých stromů. V říjnu začaly být noci mrazivé. Lovilo se však dobře a poníci škubali poslední trávu. Pak se soustředili na mech, kůru a lišejníky. Rosebud se přizpůsobila podmínkám jako poníci kolem ní. Craig navíc jezdil do prérie a vracel se s pytlem čerstvé trávy, nasekané po chomáčích loveckým nožem.

Kdyby měla Šumící vánek matku, mohla s Vysokým losem promluvit ona, ale jelikož neměla nikoho, nakonec řekla otci všechno sama. Strašně se rozzlobil.

Jak může na něco takového pomyslet? Vasičuové pozabíjeli celou její rodinu. Tento muž se vrátí ke svým lidem a to není místo pro ni. Navíc se již téměř uzdravil válečník, kterého u Little Bighornu trefila kulka do ramene. Roztříštěné kosti mu srostly, i když ne rovně. Jmenoval se Chodící sova a byl to dobrý a statečný válečník. Měl se stát jejím snoubencem. Zítra bude tato zpráva oznámena. A to je konečné rozhodnutí.

Vysoký los počítal s tím, že ten bílý muž možná chová stejné city. Od nynějška je třeba ho hlídat dnem a nocí. Ke svým se vrátit nesmí; ví přece, kde indiáni táboří. Zůstane přes zimu, ale budou ho hlídat. A tak se také stalo.

Craiga zničehonic přestěhovali do vigvamu jiné rodiny. Sdíleli ho s ním další tři svobodní bojovníci, kteří budou ve střehu, kdyby se v noci zkusil pohnout.

Na konci října si pro něj přišla. Zrovna ležel a myslel na ni, když nějaký nůž pomalu a tiše prořízl stěnu vigvamu. Potichu vstal a vykročil otvorem ven. Stála v měsíčním světle a dívala se na něj. Poprvé se objali a jejich těla zaplavilo palčivé horko.

Odstoupila a pokynula mu. Šel, kam ho vedla, skrz stromy až na místo, kam z tábora nebylo vidět. Tam stála osedlaná Rosebud a na sedle měla stočený plášť z bizoní kůže. V dlouhém pouzdře u plece koně vězela jeho puška. Sedlová brašna byla napěchovaná jídlem a střelivem. Uvázán zde byl i strakatý poník. Craig se otočil, políbil ji a chladná noc se s ním zatočila. Zašeptala mu do ucha:

„Vezmi mě do svých hor, Bene Craigu, a udělej ze mě svou ženu.“

„Teď a navždy, Šumící vánku.“ Nasedli a vedli koně tiše mezi stromy, až byli mimo nebezpečí. Pak projeli kolem osamělého balvanu a pustili se do prérie. Při východu slunce už byli zase v kopcích. Za rozbřesku je v dálce spatřila skupinka Vraních indiánů, která po Bozemanské stezce zahýbala na sever k Fort Ellis.

Sajeni se pustili za uprchlíky; bylo jich šest a jeli rychle - cestovali nalehko jen s puškami přes rameno, tomahavky za pasem a přikrývkami pod sebou. Měli své rozkazy - snoubenku Chodící sovy přivést živou. Vasiču má zemřít.

Skupina Vraních indiánů jela svižným tempem na sever. Jeden z nich byl toho léta v armádě a věděl, že modrokabátníci vypsali vysokou odměnu za bílého zrádce; dost velkou, aby si za ni koupili mnoho koní a zboží.

Na Bozemanskou stezku však nikdy nedojeli. Třicet kilometrů jižně od řeky Yellowstone potkali nevelkou hlídku kavaleristů o počtu deseti mužů pod velením poručíka. Jeden bývalý zvěd pomocí gest vysvětlil, co viděli, a poručík to pochopil. Obrátil hlídku na jih k horám a s Vraními indiány jako průvodci se snažil najít stopu.

Tehdy v létě se zpráva o masakru Custera a jeho mužů po Americe rozšířila jako proud studeného vzduchu. Daleko na východě ve Filadelfii, městě bratrské lásky, se shromáždili nejvýše postavení a nejmocnější muži národa a čtvrtého července 1876 oslavili prvních sto let nezávislosti. Zprávy ze západního pomezí jim připadaly neuvěřitelné, a tak bylo nařízeno věc neprodleně vyšetřit.

Vojáci generála Terryho prohledali po bitvě celý osudný kopec ve snaze najít pro katastrofu nějaké vysvětlení. Siouxové a Sajeni byli tou dobou už čtyřiadvacet hodin pryč a Terry neměl chuť je pronásledovat. Zbylí muži majora Rena byli zachráněni, ale nevěděli nic víc než to, co viděli, než jim Custer zmizel z dohledu za horami.

Na úbočí kopce byl sebrán a uložen každičký důkaz a rozkládající se mrtvá těla byla spěšně pohřbena. Mezi shromážděnými věcmi byly i listy papíru roztroušené v dlouhé trávě. Patřily k nim také poznámky kapitána Cookea.

Nikdo z těch, kdo stáli při výslechu Bena Craiga za Custerem, nepřežil, avšak krasopisné poznámky adjutanta byly výmluvné dost. Armáda potřebovala vysvětlení, proč ke katastrofě došlo, a nyní je měli - divochy někdo předem varoval, a proto byli dokonale připraveni. Nic netušící Custer vjel do obrovské pasti. A navíc měla armáda obětního beránka. Neschopnost nepřipadala v úvahu, ale zrada ano. A tak byla vypsána odměna tisíc dolarů za mrtvého či živého zvěda.

Nebylo však po něm vidu ani slechu, dokud skupina Vraních indiánů uprchlíka nespatřila, jak v doprovodu indiánské dívky mizí v posledních dnech října v horách Pryor.

Poručíkovi koně noc předtím odpočívali, napásli se a napojili. Byli čerství, a tak je hnal k jihu svižným tempem. V sázce byla jeho kariéra.

Hned po východu slunce dorazili Craig a Šumící vánek k soutěsce Pryor Gap mezi hlavním pohořím a osamocenou horou West Pryor. Soutěsku překročili, projeli klusem kolem úpatí West Pryor a vjeli do divočiny. Byl to drsný kraj travnatých pohoří a roklí, jenž se táhl v délce asi sedmdesáti kilometrů západním směrem.

Craig se nepotřeboval řídit podle slunce. Viděl svůj cíl v dálce, kde se pod chladným modrým nebem leskl v ranním slunci. Mířil do divočiny Absaroka, kde jako chlapec lovíval se starým Donaidsonem. Byla to velmi nehostinná země, pustina s lesem a skalnatou náhorní plošinou, kde dokázal žít jen málokdo. Táhla se vzhůru až k pohoří Medvědího zubu.

I z té dálky viděl mrazivé vrcholky, které pohoří střežily - Hrom, Posvátnou a Kouzelnou horu a Medvědí zub. Tam se člověk s dobrou puškou dokázal ubránit i celému vojsku. U potoka se zastavil, aby zpocená zvířata vypila pár doušků vody a pak pokračoval nezměněným tempem dál k vrcholům, jež jako by přitloukaly nebe k zemi.

Třicet kilometrů za nimi jelo šest válečníků vykloněných k zemi a hledalo stopy ocelí okovaných kopyt. Jeli rychlým klusem, který šetřil energii poníků a dal se udržet i několik mil.

Padesát kilometrů za uprchlíky pak o něco severněji hledala stopu hlídka kavalerie. Našli ji v poledne západně od hory West Pryor. Vraní zvědové najednou zarazili koně a obstoupili kousek půdy vyprahlé sluncem. Ukazovali na stopy ocelových koňských podkov a těsně za nimi neokovaného poníka. Nedaleko byly stopy dalších pěti až šesti poníků.

„Takže máme konkurenci,“ zamumlal poručík. „No nevadí.“

A dal rozkaz pokračovat na západ, i když koně už začali být unavení. O půl hodiny později, když v nížině dojeli k jedné vyvýšenině, vyndal dalekohled a prozkoumal obzor před sebou. Po uprchlících nebylo ani stopy, ale spatřil obláček prachu a pod ním šest postaviček na strakatých pěnících klusajících k horám.

Sajenští poníci už byli také unaveni, ale indiáni věděli, že vyčerpaná musí být i zvířata uprchlíků před nimi. Válečníci poníky napojili v říčce Bridger hned pod nově založenou vesnicí téhož jména a dopřáli jim půlhodinový odpočinek. Jeden z bojovníků pak s uchem u země zaslechl dusot kopyt, a tak znovu nasedli a pokračovali v cestě. Po asi půldruhém kilometru jejich vůdce uhnul ke straně, skryl válečníky za pahorek, vyplížil se na něj a rozhlédl se.

Asi o pět kilometrů dál spatřil kavalerii. Sajeni nevěděli o papírech roztroušených po úbočí, ani o odměně vypsané na hlavu uprchlého vasičua. Usoudili proto, že modrokabátníci pronásledují je, protože jsou mimo rezervaci. A tak je pozorovali a vyčkávali.

Když hlídka kavalerie dojela k místu, kde se stopy rozdělovaly, zastavila se a vraní zvědové sesedli z koní, aby prostudovali značky v půdě. Sajeni viděli, jak Vraní indiáni ukazují k západu a hlídka kavalerie pokračuje tímto směrem.

Sajeni tedy jeli souběžně podél nich a sledovali modrokabátníky stejně, jako Malý vlk sledoval Custera k Rosebudu. Uprostřed odpoledne je však zahlédl jeden Vraní indián.

„Sajen!“ zvolal Vraní zvěd. Poručík pokrčil rameny.

„To je jedno, ať si loví. Máme svou kořist.“ A tak obě skupiny pronásledovatelů ujížděly dál až do noci. Vraní indiáni sledovali stopu a Sajeni sledovali hlídku. Když slunce zapadlo za vrcholky hor, oběma skupinám začalo být jasné, že musejí nechat koně odpočinout. Jestli pojedou dál, zvířata se pod nimi jednoduše zhroutí. Navíc byl terén stále drsnější a stopu šlo sledovat čím dál obtížněji. V temnotě a bez luceren to bylo nemožné.

Patnáct kilometrů před nimi to věděl i Ben Craig. Rosebud byla velká a silná klisna, ale měla už za sebou osmdesát kilometrů s mužem v sedle a nákladem a v nerovném terénu. Šumící vánek nebyla příliš zdatný jezdec, a tak byla i ona na pokraji sil. Utábořili se proto u Medvědího potoka, východně od nového městečka Red Lodge, ale nezapálili oheň, aby jej nikdo nespatřil.

Po setmění prudce klesla teplota. Zabalili se do bizoního pláště a děvče během okamžiku tvrdě usnulo. Craig nespal - to může později. Vylezl z pláště, zahalil se do červené přikrývky a hlídal dívku, kterou miloval.

Nikdo nepřišel, ale Craig vstal už před rozbřeskem. Zhltli další kus sušeného masa z antilopy a kukuřičný chléb, který Šumící vánek odnesla ze svého vigvamu, a zapili vodou z potoka. Pak vyjeli. I pronásledovatelé vstali hned, jak jim první světlo ukázalo stopu. Byli patnáct kilometrů za nimi a doháněli je; nemohli mu odpustit, co provedl. Craig si byl jist, že po něm půjdou Sajeni, ale o kavalerii neměl ani tušení.

Terén byl těžší a postup pomalejší. Věděl, že jeho pronásledovatelé je začnou dohánět, a potřeboval je zdržet matením stop. Po dvou hodinách v sedle dojeli uprchlíci k soutoku dvou říček. Nalevo se z hor valil Kamenitý potok, který Craigovi jako cesta do divočiny připadal neschůdný. Přímo před nimi ležel Západní potok, jenž byl mělčí a méně kamenitý. Sesedl, uvázal poníka za uzdu k sedlu a vedl Rosebud sám.

Sešel se svou malou kolonou z břehu v úhlu, který jako by vedl ke Kamenitému potoku, vstoupil do vody a pak se vrátil a prošel druhým potokem. Ledová voda mu ochromovala nohy, ale šel přes oblázky a říčním pískem vytrvale ještě tři kilometry. Potom se otočil doleva k horám a vyvedl zvířata z vody do hustého lesa.

Terén nyní prudce stoupal mezi stromy a bez slunečního svitu mrzlo. Šumící vánek byla zahalena v přikrývce a jela bez sedla krokem.

O pět kilometrů dál dojela k vodě kavalerie a zastavila se. Vraní indiáni jim ukázali stopy, které očividně vedly proti proudu Kamenitého potoka, a poručík po poradě se svým seržantem hlídce nařídil sledovat falešnou stopu. Když zmizeli, došli k oběma potokům Sajeni. Nemuseli do vody, aby skryli své stopy. Zvolili však správný potok a pustili se klusem proti proudu. Na druhém břehu pak hledali znamení, že koně vyšli z vody a vydali se do hor.

Po třech kilometrech našli na kousku měkké půdy na druhé straně konečně stopu. S cákáním potok přebrodili a vjeli do lesa.

Craig v poledne dorazil k místu, jež si pamatoval z jedné lovecké výpravy o mnoho let dříve - k rozlehlé a otevřené náhorní plošině zvané Stříbrná pláň, která končila v horách. Nevěděli to sice, ale byli v nadmořské výšce přes tři a půl tisíce metrů.

Z okraje skal viděl dolů k potoku, podél kterého jel. Po jeho pravici byly v místě, kde se potoky rozdělovaly, nějaké postavy. Dalekohled neměl, ale v řídkém vzduchu je viděl pozoruhodně dobře. Spatřil, že postavy necelý kilometr od něj nejsou Sajeni, ale deset vojáků se čtyřmi Vraními zvědy. Byla to vojenská hlídka, která se vracela po proudu Kamenitého potoka, když zjistila svůj omyl. Tehdy si Ben Craig uvědomil, že armáda ho dosud pronásleduje za to, že osvobodil indiánskou dívku.

Vyndal z pouzdra svou sharpsku, vložil jediný náboj, našel si kámen jako opěru a zamířil dolů do údolí.

„Miř na koně,“ říkal vždycky starý Donaidson. „V tomhle terénu se člověk bez koně musí vrátit.“

Zamířil tedy na čelo důstojníkova koně. Stiskl spoušť a výstřel zazněl horami s ozvěnou jako burácející hrom. Kulka zasáhla poručíkova koně do plece těsně pod hlavou. Zhroutil se jako pytel a důstojník s ním. Při pádu si vyvrtl kotník.

Vojáci se rozprchli po lese, s výjimkou seržanta, který se vrhl na zem za postřeleného koně a snažil se poručíkovi pomoci. S koněm byl amen, ale mrtvý nebyl. Seržant ukončil jeho trápení ranou z pistole a pak dovlekl důstojníka ke stromům. Další výstřely už nepřišly.

V lese na svahu Sajeni sesedli z poníků na koberec jehličí z borovic a zůstali na zemi. Čtyři z nich ukořistili Sedmé kavalerii springfieldky, ale jako všichni prérijní indiáni neuměli mířit. Věděli, co mladý vasiču dokáže se svou sharpskou a na jakou vzdálenost. Začali se plížit vzhůru, což jejich postup zpomalilo. Jeden ze šestice šel za nimi a vedl všech šest poníků,

Craig rozřezal jednu přikrývku na čtyři kusy a uvázal je Rosebud kolem kopyt. Látka mezi ocelovými podkovami a kameny sice dlouho nevydrží, ale aspoň takových pět set metrů skryje škrábance na skále. A pak se pustil klusem přes náhorní plošinu jihozápadním směrem k horám.

Přes Stříbrnou pláň to bylo sedm kilometrů a nebylo se na ní kde skrýt. Po třech kilometrech se horal ohlédl a spatřil, jak na hřeben nad skalnatým prahem vyjíždějí malé body. Klusal dál. Zasáhnout ho nemohli a chytit také ne. O pár minut později se tam objevily další body - kavaleristé, kteří provedli koně lesem a rovněž dorazili na skálu, avšak půldruhého kilometru východně od Sajenů. Potom Craig dorazil k jakési propasti. Takhle vysoko ještě nikdy nebyl a vůbec netušil, že zde nějaká je.

Říká se jí Vidlice a je příkrá a úzká: po obou úbočích rostou borovice a na dně se valí ledová říčka. Craig se otočil, pustil se po okraji strže a hledal nějaké místo, kde by byly břehy mírnější a daly se přejít. Našel je ve stínu Hromové hory, ale ztratil půl hodiny.

Hnal sebe i koně až na hranici možností. Svedl je dolů do soutěsky a vyvedl vzhůru na druhou stranu, až na poslední skalnatý úsek zvaný Pekelná plošina. Když z rokle vyjel, hvízdla mu kolem hlavy kulka. Z druhé strany strže spatřil jeden voják pohyb mezi stromy. Craigovo zpoždění nejen umožnilo pronásledovatelům, aby ho dohnali, ale navíc jim ukázal, kudy propast překročit.

Před ním bylo ještě asi pět kilometrů plochého terénu, který končil u příkrých stěn hory Rearguard. Mezi jejími roztroušenými skalisky a jeskyněmi ho už žádný člověk na světě nepolapí. V řídkém vzduchu pociťovali oba lidé i zvířata nedostatek kyslíku, ale Craig postupoval stále stejným tempem. Brzy se setmí a oni se ztratí ve skalách a stržích mezi Rearguardem, Posvátnou horou a Medvědím zubem. Tam nedokáže sledovat stopu nikdo na světě. Za Posvátnou horou bylo rozvodí a za ním už to bylo až do Wyomingu z kopce. Pak opustí svět nepřátel, stanou se mužem a ženou a budou až do smrti žít v divočině. Když den pobledl, zanechali Ben Craig a Šumící vánek své pronásledovatele vzadu a zamířili ke svahům Rearguardu.

Za soumraku vyšplhali nad skalnatou plošinu a došli až na hranici sněhu a ledu do míst, kde sníh z vrcholků nikdy nemizí. Tam našli plochou skalní římsu velkou asi padesát krát dvacet metrů, na které byla hluboká jeskyně. Vchod zastiňovalo několik posledních borovic.

Když se setmělo, Craig sem dovedl i pokulhávající koně, kteří hned začali pod stromy oškubávat jehličí z borovic. Byla velká zima, ale uprchlíci měli svůj bizoní plášť.

Zvěd vtáhl do jeskyně i sedlo a zbylou přikrývku, nabil pušku, položil ji vedle sebe a pak v jeskyni u jejího ústí rozprostřel bizoní kůži. Craig a Šumící vánek na ni ulehli a on přes ně přetáhl i druhou polovinu. Uvnitř tohoto pouzdra se jim vrátilo přirozené lidské teplo. Dívka se k němu začala sunout.

„Bene,“ zašeptala, „udělej ze mě svou ženu. Teď hned.“

Začal jí po dychtivém těle vytahovat jelenicovou tuniku.

„To, co děláš, je špatné.“

Vysoko v horách panuje naprosté ticho, a i když byl hlas starý a slabý, zazněla slova v sajenštině zcela zřetelně a jasně.

Craig stanul v mžiku u ústí jeskyně s puškou v ruce. Byl bez kožené košile, v mrazivém chladu až do pasu nahý.

Nechápal, jak to, že muže neviděl dřív. Seděl se zkříženýma nohama pod borovicemi na okraji ploché skály. Na nahé tělo mu spadaly ocelově šedé vlasy a tvář měl vrásčitou a scvrklou jako spálený vlašský ořech. Byl nesmírně starý a zbožný - kmenový šaman, jenž chodí na osamělá místa kvůli vidění, meditacím a hledání cesty z nejistoty.

„Tys promluvil, svatý?“ Zvěd jej oslovil zdvořilým titulem, jakého se užívalo pro moudré osoby vysokého věku. Nedokázal uhodnout, odkud muž pochází. Netušil ani, jak mohl vyšplhat tak vysoko. A už vůbec si neuměl představit, jak šaman dokáže přežít takovou zimu bez jakékoli pokrývky těla. Věděl jen, že někteří z těch, kdo mají vidění, se vzpírají veškerým známým zákonům.

Ucítil, že vedle něj v ústí jeskyně stanula i Šumící vánek.

„Je to špatné v očích člověka i Mehiji, Všudypřítomného ducha,“ pravil stařec.

Měsíc dosud nevyšel, ale hvězdy svítily v čirém a sžíravě ledovém vzduchu tak jasně, že široká skalní římsa tonula v bledém světle. Craig viděl odraz hvězd i v starcových očích, jež se na něj zpod stromu upíraly.

„A proč, svatý?“

„Je zaslíbena jinému. Její nastávající bojoval statečně proti vasičuům. Těší se velké úctě. Nezasluhuje si takové jednání.“

„Teď je to ale moje žena.“

„Bude tvoje žena, muži hor. Ale ještě není. Všudypřítomný duch promlouvá. Měla by se vrátit ke svým lidem a svému nastávajícímu. Když to udělá, jednoho dne zase budete spolu a ona bude tvou ženou a ty jejím mužem. Navždy. Tak praví Mehija.“

Vzal ze země vedle sebe klacek, opřel se o něj a vstal. Nahou kůži měl tmavou a starou a poznamenanou chladem. Chránila jej pouze bederní rouška a mokasíny. Otočil se a pomalu se vydal borovicemi dolů po stezce, až jim zmizel z dohledu.

Šumící vánek se obrátila ke Craigovi. Po tvářích jí kanuly slzy, ale umrzaly dřív, než stekly na bradu.

„Musím se vrátit ke svým lidem. Je to můj osud.“

Craig se s ní nepřel. Nebylo by to k ničemu. Připravil jí poníka a ona si obula mokasíny a zahalila se do přikrývky. Naposledy ji objal. Vysadil ji na poníka a podal jí uzdu. Šumící vánek zvíře tiše odvedla na začátek stezky.

„Vánku, jenž tiše šumí!“ zavolal. Otočila se a ve světle hvězd se na něj zadívala.

„Budeme spolu. Jednou. Tak to bylo řečeno. Dokud poroste tráva a potečou řeky, budu na tebe čekat.“

„Já na tebe taky, Bene Craigu.“

A zmizela. Craig hleděl na nebe, dokud mráz nezačal štípat příliš. Pak zavedl Rosebud hluboko do jeskyně a připravil jí plnou náruč jehličí z borovic. Potom si vtáhl bizoní kůži hlouběji do tmy, zabalil se do jejích záhybů a usnul.

Vyšel měsíc. Bojovníci ji spatřili, jak se k nim blíží přes skalnatou pláň. Šumící vánek viděla dole pod okrajem rokle, kde rostly borovice, dva ohně a od toho vlevo zaslechla tlumený křik sovy. Zamířila tedy tam.

Neřekli ani slovo. To udělá její otec Vysoký los. Měli však stále své rozkazy. Vasiču, jenž znesvětil jejich příbytky, musí zemřít. Čekali na rozbřesk.

V jednu hodinu v noci zahalily pohoří Medvědího zubu husté mraky a teplota začala klesat. Muži u obou ohňů se roztřásli zimou a ještě víc se schoulili do přikrývek, ale nepomáhalo to. Zanedlouho se úplně probudili a přiložili na oheň, ale teplota klesala dál.

Sajeni i bílí muži prožili řadu zim v nehostinných Dakotách a věděli, jak dokáže zima vypadat v nejkrutějším období. Nyní však byl teprve poslední den října - příliš brzy. Přesto teplota tolik poklesla. Ve dvě ráno začalo hustě sněžit, jako by padla bílá stěna. V táboře kavalerie povstali Vraní zvědové.

„Odjíždíme,“ řekli důstojníkovi. Ten měl sice bolesti v kotníku, ale věděl, že prémie za uprchlíka a jeho dopadení promění jeho život v armádě.

„Je zima, ale brzy bude svítat,“ řekl jim.

„Tohle není obyčejná zima,“ odpověděli. „Tohle je Zima dlouhého spánku. Žádný oděv proti ní neochrání. Vasiču, kterého hledáte, je už mrtev. Anebo zemře ještě před východem slunce.“

„Tak jeďte,“ řekl jim důstojník. Stopovat se tu už stejně nedalo. Jeho kořist byla na hoře, která se ještě před sněžením třpytila v měsíčním světle.

Vraní indiáni nasedli na koně a odjeli po úbočí a přes Stříbrnou pláň do údolí. Když odjížděli, jeden z nich vydal pronikavý výkřik nějakého nočního ptáka.

Sajeni jej slyšeli a podívali se na sebe. Byl to varovný pokřik. A tak zaházeli oheň sněhem, nasedli na koně a i s dívkou odjeli. Teplota klesala dál.

Asi ve čtyři hodiny ráno přišla lavina. Padala z hor a tlačila před sebou přes plošinu silnou sněhovou pokrývku. Postupující stěna se syčením klouzala k Vidlici, a než spadla do strže, vzala s sebou všechno. Zbývající muži a koně nemohli uhnout; mráz je přikoval tam, kde leželi a stáli. Sníh zaplnil potok a vidět zůstaly jen vršky borovic.

Ráno se mraky rozestoupily a vrátilo se slunce. Krajina byla celá bílá. Zvířata v horských a lesních norách věděla, že přišla zima a je čas uložit se k zimnímu spánku.

A ve vysokohorské jeskyni spal horal, zabalen do svého bizoního pláště.

Když se probudil, nemohl si vzpomenout, kde je, jak se to někdy stává. Ve vesnici Vysokého losa? Vždyť neslyší, že by squaw chystaly ranní jídlo. Otevřel oči a vyhlédl ze záhybů bizoní kožešiny. Spatřil drsné zdi jeskyně a náhle se mu vybavily všechny vzpomínky. Posadil se a snažil se hlavu očistit od posledních temných zákoutí spánku.

Všiml si, jak se venku třpytí zasněžená skalnatá římsa. Do pasu nahý vyšel ven a nasál krásně voňavý ranní vzduch.

Z jeskyně vyšla i Rosebud s dosud svázanýma předníma nohama, jak ji zanechal, a začala okusovat mladé jehličí borovic na kraji skalnaté římsy. Ranní slunce měl po pravici a severně před sebou vzdálené prérie v Montaně.

Přešel na ploché římse dopředu, lehl si na zem a podíval se dolů k Pekelné plošině. Z Vidlice nevycházel žádný kouř. Zdálo se, že jeho pronásledovatelé jsou pryč.

Vrátil se do jeskyně a oblékl si jelenicový oblek a pásek. Vzal si lovecký nůž, vrátil se k Rosebud a rozvázal jí přední nohy. Tiše zaržála a přitulila se mu hlavou k rameni. Pak si uvědomil něco podivného.

Ty jemně zelené výhonky, které klisna spásala, byly přece jarní. Rozhlédl se. Těm několika posledním odolným borovicím, jež v této nadmořské výšce přežívaly, rostly ke slunci bledězelené pupeny. Ohromeně si uvědomil, že zřejmě mrazivou zimu prospal zimním spánkem jako divoká zvěř.

Slyšel, že je to možné. Starý Donaldson mu jednou vyprávěl o stopaři, jenž takto přezimoval v medvědí jeskyni a nezemřel. Spal celou zimu vedle medvědích mláďat, dokud nepřišlo jaro.

V sedlových brašnách našel poslední kus masa usušeného na větru. Dalo se kousat jen s obtížemi, ale přinutil se je sníst. Místo vody si vzal hrst prašanu, rozehřál jej v dlaních na vodu a pak si olízal ruce. Věděl, že sníh se jíst nemá.

V brašnách měl také svou stopařskou čepici z teplé liščí kožešiny, a tak si ji nasadil na hlavu. Osedlal Rosebud, zkontroloval pušku i všech zbylých dvacet nábojů, zasunul ji do pouzdra a přichystal se k odjezdu. Třebaže byl bizoní plášť, jenž mu zachránil život, těžký, svinul ho a připevnil za sedlo. Když už v jeskyni nic nezbylo, vzal Rosebud za uzdu a pustil se s ní dolů po stezce na náhorní planinu.

Nebyl ještě zcela rozhodnut, co udělá, ale věděl, že v níže položených lesích bude spousta zvěře. Dobře si tam může žít i člověk, který jen klade pasti.

Pomalým krokem přešel první plošinu. Očekával z kraje propasti nějaký pohyb, ba dokonce výstřel, ale nic se nestalo. Ani když došel k rozsedlině, nic nenasvědčovalo tomu, že by se jeho pronásledovatelé vrátili a pátrali po něm dál. Nemohl vědět, co ohlásili Vraní indiáni - všichni modrokabátníci zahynuli ve sněhové vánici a jejich kořist je také jistě mrtvá.

Našel znovu cestu do Vidlice a z ní nahoru ven. Slunce vystoupilo výš a Craig kráčel přes Stříbrnou pláň, dokud se nevyhouplo celých třicet stupňů nad obzor. Začalo mu být teplo.

Pak šel borovicovým lesem dolů až do míst, kde začaly růst listnaté stromy. Tam se poprvé utábořil. Bylo poledne. Z pružných větviček a asi metrového motouzu, který měl v sedlové brašně, vyrobil past na králíky. Trvalo hodinu, než první nic netušící hlodavec vystrčil hlavu z nory. Zabil ho a stáhl, pak za pomoci troudu a křesacího kamene v krabičce rozdělal oheň a pochutnal si na pečeni.

Na kraji lesa potom tábořil a celý týden sbíral síly. Měl hojnost čerstvého masa a uměl lovit i pstruhy v četných potocích. K pití mu stačila voda.

Koncem týdne se rozhodl, že odjede do prérie. Bude cestovat v noci a ve dne se skrývat. Vrátí se do pohoří Pryor, postaví si tam srub a zůstane tam. Pak se může poptat, kam odešli Sajeni, a čekat, až bude Šumící vánek volná. Nepochyboval, že k tomu dojde, neboť tak to bylo řečeno.

Osmou noc tedy osedlal koně a z lesa odjel. Zamířil podle hvězd na sever. Byl čas úplňku a země tonula v jeho bledé záři. První noc šel a ve dne tábořil ve vyschlém řečišti potoka, kde ho nikdo nemohl vidět. Teď už oheň nerozdělával a jedl jen maso, které si vyudil ještě v lese.

Další noc zabočil na východ, kde leželo pohoří Pryor, a pak překročil jakýsi dlouhý černý a tvrdý pás, který se táhl podél něj. Těsně před úsvitem přešel druhý, ale dál už žádný nebyl. Nato vstoupil do divočiny, kterou bylo obtížné projít, ale kde bylo snadné se skrýt.

Jednou spatřil ve světle měsíce tiše postávat dobytek a pomyslel si, jak hloupý musí být osadník, který své stádo nechá bez dozoru. Vraní indiáni budou mít pěknou hostinu, až je najdou.

Čtvrtého dne uviděl na své pouti pevnost. Tábořil na pahorku, a když vyšlo slunce, zahlédl pevnost na úpatí hory West Pryor. Hodinu ji zkoumal a hledal známky života; zatroubení trubky nesené větrem či kouř z vojenské polní kuchyně. Ale nikde nic. Když slunce vystoupilo výš, stáhl se do stínu křoví a usnul.

U večeře přemýšlel, co má dělat. Krajina kolem byla divoká a osamělý cestovatel byl neustále v nebezpečí. Je jasné, že pevnost postavili teprve nedávno. Ještě loni na podzim tu nestála. Takže armáda převzala kontrolu i nad kmenovým územím Vraních indiánů. Ještě před rokem byly nejbližšími pevnostmi Fort Smith východně od Bighornu a Fort Ellis na severozápadě na Bozemanské stezce. K té druhé jít nemohl; tam by ho poznali.

Pokud však v nové pevnosti nesídlila ani Sedmá kavalerie, ani muži pod Gibbonovým velením, nebyl důvod, proč by ho tam měl někdo od vidění znát. Pokud by udal falešné jméno… Osedlal Rosebud a rozhodl se, že novou pevnost v noci prozkoumá a zůstane nespatřen.

Dorazil k ní v měsíčním svitu. Na stožáru nevlála vlajka žádné jednotky a uvnitř nebylo vidět světlo, ani slyšet žádný lidský zvuk. Ticho mu dodalo odvahy, a tak dojel až k hlavní bráně. Byla na ní dvě slova. V prvním rozpoznal „Fort“, neboť je už předtím viděl a věděl, jak vypadá. Na druhé slovo si nevzpomínal. Začínalo písmenem, jež se skládalo ze dvou svislých čar a jakési příčky. Zvenčí visel na vysoké dvojité bráně řetěz a zámek, který pevnost uzamykal.

Obešel s Rosebud čtyřmetrové palisádové zdi z kůlů. Proč by si armáda postavila pevnost a pak ji opustila? Byla přepadena a zničena? Jsou všichni uvnitř mrtvi? Ale jestli ano, proč visí na bráně zámek? O půlnoci se postavil v sedle, natáhl se a zachytil se prsty o palisádu. O několik vteřin později už byl na ochozu, jeden a půl metru pod ochrannou zdí a víc než dva metry nad prostranstvím v pevnosti. Pohlédl dolů.

Rozeznal ubikace pro důstojníky a vojáky, stáj a kuchyň, zbrojnici i nádrž na vodu, obchod a kovárnu. Bylo tam všechno, ale opuštěné.

S puškou připravenou k výstřelu sestoupil potichu po schodech dolů a začal pevnost zkoumat. Rozhodně byla nová. Dalo se to poznat podle truhlářské dílny a čerstvých stop po pile na trámech. Kancelář velitele byla zamčena, ale všechno ostatní se otvíralo při pouhém doteku. Byla tam noclehárna pro vojáky a druhá pro pocestné. Nikde však v zemi nenašel žádné latríny, což bylo divné. Naproti hlavní bráně byla u zadní stěny malá kaple a vedle ní v hlavní hradbě dveře, zajištěné zevnitř břevnem.

Závoru odstranil, vyšel ven, obešel hradby a pak do pevnosti zavedl Rosebud. Potom dveře zase zajistil. Věděl, že pevnost by nikdy sám neubránil. Kdyby ji napadla skupina indiánů na válečné stezce, přelezli by bojovníci hradby stejně snadno jako on. Pevnost mu však mohla na chvíli posloužit jako základna, dokud se mu nepodaří zjistit, kam odešel klan Vysokého losa.

Ve dne pak prozkoumal stáj. Byla v ní stání pro dvacet koní, veškerá výstroj a krmivo, jaké mohl člověk potřebovat, a v korytě venku čerstvá voda. Sundal Rosebud sedlo a rázně ji vyhřebelcoval tuhým kartáčem, zatímco klisna si při tom pochutnávala na ovsu v truhlíku.

V kovárně našel plechovku maziva a vyčistil si jím pušku, až se kov i dřevěná rukojeť jen blýskaly. Obchod mu zase přenechal lovecké pasti a přikrývky. Z těch si vyrobil pohodlné hnízdo na rohovém kavalci ve srubu, který měl sloužit projíždějícím pocestným. Jediné, čeho zde nebylo dost, bylo jídlo. V obchodě však nakonec našel sklenici s bonbony, a tak je snědl k večeři.

První týden utekl rychle. Ráno vždycky vyjel položit pasti a něco ulovit a odpoledne chystal kožešiny zvířat, které později vymění za jiné zboží. Čerstvého masa měl kolik potřeboval, a v divočině znal několik rostlin, z jejichž listů se dala uvařit výživná polévka.

V obchodě objevil kostku mýdla, a tak se nahý vykoupal v nedalekém potoce. Voda ho osvěžila, byť byla ledová. Trávy pro koně byl všude dostatek. V kuchyni našel misky a cínové talíře. Nanosil si do pevnosti suché spadané zimní dřevo na oheň a ohřál si vodu na holení. Jednou z věcí, které si odnesl z Donaldsonovy chaty, byla stará břitva, kterou nosil v úzkém ocelovém pouzdře. Byl překvapen, jak bylo holení s mýdlem a horkou vodou snadné. V pustině nebo na pochodu s armádou musel z nutnosti používat studenou vodu a holit se bez mýdla.

Jaro přešlo v časné léto, ale stále nikdo nepřicházel. Craig začal přemýšlet, koho by se zeptal, kam odešli Sajeni a kam odvedli Šumící vánek. Teprve potom se mohl vydat za nimi. Bál se však jet na východ k Fort Smith anebo na severozápad k Fort Ellis, kde by ho zaručeně poznali. Jestli zjistí, že ho chce armáda pořád oběsit, bude si říkat Donaldson a doufat, že ho nikdo neodhalí.

Byl v pevnosti právě měsíc, když konečně přišli návštěvníci. On byl však zrovna v horách klást pasti. Bylo jich osm a přijeli ve třech dlouhých ocelových rourách, jež se pohybovaly na otáčejících se černých kotoučích se stříbrnými středy, ale které netáhli žádní koně.

Jeden z mužů byl jejich průvodce a ostatních sedm bylo jeho hosty. Průvodce se jmenoval profesor John Ingles a byl vedoucím katedry západoamerických dějin na Bozemanské univerzitě v Montaně. Jeho hlavním hostem byl jeden mladší senátor státu Montana, který přijel až z Washingtonu. Dále skupinu tvořili tři zákonodárci z města Helena a tři úředníci z ministerstva školství. Profesor Ingles odemkl visací zámek a skupina vstoupila do pevnosti a zvědavě a se zájmem se rozhlížela.

„Pane senátore a vážení pánové, dovolte, abych vás přivítal ve Fort Heritage,“ pravil profesor. Zářil radostí. Byl jedním z těch šťastlivců, kteří oplývají dobrou náladou a beznadějně milují činnost, kterou se živí. Jeho práce - studium starého amerického Západu a jeho podrobné historie - pro něj byla celoživotní posedlostí. Věděl úplně všechno o Montaně za starých časů, o válce v prérii i o indiánských kmenech, jež zde válčily a lovily. O Fort Heritage deset let snil, dokud si ji nevyškemral na stovkách zasedání nejrůznějších komisí. Dnešní den byl pro něj vrcholným okamžikem onoho desetiletí.

„Tato pevnost a obchodní stanice je až do nejmenšího a posledního detailu přesnou replikou toho, jak takové místo vypadalo za nesmrtelného generála Custera. Na všechny podrobnosti jsem osobně dohlížel a za jejich autenticitu se mohu osobně zaručit.“

Vodil skupinu po dřevěných srubech a ostatních budovách a vysvětloval, jak celý projekt vznikl, když jej předložil Montanské historické společnosti a Kulturní nadaci; jak se pak našly finanční prostředky v nevyužitém fondu uhelných daní, jejž trust spravoval, a jak mu po jistém přesvědčování byly přiděleny.

Vyprávěl jim, že stavba je naprosto dokonalá - ze dřeva místních lesů, jak bývalo zvykem - a že i hřebíky jsou původního typu a nejsou z oceli, protože se snažil o co největší věrnost.

S překypujícím nadšením, které bylo nakažlivé i pro jeho hosty, vyprávěl:

„Fort Heritage bude významný a hluboce smysluplný výchovný zážitek pro děti a mladé lidi nejen z Montany, ale i z okolních států, jak doufám. Domluveny jsou už autobusové výpravy až z Wyomingu a Jižní Dakoty. Venku na okraji rezervace Vraních indiánů máme dvacetiakrový výběh s pastvinou pro koně, a až bude sezóna, posekáme trávu a vezmeme si seno na krmení. Odborníci trávu pokosí, jak se to dělalo kdysi. Návštěvníci uvidí, jak se zde na pomezí žilo před sto lety. Ujišťuji vás, že je to projekt v celé Americe unikátní.“

„Mně se to líbí, a dokonce velmi,“ prohlásil senátor. „Ale bude tu nějaký personál?“

„To je právě vrchol všeho, pane senátore. Tohle není žádné muzeum, ale fungující pevnost ze sedmdesátých let devatenáctého století. Finanční prostředky umožňují, aby zde přes léto bylo zaměstnáno až šedesát mladých lidí, a to i o celonárodních svátcích a zejména o všech školních prázdninách. Personál budou tvořit hlavně mladí lidé z nejrůznějších hereckých škol v největších městech v Montaně. Zatím byla reakce studentů, kteří si zde přejí přes léto pracovat a zároveň posloužit dobré věci, pozoruhodná.

V současnosti máme šedesát dobrovolníků. Já sám budu major Ingles z Druhé kavalerie a budu v pevnosti velet. Budu mít seržanta, desátníka a osm vojáků, což budou studenti, kteří umějí jezdit na koni. Zvířata si pronajmeme u sympatizujících rančerů.

Pak zde bude i několik mladých žen, jež budou hrát roli kuchařek a pradlen. Budou nosit šaty přesně stejné jako tehdy. Další studenti herectví budou hrát horské stopaře, prérijní zvědy a osadníky, kteří směřují na západ a chystají se přejít Skalnaté hory.

Také se k nám uvolil připojit jeden opravdický kovář, takže návštěvníci uvidí, jak se kovají koně. Já sám povedu bohoslužby v pevnostní kapli, která stojí tamhle a kde budeme zpívat dobové kostelní písně. Dívky budou mít samozřejmě vlastní noclehárnu, ale i skupinovou gardedámu v podobě asistentky z mé katedry Charlotty Bevinové. Vojáci budou bydlet v jedné ubytovně, civilisté v druhé. Ujišťuji vás, že jsme nepřehlédli jediný detail.“

„Jistě tu však budou také věci, bez kterých se moderní člověk neobejde. Co třeba osobní hygiena nebo čerstvé ovoce a zelenina?“ zeptal se kongresman z Heleny.

„Máte naprostou pravdu.“ zářil profesor. „Máme tři věci, které nebudou autentické. Nebudu mít v pevnosti žádné nabité střelné zbraně. Všechny pistole a pušky budou pouhé repliky, s výjimkou několika na slepé náboje, které však budou pod dohledem.

Pokud jde o hygienu, vidíte tamhle zbrojnici? Jsou tam stojany plné replik springfieldek, ale za falešnou zdí se skrývá skutečná koupelna s tekoucí teplou vodou, toaletami, vodovodními kohoutky, umyvadly a sprchami.

A tamhle v tom velikém náspu, kde se odchytává dešťová voda, je podzemní rezervoár, ze kterého vede vodovodní potrubí. Násep má vzadu tajný vchod. Vevnitř je plynová chladicí jednotka na skladování masa, zeleniny a ovoce. Je tam rovněž plyn v lahvích. Ale to je vše. Elektřina tu není, máme pouze svíčky a petrolejové lampy.“

Stáli u dveří noclehárny pro pocestné. Jeden z úředníků nahlédl dovnitř.

„Zdá se, že tu máte nezvaného nájemníka,“ poznamenal. Všichni se zahleděli na rohový kavalec s pokrývkami. Potom objevili i další stopy. Koňské výkaly ve stáji a doutnající popel v ohni. Senátor se hlasitě rozesmál.

„Zdá se, že někteří návštěvníci se už nemohou dočkat!“ zvolal. „Třeba vám tu přebývá nějaký opravdový horal.“

Všichni se tomu zasmáli.

„Ale vážně, pane profesore. Je to úžasné dílo. Jsem si jist, že se mnou všichni souhlasí. Patří vám upřímné blahopřání. Je to pro náš stát velký přínos.“

A s tím odjeli. Profesor za sebou zase zamkl hlavní bránu a přemýšlel o rozestlaném kavalci a koňských výkalech. Všechna tři vozidla se vydala stejnou cestou zpět po nerovném terénu k dlouhému asfaltovému pásu, jemuž se říkalo dálnice číslo 310. Tam pak zatočili na sever k Billingsu a letišti.

Ben Craig se z kladení pastí vrátil o dvě hodiny později. První známkou toho, že jej někdo vyrušil v jeho samotě, bylo, že dveře v hlavní palisádě nedaleko kaple byly zavřené zevnitř. Věděl, že je nechal zavřené, ale jen na závoru. Ať už to udělal kdokoli, odešel buď hlavní bránou, anebo je dosud uvnitř.

Zkontroloval velká vrata, ale ta byla stále zamčená. Venku byly podivné stopy, jimž nerozuměl, jakoby od kol vozů, ale širší a s jakýmsi klikatým vzorem.

S puškou v ruce přešel ke zdi, ale po hodině zkoumání dospěl spokojeně k názoru, že tam nikdo není. Otevřel tedy dveře, zavedl dovnitř Rosebud, ustájil ji a nakrmil a pak znovu prozkoumal stopy na hlavním prostranství. Byly tam otisky obuvi a těžkých horských bot a další klikaté vzorky, ale žádné stopy koní. A venku před bránou žádné otisky bot nebyly. To bylo velice podivné.

Dva týdny nato přijel stálý personál. Craig byl opět venku a kladl na úpatí hor pasti.

Byla to úctyhodná kolona. Tři autobusy, čtyři automobily s náhradními řidiči kvůli odvozu a dvacet koní ve velkých stříbrných přívěsech. Když všechny vyložili, vozidla zase odjela.

Personál se už v Billingsu převlékl do kostýmů, jež náležely jejich rolím. Všichni s sebou měli vak s náhradním oděvem a osobními potřebami. Profesor vše zkontroloval, aby nikdo nevězí nic „moderního“. Povoleny nebyly ani elektrické spotřebiče nebo přístroje na baterie. Někteří lidé se neradi loučili se svými tranzistory, ale taková byla dohoda. Ani moderní knihy vydané v současném století nebyly povoleny. Profesor Ingles trval na tom, že je důležité se vrátit o celých sto let zpátky úplně, a to jak kvůli dokonalé autenticitě, tak z psychologických důvodů.

„Časem skutečně uvěříte, že jste to, co jste - horalové z pomezí, kteří prožívají významné období v dějinách Montany,“ řekl jim.

Studenti herectví, kteří se dobrovolně přihlásili nejen na letní brigádu, ale také kvůli získání vědomostí, jež se jim budou hodit v budoucím povolání, pak několik hodin s rostoucím nadšením zkoumali nové prostředí.

Civilní dělníci, podkovář, obchodníci, kuchaři, zvědové a osadníci z Východu obývali druhou největší noclehárnu. Osmi děvčatům přidělila vlastní ubikaci slečna Bevinová. Pak přijely dva prérijní vozy kryté bílým plátnem a tažené silnými koňmi a zaparkovaly poblíž hlavní brány. Budou pro budoucí návštěvníky sloužit jako hlavní atrakce.

Odpoledne se už chýlilo ke konci, když Ben Craig necelý kilometr od pevnosti přitáhl Rosebud uzdu a se stále větším neklidem si prohlížel hradby. Brána byla dokořán. Z dálky uvnitř rozeznal dva prérijní vozy a lidi, kteří přecházeli sem a tam. Na stožáru nad bránou vlála vlajka Unie. Rozeznal dvě modré uniformy. Čekal už řadu týdnů, až se bude moci někoho zeptat, kam odešli Sajeni anebo kam byli odvedeni, ale teď si nebyl jist, jestli to má udělat.

Po půlhodině přemýšlení vjel nakonec do pevnosti. Projel bránou právě ve chvíli, kdy se ji dva vojáci chystali zavřít. Zvědavě se na něj podívali, ale neřekli nic. Craig sesedl z koně a zamířil s Rosebud ke stáji. V polovině cesty byl zastaven.

Slečna Chariotte Bevinová byla milá, dobromyslná a americky pohostinná, světlovlasá, upřímná a spořádaná. Měla pihovatý nos a široký úsměv. Právě tím obdařila Bena Craiga.

„Dobrý den přeji.“

Na čepici bylo příliš horko, a tak zvěd jen přikývl.

„Dobrý den, paní.“

„Patříte k naši skupině?“

Jako profesorova asistentka a zároveň postgraduální studentka se projektu účastnila od samého počátku, a tak byla i u mnoha pohovorů, jež vedly ke konečnému výběru účastníků. Tohoto mladíka si však nepamatovala.

„Řekl bych, že ano, paní,“ řekl cizinec.

„Anebo byste spíš chtěl?“

„Tak asi.“

„Víte, je to trochu nezvyklé, když nepatříte k personálu. Ale je už příliš pozdě, než abyste strávil noc v prérii. Můžeme vám nabídnout nocleh. Zavedte svého koně do stáje a já zatím promluvím s majorem Inglesem. Mohl byste přijít za půl hodiny k veliteli?“

Odešla přes prostranství k velitelství a zaklepala na dveře. U psacího stolu seděl profesor v kompletní uniformě majora Druhé kavalerie a studoval administrativní materiál.

„Posaďte se, Charlie. Už se mladí lidé zabydleli?“ zeptal se.

„Ano a máme taky jednoho navíc.“

„Co prosím?“

„Jednoho mladíka na koni. Je mu něco přes dvacet. Zrovna přijel z prérie. Vypadá jako nějaký místní dobrovolník, který se přihlásil na poslední chvíli. Rád by se k nám přidal.“

„Nejsem si jist, zda ještě někoho můžeme vzít. Máme plný stav.“

„Abych řekla pravdu, přivezl si vlastní výstroj. Koně, důkladně špinavý jelenicový oblek i sedlo. Dokonce má na něm i pět svinutých zvířecích kůží. Očividně se snažil.“

„A kde je teď?“

„Ve stáji s koněm. Řekla jsem mu, ať sem za pár minut přijde. Napadlo mě, že byste se na něj mohl aspoň podívat.“

„No dobrá.“

Craig neměl hodinky, a tak čas odhadoval podle západu slunce. Zmýlil se jen o pět minut. Zaklepal a byl vyzván, aby vstoupil. John Ingles si mezitím zapnul kazajku uniformy a posadil se za stůl. Charlie Bevinová stála vedle něj.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane majore?“ Profesora okamžitě zarazila mladíkova autentičnost. Svíral čepici z liščí kožešiny. Měl upřímnou a poctivě vyhlížející oříškově snědou tvář s pevným pohledem modrých očí. Kaštanové vlasy, už mnoho týdnů nestříhané, měl vzadu staženy koženým řemínkem do ohonu, vedle kterého mu viselo jediné orlí pero. Jelenicový oblek byl dokonce i nerovnoměrně ručně zastehován tak, jak to profesor kdysi viděl u originálů.

„Nuže, mladý muži, tady Charlie mi řekla, že byste se k nám rád připojil a nějaký čas s námi zůstal?“

„Ano, pane majore, to bych rozhodně chtěl.“

Profesor se rozhodl. Provozní fond měl jisté rezervy pro případ „nepředvídaných událostí“. A tak mladíka mezi nepředvídané události zařadil. Přitáhl si k sobě dlouhý formulář, vyndal pero s ocelovým hrotem a namočil v kalamáři.

„Dobrá, tak mi o sobě něco povězte. Jméno?“

Craig zaváhal. Zatím nic nenaznačovalo, že by ho zde někdo poznal, ale při vyslovení jména by si mohli vzpomenout. Major byl však obtloustlý a poněkud bledý. Vypadal, že do hor na pomezí právě přijel. Třeba na Východě o událostech loňského léta ještě neslyšeli.

„Craig, pane. Ben Craig.“

Vyčkával. Nezaznamenal žádný náznak, že by jeho jméno majorovi něco říkalo. Obtloustlý velitel napsal krasopisně: Benjamin Craig.

„Adresa?“

„Prosím, pane?“

„Kde bydlíte, synku. Odkud pocházíte?“

„Tady odsud, pane.“

„Ale tady je prérie a pak divočina.“

„Ano, pane. Narodil jsem se a vyrostl v horách, pane majore.“

„Dobrý bože!“ Profesor již slyšel o rodinách žijících v divočině v chatrčích z dehtové lepenky, ale spíš se to stávalo v lesích Skalnatých hor v Utahu, Wyomingu a Idahu. Pečlivě napsal: „Bez stálého bydliště.“

„Jméno rodičů?“

„Oba jsou mrtvi, pane.“

„To je mi lito.“

„Už je to patnáct let.“

„A kdo vás vychoval?“

„Pan Donaldson, pane.“

„A ten bydlí kde?“

„Taky už zemřel. Zabil ho medvěd.“

Profesor položil pero. Zatím ještě nikdy neslyšel, že by medvěd někoho zabil, i když si někteří turisté s odpadky po pikniku počínají pozoruhodně neopatrně. Šlo jen o to, vyznat se dobře v divočině. Nicméně tento pohledný mladík zjevně nikoho neměl.

„Máte nějaké příbuzné?“

„Prosím, pane?“

„Koho bychom měli kontaktovat v případě… že by se vám něco stalo?“

„Nikoho, pane. Vůbec nikoho.“

„Aha. Datum narození?“

„Padesát dva. Konec prosince, myslím.“

„Takže vám bude pětadvacet?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Číslo sociální pojistky?“

Craig vyvalil oči. Profesor si povzdychl.

„Ach bože, zdá se, že jste nějak unikl pozornosti. Dobrá tedy, podepište se sem.“

Otočil formulář, přisunul mu ho přes stůl a podal mu pero. Craig si je vzal. Neuměl přečíst slova „podpis žadatele“, ale volné místo bylo výmluvné dost. Předklonil se a udělal svou značku. Profesor si od něj vzal papír a nevěřícně se na něj zahleděl.

„Bože můj svatý, bože můj svatý…“ Natočil papír tak, aby jej viděla i Charlie. Podívala se na inkoustový křížek ve vyznačené kolonce.

„Charlie, jako pedagog bych řekl, že máte letos v létě ještě jeden drobný úkol navíc.“

Usmála se na něj svým širokým úsměvem.

„Ano, pane majore, taky bych řekla.“

Bylo jí pětatřicet, měla za sebou jedno nepříliš šťastné manželství a neměla žádné děti. Mladík z divočiny jí připadal jako naivní, nevinné a zranitelné dítě. Bude potřebovat její ochranu.

„Dobře,“ pravil profesor Ingles. „A teď. Bene, běžte a ubytujte se, pokud jste to dosud neučinil, a pak za námi přijdte ke stolům na večeři.“

Jídlo mají dobré, myslel si zvěd. Bylo ho hodně. Podávali je na smaltovaných cínových talířích. Jedl pomocí loveckého nože, lžíce a skrojku chleba. Několik lidí se u stolu pod vousy usmívalo, ale on si toho nevšiml.

Mladí muži, s nimiž bydlel v noclehárně, se chovali přátelsky. Zřejmě byli všichni z měst, o kterých nikdy neslyšel a která, jak předpokládal, se rozkládala na východě. Byl to však únavný den a na čtení neměli jiné světlo než svíce, a tak je rychle sfoukli a usnuli.

Bena Craiga sice nikdo neučil zvědavosti vůči bližnímu, ale dnes si povšiml, že mladíci kolem něj jsou v mnoha ohledech zvláštní. Byli to údajně zvědové, krotitelé koní a stopaři, ale o svém povolání toho očividně věděli velmi málo. Vzpomněl si však na čerstvé nováčky pod Custerovým velením, kteří toho znali tak málo o koních, puškách a indiánech z velkých prérií. A tak si řekl, že se toho zřejmě za ten rok, kdy žil u Sajenů anebo sám, mnoho nezměnilo.

Uběhly dva týdny, kdy se všichni zabydlovali a zkoušeli role. Pak měly začít jezdit první skupiny návštěvníků. V podstatě šlo o to uvést pevnost do perfektního stavu, nacvičit každodenní úkony a vyslechnout přednášky majora Inglese, jež většinou pronášel venku.

Craig o tom všem nic nevěděl, a tak se chystal zase vyjet na lov. Projížděl zrovna přes hlavní prostranství směrem k bráně, která byla každý den dokořán, když na něj zavolal mladý kovboj jménem Brad.

„Co to máš. Bene?“ A ukázal na pouzdro z ovčí kůže, které viselo Craigovi u levého kolena před sedlem.

„Pušku,“ odpověděl Craig.

„Můžu se podívat? Jsem do zbraní blázen.“

Craig vyndal sharpsku ze sedla a podal mu ji. Brad byl u vytržení.

„Páni, to je nádhera! Opravdická starožitnost. Co je to?“

„Sharps dvaapadesát.“

„To je neuvěřitelné. Netušil jsem, že se dělají repliky i takových pušek.“

Brad puškou zamířil na zvon na rámu nad hlavní bránou. Na tento zvon se zuřivě zvonilo, když stráž zahlédla nepřátele anebo někdo nějaké ohlásil. Varovným zvoněním pak vyzvala pracovní skupiny mimo pevnost k okamžitému návratu. Brad stiskl spoušť.

Zrovna se chystal říct „bum“, když to sharpska udělala za něj. Zpětný náraz s ním mrštil na zadek. Kdyby byla těžká kulka trefila rám zvonu, byla by jej roztříštila. Zasáhla jej však z šikmého úhlu a odsvištěla. Zvon přesto vydal kovový zvuk, jenž zastavil veškerou činnost v pevnosti. Z kanceláře se vyřítil profesor.

„Co to bylo, u všech ran?“ zavolal. Pak spatřil Brada na zemi s těžkou puškou v ruce. „Co to tam děláte, Brade?“

Brad se vyškrábal na nohy a vysvětlil, co se stalo. Ingles se zarmouceně podíval na Craiga.

„Bene, asi jsem vám to zapomněl říct, ale na této základně platí zákaz používání střelných zbraní. Budu vám muset pušku zamknout do zbrojnice.“

„Zákaz všech střelných zbraní, pane majore?“

„Všech. Alespoň těch opravdových.“

„Ale co Siouxové?“

„Siouxové? Pokud vím, tak žijí v rezervacích v Severní a Jižní Dakotě.“

„Ale vždyť se mohou vrátit, pane majore.“

Profesor to považoval za vtip. Obdařil Bena shovívavým úsměvem.

„Samozřejmě že se mohou vrátit. Ale řekl bych, že letos v létě ne. A dokud se nevrátí, bude tahle puška pod zámkem ve zbrojnici.“

Čtvrtého dne byla neděle a všechen personál se zúčastnil ranní bohoslužby v kapli. Žádného kaplana neměli, a tak bohoslužbu vedl major Ingles. Uprostřed přešel k pultíku a chystal se přečíst předepsanou část z Bible.

Velkou knihu měl otevřenou na příslušné stránce a založenou záložkou.

„Naše dnešní část je z Izajáše, kapitola jedenáct, verš šestý. Prorok zde hovoří o době, kdy na zemi nastane Boží mír.

Vlk bude pobývat s beránkem, levhart s kůzletem odpočívat. Tele a lvice i žírný dobytek budou spolu a malý hoch je bude vodit.

Kráva se bude popásat s medvědicí, jejich mláďata budou odpočívat spolu, lev…“

Na tomto místě chtěl profesor obrátit stránku, ale dva listy rýžového papíru se mu slepily a on se zarazil, protože text najednou nedával smysl. Zatímco bojoval s rozpaky, ozval se z třetí řady uprostřed mladý hlas:

„…lev jako dobytče bude žrát slámu. Kojenec si bude hrát nad derou zmije, bazilišku do doupěte sáhne ručkou odstavené dítě. Nikdo už nebude páchat zlo a šířit zkázu na celé mé svaté hoře, neboť zemi naplní poznání Hospodina, jako vody pokrývají moře.“

V kapli se rozhostilo ticho, jak všichni shromáždění s otevřenými ústy zírali na postavu v potřísněném jelenicovém obleku a s orlím perem ve vlasech. John Ingles konečně našel zbytek textu.

„Ano, přesně tak. Zde končí první část.“

„Já tomu mladíkovi opravdu nerozumím,“ řekl po obědě Charlottě ve své kanceláři. „Neumí číst ani psát, ale umí nazpaměť celé pasáže z Bible, které se naučil jako dítě. Je divný, nebo jsem divný já?“

„Ničeho se neobávejte, myslím, že už jsem ho odhadla,“ řekla. „Narodil se rodičům, kteří se rozhodli žít v izolaci v divočině. Když zemřeli, adoptoval ho neoficiálně a pravděpodobně i protizákonně mnohem starší osamělý muž, který ho vychoval jako vlastního syna. Nemá žádné vzdělání. Zná ale dokonale tři věci: Bibli, kterou ho naučila matka, jak se vyznat ve zbytku divočiny a dějiny starého Západu.“

„Ale kde se naučil ty?“

„Nejspíš od toho staříka. Koneckonců, pokud zemřel ve věku nějakých osmdesáti let teprve před třemi lety, narodil se ještě před koncem minulého století. Tehdy zde bylo všechno ještě značně primitivní. Musel chlapci vyprávět, co si pamatoval anebo co mu o starých časech na pomezí povídali pamětníci.“

„Ale jak to, že ten mladík hraje tak dobře svou roli? Nemůže být nebezpečný?“

„Ale ne,“ řekla Charlie, „ani trochu. Jen tak fantazíruje. Je přesvědčen, že má právo klást pasti a lovit, jak se mu zlíbí, jako tomu bylo za starých časů.“

„A předstírá to?“

„Ano, ale to přece děláme všichni.“

Profesor se hlasitě rozesmál a plácl se do stehen.

„No samozřejmě, to přece děláme všichni. Když jemu to ale jde tak dokonale!“

Charlie vstala.

„Protože tomu věří. Je z nich nejlepší herec. Klidně mi ho přenechejte. Dohlédnu, aby nepřišel k nějaké újmě. Náhodou po něm už pokukují dvě děvčata.“

V noclehárně Benu Craigovi ještě pořád připadalo divné, že jeho společníci se na spaní svlékají do krátkých kalhot z bavlny, zatímco on raději spí v obvyklém bílém spodním trikotu s dlouhými rukávy a nohavicemi až ke kotníkům. Po týdnu vznikl problém a někteří mladíci si o něm promluvili s Charlie.

Ta Craiga vyhledala poté, co splnil zvláštní úkol a přivlekl velký kus borovice, osekal větve sekyrou s dlouhým topůrkem a naštípal polínka do kuchyně.

„Bene, mohu se tě na něco zeptat?“

„Jistě, paní.“

„Tykej mi a říkej mi Charlie.“

„Dobře, paní Charlie.“

„Bene, koupeš se někdy?“

„Koupu?“

„Ano. Jestli se někdy svlékneš a umyješ si celé tělo, a ne pouze ruce a obličej.“

„Ale jistě, paní. Pravidelně.“

„To ráda slyším. Bene. A kdy jsi to udělal naposledy?“

Zamyslel se. Starý Donaldson ho naučil, že je nutné se koupat pravidelně, ale v potocích, kudy odtával sníh, tomu nebylo třeba nijak zvlášť holdovat.

„No, nedávno. Minulý měsíc.“

„Toho jsem se obávala. Myslíš, že bys to mohl udělat zase? Teď hned?“

O deset minut později ho spatřila, jak vyvádí ze stáje plně osedlanou Rosebud.

„Kam jedeš. Bene?“

„Vykoupat se, paní Charlie. Jak jste říkala.“

„Ale kam?“

„Do potoka. Kam jinam?“

Každý den z pevnosti vycházel do prérie, aby v dlouhé trávě vykonal své tělesné funkce. Obličej, paže a ruce si myl v korytu pro koně. Zuby si udržoval bílé a čisté roztřepenou vrbovou větvičkou, což dokázal i za jízdy.

„Uvaž si koně a pojď se mnou.“

Zavedla ho do zbrojnice, odemkla ji klíčem u pasu a vpustila ho dovnitř. Za stojany se springfieldkami zajištěnými řetězem byla zadní stěna. Tam našla v otvoru tlakový mechanismus a otevřela jím tajné dveře. Za nimi byla další místnost vybavená umyvadly a vanami.

Když byl Craig dva roky ve Fort Ellis, viděl tam vany na horkou vodu, ale ty byly ze dřeva. Tyhle byly ze smaltovaného železa. Věděl, že vany se musí plnit spoustou kbelíků horké vody, která se nosí z kuchyně, ale Charlie otočila podivným knoflíkem po straně a kouřící voda se vyřinula sama od sebe.

„Bene, za dvě minuty se vrátím a chci najít všechny tvoje šaty kromě jelenicového oděvu, který potřebuje do čistírny, před dveřmi. Pak bych chtěla, aby sis vlezl do vany s kartáčem a mýdlem a celý ses vydrhl. A pak bych chtěla, aby sis vzal tohle a umyl sis tím vlasy.“

A podala mu lahvičku zelené tekutiny, která voněla po borovicových výhoncích.

„A nakonec bych chtěla, aby sis oblékl nějaké spodní prádlo a košili, které najdeš tamhle v těch policích. Až budeš hotov, přijď zase ven, ano?“

Udělal, co mu řekla. Ještě nikdy se v horké vaně nekoupal a zjistil, že je to příjemné, i když mu dělalo potíže přijít na to, jak fungují kohoutky, a skoro místnost vytopil. Když byl hotov a měl vlasy umyté šamponem, byla voda matně šedá. Našel na dně otvor se zátkou a díval se jak voda odtéká.

Z přihrádek v rohu si vybral krátké bavlněné kalhoty, bílý nátělník a teplou kostkovanou košili, oblékl se, vpletl si orlí pero do černých vlasů a vyšel ven. Čekala na něj. Na slunci stála židle. Charlie s sebou měla nůžky a hřeben.

„Nejsem žádná odbornice, ale aspoň něco,“ prohlásila. „Posaď se.“

Ostříhala mu kaštanové vlasy a nechala jen dlouhý pramen s perem.

„Teď je to lepší,“ řekla, když skončila. „A hezky voníš.“

Dala židli zpátky do zbrojnice a zamkla. Očekávala vřelé díky, ale zvěd vypadal zachmuřeně, ba dokonce nešťastně.

„Charlie, paní, šla byste se se mnou projít?“

„Ale jistě. Bene. O co jde?“

Ve skrytu duše byla tím nápadem nadšena. Třeba teď začne tento záhadný a podivný produkt divočiny konečně chápat. Prošli branou. Craig ji vedl přes prérii k potoku. Byl zamlklý a zamyšlený. Charlie potlačila touhu ticho přerušit. K potoku to bylo asi půldruhého kilometru a trvalo jim to dvacet minut.

Prérie voněla trávou zralou k sečení a mladík několikrát zvedl pohled k pohoří Pryor, jež se tyčilo na jihu.

„Je hezké být venku a dívat se na hory,“ poznamenala.

„Je to můj domov,“ řekl a zase zmlkl. Když došli k potoku, posadil se na kraj vody. Charlie si urovnala záhyby bavlněných šatů a posadila se proti němu.

„O co jde. Bene?“

„Můžu se vás na něco zeptat, paní?“

„Charlie. Ano, samozřejmě.“

„A nebudete mi lhát?“

„Nebudu ti lhát, Bene. Řeknu ti pravdu.“

„Který je rok?“

To ji ohromilo. Doufala v něco objevného, třeba něco o vztazích s ostatními mladými lidmi ze skupiny. Zahleděla se do jeho modrých očí a zamyslela se… Byla o deset let starší než on, ale…

„Přece 1977, Bene.“

Pokud očekávala neutrální přikývnutí, tak toho se jí nedostalo. Mladík sklonil hlavu mezi kolena a zakryl si rukama tvář. Ramena v jelenicové kůži se mu začala chvět.

Charlie viděla plakat muže jen jednou. Bylo to vedle vraku havarovaného automobilu na dálnici z Bozemanu do Billingsu. Přehoupla se na kolena a položila mu ruce na ramena.

„Copak je, Bene? Co je na tom špatného?“

Ben Craig už v životě pocítil strach - když stál tváří v tvář medvědovi nebo na úbočí nad Little Bighornem. Nikdy to však nebyl takový strach jako tahle úděsná hrůza.

„Já jsem se narodil,“ řekl pomalu, „v roce 1852.“

Charlie to nepřekvapilo. Věděla, že je tu nějaký problém. Objala ho, přitiskla si ho na hruď a pohladila zezadu po hlavě.

Byla to moderní mladá žena a děvče své doby. O podobných věcech už četla. Polovinu mladých lidí na Západě lákají mystické filozofie Východu. Znala teorie o převtělování anebo alespoň o víře v ně. Četla o pocitech déjá vu, které měli někteří lidé - tedy že už někdy dávno žili.

Byl to problém, ale tento pocit sebeklamu se řešil už v minulosti a řešil ho i v současnosti vědní obor zvaný psychiatrie. Existovali lékaři, poradny i terapie.

„To nic. Bene,“ mumlala a kolébala ho jako dítě. „To nic. Všechno bude zase v pořádku. To nevadí, že tomu věříš. Strávíš s námi tady v pevnosti léto a budeme žít tak, jak se žilo před sto lety. Na podzim se se mnou můžeš vrátit do Bozemanu a já najdu lidi, kteří ti pomohou. Budeš v pořádku, Bene, věř mi.“

Přemohl ji soucit s tímto ztrápeným mladíkem z hor. Vyndala z rukávu bavlněný kapesník a osušila mu tvář.

Pak se vrátili do pevnosti. Charlie upokojoval pocit, že má na sobě moderní spodní prádlo a po ruce moderní léky pro případ řezných ran, zhmožděnin či nemocí, a cítila se bezpečně při vědomí, že nemocnice v Billingsu je odsud helikoptérou jen několik minut daleko. A tak začala nacházet zalíbení v dlouhých bavlněných šatech, prostém životě i běžné každodenní činnosti v životě pevnosti na pomezí. Také už věděla, že zcela určitě napíše doktorskou práci.

Přednášky „majora“ Inglese byly pro všechny povinné. Kvůli teplému červnovému počasí probíhaly na prostranství, kde se konaly nástupy a kde před ním studenti seděli na lavicích srovnaných za sebou. Major měl vedle sebe stojan na obrazový materiál. Když začal přednášet o historii starého Západu, byl ve svém živlu.

Po deseti dnech dospěl k období války v prériích. Za ním stály na stojanu zahalené veliké fotografie hlavních siouxských náčelníků. Ben Craig zjistil, že hledí na zvětšeninu Sedícího býka, i když to byla fotografie pořízená až v pozdějších letech. Tento hunkpapský medicinman se nakonec uchýlil do Kanady, ale pak se vrátil a vydal sebe i zbytek svého lidu napospas americké armádě. Podobenka na stojanu byla vyfotografována těsně předtím, než byl zavražděn.

„Avšak nejzvláštnější ze všech byl náčelník Oglalů Splašený kůň,“ vyprávěl profesor. „Z důvodů, jež znal pouze on sám, se nikdy v životě nenechal od bílého muže vyfotografovat. Byl přesvědčen, že by mu fotoaparát vzal duši. Proto je jediný bez podobenky a my se nikdy nedozvíme, jak vypadal.“

Craig otevřel ústa a zase je zavřel.

Při jiné přednášce zase profesor podrobně popisoval vojenské tažení, jež vedlo až k bitvě u Little Bighornu. Tehdy se Craig poprvé dozvěděl, co se stalo majoru Renovi a jeho třem rotám, a že kapitán Benteen se vrátil z divočiny a přidal se k nim na obléhaném kopci. Craig byl rád, že většinu z nich zachránil generál Terry.

Na poslední přednášce profesor vyprávěl, jak byly v roce 1877 shromážděny roztroušené skupiny Siouxů a Sajenů a odvedeny zpět do rezervací. Když se John Ingles zeptal, zda má někdo nějaké otázky. Craig zvedl ruku.

„Ano, Bene?“ Profesora potěšilo, že může odpovědět jedinému ze svých žáků, jenž nikdy nepřekročil práh základní školy.

„Pane majore, je někde nějaká zmínka o klanovém náčelníkovi, který se jmenuje Vysoký los, anebo o bojovníkovi jménem Chodící sova?“

To profesora přivedlo do rozpaků. Měl na fakultě tolik knih na toto téma, že by jimi naplnil nákladní automobil, a obsah většiny z nich měl v hlavě. Očekával jednodušší otázku. Zapátral v paměti.

„Ne. Jsem přesvědčen, že o nich nikdo neslyšel, a nezmínili se o nich ani žádní pozdější svědkové z řad prérijních indiánů. Proč se ptáš?“

„Slyšel jsem, že se Vysoký los oddělil od hlavní skupiny, vyhnul se hlídkám Terryho a přezimoval právě tady v pohoří Pryor, pane.“

„Já jsem nic takového neslyšel. Jestli tomu tak bylo, určitě ho pak na jaře i s jeho lidmi našli. Musel by ses zeptat v Lame Deer, to je středisko Severní sajenské rezervace. Mohl by to vědět i někdo na Memorial College v Duli Knife.“

Ben Craig si název zapamatoval. Na podzim se do Lame Deer vypraví, ať je to kdekoli, a zeptá se.

První návštěvníci přijeli o víkendu. Pak už skupiny jezdily téměř denně.

Přijížděli většinou autobusy a někteří i soukromými automobily. Některé vedl učitel, jiné tvořily rodiny. Všechny však parkovaly na vyhrazeném prostranství mimo dohled o nějaký kilometr dál a odtamtud je k hlavní bráně vozily prérijní vozy kryté plachtou. To patřilo k taktice profesora Inglese - návštěvníci se měli „dostat do nálady“.

Fungovalo to. Děti, které ve skupinách převládaly, byly nadšeny jízdou prérijním vozem, jež byla pro většinu z nich něčím novým, a posledních dvě stě metrů k bráně si představovaly, že jsou opravdickými osadníky na pomezí. Vyskakovaly z vozů ve vzrušeném zástupu.

Craig dostal za úkol zpracovávat zvířecí kůže vypnuté na slunci na rámech. Solil je a vydělával a připravoval k zjemnění a napuštění. Vojáci pilně cvičili, kovář dmychal měchy ve své kovárně, děvčata v dlouhých bavlněných šatech prala oděvy ve velkých dřevěných korytech a „major“ Ingles vodil návštěvníky od jedné skupiny ke druhé a vysvětloval každou jednotlivou činnost a proč jí bylo v prérii třeba.

Byli tam dva indiánští studenti, kteří pózovali jako přátelští indiáni žijící v pevnosti coby stopaři a průvodci. Byli tam pro případ, že by vojsko muselo v naléhavé situaci pomoci osadníkům, kdyby je v prérii přepadli indiáni na válečné stezce, kteří uprchlí z rezervace. Nosili bavlněné kalhoty, modré bavlněné košile, šerpu v pase a pod cylindry paruku z dlouhých černých vlasů. Nejoblíbenější atrakcí však byli očividně kovář a Ben Craig, který vydělával kožešiny.

„Chytil jste je do pasti?“ zeptal se ho jeden chlapec ze školy v Heleně.

„Jo.“

„A máte na to povolení?“

„Co jestli mám?“

„Proč nosíte ve vlasech pero, když nejste indián?“

„Dal mi ho jeden Sajen.“

„A proč?“

„Za to, že jsem zabil grizzlyho.“

„To je úchvatný příběh,“ prohlásila učitelka.

„Ale není,“ poznamenal chlapec. „Vždyť je to herec jako ti ostatní.“

Vždycky když přijel nový vůz s návštěvníky, hledal mezi nimi Craig záplavu černých vlasů, známý výraz tváře či velké černé oči. Ale nepřijela. Červenec přešel v srpen.

Craig požádal o tři dny volna, aby si zajel do divočiny. Vyrazil za úsvitu. V horách našel planou višeň, vzal sekeru, kterou si vypůjčil z kovárny, a pustil se do práce. Usekl, stáhl a očistil prut na luk, který pak napjal provázkem z pevnosti, neboť neměl zvířecí šlachu.

Šípy vyrobil z tuhých a pružných mladých prutů jasanu. Směr jim dodala koncová pera nepozorného krocana. U potoka našel pazourky, ze kterých opracoval a vytesal hroty šípů. Sajeni i Siouxové vždycky používali pazourkové nebo železné hroty, jež vpravili do rozštěpu ve špičce šípu a upevnili nesmírně jemným vláknem z kůže.

Indiáni se však víc než železa obávali pazourku. Železné hroty se daly odstranit spolu s šípem, ale pazourky se většinou ulomily a zanechaly po sobě hlubokou, bolestivou a obvykle smrtelnou ránu. Craig takové šípy vyrobil čtyři. Třetího rána jedním z nich skolil srnce.

Když se vrátil do pevnosti, měl zvíře s šípem dosud zabořeným v srdci přehozené přes sedlo. Odnesl je do kuchyně, zavěsil, vykuchal, stáhl a rozčtvrtil a nakonec před zraky ohromených přihlížejících návštěvníků z města předal kuchaři třicet kilo srnčího masa. „Vařím snad špatně?“ zeptal se šéfkuchař.

„Ale ne, dobře. Chutná mi třeba ten sýrový koláč s barevnými kousky.“

„Ten se jmenuje pizza.“

„Jen jsem si říkal, že by nám přišlo k chuti něco čerstvého masa.“

Když si zvěd umýval ruce a předloktí v korytě pro koně, vytáhl kuchař zakrvácený šíp a pospíchal s ním na velitelství.

„To je nádherný umělecký kus,“ pravil profesor Ingles, když si jej prohlížel. „Viděl jsem je samozřejmě v muzeu. Dokonce i ta koncová pera z krocana jasně svědčí o tom, že je to sajenská práce. Kde jste ho vzal?“

„Tvrdí, že jej vyrobil sám,“ řekl kuchař.

„Vyloučeno. Nikdo dnes už takhle nedokáže oštípat pazourek.“

„No, má takové čtyři,“ konstatoval kuchař. „A tenhle vězel tomu zvířeti přímo v srdci. Dneska máme čerstvou srnčí pečeni.“

Personál ji snědl připravenou na ohni před palisádami a všem moc chutnala.

Profesor sledoval přes oheň Craiga, jak si z většího kusu opečeného masa ukrajuje plátky svým loveckým nožem ostrým jako břitva, a vzpomněl si na Charlottino ujišťování. No snad, ale měl své pochybnosti. Nemohl by být tento podivínský mladík přece jen nebezpečný? Povšiml si, že teď už se snaží divochovu pozornost upoutat hned čtyři jeho studentky, ale Craig byl stále jakoby duchem nepřítomný.

Uprostřed měsíce začalo Bena Craiga přemáhat zoufalství. Část jeho osobnosti se však dál snažila věřit, že mu Všudypřítomný duch nelhal a nezradil ho. Uvalil na dívku, kterou Craig miluje, také kletbu života? Nikdo z veselé party kolem něj netušil, že Ben Craig se už rozhodl. Jestliže do konce léta nenajde lásku, pro kterou uposlechl šamanovu žádost, vrátí se do hor a vlastní rukou za ní odejde do říše duchů.

Týden nato projely bránou opět dva kryté vozy a jejich vozkové zastavili zpocené tahouny. Z prvního vozu vyskákal houf malých rozrušených dětí. Craig zastrčil do pochvy nůž, s nímž zrovna obtahoval kámen, a popošel blíž. Jedna z učitelek základní školy k němu stála otočena zády. Až do půlky zad jí spadala záplava vlasů černých jako uhel.

Otočila se. Napůl Japonka, napůl Američanka, kulatý dětský obličej. Zvěd se obrátil a odešel. Náhle v něm vzkypěl hněv. Zastavil se, pozvedl k nebi zaťaté pěsti a vykřikl:

„Lhal jsi mi, Mehijo! Lhal jsi mi, starče! Řekls mi, že mám čekat, a pak jsi mě uvrhl do téhle pustiny, opuštěného člověkem i Bohem!“

Všichni na hlavním prostranství mezi budovami se zarazili a civěli na něj. Před ním zrovna přecházel jeden z „krotkých“ indiánů. I ten se obrátil.

Zpod cylindru na něj hleděl stařecký obličej, scvrklý a hnědý jako spálený vlašský ořech, starý jako skály v pohoří Medvědího zubu a rámovaný pramínky vlasů bílých jako sníh. Šaman měl v očích nekonečný smutek. Pomalu zavrtěl hlavou. Pak zvedl oči a beze slova mladému zvědovi pokynul s pohledem upřeným kamsi za něj.

Craig se znova otočil, nic nespatřil a podíval se zpět. Zpod klobouku na něj hleděl jeho přítel Brian Heavyshield, jako by ho měl za šílence. Craig se zase obrátil k bráně.

Také z druhého vozu vystoupili lidé. Zástup malých dětí se vyrojil okolo učitelky. Džíny, kostkovaná košile, baseballová čepice. Sklonila se, aby od sebe oddělila dvě pošťuchující se děti, a pak si rukávem otřela čelo. Zavadila o kšilt čepice a sundala si ji. Až k pasu jí spadla záplava černých vlasů. Znepokojena pocitem, že ji někdo pozoruje, se k němu obrátila. Oválný obličej, obrovské tmavé oči. Šumící vánek.

Nedokázal se ani pohnout. Nemohl promluvit. Věděl, že by měl něco říct, jít k ní, prostě cokoli. Ale nešlo to, a tak na ni jen hleděl. Rozpačitě se zarděla, podívala se jinam a začala shánět děti k začátku prohlídky. O hodinu později došli pod vedením průvodkyně Charlie ke stájím.

Ben Craig právě hřebelcoval Rosebud. Věděl, že přijdou. Bylo to na cestě.

„Tady máme ustájené koně.“ vysvětlovala Charlie. „Někteří patří kavalerii, jiní zase horalům, kteří zde žijí anebo tudy jen projíždějí. Tady Ben právě pečuje o svou klisnu Rosebud. Ben je lovec, stopař, zvěd a horal.“

„Já chci vidět všechny koně,“ vřísklo jedno z malých dětí.

„Dobře, drahoušku, podíváme se na všechny koně. Jenom jim nechoď moc blízko ke kopytům, ať tě nekopnou,“ upozornila dítě Charlie a pak školáky zavedla hlouběji do stáje. Craig a dívka osaměli.

„Omlouvám se, že jsem na vás tak zíral, paní,“ řekl. „Jmenuju se Ben Craig.“

„Ahoj. Já jsem Linda Pickettová.“ Napřáhla ruku. Uchopil ji. Byla teplá a malá, jakou si ji pamatoval.

„Můžu se vás na něco zeptat, paní?“

„To říkáte každé ženě paní?“

„Řekl bych, že jo. Tak mě to naučili. Je to špatně?“

„Jen trochu moc zdvořilé. Jako z dávných časů. Co jste se mě chtěl zeptat?“

„Pamatujete se na mě?“ Svraštila čelo.

„Myslím že ne. Už jsme se někdy viděli?“

„Kdysi dávno.“

Zasmála se. Byl to smích, který si pamatoval od ohňů v táboře Vysokého losa.

„Tak to jsem asi byla hodně malá. Kde to bylo?“

„Pojďte, ukážu vám to.“

A vyvedl zmatené děvče ven. Za dřevěnou palisádou se na jihu tyčilo pohoří Pryor.

„Víte, jaké jsou to hory?“

„Pohoří Medvědího zubu?“

„Ne, to je dál na západě. Tohle je pohoří Pryor. Tam jsme se poznali.“

„Ale já jsem nikdy v pohoří Pryor nebyla. Když jsem byla malá, jezdila jsem s bratry kempovat, ale tam nikdy.“

Otočil se a zadíval se na její milovanou tvář.

„Vy jste teď učitelka?“

„Ano. Na základní škole v Billingsu. Proč?“

„Přijedete ještě někdy?“

„To nevím. Ještě sem od nás mají jet další skupiny. Možná že mě pošlou s nimi. Proč?“

„Chci, abyste přijela. Prosím. Musím vás zase vidět. Řekněte, že přijedete.“

Slečna Pickettová se opět začervenala. Byla příliš krásná, než aby jí chlapci často nedělali návrhy. Obvykle je odbývala smíchem, který byl dostatečně výmluvný, ale nikoho neurážel. Tento mladík byl ale zvláštní. Nelichotil jí ani se vyzývavě neusmíval. Tvářil se vážně, upřímně a nestrojeně. Zahleděla se mu do poctivých tmavomodrých očí a najednou se v ní něco pohnulo. Ze stáje vyšla Charlie s dětmi.

„Nevím,“ řekla dívka. „Budu o tom přemýšlet.“

Hodinu nato byla i se svou skupinou pryč.

Trvalo týden, než přijela znovu. Jedna z jejích kolegyň ve škole odvolala účast kvůli nemoci nějakého příbuzného. V doprovodu skupiny tak vzniklo volné místo a ona se přihlásila. Bylo horko a Linda měla na sobě jen potištěné bavlněné šaty.

Craig už předtím poprosil Charlie, aby se podívala na rozpis návštěvníků, kdy zase přijede základní škola z Billingsu.

„Někdo se ti tam líbí, Bene?“ zeptala se šibalsky. Nebyla zklamaná, protože jí bylo jasné, že by mu vztah s nějakou rozumnou dívkou nesmíme pomohl při asimilaci ve skutečném světě. Těšilo ji, jak rychle se učí číst a psát. Dala mu už na čtení dvě jednoduché knihy a on je slovo za slovem přeslabikoval. Říkala si, že až skončí podzim, mohla by mu ve městě najít bydlení a práci v nějaké kanceláři nebo restauraci, kde by mohl dělat třeba číšníka. Ona bude zatím psát doktorskou práci o jeho uzdravení.

Čekal, až z vozu vystoupí všechny děti i učitelky. „Půjdete se mnou, slečno Lindo?“

„Ale kam?“

„Ven do prérie. Abychom si mohli povídat.“ Namítla, že děti potřebují její péči, ale jedna starší kolegyně na ni nápadně mrkla a zašeptala, že si může na svého nového obdivovatele udělat klidně volno, jestli chce. Chtěla.

Odešli daleko od pevnosti a našli si shluk kamenů ve stínu stromů. Craig měl jazyk jako svázaný.

„Odkud jste, Bene?“ zeptala se s vědomím, že je plachý. Docela se jí to líbilo. Pokývnul směrem ke vzdáleným horám.

„Vy jste vyrostl tam v těch horách?“ Znovu přikývl.

„Ale kam jste chodil do školy?“

„Do žádné jsem nechodil.“

Snažila se tu informaci strávit. Prožít celé dětství lovem a kladením pastí a nikdy nechodit do školy… Bylo to příliš zvláštní.

„V horách musí být úžasný klid. Žádná doprava, rádio, televize.“

Netušil, o čem to mluví, ale usoudil, že asi o věcech, které dělají hluk - jiný než šumění stromů a křik ptáků.

„Jsou tam zvuky svobody,“ řekl. „Povězte mi, slečno Lindo, slyšela jste někdy o Severních Sajenech?“

Překvapilo ji to, ale byla ráda, že změnili téma hovoru.

„Samozřejmě. Moje prababička z matčiny strany byla Sajenka.“

Prudce k ní otočil tvář, až mu orlí pero zatančilo v horkém vzduchu, a upřel na ni prosebné tmavomodré oči.

„Povězte mi o ní. Prosím.“

Linda Pickettová si pamatovala, jak jí jednou v dětství babička ukázala starou fotografii vrásčité stařeny, své matky. I v pokročilém věku svědčily velké oči, jemný nos a vystouplé lícní kosti o tom, že stařena na vybledlém černobílém snímku bývala kdysi velmi krásná. Dívka mu pověděla, co věděla a co jí vyprávěla její zesnulá babička, když byla Linda malá.

Sajenka měla kdysi za muže bojovníka, kterému porodila chlapečka. Asi tak v roce 1880 se však muž i syn stali v rezervaci obětí epidemie cholery. O dva roky později si navzdory nesouhlasu bílých spoluobčanů vzal mladou vdovu za ženu místní kazatel. Byl švédského původu, velký a světlovlasý. Měli spolu tři dcery, z nichž nejmladší byla babička slečny Pickettové. Narodila se v roce 1890.

Ta se pak samozřejmě provdala za bělocha a měla syna a dvě dcery. Mladší děvče se narodilo v roce 1925. Když bylo Mary necelých dvacet let, odešla si hledat práci do Billingsu a začala dělat úřednici v nové Farmer’s Bank.

U vedlejšího okénka pracoval vážný a svědomitý pokladník jménem Michael Pickett. Vzali se v roce 1945. Lindin otec nešel do války pro silnou krátkozrakost. Linda měla čtyři starší bratry, všechny světlovlasé. Ona sama se narodila v roce 1959. Zrovna jí bylo osmnáct.

„Nevím, proč jsem se narodila s tak černými vlasy a tmavýma očima, když ani maminka, ani tatínek je nemají. To je všechno. A teď vy.“

Craig pobídku ignoroval.

„Máte na pravé noze znamení?“

„Mateřské? Jak to proboha víte?“

„Prosím vás, ukažte mi je.“

„Ale proč? To je soukromá věc.“

„Prosím.“

Na chvilku zaváhala, ale pak si vytáhla bavlněnou sukni a odhalila štíhlé zlaté stehno. Byly tam pořád. Dva stažené dolíčky po kulce vojáka u říčky Rosebud, která na jedné straně stehno trefila a druhou vylétla ven. Dívka si rozladěně zase stáhla sukni.

„Ještě něco?“ zeptala se sarkasticky.

„Ještě jednu věc. Víte, co v sajenštině znamená emos-est-se-hdet“

„Proboha ne.“

„Znamená to Vánek, jenž tiše mluví. Šumící vánek. Mohu vám říkat Šumící vánek?“

„Nevím. Asi ano. Když vám to udělá radost. Proč vlastně?“

„Protože tak jste se kdysi jmenovala. Protože jsem o vás snil. Protože jsem na vás čekal. Protože vás miluji.“

Začervenala se do temně růžová a vstala.

„To je bláznovství. Nic o mně nevíte a já o vás taky ne. Kromě toho jsem zasnoubená a budu se vdávat.“

Vyrazila zpět k pevnosti a už s ním nepromluvila. Bojovala s vlastním svědomím a tisíckrát si řekla, že je blázen a cvok, který nemá rozum. Jenže v duchu stále viděla ten upřímný pohled modrých očí, jež se upíraly do jejích. Měla by tomuto zamilovanému mladíkovi říct, že nemá smysl, aby se ještě někdy viděli, přesvědčovala sama sebe. A namlouvala si, jak to udělá.

Jednou v neděli, týden před začátkem školy, si sedla do výletního autobusu, který odjížděl z centra města na konečnou na parkovišti u pevnosti. Craig jako by věděl, že přijede. Čekal na hlavním prostranství jako každý den a vedle něj stála osedlaná Rosebud.

Pomohl jí do sedla za sebe a vyjeli do prérie. Rosebud cestu k potoku znala. U třpytivé vody sesedli a on jí vyprávěl, jak mu zemřeli rodiče, když byl malý, a jak se ho ujal horal a vychoval ho jako vlastního. Vysvětlil jí, že místo školy s knihami a mapami se učil jaké stopy dělá v divočině které zvíře, jaký křik vydává který pták a jaký tvar a typické znaky má který strom.

Ona mu zase vysvětlila, že její život je úplně jiný, upjatý a konvenční, naplánovaný a předem jasný. Že její snoubenec pochází z dobré a nesmírné zámožné rodiny a může jí dát vše, co žena potřebuje a chce, jak jí vysvětlila matka. Nemá proto smysl…

V tom okamžiku ji políbil. Nejdřív ho chtěla odstrčit, ale když se jejich rty setkaly, její paže ztratily sílu a bezmocně klesly Craigovi kolem krku.

Ústa mu nepáchla alkoholem ani zatuchlými doutníky, jako když ji líbal snoubenec. Také ji neosahával po těle. Cítila z něj pouze vůni jelenicové kůže, ohně a borovic.

Celá zmatená se od něj odtrhla a rozběhla se k pevnosti. Šel za ní, ale už se jí nedotkl. Rosebud přestala ukusovat trávu a vydala se za nimi.

„Zůstaň se mnou, Šumící vánku.“

„Nemůžu.“

„Jsme si souzeni. Tak to bylo kdysi dávno řečeno.“

„Nemůžu ti odpovědět. Musím o tom přemýšlet. Je to šílenství. Jsem zasnoubená.“

„Řekni mu, že musí počkat.“

„To je vyloučeno.“

Z brány zrovna odjížděl prérijní vůz na parkoviště. Linda změnila směr a nastoupila. Ben Craig nasedl na Rosebud a pustil se za vozem.

Na parkovišti cestující vystoupili a nasedli do autobusu.

„Šumící vánku,“ zavolal, „přijedeš zase?“

„Nemůžu, budu se vdávat za jiného.“

Několik starších dam nesouhlasně pohlédlo na divoce vyhlížejícího mladíka na koni, který zřejmě tuto milou dívenku obtěžuje. Pneumatické dveře se se zasyčením zavřely a řidič nastartoval.

Rosebud vyděšeně zaržála a vzepjala se na zadní. Autobus se dal do pohybu a zrychloval na hrbolaté silnici, jež vedla až na dálnici s asfaltovým povrchem. Craig Rosebud pobídl a pustil se za autobusem. Kůň přešel z klusu do cvalu, jak vozidlo přidávalo plyn.

Klisna byla z monstra vedle sebe bez sebe hrůzou. Prskalo na ni a burácelo. Pak zesílil vítr a cestující v autobusu zaslechli volání.

„Šumící vánku, pojď se mnou do hor a buď mou ženou!“

Řidič pohlédl do zpětného zrcátka, spatřil rozšířené nozdry a zdivočelé oči koně a šlápl na plyn. Autobus sebou na nerovné cestě cuknul a škubnul. Několik starších dam vykřiklo a chytilo své baculaté potomky. Linda Pickettová vstala ze sedadla u okna a stáhla okénko.

Autobus cválajícímu koni pomalu ujížděl. Rosebud zachvátila panika, ale důvěřovala pevnému stisku nohou kolem svých žeber a rukám na uzdě. Z okna se vyklonila tmavá hlava. Vzduchem zavířila její odpověď:

„Dobře, Bene Craigu, ano!“

Jezdec přitáhl uzdu a ztratil se jí z dohledu v oblacích prachu.

Dopis napsala pečlivě, neboť nechtěla vyvolat výbuch hněvu, který už znala; jen se snažila, aby její rozhodnutí vyznělo lítostivě, ale jednoznačně. Když dopsala čtvrtou verzi, podepsala se a dopis odeslala. Týden se nic nedělo. Pak proběhla krátká a nesnesitelná schůzka.

Michael Pickett byl oporou místní společnosti a prezidentem a generálním ředitelem Farmer’s Bank v Billingsu. Kariéru zahájil jako skromný pokladník těsně před útokem na Pearl Harbor a vypracoval se až na zástupce ředitele. Jeho pracovitosti, svědomitosti a lpění na tradičních hodnotách si všiml i sám zakladatel a majitel banky, starý mládenec bez příbuzných.

Když tento pán odcházel na odpočinek, nabídl banku k odkoupení Michaelu Pickettovi. Chtěl, aby někdo pokračoval v započaté tradici. Pickett si půjčil finanční prostředky a banku koupil. Časem všechny dluhy splatil. Koncem šedesátých let však nastaly problémy: nesplacené půjčky, zablokované hypotéky, špatné úvěry. Pickett byl nucen banku otevřít burzovnímu trhu a shromáždit kapitál nutný k její záchraně prodejem akcií. Krizi se podařilo zažehnat a banka zase získala hotovost.

Týden poté, co došel dopis jeho dcery adresátovi, byl pan Pickett nikoli pozván, ale předvolán na schůzku s otcem snoubence na jejich impozantním ranči Bar-T na březích řeky Yellowstone, jihozápadně od Billingsu. Už se znali ze zásnub v jídelně klubu chovatelů dobytka.

Bankéř byl zaveden do obrovské pracovny s naleštěnou dřevěnou podlahou a nákladným obložením zdí, vyzdobených nejrůznějšími trofejemi, zarámovanými diplomy a hlavami býků. Muž za drahým psacím stolem nevstal ani nepozdravil. Ukázal jen na jedinou prázdnou židli, která stála proti němu. Bankéř se posadil a rančer se na něj beze slova zahleděl. Panu Pickettovi bylo nepříjemně. Domníval se, že ví, proč tu je.

Rančer a magnát v jedné osobě si dal na čas. Rozbalil si velký doutník značky Cohiba, zapálil si ho, a když z něj potáhl, přisunul bankéři přes stůl jediný list papíru. Pickett si jej přečetl - byl to dopis jeho dcery.

„Je mi to líto,“ pravil. „Řekla mi to. Věděl jsem, že ten dopis napsala, ale neviděl jsem ho.“

Rančer se naklonil kupředu, pozdvihl výstražně prst a upřel na něj rozzlobené oči ve tváři velké jako půlka hovězí kýty a orámované kovbojským kloboukem, který jeho majitel nesundával ani v pracovně.

„Nepřichází v úvahu.“ prohlásil. „To nepřichází v úvahu, jasný? Žádná holka nikdy nic takovýho mýmu klukovi neudělá.“

Bankéř pokrčil rameny.

„Jsem stejně zklamán jako vy,“ řekl. „Ale mladí lidé… si to někdy rozmyslí. Oba jsou mladí a snad i trochu unáhlení.“

„Promluvte s ní. Řekněte jí, že udělala velkou chybu.“

„Už jsem s ní mluvil. Její matka taky. Chce to zasnoubení zrušit.“

Rančer se opřel a rozhlédl se po místnosti. Přemýšlel, jak daleko to dotáhl od dob, kdy byl jen obyčejným honákem krav.

„S mým klukem ne,“ prohlásil. Vzal si dopis a přistrčil Pickettovi přes stůl složku papírů. „Asi byste si měl přečíst tohle.“

William „Big Bill“ Braddock to skutečně dotáhl daleko. Jeho dědeček přišel na Západ z Bismarcku v Severní Dakotě, kde se narodil, byť jako nemanželské dítě, jednomu vojákovi kavalerie, jenž padl v boji na prérii. Dědeček dělal celý život prodavače v obchodě a nikdy nedosáhl vyššího postavení, ale také nebyl nikdy propuštěn. Braddockův otec kráčel v jeho skromných šlépějích, ale vnuk si našel práci na dobytkářském ranči.

Chlapec byl velký, zdatný a rozený rváč se sklony řešit spory pěstmi; a to skoro bez výjimky k vlastnímu prospěchu. Ale byl také chytrý. Po válce vycítil rodící se příležitost - mrazicí vůz, jenž dokáže dopravit prvotřídní montanské hovězí na vzdálenost stovek mil od místa, kde bylo vypěstováno.

Začal tedy na vlastní pěst podnikat jako nákladní dopravce. Pak přidal i porážení zvířat a porcování masa a nakonec ovládl všechny masné obory, počínaje chovem dobytka na ranči a konče opékáním masa. Vymyslel si vlastní obchodní značku, Big Bill’s Beef, Hovězí Velkého Billa, šťavnaté maso z přírodních pastvin na váš stůl. Když začal chovat dobytek, což byl poslední chybějící článek jeho hovězího řetězce, byl z něj už velký magnát.

Ranč Bar-T koupil před deseti lety, přestavěl ho a udělal z něj nejimpozantnější sídlo na řece Yellowstone. Manželka, poddajná ženuška a na pohled téměř neviditelná, mu dala jediného syna, který však byl jen stěží jablkem spadlým ze stromu. Kevinovi bylo přes dvacet a byl to rozmazlený a zpovykaný mladík, který se bál otce. Ale Big Bill svého potomka slepě miloval - pro syna nebylo nic dost dobré.

Když Michael Pickett dočetl papíry, byl celý bledý a rozechvělý.

„Nechápu,“ řekl.

„Vždyť je to snad jasný, Pickette. Celej tejden jsem skupoval akcie a teď mám snad každou, kterou jste v tomhle státě vlastnil. To znamená, že jsem většinovej vlastník. Ta banka je moje a stálo mě to pěknej balík. Kvůli vaší dceři. Je hezká, to uznávám, ale trochu pitomá. Nevím, kdo je ten druhej, se kterým se seznámila, a je mi to fuk, ale vy jí řeknete, aby ho pustila k vodě.

Takže napíše mýmu synovi, že udělala chybu. Jejich zasnoubení trvá dál.“

„Ale co když ji nepřesvědčím?“

„Tak jí oznámíte, že bude mít na svědomí váš totální krach. Vezmu si vaši banku, váš dům, vezmu si všechno, co máte. Řekněte jí, že si v tomhle kraji už nebudete moct dát na dluh ani kafe. Jasný?“

Michael Pickett odjížděl po příjezdové cestě na dálnici jako zlomený člověk. Věděl, že Braddock nežertuje. Už se tak k lidem, kteří ho rozhněvali, zachoval dřív. Také se mu dostalo upozornění, že svatba se musí konat už do poloviny října, tedy do měsíce.

Rodinná porada byla nepříjemná. Matka dceru střídavě obviňovala a střídavě přemlouvala. O co jí proboha jde? Tuší vůbec, co způsobila? Manželství s Kevinem Braddockem jí rázem přinese věci, o které jiní usilují celý život - krásný dům, obrovské pozemky, kde mohou vyrůstat děti, nejlepší školy i postavení ve společnosti. Jak tohle všechno může zahodit kvůli pošetilému pobláznění k nějakému nezaměstnanému herci, který si na prázdninové brigádě hraje na horského zvěda?

Na poradu pozvali i dva její bratry, kteří bydleli a pracovali nedaleko. Jeden navrhl, že zajede do Fort Heritage a s tím dotěrným chlapem si promluví jako muž s mužem. Oba mladíci se obávali, že pomstychtivý Braddock se postará, aby i oni přišli o místo. Bratr, jenž hovořil, byl státním zaměstnancem a Braddock měl v Heleně vlivné přátele.

Její rozrušený otec si čistil silné brýle a vypadal nešťastně. Právě jeho neštěstí nakonec Lindu Pickettovou přesvědčilo. Přikývla, vstala a odešla do svého pokoje. Tentokrát napsala dopisy dva.

První byl Kevinu Braddockovi. Přiznala, že se pošetile a dětinsky zahleděla do mladého kovboje, s nímž se seznámila, ale že to již skončilo. Že byla hloupá, když mu předtím napsala to, co mu napsala. Prosí ho za odpuštění, přeje si, aby jejich zasnoubení platilo dál, a těší se, že se koncem října stane jeho ženou.

Druhý dopis adresovala panu Benu Craigovi ve Fort Heritage, Bighorn County, Montana. Oba dopisy odešly ve stejný den.

Navzdory posedlosti po autenticitě udělal profesor Ingles ještě dva ústupky modernosti. Třebaže v pevnosti nebylo telefonní vedení, měl v kanceláři radiotelefon na nabíjecí kadmiové a niklové baterie. A chodila jim i pošta.

Billingská pošta slíbila, že bude dopisy pro personál pevnosti doručovat do kanceláře dopravního podniku, jenž jim vozil návštěvníky. Ten zase přislíbil naložit řidiči každého autobusu pytel s poštou. A tak Ben Craig dopis dostal o čtyři dny později.

Snažil se ho přečíst, ale dělalo mu to problémy. Díky Charliiným hodinám už znal dobře velká písmena a uměl dokonce přečíst i malá tiskací, ale dívčin rukopis nezvládl. Odnesl proto dopis Charlie, která si jej přečetla a pak se na něj lítostivě podívala.

„To je mi líto. Bene. Je to od té dívky, která se ti líbí, od Lindy.“

„Prosím, přečtěte mi ho, Charlie.“

„Milý Bene,“ četla. „Před dvěma týdny jsem udělala něco nesmírně pošetilého. Když jsi na mě volal z koně a já jsem Ti odpověděla z autobusu, řekla jsem, myslím, že se můžeme vzít. Doma jsem si pak uvědomila, jak jsem hloupá. Jsem totiž zasnoubená s milým mladým mužem, kterého znám už řadu let. Zjistila jsem, že toto zasnoubení zkrátka nemohu jen tak zrušit. Budeme se příští měsíc brát. Popřej mi prosím do budoucna hodně štěstí, stejně jako já je přeji Tobě. Polibek na rozloučenou Ti posílá Tvoje Linda Pickettová.“

Charlie složila dopis a podala jej Benovi. Craig hleděl zamyšleně na hory. Charlie napřáhla ruku a položila ji na jeho.

„Je mi to líto, Bene. To se stává. Některé lodě dlouho na vodě nevydrží. Zřejmě se do tebe dětinsky zakoukala a úplně ji chápu. Ale rozhodla se zůstat se svým snoubencem.“

Craig o lodích nic nevěděl. Hleděl na své hory a pak se zeptal:

„Kdo je její snoubenec?“

„To nevím. Nemluví o něm.“

„Mohla byste to zjistit?“

„Bene, nebudeš dělat žádné potíže, viď?“

Kdysi byli do Charlie také zamilováni dva muži. Dělalo jí to docela dobře. Ale to už bylo dávno. Nechtěla, aby se její nezkrotný mladý chráněnec pustil do pěstního souboje kvůli nějaké žábě, která třikrát přijela do pevnosti a zahrála si s jeho křehkými city.

„Ne. Charlie, žádné potíže. Jsem jen zvědavý.“

„A nepojedeš se do Billingsu prát?“

„Charlie, chci jen to, co mi patří před člověkem i Všudypřítomným duchem. Tak to bylo kdysi řečeno.“

Mluvil zase v hádankách, a tak trvala na svém.

„Ale nemyslíš tím Lindu Pickettovou?“

Zvykal stéblo trávy. Na chvíli se zamyslel.

„Ne, Lindu Pickettovou ne.“

„Slibuješ, Bene?“

„Slibuji!“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Ve škole v Bozemanu měla Charlie Bevinová kamarádku, která se později stala novinářkou a teď pracovala v Billings Gazette. Zavolala jí a poprosila o rychlé přehlédnutí společenských oznámení, zda mezi nimi není náhodou zmínka o zásnubách jisté Lindy Pickettové. Dlouho to netrvalo.

O čtyři dny později přišel Charlie poštou novinový výstřižek z počátku léta. Pan a paní Pickettovi a pan a paní Braddockovi s potěšením oznamují zasnoubení dcery Lindy se synem Kevinem. Charlie zvedla obočí a hvízdla. Není divu, že to děvče nechce takové zasnoubení zrušit.

„To je určitě syn Big Billa Braddocka,“ řekla Craigovi. „Víš přece, toho krále hovězích stejků.“ Zvěd zavrtěl hlavou.

„No jo,“ povzdychla si Charlie odevzdaně. „Ty si lovíš stejky sám. Bez povolení. Bene, ten jeho otec je fakt hodně bohatý. Má obrovský pozemek severně odsud u Yellowstonu. Znáš tu řeku?“

Craig přikývl. Projel každičký centimetr jejího jižního břehu s generálem Gibbonem - z Fort Ellis až k soutoku s řekou Tongue východně od Rosebudu. Odtamtud se pak vrátili.

„A můžete zjistit, kdy ta svatba bude. Charlie?“

„A pamatuješ na svůj slib?“

„Ano. Lindu Pickettovou ne.“

„Správně. Tak co máš za lubem? Malé překvapení?“

„Mhm.“

Charlie tedy zatelefonovala ještě jednou. Září přešlo v říjen a počasí zůstalo pěkné a teplé. Z dlouhodobé předpovědi vyplývalo, že bude opravdové indiánské léto a slunečné počasí vydrží až do konce měsíce.

Desátého přijelo s turistickým autobusem i jedno vydání Billings Gazette. Když už teď zase byla škola, příliv návštěvníků rychle slábl.

V novinách od kamarádky našla Charlie celý sloupek od autorky společenské rubriky. Přečetla jej Craigovi.

Autorka líčila nadcházející svatbu Kevina Braddocka a Lindy Pickettové jako napínavý příběh. Obřad se bude konat dvacátého října na fantastickém ranči Bar-T jižně od Laurel Town. Vzhledem k tomu, že počasí zřejmě vydrží, bude obřad proveden na drahém pěstěném trávníku ve dvě hodiny odpoledne za přítomnosti pozvané skupiny hostů, složené z místní společenské smetánky a obchodní elity státu Montana. A tak to pokračovalo až na konec stránky. Ben Craig přikyvoval a všechno si zapamatoval.

Druhého dne k nim na hlavním prostranství promluvil velitel posádky. Letní akce ve Fort Heritage se na zimu přeruší 21.října. Byla mimořádně úspěšná a pedagogové i zákonodárci z celého státu jim posílají jedno blahopřání za druhým.

„Ty čtyři dny do uzavření pevnosti tu bude spousta náročné práce.“ řekl profesor Ingles svému mladému týmu. „Platy a mzdy se budou vyplácet den před koncem. Musíme to tu před odjezdem všechno uklidit, uskladnit a připravit na zimu.“

Charlie si pak vzala stranou Bena Craiga.

„Bene, chýlí se to tady ke konci,“ pravila. „Až bude po všem, můžeme všichni zase nosit svoje normální šaty. Aha, vlastně tvoje normální šaty jsou asi tyhle. Nicméně dostaneš hromádku dolarů. Můžeme odjet do Billingsu a koupit ti nějaké sportovní oblečení, džíny, košile a pár vatovaných bund na zimu. A pak bych chtěla, abys se mnou odjel do Bozemanu. Najdu ti hezké bydlení a představím tě lidem, kteří ti mohou pomoct.“

„Dobře, Charlie,“ řekl.

Toho večera zaťukal na dveře profesorovi. John Ingles seděl u psacího stolu. V rohu sálala bachratá kamna na dřevo a přehřívala chladný večerní vzduch. Profesor přivítal návštěvníka v jelenicové kůži vřele. Tento mladík na něj udělal hluboký dojem svými znalostmi divočiny i starých časů v tomto kraji a prakticky ani jednou za celou dobu nevypadl z role. Kdyby měl k takovým vědomostem ještě vystudovanou vysokou školu, mohl by mu profesor najít práci rovnou na univerzitě.

„Bene, můj milý chlapče, co pro vás mohu udělat?“

Očekával, že mu bude moci udělit nějakou otcovskou radu do života.

„Měl byste mapu, pane majore?“

„Mapu? Bože můj. Ale ano, to asi mám. Mapu jaké oblasti?“

„Téhle prosím, okolí pevnosti a severně od Yellowstonu, pane.“

„To je dobrý nápad. Vždycky je užitečné vědět, kde se člověk nalézá a jak vypadá okolí. Tady je.“

Rozprostřel mapu na psacím stole a pustil se do vysvětlování. Craig už viděl mapy vojenských tažení, ale ty byly většinou prázdné a byly na nich pouze značky stopařů a zvědů. Tahle byla plná čar a barevných skvrn.

„Tady na severní straně hory West Pryor je naše pevnost a proti ní na severu řeka Yellowstone a na jihu pohoří Pryor. Tady je Billings a tady Bozeman, odkud pocházím.“

Craig projel prstem stopadesátikilometrový úsek mezi oběma městy.

„To je Bozemanská stezka?“ zeptal se. „Přesně tak, takhle se jí říkalo. Teď je to ale samozřejmě asfaltová dálnice.“

Craig netušil, co je to asfaltová dálnice, ale pomyslel si, že by to mohl být ten dlouhý černý tvrdý pruh, který viděl v měsíčním světle. Na mapě s velkým měřítkem byly i desítky menších měst a na jižním břehu Yellowstonu byl na soutoku s říčkou Clark’s Creek zanesen i ranč Bar-T. Usoudil, že je to trochu na západ od přímky vedoucí z pevnosti severním směrem, celkem asi třicet kilometrů daleko. Poděkoval majorovi a mapu mu vrátil.

V noci 19. října odešel Ben Craig brzy na kutě - hned po večeři. Nikomu to nepřipadalo divné. Všichni chlapci celý den uklízeli, cídili kovové součástky, aby odolaly zimním mrazům, a ukládali nástroje do ochranných skříněk, odkud se zase příští rok na jaře vyndají. I ostatní nocležníci šli spát okolo desáté a rychle usnuli. Nikdo si nevšiml, že jejich druh leží pod přikrývkou zcela oblečený.

O půlnoci vstal, nasadil si svou liščí čepici, svinul dvě pokrývky a potichu odešel. Nikdo ho neviděl, jak jde ke stáji, vchází dovnitř a sedlá Rosebud. Předtím se postaral, aby se nažrala dvojité dávky ovsa a měla tak dvojnásobnou sílu. Bude ji potřebovat.

Když byla osedlaná, nechal ji tam, vnikl do kovárny a vzal si věci, které si den předtím vyhlédl - sekeru s pouzdrem, které se dalo připnout na pásek, páčidlo a kovové kleště.

Páčidlem vypáčil závoru a visací zámek na zbrojnici a kleštěmi se rychle vypořádal s řetězem propleteným kolem lučíků spouště pušek. Byly to všechno repliky kromě jedné. Vzal si svou sharpsku z roku 1852 a odešel.

Odvedl Rosebud k zadním dvířkům u kaple, sundal závoru a vyšel ven. Pod sedlem měl obě pokrývky a za ním svinutý bizoní plášť. Puška v pouzdře mu visela před levým kolenem, zatímco u pravého měl toulec z nevydělané kůže se čtyřmi šípy. Luk se mu houpal na zádech. Nasedl, teprve když koně tiše odvedl asi tři čtvrtě kilometru od pevnosti.

Takto horal a zvěd Ben Craig, jediný, kdo přežil masakr u Little Bighomu, vystoupil z léta Páně 1877 a vkročil do poslední čtvrtiny dvacátého století.

Podle polohy měsíce usoudil, že jsou asi dvě hodiny ráno. Měl dost času na to, aby došel těch třicet kilometrů k ranči Bar-T krokem, a tak Rosebud šetřil. Našel na nebi Polárku a zamířil o pár stupňů na západ od severního směru, který hvězda ukazovala.

Prérie se proměnila v zemědělskou půdu a tu a tam mu v cestě vadily i sloupy, mezi nimiž byly napjaté dráty. Přeštípl je kleštěmi a jel dál. Překročil hranici mezi okresy Bighorn a Yellowstone, ale to nevěděl. Za svítání dojel až k břehům říčky Clark’s Creek a pustil se podél jejího točitého toku na sever. Když se na vršku kopců na východě objevilo slunce, spatřil dlouhý pruh zářivě bílého plotu z látek a železných tyčí s nápisem: „Ranč Bar-T. Soukromý pozemek. Vstup zakázán.“ Písmena rozluštil a jel dál, dokud nenarazil na soukromou silnici vedoucí k hlavní bráně.

Bránu rozeznal už na vzdálenost skoro jednoho kilometru a za ní obrovský dům obklopený nádhernými chlévy a stájemi. U brány byla přes silnici pruhovaná závora a strážní domek. V okénku svítila tlumená lampička. Stáhl se o další skoro kilometr zpět ke shluku stromů, sundal Rosebud sedlo a nechal ji odpočívat a popásat se na podzimní trávě. Zbytek dopoledne pak odpočíval i on, ale nespal; byl stále ve střehu jako divoké zvíře.

Autorka společenské rubriky ve skutečnosti podcenila okázalost, s jakou se Big Bill Braddock chystal vystrojit svému synovi svatbu.

Trval na tom, že synova nastávající musí absolvovat zevrubnou lékařskou prohlídku jejich rodinným lékařem, a poníženému děvčeti nezbylo, než se podvolit. Když Big Bill Braddock četl kompletní zprávu, zvedl obočí.

„Cože ta holka je?“ zeptal se lékaře. Doktor se podíval, kam ukazuje Billův prst tlustý jako párek.

„Aha, o tom není pochyb. Zcela nedotčena.“

Braddock se poťouchle zašklebil.

„To má Kevin teda kliku. A co ostatní věci?“

„Vůbec nic jí není. Je to velmi krásná a zdravá mladá žena.“

Peníze vynaložené na nejmódnější architekty a dekoratéry, jací se dali sehnat, proměnily vilu v pohádkový zámek. Na půlhektarovém trávníku, asi dvacet metrů od plotu oddělujícího pozemek od prérie, vyrostl oltář. Před ním stála v řadách za sebou pohodlná křesla pro tisíc hostů a uprostřed byla ulička, kudy měla zamilovaná dvojice přijít. První měl jít Kevin v doprovodu svého svědka a pak za nimi za zvuků Mendelssohna přijde ona s tím svým přihlouplým otcem.

Hostina se měla konat na švédských stolech za křesly. Big Bill na ničem nešetřil. Byly zde pyramidy křišťálových skleniček a moře francouzského šampaňského takových značek, že se budou všichni divit. Rozhodl se totiž, že ani ten nejexkluzivnější host u něj nenajde jedinou chybičku.

Ze Seattlu si nechal poslat arktického humra, kraby a ústřice v ledu. Pro ty, kdo dávali přednost něčemu silnějšímu než šampaňskému, tu byly bedny whisky Chivas Regal. Když se noc před svatbou Big Bill vyškrábal do své postele s nebesy, starosti mu dělal pouze jeho syn. Chlapec byl už zase opilý a bude ráno potřebovat hodinu ve sprše, aby se dal dohromady.

Novomanželé se měli po svatbě převlékat k odjezdu na soukromý ostrov na Bahamách, kde stráví líbánky a Braddock pro hosty nachystal vedle zahrady pravé rodeo z Divokého Západu. Herci byli stejně jako číšníci a ostatní personál najati. Jediní, koho si Braddock nenajímal, byla ochranka.

Byl posedlý svou osobní bezpečností, a tak si vydržoval vlastní soukromou armádu. Kromě tří čtyř mužů, které měl stále po boku, pracovali ostatní na ranči jako kovbojové, ale měli za sebou výcvik ve střelbě i praxi v boji a uměli na slovo poslouchat rozkazy. Byli za to placeni.

Na svatbu jich všech třicet navelel do těsné blízkosti domu. Dva obsluhovali strážní budku u hlavní brány. Po jeho boku bude osobní stráž v čele s jedním bývalým „zeleným baretem“. Zbývající muži budou převlečeni za komorníky a vrátné.

Celé dopoledne proudila na pozemek usedlosti záplava limuzín a luxusních autobusů, jež měly za úkol vyzvedávat hosty na letišti v Billingsu a přivážet je k hlavní bráně, kde byli zkontrolováni a vpuštěni dovnitř. Craig to všechno pozoroval z pečlivého úkrytu. Těsně po poledni přijel kněz a po něm muzikanti.

Jinou bránou pak projela kolona firmy, která zajišťovala pohoštění, a herci z rodea, ale ti byli mimo dohled. Nedlouho po jedné hodině začali hudebníci ladit nástroje. Craig to zaslechl a osedlal koně.

Obrátil Rosebud hlavou k otevřené prérii a jel podél obvodového plotu, dokud mu strážní budka nezmizela z očí. Pak se obrátil čelem k bílým laťkám a přešel z klusu do cvalu. Rosebud viděla, jak se plot blíží, upravila tempo a přeletěla jej. Zvěd se ocitl na velké pastvině, asi půl kilometru od chlévů. Páslo se tam stádo vzácných býků s dlouhými rohy.

Na protější straně pole Craig našel bránu do komplexu chlévů, otevřel ji a nechal ji tak. Když projížděl kolem chlévů a přes dvory ozdobené praporky, zastavili ho dva hlídači.

„Ty asi patříš k tomu kabaretu, ne?“

Craig se na ně podíval a přikývl.

„Tak to jedeš špatně. Jeď tamhle dolů a uvidíš ostatní vzadu za barákem.“

Craig zamířil do aleje, tam počkal, až hlídači zmizí, a zase se obrátil. Vydal se za hudbou. Svatební pochod nepoznal.

U oltáře stál se svým svědkem Kevin Braddock v zářivě bílém smokingu. Byl o dvacet centimetrů menší a pětadvacet kilogramů hubenější než jeho otec, měl úzká ramena a široké boky. Tváře mu zdobilo několik uhrů, k nimž měl sklony a které částečně zakrýval pudr jeho matky.

Paní Pickettová a Braddockovi rodiče seděli v první řadě, odděleni uličkou. Na jejím druhém konci se objevila Linda Pickettová zavěšená do otce. V bílých hedvábných šatech až na zem od Balenciagy z Paříže byla nadpozemsky krásná. Obličej však měla bledý a strnulý a hleděla kupředu bez úsměvu.

Tisíc hlav se k ní otočilo, když se vydala k oltáři. Za hosty stály sevřené řady servírek a číšníků, kteří se na ni také dívali. A za nimi se objevil osamělý jezdec.

Michael Pickett zanechal dceru vedle Kevina Braddocka a pak se posadil vedle své ženy. Právě si osušovala oči. Kněz zvedl pohled i hlas.

„Nejdražší hosté, dnes jsme se zde shromáždili, abychom tohoto muže a tuto ženu doprovodili do posvátného svazku manželského,“ řekl, když dozněl svatební pochod. Jestli spatřil v uličce padesát metrů před sebou jezdce, byl možná překvapen, ale nedal to na sobě znát. Kůň postoupil o několik kroků dopředu a odstrčil asi deset číšníků. Dokonce i tucet členů ochranky rozmístěných po obvodu trávníku civělo na dvojici před knězem.

Kněz pokračoval:

„… do jehož svátosti se tito dva přítomní nyní chystají vstoupit.“

Paní Pickettová nepokrytě vzlykala. Braddock na ni vrhl pohled. Kněze překvapilo, že se nevěstě v každém oku objevila slza a obě jí pak pomalu stékaly po tváři. Usoudil, že ji asi přemohla radost.

„A proto se ptám: může-li někdo uvést nějaký pádný důvod, proč by se tito dva lidé nemohli před zákonem spojit, nechť promluví, nebo ať mlčí navždy.“

Pozdvihl pohled od textu a usmál se na shromážděné.

„Já! Nevěsta je zaslíbena mně!“

Hlas byl mladý a silný a dolehl i do nejvzdálenější části trávníku. Kůň vyrazil kupředu. Číšníci odletěli stranou. Dva členové ochranky se vrhli na jezdce. Oba dostali kopanec do obličeje a upadli do posledních dvou řad mezi hosty. Muži křičeli, ženy ječely a kněz měl ústa otevřená do písmene O.

Rosebud přešla během několika vteřin z klusu do cvalu. Jezdec jí přitáhl uzdu a držel levou rukou. Pravou sáhl dolů, uchopil štíhlý pas v hedvábí a vytáhl dívku do sedla. Okamžik před ním visela, ale pak se vyhoupla za něj, přehodila nohu přes svinutý bizoní plášť a objala Craiga rukama.

Kůň vyrazil podél první řady, zlehka přeskočil bílý plot a odcválal pryč prérijní trávou vysokou až k pasu. Výjev na trávě se proměnil v totální zmatek.

Všichni hosté stáli, křičeli a vřeštěli. Zpoza rohu na pěstěný trávník přicválalo stádo dlouhorohých býků. Jeden z Braddockových mužů, jenž seděl v řadě dál od svého pána, proběhl kolem kněze, vytáhl pistoli a pečlivě zamířil na mizejícího koně. Michael Pickett ze sebe vyrazil hlasité „ne-e-e“ a vrhl se na pistolníka. Popadl ho za paži a stočil mu ji k nebi. Z pistole vyšly při zápase tři rány.

Víc už nepotřebovali ani shromáždění, ani býci; všichni se splašili. Padaly židle a tácy s humry a kraby se převrhly a vysypaly na trávník. Starosta města proletěl pyramidou vzácného křišťálu a snesl se k zemi v drahé spršce střepů. Kněz se schoval pod oltář a setkal se tam s ženichem.

Na hlavní silnici parkovaly dva hlídkové vozy místního šerifa, v nichž seděli čtyři policisté. Měli zde na starosti dopravu a dostali i pozvání na malý oběd. Zaslechli výstřely, a tak odhodili hamburgery a rozběhli se k trávníku.

Na jeho okraji jeden porazil prchajícího číšníka. Popadl ho za bílou kazajku a postavil na nohy.

„Co se to tady sakra děje?“ dožadoval se. Ostatní tři zírali s ústy dokořán na ten blázinec. Starší důstojník vyslechl číšníka a řekl jednomu z kolegů:

„Doběhni do auta a řekni šerifovi, že tu máme problém.“

Šerif Paul Lewis obvykle v sobotu odpoledne v kanceláři nebýval, ale dnes chtěl ještě před začátkem nového týdne vyřídit nějaké papírování. Bylo dvacet minut po druhé, když dovnitř nahlédla hlava sloužícího policisty.

„Na ranči Bar-T je nějaký problém.“

Držel v ruce telefon.

„Víte přece, na Braddockově svatbě. Volá Ed. Že prej unesli nevěstu.“

„Cože? Přepoj mi ho sem!“

Na přístroji bliklo červené světélko, jak policista hovor přepojil, a šerif chňapl po sluchátku.

„Ede, tady Paul. Co to sakra vykládáš za pitomosti.“

A zaposlouchal se do hlášení svého podřízeného o dění na ranči. Jako všichni strážci veřejného pořádku nesnášel únosy. Zaprvé to byl ohavný zločin, většinou proti manželkám a dětem bohatých, a zadruhé přestupek proti federálnímu zákonu - takže se na něj jako supi vrhnou chlapíci z FBI. Za celých třicet let, kdy sloužil v Carbon County, a deset let z nich, kdy zde dělal šerifa, zažil tři případy zajetí rukojmích, z nichž se všechny vyřešily bez ztrát na životech, ale únos tu neměli nikdy. Předpokládal, že je řeč o bandě gangsterů s rychlými vozy, či dokonce helikoptérou.

„Jeden jezdec na koni? Nezbláznil ses? A kam jel?… Přes plot do prérie? No dobře, asi měl někde schované auto. Zavolám na pomoc do dalších okresů a zašpérujeme silnice. Hele, Ede, vyzpovídej každýho, kdo něco viděl; jak se tam ten chlápek dostal, co udělal, jak se tý holky zmocnil a jak zdrhnul. A pak mi zase zavolej.“

Půl hodiny telefonicky sháněl posily a zařizoval, aby na všech hlavních silnicích v Carbon County stály hlídkové vozy - na severu, na jihu, na východě i západě. Dopravní policisté měli zkontrolovat každičký automobil a každičký náklaďák. Hledali krásnou černovlásku v bílých hedvábných šatech. Těsně po třetí zavolal z vozu na ranči Bar-T opět Ed.

„Začíná to bejt pěkně divný, šéfe. Máme skoro dvacet výpovědí očitejch svědků. Ten jezdec se dostal dovnitř, protože si všichni mysleli, že patří k show rodea Divokýho Západu. Měl na sobě semišovej oblek a jel na velký kaštanový klisně. Na hlavě měl stopařskou liščí čepici, vzadu na hlavě péro a na zádech luk.“

„Luk? Jakej luk?“

„Normální luk, ze kterýho se střílej šípy, šéfe. Ale bude to ještě divnější.“

„To už snad ani nejde. Tak pokračuj!“

„Všichni svědkové tvrdí, že když se přihnal k oltáři a sáhl po tý holce, ona se k němu natáhla. Prej to vypadalo, že ho zná, a když skákali přes plot, objímala ho. Kdyby se ho nedržela, spadla by a byla by teď tady.“

Šerifovi se mocně ulevilo. Takže při troše štěstí nejde o únos, ale o útěk. Začal se usmívat.

„A jsou si tím všichni jisti, Ede? Nepraštil ji, neomráčil, nehodil si ji přes sedlo a neodvezl násilím?“

„Zřejmě ne. Mimochodem tady napáchal obrovský škody. Svatební obřad v hajzlu, rozmašírovaná hostina, nasranej ženich a nevěsta v trapu.“

Šerifův úsměv se ještě zvětšil.

„No to je teda hrůza,“ konstatoval. „A víme, kdo to byl?“

„Možná. Nevěstin otec tvrdí, že jeho dceři se líbil jeden z těch mladejch herců, který přes léto dělaj horaly ve Fort Heritage. Víte o tom, ne?“

Lewis o pevnosti věděl dobře. I jeho dcera tam vzala na jednodenní výlet jeho vnoučata a těm se to strašně líbilo.

„Dokonce kvůli němu zrušila zasnoubení s Kevinem Braddockem. Ale rodiče ji přesvědčili, že je cvok, a tak to zase vzala zpátky. Prej se jmenuje Ben Craig.“

Zrovna když se šerif Lewis chystal spojit s Fort Heritage, zavolal profesor Ingles.

„Možná to není důležité,“ spustil, „ale jeden z mých mladých svěřenců v noci utekl.“

„Ukradl něco, pane profesore?“

„Ne, ne, nic takového. Má vlastního koně i vlastní šaty. Ale má také pušku. Tu jsem mu na dobu letní akce zabavil. Teď vnikl do zbrojnice a zase si ji vzal.“

„Má na ni povolení?“

„Řekl bych, že to slovo v životě neslyšel. Je to milý chlapec, ale trochu podivín. Narodil se a vyrostl v pohoří Pryor. Jeho rodiče byli asi horalé. Nikdy nechodil do školy.“

„Poslyšte, pane profesore, tohle může být vážné. Mohl by ten mladík být nebezpečný?“

„Ne, to doufám ne.“

„Co ještě má u sebe?“

„Lovecký nůž a taky nám chybí sekera. A pak má ještě sajenský luk a čtyři šípy s pazourkovým hrotem.“

„Jako starožitnosti, které vám sebral?“

„Ne, ty si vyrobil sám.“

Šerif pomalu počítal do pěti.

„Není to náhodou Ben Craig?“

„Ano, jak to víte?“

„Zkuste nám ještě pomoct, pane profesore. Měl nějaké pletky s jednou hezkou mladou učitelkou z Billingsu, která přijela do pevnosti na prohlídku?“

Zaslechl, že se profesor radí s někým v místnosti, kdo se jmenuje Charlie.

„Ano, vypadá to, že k takové dívce opravdu pocítil hlubokou náklonnost. Myslel si, že i ona k němu, ale teď zrovna slyším, že se s ním v dopise rozešla. Vzal to dost špatně. Dokonce si zjišťoval, kde a kdy se bude konat její svatba. Doufám, že se někde nezesměšnil.“

„To ani ne. Jenom ji ukradl od oltáře.“

„Můj ty bože!“

„Poslyšte, mohl by přesednout z koně do auta?“

„To ne, u všech svatých. Neumí řídit. V životě v autě neseděl. Zůstane na svém milovaném koni a bude kempovat v divočině.“

„A kam půjde?“

„Skoro určitě do pohoří Pryor. Celý život tam lovil a kladl pasti.“

„Děkuju, pane profesore, hodně jste nám pomohl.“

Zrušil silniční zátarasy a zavolal pilotovi okresní helikoptéry, aby vzlétl a prozkoumal terén. A potom čekal na nevyhnutelný telefonát Big Billa Braddocka.

Šerif Paul Lewis byl dobrý strážce veřejného pořádku - klidný, rozhodný, ale laskavý. Raději lidem pomáhal, než je zavíral, ale zákon je zákon a on jej neváhal uplatnit.

Jeho dědeček byl vojákem kavalerie, který zahynul v prérii a zanechal po sobě ve Fort Lincoln vdovu s malým synkem. Válečná vdova se pak vdala za jiného vojáka, jehož přeložili na západ do Montany. Jeho otec v tomto státě vyrostl a dvakrát se oženil. Z prvního manželství v roce 1900 měl dvě dcery. Po manželčině smrti se oženil znovu a ve zralém věku čtyřiapadesáti let se v roce 1920 stal otcem jediného syna.

Šerifu Lewisovi bylo osmapadesát a za dva roky měl odejít do penze. Až v ní bude, zná v Montaně a Wyomingu jistá jezera, kde se bude věnovat pstruhům.

Na svatbu pozván nebyl a ani se nesnažil pátrat po důvodu. V posledních letech on nebo jeho muži čtyřikrát vyšetřovali opilecké rvačky Kevina Braddocka. V každém případě dostali barmani bohaté odškodné a rozhodli se, že trestní oznámení nepodají. Šerif měl vcelku pochopení pro mladíky a jejich pěstní souboje, ale méně ho měl, když jednou Braddock mladší zbil barmanku jen proto, že odmítla vyhovět jeho poněkud nezvyklým choutkám.

Šerif ho tehdy zavřel do šatlavy a byl by vznesl obvinění sám, ale děvče najednou změnilo názor a vzpomnělo si, že ve skutečnosti spadlo ze schodů.

Byly zde ještě další věci, které však šerif nikdy nikomu nesdělil. Před třemi lety mu volal jeden kamarád od městské policie v Heleně. Chodili spolu kdysi na policejní akademii.

Kolega mu vyprávěl, jak jeho muži udělali zátah v nočním klubu. Bylo to kvůli drogám. Policie si zapsala jména a adresy všech přítomných. Jedním byl Kevin Braddock. Jestli u sebe nějaké drogy měl, včas se jich zbavil a policie ho musela pustit. Jenže ten klub byl výhradně pro homosexuály.

Zazvonil telefon. Byl to osobní právník Big Billa Braddocka, pan Valentino.

„Možná jste už slyšel, co se tady dneska odpoledne stalo, šerife. Několik minut potom byli na místě vaši muži.“

„Slyšel jsem, že ne všechno šlo podle plánu.“

„Buďte tak laskav a nechte si svou blahosklonnost, šerife Lewisi. Došlo zde k brutálnímu únosu a ten kriminálník musí být dopaden.“

„Já vás slyším, pane doktore. Mám ale celý štos výpovědí hostů a obsluhujícího personálu, ze kterých vyplývá, že ta slečna při nasedání na koně spolupracovala a že měla v minulosti s tím mladíkem, s tím jezdcem, poměr. Takže mi to spíš připadá jako útěk.“

„Nevymlouvejte se, šerife. Kdyby si to děvče přálo zrušit zasnoubení, nic by mu v tom nezabránilo. Ten kriminálník tu holku odvlekl fyzickým násilím. Spáchal přestupek už tím, že sem vlezl, kopl dva muže pana Braddocka do obličeje a napáchal impozantní a zlovolné škody na soukromém majetku. Pan Braddock proti němu hodlá vznést obvinění. Přivlečete toho chuligána, anebo to máme udělat my?“

Šerif Lewis neměl rád, když mu někdo vyhrožuje.

„Doufám, že vy ani váš klient nepomýšlíte na to, že byste vzali zákon do svých rukou, pane doktore? To by od vás bylo krajně nemoudré.“

Právník šerifovu výhrůžku ignoroval.

„Pan Braddock si dělá velké starosti o bezpečnost své snachy. Má vcelku právo jít po ní pátrat.“

„Byl svatební obřad dokonán?“

„Cože jestli byl?“

„Jsou syn vašeho klienta a slečna Pickettová podle zákona manželé?“

„No…“

„V tom případě to není snacha vašeho klienta. Není s ním v žádném příbuzenském poměru.“

„Pokud vám nedáme jiné informace, je stále snoubenkou syna mého klienta. A ten si bude počínat jako zainteresovaný občan. Takže přivedete toho chuligána? Ještě je tu samozřejmě Helena.“

Šerif Lewis si povzdychl. Věděl dobře, jaký vliv má Bill Braddock na některé zákonodárce v hlavním městě státu. Ale ani toho se nebál. Jenže tenhle mladý Ben Craig se nepochybně dopustil různých přestupků.

„Jakmile ho najdou, budu tam,“ prohlásil. Položil sluchátko a napadlo jej, že by možná bylo moudřejší být u těch zamilovaných hrdliček dřív, než je najdou Braddockovi zbrojnoši. Vtom mu zavolal pilot helikoptéry. Byly už skoro čtyři a do západu slunce a setmění zbývaly dvě hodiny.

„Jerry, prosím tě, najdi si ranč Bar-T. Potom leť na jih směrem k pohoří Pryor. Hledej pozorně, vepředu před sebou i po obou stranách.“

„A co vlastně hledám, Paule?“ zeptal se hlas v telefonu.

„Jedinýho jezdce, kterej míří na jih, nejspíš k horám. Na koni za ním sedí holka v bílejch svatebních šatech.“

„Děláš si srandu?“

„Vůbec ne. Nějakej otrapa na koni vyfoukl snoubenku synovi Billa Braddocka přímo od oltáře.“

„Tak ten je mi sympatickej,“ pravil policista z letiště v Billingsu.

„Najdi mi ho, Jerry.“

„Klídek. Jestli tam je, najdu ho. Konec.“

O pět minut později byl už pilot nad rančem Bar-T a mířil k jihu. Držel se v třech stech metrech; dost nízko na to, aby dobře viděl každého pohybujícího se člověka pod sebou, ale dost vysoko, aby dohlédl do dálky patnácti kilometrů nalevo i napravo.

Vpravo viděl dálnici číslo 310 a železniční trať vedoucí na jih k vesnici Warren a dál přes nížiny do Wyomingu. Před sebou měl vrcholky pohoří Pryor.

Pro případ, že by se jezdec pokusil uniknout pozornosti a uhnul na západ a překročil silnici, požádal šerif Lewis dopravní policii, aby projížděla třistadesítku a sledovala obě strany dálnice, zda nad prérijní trávou nezpozoruje trup jezdce.

Big Bill Braddock nezahálel. Nechal personál, aby uklidil zmatek na trávníku, a v doprovodu ochranky zamířil rovnou do své kanceláře. Nikdy nevynikal dobrou náladou, ale přítomní ho ještě nikdy neviděli tak bezmezně vzteklého jako teď. Chvíli seděl za stolem beze slova. Kolem něj byl tucet mužů, kteří čekali na jeho rozkazy.

„Tak co podnikneme, šéfe?“ zeptal se konečně jeden z nich.

„Přemejšlej!“ zavrčel rančer. „Mysli! Je sám a na koni a s těžkým nákladem. Má omezenej dosah. Kam asi zamíří?“

Bývalý zelený baret jménem Max prostudoval nástěnnou mapu okresu.

„Na sever ne. Musel by překročit řeku Yellowstone a ta je moc hluboká. Takže na jih. Že by zpátky do ty umělý pevnosti v horách?“

„Přesně tak. Chci deset ozbrojenejch chlapů na koních. Jeďte na jih a rozestupte se na šířku asi osmi kilometrů. Jeďte jako blázni a chyťte ho.“

Když všech deset kovbojů sedělo v sedlech, pronesl k nim venku ještě proslov.

„Všichni máte vysílačky. Budeme ve spojení. Jestli ho uvidíte, zavolejte ostatní na pomoc. Až ho obklíčíte, vemte mu tu holku. Kdyby se ji pokusil ohrožovat, anebo vás, víte, co máte dělat. Snad je vám jasný, co myslím. Chci zpátky tu holku a nikoho jinýho. Jeďte!“

Deset jezdců vyjelo hlavní branou, udělalo rozestupy a dalo se do cvalu. Uprchlík měl čtyřicetiminutový náskok, ale vezl dva jezdce a náklad, pušku a těžkou bizoní kožešinu.

V ranči podal Braddockovi hlášení právník Valentino. „Zdá se, že šerif si z toho moc těžkou hlavu nedělá. Ale pátrání nakonec vyhlásí. Rozmístí na silnicích hlídky a nejspíš vyšle i helikoptéru,“ oznámil mu.

„Nechci, aby se k němu dostal první,“ vyštěkl Braddock. „Ale chci vědět, jaký má informace. Maxi, jdi k vysílačce. Chci mít přístup na všechny policejní kanály v okrese. Odposlouchávat čtyřiadvacet hodin denně. Ať někdo vzlítne i v mý helikoptéře, předhoní chlapy na koních a najde toho grázla. Ať je ten vrtulník k němu navede. Ale budeme potřebovat víc než jeden, takže najměte ještě dva další na letišti. Dělej, hoď sebou!“

Mýlili se všichni. Profesor, šerif i Braddock. Horal nezamířil do pohoří Pryor. Věděl, že se to příliš nabízí.

Asi osm kilometrů od ranče zastavil, sundal ze sedla přikrývku a zahalil do ní Šumící vánek. Pokrývka byla jasně rudá, ale svítivou bělost šatů zakryla. Nikdy v životě však neslyšel o helikoptérách. Po zastavení zamířil šikmo na jihozápad k místu, kde si pamatoval, že na jaře přešel dlouhý pruh černého asfaltu.

Půldruhého kilometru před sebou viděl sloupy a mezi nimi natažené dráty. Ty mu vadily v rozhledu všude, kam oko dohlédlo. Bylo to telefonní vedení, jež běželo i nad burlingtonskou železniční tratí podél dálnice.

V půl čtvrté volal z vrtulníku značky Sikorsky Jerry.

„Paule, neříkal jsi, že ten jezdec je sám? Tady dole je jich totiž celá armáda.“

Braddockovi pronásledovatelé, pomyslel si šerif.

„Co přesně vidíš, Jerry?“

Ve vysílačce zapraskalo.

„Napočítal jsem nejmíň osm jezdců. Cválají v lajně na jih. Na první pohled zaměstnanci ranče. A jedou nalehko. Pak je tu taky ještě jedna helikoptéra. Je nad horama, blízko ty pevnosti.“

Lewis tiše zaklel. Na okamžik zatoužil být ve vrtulníku a netrčet v kanceláři.

„Jerry, jestli jsou ti uprchlíci vepředu, pokus se k nim dostat první. Jestli se k tomu klukovi dostanou dřív ti Braddockovi neurvalci, nezbude z něj ani mastnej flek.“

„Jasný, Paule. Jdu hledat dál.“

Do dveří na ranči nahlédla hlava muže, který obsluhoval vysílačku.

„Pane Braddocku, přímo nad naším týmem je šerifův vrtulník.“

„Očitej svědek,“ prohlásil Max.

„Ať kluci pátrají dál,“ odsekl Braddock. „Všechny případný soudní spory urovnáme pozdějc.“

Šerif Lewis byl nakonec rád, že zůstal v kanceláři a koordinoval pátrání, když pět minut před pátou zazvonil další telefon. Vzrušený hlas vykřikl: „Mám je!“

„Identifikujte se.“

„Vůz Tango jedna. Na třistadesítce. Zrovna přejel dálnici a míří na jihozápad. Zahlédl jsem ho, než zajel za stromy.“

„Kde na třistadesítce?“

„Asi sedm kilometrů severně od Bridgeru.“

„Potvrďte, že sledovaný je západně od dálnice,“ nařídil policistovi Lewis.

„Potvrzuju, šerife.“

„Zůstaňte na dálnici pro případ, že by ji zase přejel a vrátil se.“

„Konec.“

Šerif Lewis prostudoval nástěnnou mapu. Když bude jezdec pokračovat zvoleným směrem, narazí na další trať a mnohem větší mezistátní dálnici číslo 212, která protíná hory a vede do Park County ve Wyomingu.

Na mezistátní dálnici hlídkovaly dva policejní vozy. Požádal je proto, aby se přemístily o něco jižněji a sledovaly, jestli se někdo nepokouší silnici překročit z východu na západ. Potom zavolal svému pilotovi.

„Jerry, už ho viděli. Západně od tebe. Zrovna přejel třistadesítku a jede na jihozápad. Můžeš se tam přesunout? Je asi sedm kilometrů severně od Bridgeru. Teď je už zase ve volném terénu.“

„Jasně, Paule, ale budu mít za chvíli problémy s palivem a taky se stmívá.“

Šerif se znovu podíval na vesničku Bridger.

„V Bridgeru je přistávací dráha. Leť až na doraz a pak přistaň tam. Možná budeš muset zůstat přes noc. Zavolám to Janey.“

To všechno slyšeli i na ranči. Max prostudoval mapu. „Takže nejede do pohoří Pryor. To je moc na ráně. Míří do divočiny a pohoří Medvědího zubu. Chce se dostat přes hory do Wyomingu a tam se ztratit. To je chytrý. To bych udělal taky.“

Braddockova obsluha vysílačky řekla deseti jezdcům, aby zabočili na západ, přejeli dálnici a začali pátrat tam. Souhlasili, ale neřekli, že těch dvacet kilometrů štvali koně takovým tempem, až jim hrozí zhroucení. A taky se snášela tma.

„Měli bychom na mezistátní poslat dvě auta s chlapama,“ řekl Max. „Bude ji muset přejet, jestli chce do divočiny.“

A tak vypravili dvě velká terénní vozidla s dalšími osmi muži.

Ben Craig se přiblížil k mezistátní dálnici, vylezl na menší vyvýšenině na strom a překážku prozkoumal. Byla na jakémsi náspu nad prérií a podél ní vedla další trať železnice, odnož buriingtonské dráhy. Tu a tam po ní přejelo nějaké vozidlo na sever nebo na jih. Všude kolem něj byla pustina, drsná krajina plná potoků, skal a prérijní trávy, kterou nikdo nespásal a která sahala koni až po břicho. Slezl ze stromu a ze sedlové brašny vyndal balíček s ocílkou a křesacím kamenem.

Z východu vanul lehký vánek, a když se oheň rozhořel, roznesl jej až do vzdálenosti půldruhého kilometru a přiblížil k silnici. Ke stmívajícímu se nebi se valila oblaka kouře. Vítr je nesl na západ rychleji než postupující požár a silnice v něm docela zmizela.

Hlídkové vozidlo spatřilo o sedm kilometrů dál na sever kouř a zajelo se podívat, co se děje. Když kouř zhoustl a potemněl, policisté zastavili, ale pozdě. Během několika vteřin je zahalil oblak. Nezbylo jim než zacouvat zpět.

Kloubový kamion, jenž mířil na jih do Wyomingu, se snažil vyhnout zadním světlům vozu ze všech sil, jakmile je řidič spatřil. Brzdy mu fungovaly dokonale a kamion opravdu zastavil. Přívěs za ním však už takové štěstí neměl.

Kloubové kamiony jsou velmi přizpůsobivé, ale jen dokud se do sebe nezaseknou. Přívěs narazil do kamionu a oba vozy se otočily kolem své osy a zablokovaly dálnici v obou směrech. Vzhledem k tomu, že po obou stranách silnice byl sráz, nebyla ani možnost překážku objet.

Hlídka ještě stačila jednou zavolat vysílačkou, než musela vůz opustit a běžet k řidičům kamionu, kteří stáli na silnici vedle příkrovu kouře.

Zpráva stačila. K jihu zanedlouho vyrazily hasičské vozy i odtahová služba. Trvalo to celou noc, ale za svítání byla silnice už zase průjezdná. Zprávy vyslané do Wyomingu zastavily veškerou dopravu směřující z hor na jih. Na dálnici uvízli na noc jen ti, kdo už byli na cestě.

V nastalém zmatku překlusal dálnici v kouři neviděný jezdec a zamířil do divočiny na západě. Muž měl přes tvář šátek a děvče, jež sedělo za ním, se chránilo přikrývkou.

Západně od dálnice jezdec sesedl z koně. Svaly lesknoucí se kůže Rosebud se chvěly únavou a do bezpečí lesa to bylo ještě patnáct kilometrů. Šumící vánek se posunula do sedla před sebou, ale vážila o polovinu míň než její milý.

Z ramen jí sklouzla pokrývka a ona v soumraku bíle zazářila. Vlasy se jí uvolnily z účesu a spadly až k pasu. „Kam jedeme. Bene?“

Místo odpovědi ukázal k jihu. V posledních paprscích zapadajícího slunce se vrcholky pohoří Medvědího zubu tyčily nad lesem jako plameny a strážci jiného a lepšího života.

„Přes hory do Wyomingu. Tam nás nikdo nenajde. Postavím ti srub a budu pro tebe lovit zvěř a ryby. Budeme volní a budeme žít navěky.“

Na to se usmála, neboť ho velmi milovala. Věřila mu a byla opět šťastná.

Braddockovu osobnímu pilotovi nezbylo než se vrátit. Měl málo paliva a země pod ním byla už v příliš velké temnotě, než aby dokázal rozeznat detaily. Přistál na ranči s posledními kapkami v nádrži.

Deset jezdců se na vyčerpaných koních dobelhalo do vesničky Bridger a požádalo o nocleh. Najedli se v místním bistru a pak ulehli do vlastních přikrývek, jež měli pod sedlem.

Jerry s šerifovou helikoptérou přistál na dráze v Bridgeru a manažer místního letiště mu nabídl lůžko k přespání.

Na ranči převzal plánování akce bývalý zelený baret. Deset mužů soukromé armády uvízlo v Bridgeru se schvácenými koňmi a dalších osm zůstalo dřepět v autě na zablokované dálnici. Obě party zůstanou tam, kde jsou, celou noc. Maxovi zbýval Bill Braddock a dvanáct mužů. Byl ve svém živlu - organizoval vojenské tažení jako ve Vietnamu. Stěnu zdobila velká mapa kraje.

„Plán číslo jedna,“ vysvětloval. „Odříznout průsmyk - doslova. Přesně tady je hluboká průrva nebo soutěska, která protíná pohoří směrem k Wyomingu. Říká se jí Kamenitý potok. Vedle je dálnice, která se tu kroutí a klikatí až na jižní konec soutěsky. Ten pitomec se možná pokusí projet po jejím travnatém okraji a vyhnout se horám po obou stranách. Jakmile zlikvidujou tu blokádu na mezistátní, musí si naši kluci pospíšit právě sem, předhonit všechno, co jim stojí v cestě, a sledovat tuhle pohraniční silnici. Když se ten kluk objeví, vědí co dělat.“

„Souhlasím,“ zavrčel Braddock. „Ale co když se pokusí projet v noci?“

„To nejde, pane. Ten jeho kůň musí už sotva stát na nohou. Nejspíš asi přešel silnici, protože směřuje do lesa a pak do hor. Jak vidíte, musí proniknout do prostoru Custerova národního lesoparku, pak vyjít do kopce, překročit soutěsku zvanou Západní vidlice a vyšplhat na tuhle náhorní plošinu jménem Stříbrná pláň. A tady přijde na řadu plán číslo dvě.

Najmeme si dvě helikoptéry a poletíme nad ním. Cestou vyzvedneme těch deset chlapů z Bridgeru. Ty pak na plošině vysadíme do rojnice. Až vyjde z lesa na skalnatou pláň, bude z něho skvělej terč, protože chlapi budou schovaní za skalisky na druhý straně.“

„Beru,“ prohlásil Braddock. „Co dál?“

„Plán číslo tři, pane. My ostatní za svítání vjedeme na koních za ním do lesa a poženeme ho nahoru na plošinu. V každým případě si na něj uděláme hon jako na divoký zvíře.“

„A co když se do nás v lese pustí?“

Max se šťastně usmál.

„Ale, pane, já mám výcvik pro přežití v džungli. A ještě jsou tu tři nebo čtyři kluci, co byli taky ve Vietnamu. Ať jdou všichni s námi. Jestli se nám pokusí v lese postavit, je můj.“

„A jak tam dolů dostaneme koně, když je silnice zablokovaná?“ zeptal se jeden z mužů.

Max projel prstem po tenké čáře na mapě.

„Je tady taková malá vedlejší cesta. Vede z billingské dálnice asi pětadvacet kilometrů, pak kus pustinou a končí u Red Lodge, přímo u ústí Kamenitýho potoka. Přivezeme je sem v noci v přívěsech. Za svítání chlapi nasednou a půjdou po něm. A teď bych navrhoval, abychom se šli na čtyři hodiny prospat a o půlnoci vstali.“

Braddock souhlasně přikývl.

„Ještě jedna věc, majore. Já jedu s váma a Kevin taky. Je nejvyšší čas vidět konec chlapa, kterej mě dneska tak ponížil.“

Šerif Lewis měl také mapu a došel k podobným závěrům. Požádal o spolupráci městečko Red Lodge a to mu slíbilo, že bude mít za úsvitu tucet čerstvých a osedlaných koní. Jerry ve stejné době natankuje a bude připraven vzlétnout.

Zkontroloval, jak pokračuje likvidace následků požáru na mezistátní dálnici, a dozvěděl se, že silnice bude ve čtyři ráno zase průjezdná. Požádal, aby první pustili jeho dva vozy. Tak bude v Red Lodge už v půl páté.

Dobrovolníky našel bez problémů, třebaže druhý den byla neděle. Dělat policistu v klidném okrese někdy znamená nedostatek vzrušujících událostí a takový hon na člověka většinou dokáže rozproudit krev. Kromě Jerryho měl šerif v záloze ještě jednoho soukromého pilota s hornoplošníkem a na pronásledování po zemi bude mít s sebou deset mužů. To by mělo na jednoho jezdce stačit. Dlouze a zadumaně se zahleděl na mapu.

„Hlavně, prosím tě, nejezdi do toho lesa, chlapče,“ zamumlal si pro sebe. „Tam by ses hledal opravdu blbě.“

Zatímco si tak pro sebe mluvil, Ben Craig a Šumící vánek už byli na kraji lesa a mizeli mezi stromy. Pod příkrovem smrků a borovic byla černočerná tma. O necelý kilometr dál se Craig utábořil. Sundal z unavené Rosebud sedlo, dívku, pušku i pokrývky. Klisna našla mezi stromy pramínek čerstvé vody a šťavnaté borovicové jehličí, a tak odpočívala a nabírala nové síly.

Zvěd nerozdělal oheň a Šumící vánek ani žádný nepotřebovala. Stočila se do bizoní kůže a usnula. Craig vzal sekeru a zmizel. Byl pryč šest hodin. Když se vrátil, na hodinu si zdříml a potom zrušil tábořiště. Věděl, že někde před ním je potok, kde před dávnými časy zdržel kavalerii i Sajeny. Chtěl se dostat na druhou stranu dřív, než budou jeho pronásledovatelé na dostřel.

Rosebud byla sice svěžejší, ale z maratónu předchozího dne se ještě zcela nezotavila. Vedl ji tedy za uzdu. Přestože si odpočinula, síly jí docházely a oni měli do bezpečí hor ještě mnoho kilometrů.

Šel asi hodinu a směr odhadoval podle hvězd nad vrcholky stromů. V dálce na východě ozářilo oblohu nad posvátnými dakotskými Černými horami růžové slunce. Dorazil k první soutěsce, jež mu stála v cestě, ke strmé propasti jménem Západní vidlice.

Věděl, že už tady byl. Přes propast vedla cesta; jen kdyby ji tak dokázal najít! Trvalo mu to hodinu. Rosebud se napila chladné vody a pak se všichni s klouzáním vyškrábali po druhém břehu nahoru.

Craig nechal Rosebud znovu odpočinout. Zatím si našel úkryt, z něhož viděl dolů k potoku. Chtěl vidět, kolik mužů po něm jde. Budou mít čerstvé koně, to je jisté, ale jedna věc je jiná. Tihle pronásledovatelé mají podivné plechové krabice, které létají po obloze jako orlové pod vířícími křídly a řvou jako losí samec v říji. Viděl ty létající krabice včera nad prérií.

Jak havarijní služba slíbila, vyklidila mezistátní dálnici těsně po čtvrté hodině ranní. V doprovodu dálniční dopravní policie se až na začátek řady propletly změtí uvízlých vozidel dva automobily šerifa Lewise a vyrazily k městečku Red Lodge vzdálenému pětadvacet kilometrů na jih.

O osm minut později je nebezpečně rychle předjely dva velké terénní vozy.

„Mám jít po nich?“ zeptal se řidič policejního vozu.

„Nech je bejt,“ mávnul šerif rukou.

Terénní vozy se prohnaly probouzejícím se městečkem a zamířily do kaňonu, kde dálnice vedla podél Kamenitého potoka.

Rokle se zužovala a její svahy byly čím dál sráznější. Končily rovným stopadesátimetrovým spádem do potoka na pravé straně. Po levé byla hladká stěna zalesněné hory. Zatáčky následovaly stále rychleji jedna za druhou.

Do páté z nich zahnul první vůz příliš rychle, a tak jeho cestující příliš pozdě spatřili na silnici spadlý strom. Řidič strhl volant k jižní straně, ale všechna čtyři kola zůstala na severní. Ve voze bylo pět mužů s deseti nohama. Čtyři se zlomily a s nimi i tři ruce a dvě klíční kosti. Jeden muž si vykloubil pánev.

Řidič druhého vozu měl dvě možnosti - bud strhnout volant doprava a zřítit se do řeky, anebo doleva do skalní stěny. Zvolil levou stranu. Ze střetu vyšla vítězně hora.

O deset minut později se na dálnici dopotácel nejméně zraněný muž pro pomoc, když ze zatáčky vyjel první nákladní automobil vysvobozený z dopravní zácpy. Brzdy mu ještě pořád fungovaly perfektně. Zastavil včas, jenže obě části kamionu se do sebe zaklesly. Jakoby v tichém protestu proti tak nedůstojnému zacházení se přívěs pomalu sesul na bok.

Šerif Lewis se skupinou sedmi policistů přijel do Red Lodge, kde na něj čekal místní kolega s řadou vypůjčených koní. Byli s ním i dva policejní strážci národního parku. Jeden z nich na kapotě automobilu rozprostřel mapu a popsal jim Custerův národní lesopark.

„Les rozděluje na dvě poloviny, východní a západní, tahle říčka zvaná Západní vidlice,“ vysvětloval. „Na téhle straně jsou cesty a tábořiště pro turisty. Když potok překročíte, ocitnete se v opravdické divočině. Jestli to váš muž udělal, budeme za ním muset tam. Nedá se tam jet autem, a proto máme koně.“

„Jak hustý je tam porost?“

„Dost,“ řekl strážce. „Zvlášť když je teplo a stromy mají ještě listí. Pak následuje jehličnatý les a za ním skalnatá náhorní plošina, která vede až k vysokým horám. Může tam ten váš muž přežít?“

„Podle toho, co jsem slyšel, se narodil a vyrostl v divočině.“ povzdychl si šerif.

„To nevadí, máme moderní techniku,“ vložil se do řeči druhý strážce. „Helikoptéry, pátrací letouny a vysílačky. Najdeme vám ho.“

Skupina se zrovna chystala vystoupit z auta a vydat se na cestu, když přišla zpráva z šerifovy kanceláře. Byl to vzkaz od operátora na letišti v Billingsu.

„Mám tady dvě helikoptéry, které chtějí do vzduchu,“ řekl muž z kontrolní věže. Znal se s šerifem Lewisem už dlouho. Chodili spolu na pstruhy a pojila je i silnější pouta.

„Byl bych je pustil, jenže si je najal Bill Braddock. Napsali, že letí do Bridgeru. Jerry říká, že tam máte nějaký problém. Něco kvůli té svatbě na ranči Bar-T? Ranní zprávy jsou toho plné.“

„Zdrž je. Dej mi deset minut.“

„Jasně.“ A čekajícím pilotům oznámil: „Povolení ke startu se odkládá. V prostoru je jiný letoun.“

Šerif Lewis zavolal znovu Jerryho a řekl mu o skupině ozbrojených jezdců, kteří uprchlíky pronásledují z ranče směrem na jih. Tak daleko od domova je logicky zastihne tma a oni budou muset strávit noc na otevřené prérii anebo v Bridgeru. Kdyby se však museli vrátit zpátky na ranč, mohli by pak jet na odpočatých koních. Požádal, aby ho spojili s jiným známým, který byl šéfem Federální správy vzdušného prostoru v Heleně. Probudili ho doma v posteli.

„To teda musí bejt hodně důležitý, Paule. Strašně rád si v neděli přispím.“

„Mám menší problém se dvěma uprchlíky, kteří se rozhodli vydat do divočiny Absaroka. Jedu tam s partou policajtů a dvěma strážci národního parku, abych je přivedl zpátky. Je tady ale taky pár znepokojenejch občanů, kteří si z nich chtějí udělat živý terče. Taky po tom půjdou novináři. Nemohl bys dneska do tý divočiny zakázat vstup?“

„Samozřejmě.“

„Na billingském letišti čekají na start dvě helikoptéry.“

„Kdo je v Billingsu na řídící věži?“

„Chip Anderson.“

„Nech to na mně.“

O deset minut později dostaly helikoptéry z věže hlášení:

„Omlouváme se za zpoždění. Letoun v prostoru je pryč. Můžete letět, ale nesmíte do bezletové zóny Federální správy vzdušného prostoru.“

„Do jaké bezletové zóny?“

„Do celé divočiny Absaroka až do výšky tisíc pět set metrů.“

V otázkách vzdušného prostoru a bezpečnosti letového provozu platí pouhé vyslovení názvu federální správy jako zákon. Najatí piloti neměli chuť přijít o licenci. Vypnuli motory a vrtule helikoptér se pomalu dotočily.

Big Bill Braddock a jeho zbývajících deset mužů dorazili na místo ještě před svítáním od severozápadu po vedlejší silnici, která vedla do nedalekého Red Lodge. Osm kilometrů od městečka vyvedli na kraji lesa z přívěsů koně, zkontrolovali zbraně, nasedli a zmizeli mezi stromy.

Braddock měl s sebou přenosné vysílačky a byl v kontaktu s rádiovou obsluhou na ranči. Když příkrov porostu prosvětlil úsvit, dozvěděl se, že deset jeho mužů se zranilo u mezistátní dálnice u Kamenitého potoka a dalších deset že uvízlo v Bridgeru, protože nejsou vrtulníky, které by je přes hlavy uprchlíků dopravily na skalnatou náhorní plošinu. Majorovy plány číslo jedna a dvě byly pasé.

„Dostaneme ty hajzly sami,“ zavrčel dobytkář. Jeho syn, jemuž to v sedle moc nešlo, si přihnul z láhve u pasu. Skupina vjela do lesa v půlkilometrových rozestupech a pátrala na zemi po čerstvých stopách kopyt. Po třiceti minutách stopu jeden z mužů našel - Rosebudino kopyto a před ním otisk lidské nohy v něčem, co mohl být mokasín. Muž zavolal vysílačkou ostatní. Dál už pokračovali ve skupině. O půldruhého kilometru za nimi jel šerif Lewis a jeho parta.

Bystrým očím strážců národního parku to trvalo kratší dobu - deset minut.

„Kolik koní ten muž má?“ zeptal se jeden z nich.

„Jen jednoho.“ řekl Lewis.

„Tady je ale víc stop,“ prohlásil strážce. „Nejmíň čtvery.“

„Zatracenej chlap,“ utrousil šerif. Zavolal vysílačkou do kanceláře a požádal, aby ho spojili s doktorem Valentinem v jeho soukromé rezidenci.

„Můj klient má nesmírnou starost o bezpečnost té mladé dámy, šerife. Možná že dal dohromady pátrací skupinu. Ujišťuji vás, že na to má plné právo.“

„Pane doktore, jestli se těm mladým něco stane, třeba jestli bude někdo z nich zabit, budu nejdřív vyšetřovat vraždu. Řekněte to laskavě svému klientovi.“

A vypnul vysílačku dřív, než mohl právník něco namítnout.

„Ale Paule, ten kluk unesl děvče a navíc má pušku,“ zabručel zástupce šerifa Tom Barrow. „Možná že budeme muset nejdřív střílet a pak teprve klást otázky.“

„Máme štos výpovědí, že ta holka mu na koně vyskočila sama,“ odsekl Lewis. „Nechce se mi odbouchnout nějakýho kluka jen kvůli tomu, že nadělal hromadu střepů.“

„A kopl dva lidi do ksichtu.“

„Dobře, kopl dva lidi do ksichtu.“

„A založil v prérii požár a zavinil uzavření mezistátní dálnice.“

„No dobře, seznam nám trochu narůstá. Ale je v horách s hezkou holkou, unaveným koněm a puškou z roku 1852. Jo, a s lukem a šípy. My máme moderní techniku, on nemá nic. Měj ten nepoměr na paměti a sleduj stopu.“

Ben Craig ležel nespatřen v porostu a díval se, jak k potoku přijíždějí první jezdci. Na pět set metrů rozeznal dominantní postavu Big Billa Braddocka i jeho mnohem menšího syna, který se vrtěl v sedle, aby ulevil odřenému zadku. Jeden z mužů vedle Braddocka na sobě neměl jezdecký oděv, ale maskovací vojenskou uniformu, vysoké boty do džungle a baret.

Cestu po příkrém svahu k vodě ani nahoru na druhou stranu hledat nemuseli. Stačilo jim jít po Rosebudiných stopách a Craig věděl, že to tak bude. Šumící vánek nemohla ve svých bílých hedvábných pantoflíčcích pořádně chodit a Rosebud neuměla zakrýt vlastní stopy v měkké půdě.

Díval se, jak sestupují do čiré vody a tam zastavují, aby se napili a opláchli unavené tváře.

Šípy nikdo neslyšel ani netušil, odkud se vzaly. Když mezi stromy na druhém břehu vystřelily pušky, byl už lukostřelec pryč. V měkké obuvi, která nezanechávala stopy, proklouzl lesem ke koni a své dívce a všichni pokračovali vzhůru k horám.

Šípy našly svůj cíl, pronikly měkkým masem až ke kosti a jejich hroty z pazourků se odlomily. Skolily dva muže, kteří teď křičeli bolestí. Vietnamský veterán Max se vyřítil do protisvahu, praštil sebou na zem a pátral v porostu, v němž zmizel útočník. Nespatřil vůbec nic.

Braddockovi muži pomohli raněným zpět cestou, kterou přijeli. Ranění celou dobu křičeli.

„Musíme je odsud dostat, šéfe,“ prohlásil jeden z členů ochranky. „Potřebujou do nemocnice.“

„Dobře, ať nasednou a jedou,“ prohlásil Braddock. „Nemůžou nasednout, šéfe, a nemůžou ani jít.“ Nezbývalo než nařezat pár větví a vyrobit dvoje nosítka. Když byla hotová, museli je další čtyři muži nést. Braddockova parta tak přišla o šest mužů a hodinu času, ale nakonec se shromáždila na druhém břehu pod ochranou pušky majora Maxe. Čtyři nosiči se začali trmácet lesem zpět. Nevěděli, že snadnější by byla indiánská vlečná nosítka, jež by jim navíc ušetřila muže.

Šerif slyšel přestřelku a obával se nejhoršího. Ale v tak hustém lese by bylo pošetilé pouštět se do klusu, protože by mohli potkat kulku druhé skupiny. Pak narazili na muže s nosítky, kteří se vraceli po stezce vyšlapané tolika koňmi.

„Co se jim sakra stalo?“ vyptával se šerif. Braddockovi vojáci mu to popsali.

„Utekl?“

„Jo. Major Max hned přebrodil potok, ale ten chlap byl v trapu.“

Nosiči pokračovali v cestě k civilizaci a šerifova skupina pospíchala k potoku.

„A vy se můžete klidně přestat usmívat,“ vyštěkl na své muže šerif, kterému už s mladým horalem docházela trpělivost. „Nikdo tenhle boj nevyhraje lukem a šípy. Proboha, vždyť máme rok devatenáct set sedmdesát sedm.“

Oba ranění muži, které právě viděli, leželi na nosítkách na břichu a z levé strany zadku jim kolmo k nebi trčel sajenský šíp s krocaním peřím. Šerifovi muži s klouzáním překlopýtali přes potok, přitahujíce koním uzdy. Pak se shlukli na druhém břehu. Tady už nebudou tábořiště pro turisty. Tohle byla krajina z dob, kdy svět byl ještě mlád. Ale tři sta metrů nad porostem měli nad sebou Jerryho v helikoptéře. Prohledával divočinu, až našel skupiny jezdců překračující potok. To mu zúžilo pole pátrání. Uprchlíci tedy musí být někde před svými pronásledovateli, nahoře na rozhraní vedoucím k horám anebo blízko něho.

Měl ale problémy s některými přístroji. Kvůli hustým stromům nemohl pořádně chytit vysílačku šerifa Lewise. Ten pilota slyšel, ale nerozuměl, co říká. V přístroji praskala statická elektřina a slova se ztrácela.

Jerry říkal:

„Mám ho. Zahlídl jsem ho.“

Zahlédl jediného koně vedeného za uzdu a v jeho sedle postavu dívky v přikrývce. Uprchlíci právě přecházeli nevelkou lesní mýtinu, když se helikoptéra přehnala po obloze a naklonila se, aby pilot co nejlépe viděl dolů. Na okamžik je zastihla na nechráněném místě. Bylo to však pouze na vteřinu - hned nato zase zmizeli mezi stromy.

Ben Craig pohlédl příkrovem stromů vzhůru na monstrum, jež mu řvalo a řinčelo nad hlavou.

„Muž uvnitř řekne lovcům, kde jsi,“ řekla Šumící vánek.

„A jak to v tom hluku uslyší?“ zeptal se.

„To je jedno, Bene. Mají svoje metody.“

Horal měl taky jednu. Vytáhl z pouzdra svou starou sharpsku a vsunul do ní dlouhý a těžký náboj. Aby Jerry lépe viděl, klesl až na pouhých dvě stě metrů nad zem. Zůstal na místě, naklonil předek stroje o kousek dolů a hledal další malou mýtinu, kterou by uprchlíci mohli přecházet. Muž pod ním pečlivě zamířil a vypálil.

Těžký kus olova protrhl podlahu, prošel pilotovi mezi roztaženými stehny a udělal roztřepenou díru v kulatém stropu za jeho obličejem. Vrtulník opsal divoký kruh, naklonil se k jedné straně a pak vystřelil vzhůru. Nezastavil se, dokud nebyl kilometr daleko a kilometr vysoko.

Jerry křičel do mikrofonu:

„Paule, ten kretén mi prostřelil stroj! Udělal mi díru nad hlavou! Letím pryč! Musím do Bridgeru zkontrolovat rozsah poškození. Kdyby trefil soukolí vrtule, byl bych v prdeli. Do hajzlu! Už se s ním nemazli!“

Šerif z toho všeho neslyšel nic. Zaslechl jen vzdálený výstřel staré pušky a viděl, jak helikoptéra provedla na modrém nebi baletní číslo; a pak viděl, jak odlétá k obzoru.

„Hlavně že máme tu techniku,“ zamumlal jeden ze strážců parku.

„Nechte si to,“ poznamenal Lewis. „Ten kluk v tom umí chodit. Jedeme dál. Pušky mějte připravený a oči a uši dokořán. Tohle je regulérní pronásledování.“

Výstřel z pušky však slyšel ještě jeden lovec, který byl mnohem blíž - asi tři čtvrtě kilometru od Craiga. Max totiž navrhl, že půjde napřed na průzkum.

„Svýho koně vede, šéfe a to znamená, že já můžu bejt rychlejší. Neuslyší mě. Až budu moct vystřelit, můžu ho sejmout, i když holka bude pár metrů od něj.“

Braddock souhlasil. Max proklouzl a vydal se tiše kupředu, od úkrytu k úkrytu, oči upřené před sebe i do stran, a při tom se snažil, aby se porost ani nepohnul. Výstřel z pušky mu přesně určil směr, jímž se měl vydat - asi tři čtvrti kilometru dopředu a lehce doprava. Začal se ke Craigovi přibližovat.

Ben Craig zase zasunul pušku do pouzdra a pokračoval v chůzi. Ještě asi tři čtvrti kilometru, než se les rozestoupí a před nimi bude skalnatá Stříbrná pláň. Nad stromy viděl, jak se hory blíží. Věděl, že své pronásledovatele zdržel, ale nezastavil. Jsou pořád za ním.

Vysoko ve stromech nad ním vykřikl nějaký pták. Craig ho znal a znal i ten křik, opakované tok-tok-tok, jež sláblo, jak se pták vzdaloval. Odpověděl mu stejným křikem další. Bylo to jejich varovné volání. Nechal tedy Rosebud chvíli pást, poodešel asi dvacet metrů z cesty, kterou vyšlapávala koňská kopyta, a pospíchal mezi borovicemi zpět.

Max poskakoval od úkrytu k úkrytu a sledoval koňské stopy až k mýtině. V šeru mezi stromy nebyl ve své maskovací vojenské uniformě a se začerněným obličejem vůbec vidět. Prozkoumal mýtinu a ušklíbl se, když se uprostřed zaleskla mosazná nábojnice. Takový nejapný trik! Není ovšem tak hloupý, aby si ji hned běžel prohlédnout a koupil při tom kulku skrytého střelce. Věděl, že tam určitě je. Tahle nastražená návnada je jasný důkaz. Centimetr po centimetru prohlížel pozorně listoví na druhé straně.

A pak spatřil, jak se pohnula větvička. Byla na velkém a hustém keři na druhé straně mýtiny. Listím sice pohupoval vánek, ale stejným směrem. Tahle větev se hýbala opačně. Když se na keř zahleděl, rozeznal ve výšce asi sto osmdesáti centimetrů nad zemí slabou žlutohnědou skvrnu. Z předchozího dne si pamatoval, že jezdec má na hlavě stopařskou liščí čepici.

Měl s sebou svou oblíbenou zbraň, karabinu M-16; s krátkou hlavní, lehkou a absolutně spolehlivou. Max ji pravým palcem potichu nastavil na automatický režim a vystřelil. Vyprázdnil do křoví polovinu zásobníku; žlutohnědá skvrna zmizela a pak se znovu objevila na zemi, kam spadla. Teprve teď vyběhl z úkrytu.

Sajeni nikdy nepoužívali kamenné válečné kyje. Měli raději tomahavky, jimiž mohli sekat nalevo i napravo rovnou z koňského hřbetu anebo je přesně a rychle vrhat.

Letící sekyrka trefila majora do pravého bicepsu, prosekla mu sval a roztříštila kost. Z necitelné ruky mu vypadla karabina. Pohlédl s bledou tváří na ránu a vytáhl tomahavk z paže. Když se mu z rány vyhnula jasně rudá krev, sevřel si levou rukou místo nad ní, aby proud zastavil. Potom se obrátil a utíkal, kudy přišel.

Zvěd pustil z levé ruky patnáctimetrový řemen, kterým pohyboval větvičkou, vzal si zpátky tomahavk a běžel zpátky za koněm.

Braddock se synem a zbývajícími třemi muži našli majora, jak se opírá o strom a zhluboka dýchá.

Šerif Lewis a jeho parta slyšeli střelbu z karabiny, ten den už podruhé. Byla to úplně jiná rána než z jednoranné pušky muže na útěku, a tak zrychlili tempo. Starší z obou strážců národního parku prohlédl Maxovi roztříštěnou paži, pravil: „Škrtidlo,“ a otevřel lékárničku.

Zatímco mu ošetřoval těžce poškozený sval a kost, šerif poslouchal Braddockův popis toho, co se stalo. Zahleděl se na rančera s opovržením.

„Měl bych vás všechny zatknout,“ štěkl. „Kdybychom nebyli tak příšerně daleko od civilizace, taky bych to udělal. Teď od toho dáte pracky pryč a už se do toho nebudete míchat!“

„Dotáhnu tuhle věc až do konce!“ odsekl Braddock. „Ten barbar mýmu synovi ukradl holku a vážně mi zranil tři chlapy…“

„Který tady vůbec neměli co dělat. Já toho kluka přivedu a vznesu proti němu obvinění, ale nechci tady vidět žádný smrtelný úrazy. Takže mi teď odevzdáte zbraně, a to hned a všechny!“

Na zem se sneslo několik pušek. Policisté je posbírali a vzali mužům pistole. Šerif se obrátil ke strážci národního parku, který se snažil majorovi spravit paži.

„Co si o tom myslíte?“

„Musí co nejrychleji pryč,“ prohlásil strážce. „Může jet s doprovodem zpátky do Red Lodge, ale je to třicet kilometrů a v prostředku má Západní vidlici. Je to náročná cesta a nemusel by to zvládnout.“

„Před námi je Stříbrná pláň. Tam by měly fungovat vysílačky. Mohli bychom mu zavolat helikoptéru.“

„Co byste radil?“

„Tu helikoptéru,“ odpověděl strážce. „Potřebuje s tou rukou co nejdřív na operaci, jinak o ni přijde.“

A tak jeli dál. Na mýtině našli odhozenou karabinu a nábojnici. Strážce národního parkuji pečlivě prostudoval.

„Střílí pazourkové šípy, hází tomahavkem, má pušku na bizony. Co je ten chlápek sakra zač, šerife?“

„Myslel jsem si, že to vím,“ řekl Lewis, „ale teď už ne.“

„Rozhodně to není nezaměstnaný herec,“ poznamenal strážce.

Ben Craig stál na kraji lesa a hleděl přes lesklou skalnatou pláň. Osm kilometrů k poslednímu skrytému potoku; další tři přes Pekelnou plošinu a pak posledního půldruhého kilometru po svahu k horám. Pohladil Rosebud po hlavě a sametových nozdrách.

„Ještě poslední úsek, než zapadne slunce,“ řekl jí. „Ještě jedna cesta a budeme volní.“

Nasedl a pobídl koně do cvalu přes planinu. Deset minut po něm k ní dorazili pronásledovatelé. Ben Craig byl už jenom skvrna půldruhého kilometru daleko.

Na volném prostranství opět fungovala vysílačka. Šerif Lewis se spojil s Jerrym a dozvěděl se o osudu vrtulníku. Jerry byl na letišti v Billingsu a vypůjčil si větší helikoptéru značky Bell Jetranger.

„Přileť s ní sem, Jerry. Toho ostřelovače se neboj. Je už mimo dostřel přes kilometr daleko. Máme tady jeden naléhavej odvoz. A co ten civilista-dobrovolník, co má Piper Club? Řekni mu, že ho potřebuju. Hned teď. Ať přiletí na Stříbrnou pláň, ale ať neklesá pod patnáct set metrů. Řekni mu, ať hledá samotnýho jezdce, kterej míří k horám.“

Bylo už po třetí hodině a slunce se rychle klonilo k horám na západě. Až zapadne za Horu duchů a Medvědí zub, setmí se během okamžiku.

První dorazil Jerry se svým vrtulníkem. Řvoucí stroj se zjevil na modrém nebi a přistál na skalní plošině. Jeden policista pomohl majorovi dovnitř a nastoupil s ním. Policejní pilot odstartoval do billingské nemocnice a cestou vysílačkou dojednával povolení k přistání na automobilovém parkovišti, operaci pro majora a připravený tým úrazové ambulance.

Zbývající jezdci se pustili přes plošinu. „Je tam jeden schovaný potok, o kterém asi neví,“ popojel k šerifovi starší strážce národního parku. „Říká se mu Vidlice. Je v hluboké a úzké strži s příkrými svahy. Nahoru a dolů vede jen jediná cesta, kterou projde i kůň. Bude mu trvat celou věčnost, než ji najde. Tam ho můžeme obklíčit a dopadnout.“

„A co když bude čekat mezi stromy s namířenou puškou? Nechci si nic dokazovat a přijít o někoho z vás.“

„Tak co uděláme?“

„Jen klid,“ řekl Lewis. „Z hor se nedostane a do Wyomingu taky ne, když ho budeme sledovat ze vzduchu.“

„Pokud nepůjde v noci.“

„Má vyčerpanýho koně a holku v bílejch hedvábnejch svatebních pantoflíčkách. Nemá už moc času a nejspíš to ví. Mějte ho pořád na očích tak na půldruhýho kilometru a čekejte na sledovací letadlo.“

Jeli dál a vzdálenou postavičku měli na dohled. Sledovací letadlo přiletělo těsně před čtvrtou. Mladého pilota museli odvolat z práce v Billingsu, kde prodával v obchodě s kempingovými potřebami. Začaly se rýsovat špičky stromů na příkrých svazích Vidlice.

V šerifově vysílačce se s praskáním ozval pilotův hlas.

„Co chcete vědět?“

„Před námi je jedinej jezdec, kterej má v sedle za sebou holku zabalenou v dece. Vidíte ho?“

Piper Club ve výšce zatočil k potoku.

„Jasně. Dole je úzkej potok a jezdec vjíždí mezi stromy.“

„Zůstaňte v dostatečný vzdálenosti. Má pušku a výborně střílí.“

Viděli, jak Piper Club stoupá a krouží tři kilometry před nimi nad potokem.

„Teď jsem moc vpravo, ale vidím ho pořád. Sesedl z koně a vede ho dolů k potoku.“

„Na druhou stranu se nedostane,“ sykl strážce národního parku. „Teď ho můžeme obklíčit.“

Dali se do cvalu. Braddock, jeho syn a zbývající tři pistolníci s prázdnými pouzdry na zbraně cválali za nimi.

„Zůstaňte mimo dostřel,“ varoval šerif znovu pilota. „Může na vás z úkrytu mezi stromy vystřelit, když budete moc blízko. Přesně to udělal Jerrymu.“

„Jerry byl jenom dvě stě metrů vysoko,“ zapraskal hlas pilota. „Já dělám sto dvacet uzlů v tisíci metrech. Mimochodem, zdá se, že cestu ven našel. Už vylézá na Pekelnou plošinu.“

Šerif vrhl pohled na strážce a odfrknul si. „Člověk by řekl, že tady už byl,“ utrousil zmateně strážce.

„Vypadá to tak,“ odsekl Lewis.

„Ale to určitě nemohl. Víme, kdo sem chodí.“

Skupina dojela až k okraji kaňonu, ale stěna z borovic jim zakrývala výhled na vyčerpaného muže, který vlekl koně a jeho břímě na protější svah.

Strážce znal jedinou cestu k potoku, ale stopy po Rosebudiných kopytech naznačovaly, že jejich kořist ji zná rovněž. Když vyjeli na plošinu, byla dvojice na útěku už zase jenom skvrnou v dálce.

„Začíná se stmívat a dochází mi palivo,“ řekl pilot. „Musím se vrátit.“

„Ještě jeden okruh,“ požádal ho šerif. „Kde je teď?“

„Už je u hory. Zase sesedl a vede koně. Šplhají po severní stěně. Vypadá to ale, že kůň už nemůže. Celou cestu klopýtá. Řekl bych, že při západu slunce ho dostanete. Přeju dobrý lov, šerife.“

Piper se na tmavnoucím nebi obrátil a s řevem zamířil zpět do Billingsu.

„Jedeme dál, šéfe?“ zeptal se jeden z policistů. Šerif Lewis zavrtěl hlavou. Byl tu řídký vzduch a nedostatek kyslíku, všichni namáhavě dýchali a noc se rychle blížila.

„Ve tmě ne. Utáboříme se a pojedeme dál až za svítání.“

Rozbili tábor mezi posledními stromy nad potokem čelem k horám na jihu, jež se zdály v ubývajícím světle tak blízko, jako by vyrůstaly přímo za postavami mužů a koní na skalnaté plošině.

Vybalili si silné a teplé kabáty z ovčí kůže a navlékli si je. Pod stromy našli spoustu starých uschlých větví, jež se zakrátko rozhořely jasným a teplým plamenem. Na šerifův návrh se Braddock, jeho syn a zbývající tři muži utábořili o sto metrů dál.

Neplánovali strávit noc tak vysoko na náhorní plošině, a proto si s sebou nevzali podložky na spaní ani jídlo. Seděli kolem ohně zahaleni v koňských houních, opírali se o sedla a večeřeli sladké tyčinky. Šerif Lewis hleděl do plamenů.

„Co chceš dělat zítra, Paule?“ zeptal se ho Tom Barrow.

„Půjdu na tu horu sám. Beze zbraně. Vezmu si bílou vlajku a megafon. Pokusím se ho přemluvit, aby slezl, i s tou holkou.“

„To může být riskantní. Je divoký a nebezpečný,“ vložil se do řeči strážce.

„Dneska mohl zabít tři chlapy,“ uvažoval šerif. „Mohl, ale nezabil. Musí mu bejt jasný, že tu holku tam nahoře v obležení neubrání. Řekl bych, že na strážce veřejnýho pořádku s bílou vlajkou střílet nebude. Nejdřív mě vyslechne. Za pokus to stojí.“

Horu zahalila mrazivá temnota. Ben Craig s pobízením a prosbami vyvlekl a vystrkal Rosebud posledním úsekem nahoru a dovedl ji až na plochou skalní římsu před jeskyni. Kůň tam stál se zamženýma očima a celý se chvěl, když mu jeho pán z hřbetu sundával dívku.

Craig Šumícímu vánku pokynul ke staré medvědí jeskyni, odvázal bizoní plášť a rozprostřel jej. Odepnul toulec se zbylými dvěma šípy, sundal si luk a všechny věci položil vedle sebe. Pak odepjal pouzdro s puškou a položil zbraň vedle luku. A nakonec uvolnil řemen a sundal koni sedlo s dvěma brašnami.

Kaštanová klisna bez zátěže udělala pár kroků k zakrslým stromkům a suchému listí pod nimi. Nato se jí zadní nohy podlomily a Rosebud si kecla na zem. Pak jí selhaly i přední nohy a převalila se na bok.

Craig si klekl k její hlavě, vzal si ji na klín a hladil ji po nozdrách. Rosebud tichounce zaržála a pak jí statečné srdce vypovědělo službu.

Mladík byl také bez sebe únavou. Dva dny a dvě noci nespal, moc toho nesnědl a ujel či ušel skoro sto padesát kilometrů. Přesto však ještě musel udělat pár věcí, a tak se připlížil k okraji.

Vyhlédl přes římsu a spatřil pod sebou a pak ještě o kus dál na severu dva ohně pronásledovatelů. Nalámal větve a stromky a rozdělal oheň v místě, kde kdysi seděl stařec. Plameny ozářily římsu, jeskyni i bíle oděnou postavu jediné dívky, kterou kdy miloval a bude milovat navždy.

Otevřel sedlové brašny a připravil jídlo, které přinesl z pevnosti. Seděli vedle sebe na bizoním plášti a jedli jedinou potravu, kterou spolu kdy sdíleli a měli sdílet.

Věděl, že bez koně je závod téměř u konce. Jenže starý šaman mu slíbil, že tato dívka bude jeho ženou; tak pravil Všudypřítomný duch.

Dole v nížině si muži pozvolna přestali povídat a umlkli. Seděli beze slova a s tvářemi ozářenými plameny hleděli do ohně.

V řídkém vzduchu vysokých hor panovalo dokonalé ticho. Z hor zavanul slabý vítr, ale ticho neporušil. Pak se cosi ozvalo.

Zvuk k nim donesla noc a vítr z hory. Byl to výkřik, táhlý a jasný, který vydal ženský hlas.

Nebyl to však výkřik z bolesti nebo neštěstí, ale kolísavý a nestejnoměrný křik v extázi, jež se vzpírá popisu či opakování.

Policisté se na sebe podívali, pak sklonili hlavu na prsa a šerif viděl, jak se otřásají smíchy.

O sto metrů dál vstal Bill Braddock od ohně a jeho muži se snažili vyhnout jeho pohledu. Zadíval se na horu a jeho tváří zmítal vztek a nenávist.

O půlnoci začala klesat teplota. Nejdřív si muži mysleli, že se jen ochlazuje, protože jsou ve vysoké nadmořské výšce a řídkém vzduchu. Zachvěli se a přitáhli si ovčí kožichy k tělu. Zima jim však pronikla i přes džíny a oni se schoulili blíž u ohně.

Bylo pod nulou a teplota klesala dál; policisté se podívali na oblohu a spatřili, že hory začínají zahalovat husté mraky. Vysoko na stěně hory Rearguard uviděli oheň jako tečku; pak jim zmizel z dohledu.

Všichni byli obyvatelé Montany, uvyklí krutým zimám, ale na takový chlad bylo deset dní před koncem října příliš brzy. V jednu hodinu v noci strážci národního parku odhadovali, že je dvacet pod nulou, a teplota pořád klesala. Ve dvě byli všichni vzhůru. Na spánek nebylo ani pomyšlení a muži si začali dýchat na ruce a podupávat, aby rozproudili krev. Nanosili další hromady větví na oheň, ale nepomohlo to. Do ohně začaly se syčením padat první sněhové vločky, které jeho teplo dusily.

Starší strážce přešel s drkotajícími zuby k šerifu Lewisovi.

„Tak si s Calem říkáme, že bychom se měli přestěhovat do Custerova lesoparku,“ řekl.

„A bude tam tepleji?“ zeptal se šerif.

„Mohlo by.“

„Co se to hergot děje?“

„To byste mě asi měl za cvoka, šerife.“

„No tak to se mnou zkuste.“

Sněžení zhoustlo, hvězdy zmizely a na ně se snášela bílá divočina.

„Na tomhle místě hraničí území Vraních indiánů a Šošonů. Před mnoha lety, ještě než sem přišel bílý muž, tady bojovali a umírali válečníci. Indiáni věří, že tady v těch horách dodnes sídlí jejich duchové. Myslí si, že je to tady začarované.

„Rozkošná tradice. Ale co s tím má společnýho to zatracený počasí?“

„Říkal jsem, že to zní bláznivě. Indiáni tvrdí, že někdy tohle místo navštěvuje i Všudypřítomný duch a přináší s sebou Zimu dlouhého spánku, kterou žádný člověk nepřežije. Je to samozřejmě jen nějaký podivný klimatický jev, ale řekl bych, že by bylo dobré odsud vypadnout. Jestli tu zůstaneme, do svítání zmrzneme.“

Šerif Lewis se zamyslel a pak přikývl. „Osedlejte koně,“ nařídil. „Odjíždíme. Řekněte to Braddockovi a jeho mužům.“

Strážce se za několik minut opět vynořil z vánice. „Prej se nanejvejš schová u potoka a dál se ani nehne.“ Zimou se chvějící šerif, strážci a policisté znovu překročili potok a vrátili se na koních přes Stříbrnou pláň do hustého borovicového lesa. Mezi stromy byla teplota na nule. Rozdělali další ohně a zůstali naživu.

V půl páté ráno se bílý příkrov nad horou roztrhl a vydal se do nížiny; jako zpěněná přílivová vlna, která se jako stěna převalí přes balvan, se vlil do úzké strže s potokem a naplnil ji až po okraj. Asi kilometr uprostřed Stříbrné pláně se konečně zastavil a nebe se začalo vyjasňovat.

O dvě hodiny později stanul na kraji lesa šerif Paul Lewis a zadíval se k jihu. Hory byly bílé. Východ růžověl příslibem nového jasného dne a obloha měla tmavomodrou barvu, která dostávala světlemodrý nádech odstínu kachního vejce. Celou noc zahříval na těle vysílačku, a tak mu fungovala.

„Jerry,“ zavolal, „potřebujeme tě tady s tím Jetrangerem, a rychle! Měli jsme tu vánici a nevypadá to dobře… Ne, teď jsme zase na kraji lesa, odkud jsi včera odvážel toho žoldáka. Najdeš nás tady.“

Čtyřmístný vrtulník se s vířením vynořil z místa, kde vycházelo slunce, a posadil se na chladnou, ale nezasněženou skálu. Lewis nacpal dozadu dva policisty a sám se vyšplhal vedle pilota.

„Leť zpátky k té hoře.“

„A co ten ostrostřelec?“

„Myslím, že teď zrovna nikdo střílet nebude. Budou mít kliku, jestli jsou vůbec naživu.“

Helikoptéra nabrala směr, kterým skupina jela předchozí den. Vidlici vyznačovaly pouze vrcholky několika borovic a modřínů. Po pěti mužích dole ve strži nebylo ani stopy. Letěli tedy dál směrem k hoře. Šerif hledal místo, kde viděl jako bod na nebi oheň. Pilot byl nervózní a zůstával v uctivé dálce a výšce; dnes se nesnášel do pouhých dvou set metrů.

První to uviděl Lewis. Inkoustově černý otvor v horské stěně, ústí jeskyně, a před ním zasněženou skalní římsu, jež byla dost široká i pro Jetranger.

„Posad to tam, Jerry.“

Pilot se opatrně snesl a při tom sledoval, zda se mezi balvany nic nehýbe, zda na něj nikdo nemíří a zda nevyšlehne výstřel z pušky na starodávný střelný prach. Nic se však nepohnulo. Helikoptéra dosedla na římsu, ale lopatky vrtule se dál otáčely, aby stroj zůstal připraven k úniku.

Šerif Lewis vyskočil s nachystanou pistolí. Vysoukali se i policisté s puškami; seskákali na zem a zamířili na vchod do jeskyně. Nikde se nic nehýbalo. Lewis zavolal:

„Vyjděte ven s rukama nahoře! Nikdo vám neublíží.“

Žádná odpověď. Nikde se nic nepohnulo. Prokličkoval ke straně ústí do jeskyně a nahlédl dovnitř.

Na zemi ležel nějaký balík a víc nic. Se stále stejnou obezřetností vkročil dovnitř, aby tu věc prozkoumal. Ať už to bylo cokoli - patrně nějaká zvířecí kůže - bylo to zetlelé a ztrouchnivělé stářím. Kožešina už slezla a kůže držela jen na vláknech. Zvedl plesnivou kůži a odhodil ji.

Ležela pod ní ve svých bílých hedvábných svatebních šatech a na ramena jí spadala záplava vlasů pokrytých jinovatkou, jako by spala o svatební noci v manželské posteli. Ale když na ni sáhl, byla studená jako mramor.

Strážce pořádku zastrčil pistoli do pouzdra, přestal se dívat po eventuálním střelci, popadl dívku do náruče a vyběhl s ní ven.

„Sundejte ty ovčí kožichy a zabalte ji do nich!“ vykřikl na své muže. „Strčte ji dozadu a zahřívejte vlastními těly!“

Policisté si strhli vlastní teplé kabáty a zahalili ji. Jeden pak s děvčetem v náručí vlezl na zadní sedadlo a začal jí třít ruce a nohy. Šerif nacpal druhého muže na přední sedadlo a zařval na Jerryho:

„Dovez ji na kliniku v Red Lodge! Rychle! Zavolej jim, že vezeš skoro smrtelnej případ podchlazení! Celou cestu měj zapnutý topení na maximum! Třeba je ještě nějaká malinká šance. A potom se vrať pro mě.“

Díval se, jak Jetranger s burácením mizí za skalní plošinou a obrovským hustým lesem, který vedl z divočiny ven. Potom prozkoumal jeskyni a římsu před ní. Když skončil, našel si balvan, usedl na něj a zadíval se k severu, kde byl neuvěřitelný výhled.

Na klinice v Red Lodge se dívce věnovali lékař se sestrou. Sundali jí svatební šaty a zahřívali ruce a nohy, paže i hruď. Její povrchová teplota byla pod hladinou omrzlin a vnitřní byla v nebezpečné zóně.

Po dvaceti minutách zachytil doktor slabounký tlukot mladého srdce, jež bojovalo o život. Dvakrát se zastavilo a on dvakrát jeho činnost obnovil masáží hrudního koše. Tělní teplota začínala stoupat.

Jednou přestala dýchat a doktor do ní vpravil vlastní dech, aby její plíce zase probudil k činnosti. Teplota v místnosti byla jako v sauně a na maximum hřály i elektrické pokrývky, jimiž měla omotány dolní končetiny.

Po hodině se jí zachvěla víčka a ze rtů začala odcházet modrá barva. Sestra zkontrolovala vnitřní teplotu - byla už mimo nebezpečnou zónu a stále stoupala. Srdeční rytmus se ustálil a zesílil.

Půl hodiny nato otevřela Šumící vánek velké tmavé oči a její rty zašeptaly:

„Bene?“

Doktor odříkal krátkou modlitbičku jako výraz díků starému Hippokratovi a všem ostatním, kdo byli před ním.

„Já jsem Luke, ale to je jedno. Už jsem si málem začínal myslet, že nám umřete, děvenko.“

Šerif ze svého balvanu sledoval, jak se k němu blíží Jetranger. V nehybném vzduchu ho viděl už z dálky několika kilometrů a slyšel, jak se rozzlobené vrčení vrtule zahryzává do atmosféry. V horách byl tak neskutečný klid! Když Jerry dosedl, šerif Lewis pokynul policistovi na předním sedadle.

„Vyndej dvě deky a pojď sem,“ vykřikl na něj, když se lopatky vrtule zastavily. Jakmile k němu policista přišel, napřáhl ruku a řekl:

„Jeho vem taky.“

Mladík ohrnul nos.

„Ale, šerife…“

„Jen ho vem. Kdysi to byl člověk. Zasluhuje si křesťanský pohřeb.“

Kostra koně ležela na boku. Každičký kousek kůže, masa, svalstva i šlach už dávno sežrala divá zvěř. Pryč byl i ocas a hříva, které zřejmě posloužily jako materiál na stavbu hnízd. Jen v čelistech vězely zuby, zpevněné tuhou prérijní pící. Uzda ztrouchnivěla skoro na prach, ale v chrupu se dosud leskl kousek oceli.

Hnědá kopyta zůstala nedotčena a na nich i čtyři podkovy, jimiž koně kdysi dávno okoval kovář kavalerie.

Kostra muže ležela o několik metrů dál na zádech, jako by muž zemřel ve spánku. Z jeho šatů nezbylo téměř nic a na žebrech mu visely jen cáry shnilé jelenicové kůže. Policista roztáhl pokrývku a začal na ni přemisťovat všechny kosti až do poslední. Šerif se otočil k věcem, jež kdysi patřily jezdci.

Ve větru a počasí tolika ročních období zbyla ze sedla a řemene jen hromádka ztrouchnivělé kůže a stejně dopadly i sedlové brašny. Mezi tou změti se však blýskalo několik mosazných nábojů. Ty si šerif Lewis vzal.

V pochvě pošité korálky, která se na dotyk rozpadla, byl také lovecký nůž zhnědlý rzí. To, co kdysi bývalo pouzdrem z ovčí kůže na pušku, rozklovali ptáci, ale puška ležela na mrazu. Byla za ta léta ucpaná rzí, ale stále to byla puška.

Nejvíc ho překvapily tomahavk a dva šípy v toulci, vyrobené z větví plané višně, na obou koncích zašpičatělé a se zářezem na provázek. Tyto věci vypadaly jako nové. Byla tam také spona na pásek a k ní připevněný dlouhý pruh tuhé staré kůže, jenž přestál všechny přírodní živly.

Šerif to všechno posbíral, zabalil do druhé pokrývky, naposledy se rozhlédl, zda na místě něco nezůstalo, a nastoupil do vrtulníku. Policista už byl i s druhým balíkem vzadu.

Naposledy Jetranger vzlétl na nebe a vydal se v ranním slunci přes dvě plošiny k zelené mase národního lesoparku.

Šerif Lewis pohlédl dolů na Vidlici zasypanou sněhem. Bude muset poslat výpravu, která přinese mrtvoly, protože si byl jist, že nikdo nezůstal mezi živými. Podíval se na skály a stromy a přemýšlel o mladíkovi, jehož přes tuto nehostinnou zem pronásledoval.

Z výšky patnácti set metrů dohlédl na pravé straně až ke Kamenitému potoku a viděl, že po mezistátní dálnici už zase proudí doprava a že spadlé borovice a havarované vozy jsou odklizeny ze silnice. Pak přeletěli nad Red Lodge a Jerry vysílačkou zkontroloval policistu, který tam zůstal. Hlásil, že dívka je na jednotce intenzivní péče, ale srdce jí bije.

Když letěli podél dálnice domů, spatřil šerif asi šest kilometrů severně od Bridgeru sto akrů spálené prérie.

O dalších třicet kilometrů dál si pak prohlédl pečlivě upravené trávníky a dlouhorohé býky na ranči Bar-T.

Vrtulník přeletěl řeku Yellowstone a dálnici vedoucí na západ do Bozemanu a začal klesat. Byli na letišti v Billingsu.

„Muž se rodí z ženy, avšak jeho životu je vyměřen jen krátký čas.“

Byl konec února a na hřbitově v Red Lodge panovala krutá zima. Na jeho vzdáleném konci zel čerstvě vykopaný hrob a nad ním na překřížených tyčích spočívala prostá borovicová rakev.

Kněz byl zachumlán v kabátě, aby mu nebyla zima, a dva hrobníci si krátili čekání tleskáním a zahřívali ruce v rukavicích. V nohách hrobu stál jediný smuteční host ve sněhových botách a vatovaném kabátě, ale bez čepice. Dívce spadala na ramena záplava havraních vlasů.

Na druhém konci hřbitova stál pod tisem vysoký muž a přihlížel, ale blíž nepřistoupil. Měl na sobě ovčí kožich a na něm vepředu připnutý odznak svého úřadu.

Byla to podivná zima, uvažoval muž pod stromem. Ovdovělá paní Braddocková, které se zřejmě spíš ulevilo, než aby truchlila, zanechala života v odloučení a převzala vedení podniku Braddock Beef Inc. Dala si udělat nový účes a začala se líčit, nosit módní šaty a chodit na večírky.

V nemocnici navštívila dívku, s níž se málem oženil její syn. Oblíbila si ji a nabídla jí na ranči srub, kde nemusela platit nájem, a práci osobní sekretářky. Dívka přijala obojí. Jako dar pak paní Braddocková vrátila panu Pickettovi většinový podíl v bance.

„Půda k půdě, popel k popelu, prach k prachu,“ prozpěvoval kněz. Na černé hřívě přistály ve větru dvě sněhové vločky a spočinuly tam jako květy šípkové růže.

Hrobníci uchopili provazy, odkopli tyče a spustili rakev do hrobu. Potom ustoupili a opět vyčkávali s pohledem upřeným na lopaty v hromadě čerstvé hlíny.

Patologové v Bozemanu si dali načas, ale zjistili, co se dalo. Dospěli k závěru, že kosti s určitostí patřily muži vysokému skoro sto osmdesát centimetrů, jenž nepochybně vynikal velkou fyzickou silou.

Na kostech nebyly stopy po zlomeninách, ani jiné známky poranění, jež mu mohly způsobit smrt. Ta podle patologů tudíž nastala následkem klimatických podmínek.

Zubaře překvapily mužovy zuby - rovné, bílé a pravidelné, bez jediného kazu. Podle nich odhadli jeho věk na něco přes dvacet let.

Vědci se chopili i věcí nelidského původu. Uhlíkový test ukázal, že organické látky jako jelenice, kůže a kožešina pocházejí přesně z poloviny sedmdesátých let devatenáctého století.

Nevyřešenou záhadou však byl toulec, šípy, luk a tomahavk. Stejné zkoušky prokázaly, že tyto věci jsou poměrně nedávného původu. Nakonec se tedy vědci smířili s vysvětlením, že jeskyni nedávno navštívila skupina indiánů a zanechala v ní trofeje pro muže, jenž zemřel velmi dávno.

Lovecký nůž byl vyčištěn a restaurován a jeho stáří bylo určeno podle kostěné rukojeti. Pak byl věnován profesoru Inglesovi, který si ho vystavil ve své univerzitní pracovně. Šerif si zase vyprosil starou pušku. I ta prošla odborným restaurováním a visela mu teď na zdi za psacím stolem. Vezme si ji s sebou do penze.

„V jisté vědomí vzkříšení a posmrtného života, amen.“

Hrobníci byli zproštěni dalšího čekání a znovu si rozproudili krev házením hlíny do hrobu. Kněz prohodil pár slov s jedinou pozůstalou, poplácal ji po paži a pospíchal do tepla své fary. Dívka se nepohnula.

Po jediné a vzácně neinformativní výpovědi děvčete v nemocnici se pronásledování únosce vytratilo do ztracena. Tisk spekuloval, že muž asi v noci z hor odjel, zmizel ve wyomingské divočině a nechal dívku v jeskyni napospas smrti.

Hrobníci zaházeli hrob, rychle jej obložili kameny a zasypali čtyřmi pytli žlutohnědého štěrku.

Pak si na pozdrav dívce ťukli do čepice, vzali lopaty a odešli. Vysoký muž se pomalu vydal k hrobu a stanul děvčeti zezadu po boku. Dívka se nepohnula. Věděla, že je tam i kdo to je. Sundal si čepici a držel ji v ruce u pasu.

„Nikdy jsme vašeho přítele nenašli, slečno Pickettová,“ řekl.

„Ne.“

Držela před sebou květinu - jedinou rudou růži na dlouhém stonku.

„Řekl bych, že už ani nenajdeme.“

„Ne.“

Vzal jí růži z prstů, přikročil k hrobu, sehnul se a položil ji na kamínky. V hlavách stál dřevěný kříž, jejž věnovali dobří občané městečka Red Lodge. Jakýsi místní umělec do dřeva před natřením vypálil rozžhaveným železem slova:

ZDE LEŽÍ HORAL Z POMEZÍ, JENŽ ZEMŘEL V HORÁCH ASI V ROCE 1877. KDO TO BYL, VÍ JEN BŮH. NECHŤ ODPOČÍVÁ V POKOJI.

Muž se napřímil.

„Mohu pro vás něco udělat? Nepotřebujete odvézt domů?“

„Ne, děkuji. Mám tady svoje auto.“

Nasadil si čepici a cvrnkl do ní na pozdrav.

„Hodně štěstí, slečno Pickettová.“

A odešel. Před hřbitovem měl zaparkovaný vůz označený znakem okresní policie. Zvedl oči. Na jihozápadě se třpytily vrcholky pohoří Medvědího zubu.

Dívka zůstala o chvilku déle. Potom se obrátila a vydala se k bráně.

Dostihl ji slabý větřík z hor, profoukl jí dlouhý vatovaný kabát a odhalil dmoucí se bříško ve čtvrtém měsíci těhotenství.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai