Příběh Biafry

Frederick Forsyth

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Reportážní příběh z válečného konfliktu v africké Biafře – nigerijské provincii, na jejímž území se nacházejí bohaté zásoby ropy a která se na sklonku šedesátých let minulého století pokusila získat nezávislost – je Forsythovým debutem, avšak ani po čtyřiceti letech od prvního vydání neztratilo toto poutavé, podrobné vylíčení místní složité politické i sociální situace, okolností, které předcházely konfliktu, a především průběhu následující krvavé občanské války na zajímavosti, aktuálnosti a poučnosti. Příběh Biafry, nesoucí všechny rysy Forsythova věcného, precizního stylu, tak zřetelně předznamenal autorův pozdější fenomenální úspěch na poli politického a špionážního thrilleru.

PŘÍBĚH BIAFRY

FREDERICK

FORSYTH

PŘÍBĚH

BIAFRY

Zrození africké legendy

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Michal Prokop

THE BIAFRA STORY

Copyright © Frederick Forsyth 1969, 2001, 2007, 2009

Translation © Michal Prokop, 2012

ISBN 978-80-242-3390-1

Prolog

Uplynulo už přes třicet let od chvíle, kdy se letadlo, jímž jsem opouštěl obklíčenou a hroutící se enklávu Biafra, odlepilo v prosinci 1969 z dráhy letiště v Uli a zamířilo na jih k Librevillu v Gabonu.

Byl to letoun DC-6, pilotovaný jihoafrickým dobrovolníkem. Na palubě se nacházela stovka nemocných a umírajících černých dětí, ležících na holé podlaze a ošetřovaných pěti jeptiškami. Libreville pro ně znamenal nemocnici, starostlivou péči, výživné mléko a šanci na život. Pro vyčerpaného válečného dopisovatele v zadní části letadla, který v rukou svíral závěrečnou část rukopisu, toto město představovalo začátek dlouhé cesty zpátky do Londýna po více než dvou letech v buši.

Je zvláštní číst, co jsem před tolika lety napsal. Zázračný dar poučeného odstupu člověka svádí k revizi, přepracování a modernizaci textu, ke zmírnění polemik a otupení ostří názorů.

A přece jsem nic takového neučinil, neboť jsem tehdy byl nesmírně rozhněvaný mladý muž, a to z dobrého důvodu.

Viděl jsem hodně bídy a utrpení, umírání a krutostí napáchaných na malých dětech, a věděl jsem, že za ně mohou arogantní a cyničtí lidé, kteří se v hojném počtu vyskytují v londýnských kancelářích a raději před strádáním oněch dětí zavírají oči, než aby přiznali, že udělali chybu.

Biafra rozhodně byla chyba a nemělo k ní vůbec dojít. Odolal jsem však pokušení hrát si po bitvě na generála a raději se řídím filozofií známé písně Beatles: nech to být.

V tomto prologu se omezím na popis, jak tato kniha vůbec vznikla, a v epilogu krátce popíšu události, k nimž došlo po zhroucení posledního biaferského odporu.

Podstatná část rukopisu vznikla během ledna 1969 v malém karavanu zaparkovaném na ulici ve městě Umuahia, tehdejší biaferské metropoli. Panovalo příšerné dusno a od psaní mě často vyrušovaly bitevníky MiG, dodávané Rusy a pilotované Egypťany v nigerijských službách, jejichž přelet nad čtvrtí doprovázela střelba z kulometů a vypouštění raket. Během těchto náletů bylo třeba vrhnout se do okopu a vyčkat, až bude po všem.

První verze rukopisu byla s výjimkou dvou kapitol hotova na konci ledna a pak jsem se s ní vrátil do Londýna. Tou dobou jsem měl za sebou dva dlouhé pobyty v Biafře jako válečný dopisovatel, nejprve pro BBC, od 10. července do10. září 1967, a poté na volné noze od 18. února 1968 do konce ledna 1969. Během nich jsem na vlastní oči viděl většinu událostí popsaných ve druhé části této knihy.

Po návratu do Londýna jsem se zahloubal do soudobých archívů, abych dopsal dvě neúplné kapitoly, „Role britské vlády“ a „Uprchlíci, hlad a pomoc“. Pro tyto kapitoly jsem potřeboval fakta a čísla, jež jsem v biaferské enklávě získat nemohl.

Na začátku března 1969 jsem dokončil rukopis, který v té době pojednával o událostech do konce ledna 1969 a tím pochopitelně končil, neboť člověk do budoucnosti nevidí.

Spomocí svého agenta Bryana Hunta jsem hledal nakladatele a našel jej v Robu Hutchinsonovi z Penguin Books.

Tenká brožovaná kniha vyšla 26. června 1969 mimo edice v nákladu třicet tisíc výtisků. Já jsem se mezitím vrátil do Biafry a připsal další poznámky, díky nimž vyprávění dospělo do června 1969.

K mému překvapení se kniha rychle vyprodala a čtenáři, na které se nedostalo, se mamě sháněli po dalších výtiscích. Proto na mě pan Hutchinson v září naléhal, abych se vrátil do Biafry a napsal dodatek, jímž bych popis událostí doplnil do konce roku 1969. Nabyl jsem dojmu, že se na jaro 1970 plánuje dotisk.

V říjnu jsem tedy odcestoval, zůstal v Biafře až do druhé poloviny prosince a do Londýna se vrátil na Vánoce. Do 31. prosince jsem připravil dodatky všech kapitol z druhé části knihy, čímž jsem vyprávění posunul do konce roku 1969. Pan Hutchinson ale mezitím z nakladatelství odešel vyučovat na univerzitě, jeho místo zaujal nový redaktor a na začátku ledna jsem byl informován, že s dotiskem se již nepočítá.

Dodatky, týkající se období od ledna 1969 do odletu mého letadla z Uli tři dny před Vánocemi téhož roku, jsou však nyní v knize zahrnuty, takže pokrývá celý příběh Biafry.

Desátého ledna 1970 Biafra padla či spíše neodolala přílivové vlně těžké vojenské techniky, dodané především Británií. Biaferský vůdce generál Ojukwu odešel do exilu v Pobřeží slonoviny, jehož prezident Houphouet-Boigny mu poskytl azyl. Já jsem jako reportér přišel o práci, a tak jsem se rozhodl vyzkoušet své beletristické schopnosti a sepsal jsem příběh nazvaný Den pro Šakala.

Původní Příběh Biafry z června 1969 byl v době vydání kontroverzní; Biafra vyvolávala emoce a obavy široké veřejnosti. Pokud jde o fakta, lze konstatovat následující: ačkoli původní vydání zkoumali odborníci na západní Afriku ve službách lidí, kteří s vyzněním knihy nesouhlasili a snažili se ji vyvrátit, k serióznímu zpochybnění jejího obsahu nikdy nedošlo. Chybné byly jen dva údaje: v jednom případě došlo k posunutí data o den a ve druhém se k počtu nigerijských obětí přepadení ve vesnici Abagana dostala vinou překlepu nula navíc.

Na svých názorech i s odstupem trvám. Radikalismus může padnout za oběť osobnímu prospěchu nebo ubíhajícímu času. Nic ale nezastře nespravedlnosti a surovosti napáchané na biaferském lidu ani ostudnost ochotného, byť nepřímého přispění britské vlády.

Zkrátka a dobře, příběh vypadá tak, jak jsem jej tehdy napsal. Není v něm všechno, protože nebylo možné všechno vědět. Od roku 1970 bylo téma zpracováno v jiných knihách, které nabízejí obsáhlejší a přesnější statistiky a také vzpomínky účastníků, jež se pochopitelně liší od toho, co se skutečně stalo nebo co tito lidé tehdy říkali a co si mysleli. Dějiny píší vítězové, a Biafřané prohráli. Názory se ubírají cestou nejmenšího odporu a vzpomínky na Biafru a na to, co se tam odehrálo, jsou mnohým nepohodlné.

Tuto knihu lze tedy doporučit přinejmenším z jednoho důvodu: zůstává jediným soudobým vyprávěním o Biafře od začátku do konce, sepsaným v čase událostí přímo v biaferské enklávě evropským očitým svědkem.

Když jsem jako reportér začínal v jedněch anglických provinčních novinách, ujal se mě báječný učitel, hlavní reportér tohoto listu. Vštípil mi dvě zásady: „zjisti si fakta“ a „vyprávěj je podle pravdy“ Na následujících stranách jsem se snažil popsat skutečnost.

Kniha byla ve své původní podobě příkře odsouzena v jistých sférách a jistými kruhy. Všechny, kteří ji odmítali, spojovala jedna věc: měli moc a vliv a pracovali pro vládu nebo stáli neoblomně na její straně. Podle mého názoru tím odsoudili sami sebe.

FREDERICK FORSYTH

Hertfordshire, 2001

Předmluva

[napsáno v Umuohii v Biafře v lednu 1969]

Tato kniha není nezúčastněným popisem; snaží se vysvětlit, čím Biafra je, proč se její obyvatelé rozhodli pro odtržení od Nigérie a jak reagují na to, co je postihlo. Možná budu obviněn, že stojím na biaferské straně, což nebude úplně bezdůvodné. Je to příběh o Biafře a je vyprávěn z biaferského pohledu. Kdykoli to však bylo možné, snažil jsem se získat další informace z jiných zdrojů, zejména od cizinců (hlavně Britů), kteří se v Biafře nacházeli na začátku války a zůstali tam, třeba báječná skupina irských kněží z Řádu svátého Ducha z Dublinu, nebo přijeli později, jako novináři, dobrovolníci a humanitární pracovníci.

U vyjádřených názorů buď uvádím jejich zdroj, nebo jsou mé vlastní a nepokouším se skrývat jejich subjektivitu. Podle mého mínění není rozpad nigerijské federace náhodnou událostí dějin, ale jejich nevyhnutelným důsledkem; válka, v níž proti sobě stojí čtrnáct milionů Biafřanů a třicet čtyři miliony Nigerijců, není čestným bojem, ale přehlídkou marnosti; a politika britské labouristické vlády, která podporuje vojenskou kliku v Lagosu, není výrazem zásad, jimiž by se Británie měla řídit, ale jejich popřením.

PŘÍBĚH BIAFRY není podrobným popisem probíhajícího konfliktu; stále příliš mnoho nevíme a příliš mnoho se nemůžeme dozvědět, a proto každý pokus o vylíčení války musí být neúplný.

Protože by bylo bláhové předpokládat, že Biafra vznikla 30. května 1967 ze vzduchoprázdna, začnu krátkým shrnutím dějin Nigérie před rozpadem. Je nezbytné pochopit, že Nigérii vytvořili Britové z nesourodých národností, že rozpory mezi těmito národnostmi pod britskou vládou nezmizely, ale naopak se zvýraznily, a že struktura, kterou Britové v zemi zanechali, nakonec nedokázala odolat výbušným silám ve svém základu.

Frederick Forsyth

ČÁST PRVNÍ

Cesta k rozdělení

KAPITOLA PRVNÍ

Historie

Jeden z hlavních argumentů proti politice Biafřanů a na podporu nigerijského válečného tažení k jejich rozdrcení spočívá v tom, že odtržení Biafry zničilo jednotu spokojeného a harmonického státu, který se teď generál Gowon z Nigérie snaží obnovit. Ve skutečnosti nebyla Nigérie během dlouhého předkoloniálního období nikdy sjednocená a během šedesáti let kolonialismu a třiašedesáti měsíců první republiky tuto elementární nejednotnost zakrývalo jen tenké pozlátko.

Třicátého května 1967, kdy se Biafra odtrhla, nebyla Nigérie spokojená ani harmonická, pět předcházejících let se potácela od jedné krize ke druhé a třikrát se dostala na pokraj rozpadu. Ačkoli záminky byly ve všech případech politické, základní příčinu představovalo kmenové nepřátelství uvnitř tohoto početného a umělého národa. Nigérie byla od samého počátku slepencem národností, vytvořeným kvůli zájmům a ku prospěchu evropské velmoci.

První Evropané, kteří se objevili v dnešní Nigérii, byli cestovatelé a objevitelé, jejichž vyprávění pak přilákalo otrokáře. Kolem roku 1450 začali portugalští piráti kupovat od domorodých králů na pobřeží zdravé mladé otroky a obchodovat s nimi. Zpočátku je vyměňovali za zlato na Zlatonosném pobřeží a později je se značným ziskem odesílali do Nového světa. Po Portugalcích přišli Francouzi, Holanďané, Dánové, Švédové, Němci, Španělé a Britové.

Zatímco evropští otrokáři bohatli, Afričané založili několik dynastií, které vzkvétaly díky roli zprostředkovatelů, především na ostrovech Lagos a Bonny. Pobřežní králové bránili pronikání Evropanů do vnitrozemí. Postupně se kromě otroků začalo obchodovat také s dalšími komoditami, zejména palmovým olejem, dřevem a slonovinou. V roce 1807 Britové postavili otrokářství mimo zákon a britští námořní velitelé až do poloviny století dohlíželi na pobřežní obchod, aby zajistili dodržování zákazu.

Obchodníci, kterým nezbylo než se zaměřit na jiné zboží, již neměli důvod platit domorodým potentátům a vyžadovali povolení zamířit do vnitrozemí a jednat přímo s výrobci. To vedlo ke třenicím s pobřežními králi. Kolem roku 1850 na pobřeží začalo úřadovat několik britských konzulů a Britové začali pronikat na sever od Lagosu do dnešní západní Nigérie.

Nejpozoruhodnější z těchto obchodníků byl sir George Goldie. Tomuto svéráznému průkopníkovi se kolem roku 1879 podařilo sjednotit britské obchodníky podél pobřeží do bojového sdružení nikoli proti Afričanům, ale proti Francouzům, kteří byli jejich přirozenějšími rivaly.

Společně s místním konzulem Hewettem usiloval o to, aby zakročila britská vláda a prohlásila území Olejových řek (Oil Rivers) a Dolního Nigeru za britskou kolonii. Liberální vláda však otálela, neboť zakládání kolonií na takových místech považovala za ztrátu času. Odmítla sice doporučení Královské komise pro západní Afriku z roku 1875 ke stažení ze stávajících kolonií, ale nehodlala ani budovat žádné další. Goldie tedy pět let bojoval na dvou frontách – s francouzskými obchodníky, kteří se nakonec v roce 1884 podvolili jeho nátlaku, a proti apatii v sídle britské vlády na Whitehallu.

V roce 1884 se však nálada v Evropě změnila. Německý kancléř Bismarck, který se do té doby stavěl k myšlence západoafrických kolonií stejně vlažně jako britský premiér Gladstone, svolal Berlínskou konferenci. V témže roce Německo obsadilo Kamerun východně od dnešní Biafry. Účelem konference bylo umožnit Bismarckovi podpořit francouzské a belgické požadavky na ukončení britského působení v Konžské pánvi – šlo o činnost baptistických misionářů a obchodníků z Manchesteru a Liverpoolu. Kancléř dosáhl svého; na konferenci bylo dohodnuto, že oblast Konga bude spravovat Svobodný konžský stát pod nadvládou Belgičanů. Aby francouzsko-německá spolupráce nezašla příliš daleko, konference bez většího váhání svěřila řeku Niger do britské péče. Goldie se konference účastnil jako pozorovatel.

Výsledkem byla úmluva, podle níž měla být kterákoli evropská země, jež měla vážný zájem o kteroukoli africkou oblast, uznána za mocnost spravující tuto oblast, pokud prokáže, že její vláda je skutečná.

Britové však nadále váhali se zakládáním dalších kolonií. Proto Goldieho společnost obdržela v roce 1886 „pověřovací listinu“. Následujících deset let Goldie postupoval na sever a rozšiřoval oblast svého monopolu, obklopen zprava Němci v Kamerunu a zleva Francouzi v Dahome. Větší obavy měl Goldie z Francouzů vedených rázným Faidherbem, jehož Goldie podezříval, že se chce z Dahome vydat k Čadskému jezeru a spojit se s Francouzi mířícími na sever z Gabonu.

V roce 1893 Goldie téměř na vlastní pěst přesvědčil Němce, aby z Kamerunu pokračovali severně k Čadskému jezeru, čímž Francouzům zabránil v propojení území a ochránil své východní křídlo. Mezitím však Faidherbeovi Francouzi zabrali celé Dahome a tlačili se na východ do dnešní Nigérie.

Goldie neměl dost lidí ani prostředků, aby jim v postupu zabránil, a tak se s naléhavou prosbou obrátil na Londýn.V roce 1897 britská vláda vyslala na místo sira Fredericka Lugarda, vojáka a úředníka, který již sloužil v Ugandě a Ňasku. Lugard během jednoho roku vypudil Francouze z Nigérie a hrozila válka s Francií. Nigerskou krizi urovnala anglicko-francouzská dohoda z června 1898, která v hrubých rysech stanovila hranice nové země.

Británie získala kolonii. Neobsadila území vojensky, ani je příliš neprozkoumala. Země neměla jméno, a tak pro ni budoucí lady Lugardová vymyslela název – Nigérie.

Byla to země značně rozrůzněná klimaticky, územně i etnicky. Od šest set padesát kilometrů dlouhého pobřežního pásu neprostupných mokřin a mangrovníků se do vnitrozemí táhl hustý deštný prales, široký od sto padesáti do dvou set padesáti kilometrů. Tento kraj, později označovaný jako jižní Nigérie, rozdělovala na východní a západní oblast řeka Niger, směřující na jih od soutoku s řekou Benue u města Lokoja. V jihozápadní části země převládali Jorubové, národ s dlouhými dějinami velmi rozvinutých království. Protože Britové do země pronikali přes Lagos, evropská kultura nejprve dospěla k Jorubům a dalším kmenům na západě. Jihovýchod obývala směsice národů, z nichž vynikali Igbové, žijící na obou březích Nigeru, ale hlavně východně od řeky. S ohledem na budoucí rychlý pokrok, díky němuž předstihli jiné etnické skupiny v Nigérii z hlediska rozvoje v evropském stylu, je paradoxní, že Igbové a další východní národnosti byly v roce 1900 považovány za zaostalejší než ostatní.

Severně od deštného pralesa se táhne zalesněný kraj, přecházející v savanu a step a posléze v polopoušť a buš. Podél jižního okraje této rozlehlé oblasti se rozprostírá střední pás, obývaný početnými nehauskými národy vyznávajícími pohanská a animistická náboženství, které přesto byly vazaly hauské/fulbské říše. Samotný sever náležel Hausům, Kanurům a také Fulbům, kteří se sem dostali při dobyvačných výpravách jižním směrem ze Sahary, přičemž s sebou přinesli své muslimské náboženství.

Lugard strávil tři roky podrobováním severu, během nichž s nepočetnými jednotkami vítězil nad jedním drobným emirátem za druhým. Nejhouževnatější odpor kladl sultanát Sokoto. Ačkoli fulbské jednotky byly početnější, Lugard se spoléhal na převahu palebné síly, což básník Hilaire Belloc vyjádřil dvojverším: „Ať se situace jakkoli vyvine, my máme kulomety a oni ne.“ Lugardovy opakovací pušky rozstřílely sultánovu jízdu a poslední bašta fulbské moci na hauském území padla.

Lugard propojil riskantní podniky obchodníků a misionářů s nefalšovaným imperialismem. Přesto jeho říše nebyla v severní Nigérii první. V letech 1804 až 1810 muslimský učenec a reformátor Osman dan Fodio vedl džihád (svátou válku) proti hauským královstvím a podrobil je svým fulbským krajanům. Tažení, které začalo jako křížová výprava proti nábožensky vlažným muslimům, se změnilo v boj o půdu a moc. Fulbská říše se rozšířila na jih do jorubských krajů. V letech 1837 až 1840 džihád narazil na postup Britů od Lagosu na sever a zastavil se u měst Ilorin a Kabba. Území na sever od této hranice bylo prohlášeno za severní Nigérii, která zabírala tři pětiny rozlohy země a žilo zde přes padesát procent obyvatelstva. Výrazná převaha severu se stala jedním z faktorů, které později znemožnily vytvoření skutečně vyvážené federace. Během bojů s Lugardem se emírové většinou nemohli spoléhat na podporu hauských poddaných, kteří dodnes tvoří velkou většinu obyvatel severu. Když však Lugard zvítězil, rozhodl se ponechat emíry u moci a spravovat zemi jejich prostřednictvím, nikoli je zničit a vládnout přímo. Zřejmě neměl jinou možnost; jeho síly byly slabé, podpora z Londýna nestála za řeč a rozlehlé území by si vyžádalo stovky správců. Naproti tomu emírové disponovali celostátní administrativou i využitelnými soudními a finančními strukturami. Lugard emírům dovolil zůstat u moci (po jistých reformách) a dohlížel na ně z dálky jako nejvyšší vládce.

Nepřímá vláda měla své výhody. Byla levnější, pokud šlo o britské pracovní síly a investice, a odehrávala se v míru. Zároveň však zakonzervovala feudální uspořádání, stvrdila represe ze strany emírů a jejich pověřenců, prodloužila neschopnost severu pokročit do moderního světa a překazila pokusy o zavedení parlamentní demokracie.

Lugard zřejmě předpokládal, že samospráva začne na úrovni vesnické rady a přes kmenovou a oblastní radu povede k zastupitelské celostátní vládě. Byla to hezká teorie, která neuspěla.

Emírům a jejich dvořanům totiž stejně jako všem feudálním potentátům záleželo především na tom, aby si za pokud možno neměnných podmínek udrželi moc. Proto se stavěli proti všemu, co by mohlo přinést změnu a pokrok. V tomto směru pro ně největším ohrožením bylo masové vzdělání. Ne náhodou se v roce 1960, kdy padesátimilionová Nigérie získala nezávislost, na severu s polovinou obyvatel země nacházelo jednačtyřicet středních škol, zatímco na jihu jich bylo 842; první absolvent univerzity ze severní části země titul získal pouhých devět let před vyhlášením nezávislosti. Pro emíry bylo západní vzdělání nebezpečné, a tak se ze všech sil snažili omezit je na vlastní děti a potomky aristokratů.

Naproti tomu na jihu, kam proudili misionáři coby předchůdci masového vzdělání, brzy zavládl hlad po vzdělávání ve všech podobách. V roce 1967, kdy se východ země odtrhl, v této části Nigérie žilo víc lékařů, právníků a inženýrů než v kterékoli jiné zemi černé Afriky. Misionářské působení na severu, jež mohlo oblast posunout do dvacátého století, Lugard prakticky zastavil na žádost emírů, kteří si nepřáli křesťanské apoštoly severně od Kabby.

Během šedesáti let od Lugarda po nezávislost se rozdíly v náboženských, sociálních, historických a morálních hodnotách mezi severem a jihem a propast ve vzdělání a technice nejen nezmenšovaly, ale naopak rozšiřovaly, až zcela vyloučily životaschopnost sjednocené země vedené jednou z těchto částí.

V roce 1914 lord Lugard sever a jih z důvodů snadnější správy spojil – přinejmenším na papíře. „Kvůli co nejmenším administrativním nepokojům“ (jeho vlastní slova) ponechal obrovský sever netknutý a prakticky vznikly dvě oddělené vlády. Zároveň Lugard prosadil svou teorii nepřímého vládnutí, která na severu tak výborně fungovala, ale na jihu selhala, zejména v jeho východní části obývané Igby.

Britům se natolik zalíbila myšlenka místních náčelníků, že se je pokoušeli ustanovovat v krajích, kde žádní nebyli. Nepokoje ve městě Aba v roce 1929 (Aba se nachází uprostřed kraje Igbů) byly částečně vyvolány odporem vůči „dosazeným náčelníkům“, jež místní obyvatelstvo navzdory britskému nátlaku odmítalo přijmout. Nebylo obtížné vnutit nový řád obyvatelům severu, zvyklým na bezvýhradnou poslušnost, avšak východ vyžadoval jiný přístup. Celá tradiční struktura východu je prakticky imunní vůči diktatuře, což je jeden z důvodů současné války. Obyvatelé východu trvají na tom, aby s nimi bylo probíráno všechno, co se jich týká. Taková rozhodnost se sotva mohla koloniálním správcům zamlouvat a obyvatelé východu kvůli ní byli označováni za „povýšence“ Zato sever si Angličané oblíbili; podnebí je horké a suché, na rozdíl od vlhkého a malarického jihu, život ubíhá zvolna a nevzrušeně, pokud jste shodou okolností Angličan nebo emír; krajina je malebná a lid poslušný a nenáročný. Protože obyvatelé severu nedokázali řídit nově vzniklé úřady a továrny, muselo přijet mnoho britských úředníků a techniků – také proto dnes v Londýně existuje energická a hlasitá pronigerijská lobby bývalých státních úředníků, vojáků a správců, kteří Nigérii zaměňují se svou milovanou Severní oblastí.

Společenskou propast způsobenou severní apatií vůči modernizaci však nemohli vyplnit jen Britové. Bylo třeba obsadit pozice nižších úředníků a manažerů, účetních, spojovatelek, strojníků, mašinfírů, zaměstnanců vodáren, pokladních, dělníků a prodavačů, které nedokázali zastávat lidé ze severu. Za prací přišel značně omezený počet Jorubů ze Západní oblasti jihu. Většinu míst zaujali podnikavější obyvatelé Východní oblasti. Do roku 1966 se do Severní oblasti přesunulo odhadem 1 300 000 obyvatel východu, především Igbů, a dalších asi půl milionu našlo práci a bydlení v Západní oblasti. Rozdíly ve stupni asimilace jednotlivých skupin byly obrovské a poskytují jistou představu o „jednotě“ Nigérie pod pláštíkem propagandy.

Na západě byla asimilace lidí z východu úplná; bydleli na stejných ulicích jako Jorubové, stýkali se s nimi při společenských příležitostech a jejich děti chodily do stejných škol. Na severu na přání místních vládců, proti němuž Britové nic nenamítali, museli všichni jižané, z východu i ze západu, obývat takzvané cizinecké čtvrti neboli sabon gari, jakási ghetta vně městských zdí. V těchto ghettech vládl čilý ruch, ale hauští krajané usilovali o omezení vzájemných kontaktů na minimum. Školství bylo segregované a dvě naprosto odlišné společnosti existovaly vedle sebe, aniž se Britové pokoušeli o jejich postupnou integraci.

Období let 1914 až 1944 lze popsat velmi stručně, neboť britské zájmy v té době s Nigérii souvisely jen okrajově. Nejprve přišla první světová válka, pak deset let poválečné rekonstrukce a posléze hospodářská krize. Nigérie z ní vytěžila krátké období prosperity, kdy dodávala suroviny pro závody ve zbrojení před druhou světovou válkou. V této době britská koloniální politika zůstávala tradiční a ortodoxní: udržování zákona a pořádku, podpora produkce surovin, vytváření poptávky po britském vývozu a zvyšování daní pro zaplacení koloniální vlády. Teprve od roku 1945 do roku 1960, zejména v posledních deseti letech tohoto období, byl podniknut seriózní pokus o sestavení plánu pro nezávislost. Tento pokus měl katastrofální začátek, z něhož se nikdy zcela nevzpamatoval. Oním špatným začátkem byla Richardsova ústava.

V letech 1944 až 1945 guvernér sir Arthur Richards, dnes známý jako lord Milverton, muž, který si podle dobových vyprávění navzdory své hluboké lásce k severu nedokázal získat zvláštní oblibu, podnikl okružní cestu po zemi a zjišťoval místní názory na ústavní reformu. Na severu pochopil, že tamní obyvatelé o spojení s jihem nestojí a že s jejich míněním nic nezmůže. Sever s reformou souhlasil jedině za podmínek, že (1) bude v nové ústavě zachován princip nezávislého regionálního rozvoje a (2) sever obsadí skoro padesát procent křesel v zákonodárném sboru (sever 9, západ 6, východ 5).

Odpor severu proti sloučení s jihem, vyjádřený mnohokrát již dříve, zformuloval v roce 1947, kdy byla vyhlášena Richardsova ústava, jeden ze severních předáků Mallam Abubakar Tafawa Balewa, pozdější předseda nigerijské vlády. Ten řekl: „Nepřejeme si, pane, aby jižní sousedé zasahovali do našeho rozvoje… Rád bych zdůraznil, že kdyby se Britové v této fázi z Nigérie stáhli, severní lid by pokračoval v přerušeném zabírání území až k moři.“

V roce 1947 se Nigérie z jednotného státu s ústředním zákonodárným sborem změnila v unii tří regionů, Východní, Západní a Severní oblasti. Lord Milverton se od vypuknutí války mezi Nigérií a Biafrou zasazoval ve Sněmovně lordů o nigerijskou jednotu, přičemž zřejmě opomínal skutečnost, že právě jeho ústava zasela sémě regionalismu, který Nigérii zahubil. Poté, co sever projevil svůj názor, byl stát o třech oblastech nejhorší možnou alternativou, pokusem o sloučení nesmiřitelných protikladů.

Seveřané na situaci nahlíželi v jistém smyslu realističtěji. Jejich vůdcové se netajili separatistickými sklony. Po Richardsovi přišel sir John Macpherson, který zavedl novou, prakticky unitární ústavu. Bylo však pozdě. Sever již zjistil, že bude-li vyhrožovat odtržením od Nigérie (jehož se Britové obávali), může prosadit svou, a Macphersonova ústava z roku 1954 byla v roce 1954 nahrazena novou konstitucí.

Na různých regionálních konferencích, které Macpherson svolal v roce 1949, severní delegáti požadovali padesátiprocentní zastoupení severu v ústřední vládě a na generální konferenci v Ibadanu v lednu 1950 emírové Zarii a Katsiny oznámili, že „pokud Severní oblast nedostane padesát procent křesel v ústředním zákonodárném shromáždění, požádá o oddělení od zbytku Nigérie na základě úmluv existujících před rokem 1914.“ Bylo jim vyhověno a severní dominance v ústřední vládě se stala neodmyslitelnou součástí nigerijské politiky.

Sever rovněž požadoval a prosadil nejvolnější možnou podobu federace a netajil se přesvědčením, že spojení severu a jihu v roce 1914 byla chyba. Tento názor se táhne nigerijským politickým myšlením od konce druhé světové války po vyhlášení nezávislosti. V březnu 1953 severní politický vůdce Ahmadu Bello prohlásil v parlamentu v Lagosu: „Chyba z roku 1914 vyšla na světlo a já bych byl rád, kdyby se dál neprohlubovala!“

V autobiografii Můj život Bello vzpomíná na silnou severní tendenci k odtržení a dodává, že „působila velmi lákavě“ Přiznává, že jí nepodlehl ze dvou důvodů, přičemž ani jeden nesouvisel s nigerijskou jednotou, na níž trvali Britové. Prvním faktorem byla obtížnost vybírání celních poplatků na hranicích a druhým nespolehlivost přístupu k moři přes sousední nezávislou zemi.

Do konferencí v roce 1953, jež předcházely čtvrté ústavě, sever názorově přešel od separatismu k „uspořádání, které by regionům poskytlo největší možnou svobodu konání a jednání; uspořádání, které by snížilo pravomoci centra na absolutní minimum.“

Londýnský list Times o těchto požadavcích informoval 6. srpna 1953: „Seveřané vyhlásili, že chtějí nekomplikovanou centrální agenturu, a zřejmě mají na mysli organizaci podobnou Východoafrické vysoké komisi. Avšak i vysoká komise spolupracuje s ústředním shromážděním, zatímco severní Nigerijci vyhlásili, že žádný ústřední zákonodárný sbor nebude.“

Seveřané požadovali, očividně s podporou drtivé většiny svých obyvatel, jakousi konfederaci nigerijských států. Stejné přání vyslovil plukovník Ojukwu, vojenský guvernér Východní oblasti, v Aburi v Ghaně 4. ledna 1967, když bylo třicet tisíc obyvatel východu zabito a 1 800 000 zahnáno zpátky na východ jako uprchlíci. I za těchto okolností v konfederaci viděl jen dočasné opatření do uklidnění situace.

Kdyby seveřané v roce 1953 nebo obyvatelé východu v roce 1967 prosadili svou, tři oblasti by dnes pravděpodobně žily v míru.

Britové opět ustoupili severním izolacionistickým požadavkům, ale nevnímali nebezpečí v podobě neochoty seveřanů k integraci. Zvítězil tedy britský kompromis. Jižané chtěli stát s několika regiony, aby budoucí federaci poskytli politickou rovnováhu. Britská vláda se rozhodla pro tři – Severní, Západní a Východní oblast, což bylo nejméně stabilní řešení ze všech, ale také přání severu. V posledních deseti letech před získáním nezávislosti si zaslouží pozornost ještě dva fenomény, neboť poukazují na britskou nevšímavost k varováním před budoucí nigerijskou labilitou, byť tato varování přicházela přímo od státních úředníků. V průběhu dekády proslovy a písemné dokumenty seveřanů odhalují rostoucí zášť vůči přistěhovalcům z východu. Řečníci v severním zákonodárném sboru opakovaně vyjadřovali hluboké přesvědčení, že „sever je pro seveřany“ a že jižané by se měli odebrat domů. (Většina těchto jižanů přišla z Východní oblasti.) Již v minulosti docházelo ke sporadickým násilnostem vůči obyvatelům východu, zejména při krvavých nepokojích ve městě Jos v roce 1945.

V květnu 1953 měla do města Kano, největšího na severu, přicestovat delegace vedoucí jorubské politické strany Akční skupina (Action Group). Protesty veřejnosti proti této návštěvě podněcoval Mallam Inua Wada, tajemník kanské pobočky severního Lidového kongresu. V projevu dva dny před plánovaným příjezdem Wada na shromáždění sekčních šéfů národní správy řekl: „Poté, co nás jižané uráželi na jihu, se nyní rozhodli urážet nás na severu… Proto musíme shromáždit tisícovku mužů, kteří budou ve městě připraveni postavit se síle silou…“ Návštěva Akční skupiny byla zrušena, avšak 16. května začala série masakrů. Když se nedočkali Jorubů, Hausové se vůči lidem z východu uchýlili k tomu, co jeden britský státní úředník v oficiální zprávě označil za „všeobecně nečekaný stupeň násilí“

Ahmadu Bello ve vlastním životopise vzpomíná, že „zde v Kanu to dopadlo tak, že boje se odehrávaly mezi Hausy… a Igby; Jorubové kupodivu zůstali stranou.“

Oficiální zpráva byla připravena opravdu svědomitě. Pisatel odsoudil Wadovu řeč jako „nerozumnou a provokativní“ Podle střízlivých odhadů prý bylo dvaapadesát lidí zabito a dvě stě čtyřicet pět zraněno, ale „je tu ještě možnost, že jich zahynulo víc, než se uvádí v záznamech, vzhledem k rozporuplným prohlášením řidičů sanitek a nákladních vozů [kteří odváželi živé i mrtvé].“ Úředník poznamenal, že „žádné provokace, krátkodobé ani dlouhodobé, nemohou ospravedlnit jejich [Hausů] chování.“ Pravděpodobně nejpozoruhodnější tvrzení však zaznívá v závěru: „Zárodky problémů podobných těm, které propukly 16. května 1953 v Kanu, se dodnes skrývají pod povrchem. Múze k tomu dojít znovu, a jedině pochopením a uznáním fundamentálních příčin lze odstranit nebezpečí jejich opakování.“ O pochopení se však nikdo ani nepokusil.

V roce 1958 Britové při rozboru otázky menšinových kmenů – tedy těch, které nepatří do „velké trojky“ Hausů, Igbů a Jorubů – pověřili sira Henryho Willinka provedením výzkumu a přípravou doporučení. Sir Henry konstatoval, že ve Východní oblasti, nyní rozdělené na tři území jednostranným rozhodnutím Lagosu z roku 1967, mírné rozdíly mezi Igby a ostatními národnostmi brzy zmizí v důsledku rostoucího nacionalismu. Opravdu do značné míry vymizely, avšak nikoli kvůli nigerijskému nacionalismu, ale vlivem společného utrpení z rukou Nigerijců a biaferského nacionalismu.

Další poznatek sira Henryho Willinka ohledně východu se týkal přístavu Port Harcourt, největšího města v regionu, obývaného převážně Igby. V předkoloniálním období to bylomalé město národů z oblasti Rivers, ale časem se změnilov rušný přístav, především díky obchodnímu podnikání a vynalézavosti Igbů. Ve městě žili Igbové a ostatní národnosti poklidně vedle sebe. Když v květnu 1967 vláda generála Gowona v Lagosu jednostranně rozhodla o rozděleníNigérie na dvanáct států, tři z nich vznikly ve Východní oblasti a Port Harcourt se stal hlavním městem státu Rivers, což způsobilo ještě větší pobouření východně od Nigeru.

Ústava z roku 1954 vymezovala pětileté období pro vyjednávání o budoucím uspořádání Nigérie a o páté ústavě. 1. října 1960 Nigérie doklopýtala k nezávislosti, hlasitě oslavována doma i v zahraničí jako vzor pro celou Afriku, avšak ve skutečnosti stabilní asi jako domeček z karet. Nepodařilo se odstranit žádný ze zásadních rozdílů mezi severem a jihem, zaplašit pochybnosti a obavy, ani potlačit odstředivé tendence. Naděje, vyhlídky a ambice tří oblastí se nadále rozcházely a struktura, která měla podpořit vnímání jednoty, nedokázala odolávat tlakům, jež na ni později byly vyvíjeny.

Walter Schwarz v knize Nigérie napsal: „Výsledek desetiletí vyjednávání mezi vládou a ovládanými rozhodně nebyl uspokojivý. Nigérie závisela na federálním uspořádání, které se během dvou let začalo v těžké situaci otřásat, během pěti let se zhroutilo do chaosu a nakonec se rozplynulo ve dvou vojenských převratech a občanské válce. (Walter Schwarz, Nigérie, Londýn, 1968, str. 86.)“

Nová ústava byla dosti spletitým souborem kontrolních a vyrovnávacích mechanismů, práv a záruk, příliš utopistickým na to, aby obstál v nelítostném boji o moc, který se v Nigérii krátce po vyhlášení nezávislosti rozhořel.

V Africe stejně jako kdekoli jinde politická moc znamená úspěch a prosperitu nejen pro člověka, který jí disponuje, ale také pro jeho rodinu, rodiště a celý kraj, z něhož pochází. Proto existuje příliš mnoho těch, kteří podniknou cokoli, aby ji získali, a jakmile ji mají, snaží se jí ze všech sil udržet. Volby v roce 1959, tedy ještě před získáním nezávislosti, naznačily, co všechno se bude dít, když byli jižní kandidáti na severu během volební kampaně zastrašováni. V těchto volbách tvořili většinu sčítacích komisařů britští úředníci, kteří se snažili ze všech sil. Později se běžným standardem staly volební podvody a násilnosti.

Z voleb v roce 1959 vzešla nigerijská vláda. Vzorec mocenského boje byl určen již dříve a vycházel z regionalismu stanoveného neblahou Richardsovou ústavou před dvanácti lety. Východní oblast ovládla Národní rada nigerijských občanů (National Council of Nigerian Citizens – NCNC), strana vedená dr. Nnamdim Azikiwem, průkopníkem západoafrického nacionalismu a dlouholetým bojovníkem (byť mírovým) za nigerijskou nezávislost. NCNC se zpočátku snažila změnit ve skutečně celostátní stranu, ale vzestup dalších stran se zcela regionálním a nikoli politickým programem podle Richardsovy ústavy ji směřoval stále více na východ. Přesto Azikiwe osobně stále upřednostňoval pannigerijskou atmosféru Lagosu, ačkoli byl v době vyhlášení nezávislosti již pět let předsedou vlády Východní oblasti.

Západ ovládla pod vedením předsedy Awolowa strana Akční skupina, která silně spoléhala zejména na Joruby. Awolowo měl za sebou pět let ve funkci předsedy vlády Západní oblasti.

Na severu se prosadil Severní lidový kongres (Northern People’s Congress – NPC), jehož vůdcem byl sokotský Ahmadu Bello. Trojčlenná rovnováha moci existovala už pět let od voleb v roce 1954, v nichž koalice NPC a NCNC získala 140 křesel ze 184 a zatlačila Awolowovu Akční skupinu do opozice.

Volby v roce 1959 tento proces zopakovaly; NPC v rozšířeném parlamentu uhájil sever se 148 křesly, NCNC udržela východ a část západu (převážně nejorubské kraje, kterým se dnes říká Středozápad) s 89 poslanci a Akční skupina ovládla většinu jorubsky hovořícího západu, avšak získala jen 75 křesel. Protože žádná strana neměla jasnou většinu, koalice kterýchkoli dvou stavěla tu třetí do opozice. Po zákulisních námluvách a jednáních NPC uzavřel dohodu s NCNC a pokračovaly jako dřív, přičemž Awolowo byl nucen dalších pět let bezmocně přihlížet.

Již v roce 1957 byl po poslední ústavodámé konferenci jmenován předseda federální vlády. Stal se jím AbubakarTafawa Balewa, Hausa, místopředseda NPC a do té doby ministr dopravy. Nebylo překvapivé, že Ahmadu Bello, vůdce většinového NPC, který si mohl funkci ponechat pro sebe, odmítl přesunout se na jih a vést zemi. Jak sám řekl, vyhovovalo mu vyslat místo sebe „zástupce“ Tento výraz vypovídá o budoucím vztahu předsedy federální vlády a premiéra Severní oblasti a o skutečném sídle moci.

V této podobě Nigérie vstoupila do křehké nezávislosti. Krátce poté byl dr. Azikiwe jmenován prvním nigerijským generálním guvernérem a funkce předsedy vlády Východní oblasti přešla na jeho muže číslo dvě, dr. Michaela Okparu. Na západě se mezitím premiérem místo Awolowa, který vedl opozici ve federálním parlamentu, stal Samuel Akintola. Ahmadu Bello si podržel vládu nad Severní oblastí.

Krátké dějiny Nigérie pod federální vládou již byly podrobně zdokumentovány. Ze všech popisů vyplývá, ačkoli je to málokde výslovně uvedeno, že tradiční forma parlamentní demokracie, připravená na Whitehallu, se v existující struktuře etnických skupin, nesrozumitelné i pro místní, nemohla osvědčit, neodpovídala africké civilizaci a nehodila se pro uměle vytvořenou zemi, v níž ji soupeřící skupiny, které koloniální správa nedokázala smířit, využily jako prostředek k nepřímému vládnutí.

Během dvanácti měsíců nezávislosti došlo k rozkolu v Akční skupině, což se u strany po šesti letech v opozici a s vyhlídkou na čtyři další dalo očekávat. Někteří členové podporovali Awolowa a jiní Akintolu. V únoru 1962 stranické shromáždění podpořilo Awolowa a parlamentní strana obvinila Akintolu ze špatného výkonu funkce předsedy vlády a požádala o jeho odvolání.

V reakci na toto přání západní guvernér Akintolu sesadil a místo něj pověřil sestavením nové vlády Západní oblasti Awolowova stoupence Adegbenra. Akintola se poněkud oklikou odvolal k federálnímu premiérovi. V západním parlamentu se svými přívrženci vyvolal nepokoje, které policie musela rozehnat slzným plynem. Premiér Balewa v Lagosu díky své většině dokázal navzdory Awolowovým protestům prosadit návrh na vyhlášení výjimečného stavu na západě země. Poté Balewa jmenoval správce Západní oblasti s pravomocí zadržovat osoby a odstavil guvernéra. Shodou okolností byl tímto správcem jeden Balewův přítel. Byly vydány zákazy činnosti pro Awolowa, Adegbenra a Akintolu, který ihned vytvořil novou Sjednocenou lidovou stranu (United People’s Party – UPP).

Dalším krokem Awolowových oponentů bylo zahájení vyšetřování korupce na západě. Šlo o promyšlený tah, neboť korupci nebylo těžké dokázat na západě ani kdekoli jinde.

Korupce ve veřejném životě nebyla ničím novým; existovala od britských dob a po získání nezávislosti znepokojivě sílila. „Deset procent“, jež ministři obvykle požadovali od zahraničních firem, než jim udělili lukrativní kontrakty, získání podílu ve společnostech, které pak stát podpořil, či otevřené uplácení soudců a policistů, to všechno bylo zcela běžné. Jen málo ministrů si z funkce neudělalo živnost, což bylo zčásti způsobeno obyčejnou hamižností a zčásti skutečností, že každý mocný člověk musel živit zástup nohsledů, zabezpečit si znovuzvolení a získat výhody pro své rodiště. K běžné finanční korupci se přidaly nepotismus, násilí a volební podvody.

Cokerova komise snadno odhalila obrovský rozsah přerozdělování veřejných financí přes vládou kontrolovanou Obchodní radu a Národní společnost pro investice a nemovitosti do stranických fondů a nakonec soukromým osobám. Během vyšetřování vyšlo najevo, jak lehkovážně Awolowo a jeden z jeho zástupců Anthony Enahoro přistupují k vykonávání funkcí ve státní správě. Nyní oba znovu zastávají vysoká místa v nigerijské vládě.

Cokerova komise zjistila, že od ustavení regionální samosprávy v roce 1956 do začátku vyšetřování v roce 1962 zmizelo v pokladnicích Akční skupiny deset milionů liber, což odpovídalo třiceti procentům státních příjmů v tomto období. Kupodivu se ukázalo, že se na těchto machinacích nepodílel Akintola, který od Awolowova přesunu do federálního shromáždění v Lagosu v roce 1959 působil jako premiér.

Otázkou zůstává, zda by závěry komise vedly k soudnímu stíhání vedoucích představitelů Awolowovy kliky. Události se totiž rozběhly ještě rychleji. Ke konci roku 1962 byli Awolowo a Enahoro obviněni kromě jiného z velezrady.

Komplikovaný proces trval osm měsíců. Obžaloba tvrdila, že Awolowo a Enahoro dovezli zbraně a cvičili dobrovolníky pro státní převrat naplánovaný na 23. září 1962, kdy měli být uvězněni generální guvernér, předseda vlády a další vedoucí představitelé a za nigerijského premiéra se měl prohlásit Awolowo. Obhajoba namítala, že v atmosféře násilí a strachu, která po vyhlášení nezávislosti převládla na západě země, byla taková preventivní opatření rozumná. Awolowo byl odsouzen k desetiletému trestu odnětí svobody, sníženému po odvolání na sedm let, a Enahoro po repatriaci z Británie a následném samostatném procesu k patnácti letům, z nichž po odvolání zůstalo deset. Odvolacím soudcem, který Enahorovi snížil trest, byl Louis Mbanefo, pozdější předseda biaferského nejvyššího soudu. Soudce a zločinec se znovu setkali na mírových jednáních v Kampale v květnu 1968, kde vedli delegace svých zemí.

Aféra Akintolovi umožnila upevnit moc v Západní oblasti bez ohledu na výnos londýnské Státní rady z května 1963, že odvolání předsedy vlády guvernérem platí. Akintolův ochránce, federální premiér Balewa, označil nález justičního výboru Státní rady za „chybný a neodpovídající skutečnosti“ Ještě téhož roku byla zrušena možnost odvolání ke Státní radě, čímž padla další záruka.

Soud s Awolowem musel v pozdějších fázích coby skandál soupeřit se zmanipulovaným celostátním sčítáním lidu. Předešlé sčítání v letech 1953 až 1954 utrpělo pomluvami, že se děje pro daňové účely, a tak se mu mnoho lidí hlavně ve Východní oblasti vyhnulo a celkový počet obyvatel federace byl stanoven na 30,4 milionu, tedy přibližně o deset procent méně než ve skutečnosti. U sčítání v roce 1962 se všeobecně předpokládalo, že souvisí se zastoupením na politické úrovni, a ze všech krajů a především z východu tedy přicházela přehnaná čísla. Sčítání lidu v roce 1962 stálo 1,5 milionu liber a jeho výsledky nebyly nikdy zveřejněny. Údajně z nich vyplynulo, že obyvatel Severní oblasti přibylo za osm let o třicet tři procenta na 22,5 milionu a na jihu se počet lidí zvýšil o více než sedmdesát procent na třiadvacet milionů. Celá Nigérie tedy měla mít 45,5 milionu obyvatel. J. J. Warren, britský šéf čtyřiceti pěti tisíc sčítacích komisařů, údaje z jihu označil za „falešné a přemrštěné“. Proti tomu nic nenamítal sokotský Ahmadu Bello, kterého nepotěšilo zjištění, že jižanů má být o půl milionu víc než seveřanů. Prý znechuceně roztrhal papír s čísly, když mu jej přinesli, a nařídil Balewovi sčítání zopakovat. Nový pokus se uskutečnil v roce 1963, tentokrát bez pomoci skeptického Warrena.To zřejmě bylo rozumné, protože při sledování přípravy dalších dat pod osobním dohledem Balewy by ho mohl postihnout záchvat. Jednoho rána v únoru 1964 se Nigerijci po probuzení dozvěděli, že je jich nyní 55,6 milionu a že v Severní oblasti žije skoro třicet milionů obyvatel.

Warren o rok dříve údaje z jihu odmítl z několika důvodů, mimo jiné proto, že uváděly třikrát až čtyřikrát více dospělých mužů než daňový registr a víc dětí do pěti roků, než by dokázaly všechny ženy v reprodukčním věku porodit, i kdyby byly předešlých pět let bez přestání těhotné. Data ze severu uznal, protože mu připadala přiměřená a vyplýval z nich roční dvouprocentní přírůstek obyvatelstva od předešlého sčítání.

Jestliže na sčítání v roce 1962 nebyl sever patřičně připraven, rok 1963 přinesl něco zcela jiného. Zvýšení populace z 22,5 milionu na téměř třicet milionů za jediný rok znamenalo roční přírůstek dvacet čtyři procent. Jih, jehož údaje z roku 1962 Warren považoval za nereálné, znovu posílil, z dvaceti tří na 25,8 milionu. Emigranti se vtipně ptali, zda tato čísla zahrnují také ovce a kozy, zatímco nigerijští politici se vzájemně obviňovali a zpochybňovali sčítání ve druhé polovině země. Obyvatelé nabyli dojmu, že se jedná o další „podvod“, a pravděpodobně se nemýlili. Střízlivější a realističtější odhady hovoří o čytřiceti sedmi milionech obyvatel Nigérie na konci května 1967, kdy se tento počet vyhlášením nezávislosti Biafry snížil o 13,5 milionu (včetně značného množství uprchlíků).

Skandál kolem sčítání lidu sílil a v roce 1964 vedl ke generální stávce. Po celou dobu až do prvního vojenského převratu v lednu 1966 vřely v tradiční vlasti Tivů v oblasti středního pásu tivské nepokoje. Toto houževnaté, nezávislé, avšak poměrně zaostalé etnikum s kmenovým uspořádáním si již dlouho činilo nároky na střední pás a jeho politickou silou byl Sjednocený kongres středního pásu (United Middle Belt Congress). Jenže zatímco v roce 1963 představitelé NPC neměli námitek proti vyčlenění Středozápadní oblasti ze Západní, čímž vznikl domov pro nejorubské menšiny, nyní nepovažovali za nutné podniknout totéž pro Tivy, protože je z politického hlediska pokládali spíše za seveřany. Proto byla k potlačení tivských nepokojů brzy po získání nezávislosti vyslána armáda a zůstala v kraji až do vojenského převratu v roce 1966. Mnohé jednotky náležely do 1. brigády složené z převážně severních rekrutů. Někteří důstojníci se ohrazovali proti použití armády pro potlačení civilních bouří, ale jiní se svým severním politikům snažili zavděčit tím, že postupovali ještě bezohledněji, než se po nich žádalo. Tivové však kladli tuhý odpor a v roce 1966 nestranní pozorovatelé odhadovali, že při násilnostech zahynuly skoro tři tisíce lidí, o čemž se před světem cudně mlčelo.

Nedlouho po generální stávce následovaly v roce 1964 všeobecné volby. Desetileté spojenectví NPC a NCNC zničil Ahmadu Bello, když suše konstatoval, že „Igbové nikdy nebyli skutečnými přáteli severu a nikdy nebudou.“ Poté oznámil spolupráci s Akintolou, jenž nyní pevně ovládal Západní oblast. Pravděpodobně si uvědomoval, že spojenectví s další jižní stranou bude nezbytné pro udržení jeho zástupce v Lagosu, a hluboce zavázaný Akintola mu připadal jako vhodnější koaliční partner než Okpara. Akintola tedy spojil svou stranu s NPC Ahmadu Bella, čímž vznikla Nigerijská národní aliance (Nigerian National Alliance – NNA) a NCNC nezbylo než najít společnou řeč s jádrem Akční skupiny, které zůstávalo věrné uvězněnému Awolowovi. Společně vytvořily Sjednocenou pokrokovou velkou alianci (United Progressive Grand Alliance – UPGA).

Předvolební kampaň již nemohla mít skandálnější průběh (alespoň si to v té době všichni mysleli, než se v následujícím roce Akintola překonal při volbách v Západní oblasti). Na západě NNA vyrukovala se silně rasistickou propagandou, brojil proti „nadvládě Igbů“ a některé její předvolební publikace připomínaly antisemitský brak v předválečném Německu. Dr. Azikiwe, prezident federace od roku 1963, kdy se Nigérie stala republikou, marně volal po slušných volbách a varoval před kmenovou diskriminací. Na severu byli kandidáti UPGA zastrašováni a biti chuligány z řad NPC. Navíc si stěžovali, že na severu i na západě se buď nemohli k volbám registrovat, nebo i po registraci byli jejich sokové z NNA prohlašováni za „kandidáty bez soupeře“ Až do poslední chvíle panovaly pochybnosti, jestli nějaké volby vůbec budou. Nakonec se uskutečnily, ale UPGA je bojkotovala. Podle očekávání pak vyhrála NNA.

Třebaže prezident Azikiwe nebyl spokojený se svou ústavní pozicí, požádal Balewu o sestavení celostátní vlády na širokém základě a krize, která v roce 1964 mohla rozložit federaci, byla odvrácena. V únoru 1965 pak se zpožděním proběhly federální volby ve Východní a Středozápadní oblasti, které s převahou ovládla UPGA. Konečný výsledek zněl 197 křesel pro Národní alianci a 108 pro UPGA.

Skandál byl ještě v čerstvé paměti, když se v listopadu 1965 rozběhly přípravy na volby v Západní oblasti. Akintola zde obhajoval svůj premiérský úřad a pošramocenou pověst vlády. Kvůli Akintolově všeobecné neoblíbenosti se zdálo, že budou-li volby spravedlivé, zvítězí opoziční UPGA. Tím by UPGA získala kontrolu nad východem, středozápadem (kterou již měla), západem a Lagosem, což by jí poskytlo většinu v senátu, i kdyby severní/západní aliance nadále ovládala dolní sněmovnu.

Akintola si toho byl nepochybně vědom, stejně jako neochvějné podpory mocného a bezohledného Ahmadu Bella v Severní oblasti a Balewy jako federálního premiéra. Protože byl přesvědčen o své beztrestnosti, neváhal v předvolebním boji využít každou příležitost k podlému jednání.

UPGA, poučena z federálních voleb, si nechala všechny kandidáty zaregistrovat dlouho dopředu a všech čtyřiadevadesát jich muselo podepsat místopřísežná prohlášení, že se voleb skutečně zúčastní. Přesto bylo šestnáct Akintolových mužů včetně samotného premiéra prohlášeno za kandidáty bez soupeře. Volební úředníci se ztráceli, z policejních stanic mizely hlasovací lístky, kandidáti byli zadržováni, docházelo k vraždám sčítacích komisařů a na poslední chvíli byla zavedena nová pravidla, v nichž se však hovořilo pouze o Akintolových kandidátech. Během sčítání hlasů byli zástupci a kandidáti UPGA pod různými záminkami vykazováni z volebních místností, v nejmírnějších případech kvůli zákazu vycházení, vyhlášenému policií na příkaz vlády. Komisaři, kteří zůstali na svých místech, bylo mnoho kandidátů UPGA téměř zázračně vyhlášeno za zvolené. Existovaly příkazy, aby veškeré součty směřovaly nejprve do Akintolovy kanceláře, a zmatení rozhlasoví posluchači slyšeli nejprve na západních stanicích čísla podle Akintolových pokynů a posléze na stanicích z Východní oblasti jiné údaje, sestavené v ústředí UPGA na základě zpráv sčítacích komisařů.

Podle západní vlády získal Akintola jednasedmdesát křesel a UPGA sedmnáct, a proto byl Akintola pověřen sestavením vlády. UPGA prohlašovala, že jí ve skutečnosti připadlo osmašedesát křesel a že volby byly zmanipulované, což bez velkého váhání potvrzovali pozorovatelé. Adegbenro, vůdceUPGA v Západní oblasti, prohlásil, že vládu vytvoří on. Společně se svými spolupracovníky skončil za mřížemi.

Tím začal naprostý rozklad zákonnosti a pořádku, pokud do té doby v nějaké podobě existovaly. Celou Západní oblast zachvátily nepokoje. Běžné byly vraždy, rabování a žhářství. Soupeřící gangy přehrazovaly silnice pokácenými stromy, zastavovaly motoristy a ptaly se na jejich politické přesvědčení. Špatná odpověď znamenala oloupení nebo smrt. V průběhu několika málo týdnů zahynulo tisíc až dva tisíce lidí.

Během těchto událostí Balewa, který v roce 1962 bez váhání vyhlásil výjimečný stav kvůli roztržce v západním parlamentu, zachovával klid. Přes opakované výzvy k vyhlášení výjimečného stavu, rozpuštění Akintolovy vlády a vypsání nových voleb tvrdil, že k tomu „nemá pravomoc“.

Mocná nigerijská federace se rozpadala před očima zahraničních pozorovatelů, kteří Nigérii ještě před pár lety oslavovali jako velkou naději pro Afriku. Přesto do světa neunikly skoro žádné informace. Balewova vláda ve snaze zachovat zdání legitimity pozvala předsedy vlád zemí Britského společenství národů na první lednový týden 1966 do Lagosu na konferenci, na níž se mělo diskutovat o obnovení pořádku ve Rhodesii zmítané povstáním. Britský premiér Harold Wilson pozvání s potěšením přijal. Zatímco si předsedové vlád potřásali rukama a usmívali se na sebe na mezinárodním letišti Ikeja, jen o několik kilometrů dál umíraly zástupy Nigerijců, když armáda vytáhla proti příznivcům UPGA.

Ani vojáci však nedokázali uklidnit situaci a na rozkaz vrchního velitele generálmajora Johnsona Ironsiho se oddíly stáhly. Většina řadových pěšáků, kteří ve federální armádě sloužili, pocházela ze středního pásu, tedy z menšinových severních kmenů. Tito vojáci, zejména Tivové, jichž bylo nejvíc, nemohli být nasazeni proti pokračujícím tivským nepokojům, neboť by pravděpodobně neobrátili zbraně proti svým krajanům. Převážnou část jednotek, které byly k dispozici mimo tivské území, tedy tvořili Tivové.

Ze stejného důvodu, proč nemohli být vysláni na tivské území, se nehodili ani pro zásah kdekoli jinde v Západní oblasti. Nestáli na Akintolově straně, neboť Akintola byl spojencem a vazalem Ahmadu Bella, který bojoval s jejich vlastní domovinou. Sympatizovali spíše se vzbouřenci, s nimiž je spojovalo podobné postavení vůči sokotské či Akintolově mocenské skupině.

Ve druhém lednovém týdnu roku 1966 začínalo být jasné, že situace je neudržitelná. Současný nigerijský vojenský režim sice tvrdí, že veškeré následující události byly dílem Igbů, ale nepochybné je, že jedinými alternativami byly buď zásah armády, nebo naprostá anarchie.

V noci 14. ledna udeřila v Severní oblasti, Západní oblasti a hlavním městě Lagosu skupina mladých důstojníků. Během několika hodin byli Ahmadu Bello, Akintola a Balewa po smrti a s nimi skončila také první republika.

Po vyhlášení nigerijské nezávislosti se Britové s oblibou pyšnili zásluhami na zdánlivém úspěchu tohoto podniku; nyní Británie nemohla popřít značnou odpovědnost za jeho selhání, protože Nigérie v podstatě byla britským a nikoli nigerijským experimentem. Politické myšlení Whitehallu ohledně Nigérie se řadu let zakládalo na rezolutním popírání skutečnosti, zatvrzelém přesvědčení, že po dostatečném překroucení lze fakta přizpůsobit teorii, a odhodlání zamést pod koberec veškeré důkazy, které odporují zbožnému přání. Tento přístup pokračuje dodnes.

KAPITOLA DRUHÁ

Puč, který nevyšel

Na prvních čtrnáct dní roku 1966 se nejspíš připravovaly dva převraty. Důkazy pro převrat, který se neuskutečnil, jsou převážně nepřímé, ale pozdější tvrzení, že kvůli puči z 15. ledna se nekonal další 17. ledna, jsou jistě velmi uvěřitelná.

Druhý puč měl začít krátkou hrůzovládou v deltě Nigeru ve Východní oblasti, vedenou studentem univerzity ve městě Nsukka Isaakem Borem, který pro tento účel obdržel dostatečné prostředky. Díky ní by premiér Balewa získal záminku vyhlásit na východě výjimečný stav. Současně by podle obvinění, která byla později vznesena na západě, jednotky pod velením důstojníků ze severu podnikly „brutální výpad“ proti opozičním elementům (tedy UPGA) v oblasti. Tato akce by zlomila opoziční stranu UPGA a zároveň posílila Akintolovu premiérskou pozici v oblasti, která ho nyní nenáviděla, a zajistila NNA Ahmadu Bella úplnou kontrolu nad Nigérií.

Byla podniknuta řada kroků, jež této verzi zjevně nasvědčují. 13. ledna se Ahmadu Bello, který byl na pouti do Mekky, vrátil do severního hlavního města Kaduny. Nazítří se uskutečnila tajná schůzka mezi ním, Akintolou, který na jeden den přiletěl na sever, a velícím důstojníkem 1. brigády, Akintolovým stoupencem ze západu brigádním generálem Ademulegunem. Již dříve federální ministr obrany, člen NPC ze severu, nařídil vrchnímu veliteli generálmajoru Ironsimu, aby si vybral zbylou dovolenou; na dovolenou musel také generální inspektor policie Louis Edet, rovněž z východu; náměstek generálního inspektora M. Roberts, pocházející ze Západní oblasti, byl poslán do předčasného důchodu a nahrazen Hausou Kamem Salemem, který by tak k 17. lednu ovládl federální policii. Prezident dr. Azikiwe byl v Anglii na ozdravném pobytu. Pokud šlo o spiknutí, neuspělo jen proto, že je předešel jiný puč, připravovaný stejně tajně skupinkou nižších důstojníků zejména z východu, ale nikoli pouze odtamtud.

V Kaduně byl vůdcem skupiny major Chukwuma Nzeogwu, muž s levicovými sklony, idealista a Igbo ze Středozápadní oblasti, který strávil celý život na severu a hauštinu ovládal líp než igboštinu. Večer 14. ledna tento bystrý, ale nevyzpytatelný vrchní instruktor Nigerijské akademie obrany v Kaduně vedl malý oddíl vojáků, většinou Hausů, ven z města na údajně rutinní cvičení. Když dorazili k okázalé rezidenci Ahmadu Bella, Nzeogwu vojákům oznámil, že přišli Bella zabít. Nic nenamítali. „Měli nabito… Kdyby nesouhlasili, mohli mě zastřelit,“ vyprávěl později (West Africa, 29. ledna 1966.). Vyvrátili bránu, zneškodnili tři Bellovy strážce a sami přišli o jednoho muže. Jakmile byli na pozemku, ostřelovali palác minomety; pak Nzeogwu hodil granát na hlavní vchod, přičemž stál moc blízko a poranil si ruku. Uvnitř pak zabili Bella se dvěma nebo třemi sloužícími. V Kaduně další oddíl pronikl do domu brigádního generála Ademuleguna a zastřelil ho i s manželkou v posteli. Třetí skupina zabila plukovníka Shodeindeho, jorubského zástupce velitele akademie obrany. Tím krveprolití na severu skončilo.

Odpoledne 15. ledna Nzeogwu promluvil v kadunském rozhlasu a oznámil posluchačům: „Našimi nepřáteli jsou političtí kšeftaři, podvodníci, lidé na vysokých i nízkých postech, kteří berou úplatky a vyžadují deset procent, ti, kteří chtějí tuto zemi udržet navždy rozdělenou, aby zůstali ve svých úřadech jako ministři a vlivní paraziti, zastánci kmenového uspořádání a nepotismu, ti, kvůli nimž naše země působí v mezinárodních kruzích jako neškodný obr.“ Později soukromě dodal: „Naším cílem bylo změnit naši zemi a učinit z ní místo, které můžeme hrdě prohlásit za svůj domov, ne vést válku… V této fázi jsme se naprosto nezabývali kmenovými úvahami.“

V Lagosu puči velel major Emmanuel Ifeajuana, mladý Igbo, který se již dříve proslavil coby sportovec. Pár hodin po setmění do města přijel s několika nákladními vozy plnými vojáků z kasáren v Abeokutě. Malé oddíly se rozptýlily po celém Lagosu a pátraly po svých cílech. Zabiti byli tři vysocí armádní důstojníci původem ze severu, brigádní generál Maimalari, velitel 2. brigády, podplukovník Pam, hlavní administrativní důstojník armády, a podplukovník Largema, velitel 4. pluku, první dva doma a třetí v hotelu Ikoyi, kde se ubytoval. Sám major Ifeajuana se vydal za politiky. Premiéra Balewu zadrželi doma a naložili do mercedesu, v němž musel ležet na podlaze pod zadními sedačkami. Ministr financí Festus Okotie-Eboh ze středozápadu, který vynikal úplatností dokonce i podle měřítek nigerijské politiky, byl zastřelen doma a nacpán do kufru mercedesu. Vojáci se také vypravili za dr. Kingleym Mbadiwem, igboským ministrem obchodu, který jim unikl přes zahradu a schoval se v prázdném Státním domě, sídle nepřítomného prezidenta Azikiweho. To bylo jediné místo, které vojáky nenapadlo prohledat.

Poslední obětí byl té noci v Lagosu další Igbo, major Arthur Unegbu. Ten velel muničnímu skladu v kasárnách Ikeja a zastřelili ho proto, že odmítl pučistům vydat klíče od zbrojnice.

V Ibadanu, hlavním městě Západní oblasti, byl logickým cílem nenáviděný Akintola. Když vojáci obklíčili jeho dům, přivítala je salva z automatických pušek. Premiér měl vlastní soukromý muniční sklad. Po útoku na dům, během něhož tři vojáci padli, byl vážně zraněný Akintola vyvlečen ven a zlikvidován. Na jiném místě v Ibadanu byl zatčen místopředseda vlády Fani-Kayode. Když ho vojáci táhli pryč, zvolal: „Věděl jsem, že přijde armáda, ale nevěděl jsem, že přijde takhle.“

Prozatím se převrat odehrával zhruba podle plánu. Kdyby vzbouření důstojníci opevnili své pozice, mohli v brzkých ranních hodinách vyhlásit, že mají pod kontrolou hlavní města Severní a Západní oblasti i federální metropoli Lagos. Benin City, hlavní město nevelké Středozápadní oblasti, do svých plánů nezahrnuli; zřejmě ne náhodou, protože středozápad mohli obsadit později.

Vyprávění očitých svědků a účastníků se značně liší v tom, co se pokazilo; můžeme se jen pokusit sestavit z nich souvislý obrázek. Major Ifeajuana a ostatní spiklenci v Lagosu se podle všeho v mercedesu vydali nazpátek k Abeokutě a cestou vyhodili těla Balewy a Okotie-Eboha. Předpokládá se, že Balewa byl zastřelen, avšak podle jednoho svědka zemřel na infarkt. Těla byla objevena u silnice do kasáren o týden později.

Ifeajuana a jeho spolupracovník v Lagosu major David Okafor, velitel federální gardy, se zřejmě dopustili hloupé chyby, když odjeli z hlavního města, aniž v něm nechali nějakého schopného zástupce. To byl hlavní důvod, proč puč neuspěl, společně s okamžitým zákrokem vrchního velitele generálmajora Ironsiho.

Než ibadanská skupina krátce po rozednění dorazila do Lagosu s Akintolovým tělem a svázaným, ale živým Fani-Kayodem vzadu v autě, město už nepatřilo vzbouřencům. Vojáci věrní Ironsimu ibadanskou skupinu zatkli a Fani-Kayodeho osvobodili.

Ifeajuana a Okafor si mezitím uvědomili, že nemají žádného důstojníka v Enugu, metropoli Východní oblasti a čtvrtém městě, které chtěli ovládnout. Sedli do mercedesu a následováni dalšími vojáky ve volkswagenu se vydali na šest set padesát kilometrů dlouhou cestu do Enugu.

Na podporu teorie, že cílem puče z 15. ledna bylo ovládnutí Nigérie Igby, se zpravidla uvádí, že v Enugu k převratu nedošlo. Důkazy této teorii nenasvědčují. Oddíly 1. pluku, sídlícího v Enugu, ve dvě hodiny v noci vytáhly proti sídlu premiéra a obklíčily je, ale pak čekaly na rozkaz k napadení domu a jeho obyvatel. Velící důstojník podplukovník Adekunle Fajuyi, národností Joruba, byl vyslán mimo město a jeho zástupce major David Ejoor, původem ze Středozápadní oblasti, musel do Lagosu. Vojáci, nikoli převážně Igbové, jak se zpravidla tvrdilo, ale pěšáci z části středního pásu v Severní oblasti, se krčili kolem domu a očekávali pokyny. Ifeajuana a Okafor mezitím ujížděli napříč zemí, aby tyto pokyny vydali.

Opotlačení puče se nikdo nezasloužil víc než vrchní velitel armády generálmajor Ironsi. Tento Igbo z města Umuahia vstoupil do armády jako dětský voják a vypracoval se od píky. Byl to urostlý muž a svědomitý profesionální voják, který dobře znal své povinnosti a plnil je.

Zdá se, že také on měl té noci zemřít. Večer byl na oslavě pořádané brigádním generálem Maimalarim a pak se na poštovní lodi Aureol, kotvící v lagoských docích, přemístil na jiný večírek. Když se po půlnoci vrátil domů, zazvonil telefon. Volal plukovník Pam a ohlásil, že se děje něco podivného. O několik minut později byl Pam po smrti. Sotva Ironsi položil sluchátko, dostavil se jeho hauský šofér a řekl, že ulicemi projíždějí vojáci. Ironsi začal jednat.

Skočil do auta a přikázal řidiči, aby ho odvezl do kasáren lkej a, největších v oblasti a zároveň sídla armádního velitelství. U zátarasu ho zastavili Ifeajuanovi vojáci a namířili na něj. Ironsi vystoupil, napřímil se a zařval: „Jděte mi z cesty!“ Potom jel dál.

V kasárnách se vydal za hlavním seržantem pluku a nechal nastoupit mužstvo. Až do rána z kasáren nepřetržitě vydával rozkazy. Město ovládly jednotky, které zůstaly věrné jemu a vládě. Když se mu před rozedněním ohlásil major Ejoor, Ironsi mu řekl, ať se vrátí do Enugu a co nejrychleji se opět ujme velení. Ejoor odjel na nedaleké letiště Ikeja, sedl do malého letadla a odletěl do Enugu. Cestou minul Ifeajuanův mercedes, který ujížděl po silnici pod ním.

Ejoor s náskokem přiletěl do Enugu, převzal tamní kasárna a odvolal oddíly, které obklíčily dům dr. Okpary. V deset dopoledne tytéž oddíly stály čestnou stráž, když se obávaný premiér na letišti loučil s kyperským prezidentem Makariem, který v Enugu končil cestu po Nigérii. Později dr. Okpara mohl odcestovat do svého rodného města Umuahia.

Ve Středozápadní oblasti jednotky vzbouřenců dorazily v deset dopoledne k sídlu předsedy vlády, avšak ve dvě odpoledne se na příkaz generála Ironsiho stáhly. Puč se nezdařil. Když Ifeajuana a Okafor přijeli do Enugu, zjistili, že město ovládá Ejoor. Ukryli se v domě místního lékárníka, kde byl Okafor zatčen; Ifeajuana prchl do Ghany, později se vrátil a skončil s ostatními spiklenci ve vězení.

Puč se neobešel bez obětí, ale nešlo o žádná krvavá jatka. Oživot přišli předsedové vlád Severní a Západní oblasti ifederace a také jeden federální ministr. Z vysokých armádních důstojníků zemřeli tři ze severu, dva ze západu a dva z východu. (Další igboský major byl zabit, protože ho loajální vojáci mylně pokládali za spiklence.) Kromě nich zahynula hrstka civilistů včetně manželky jednoho hodnostáře a několika sloužících z domácnosti Ahmadu Bella a nejvýš tucet vojáků. Nzeogwu následně prohlašoval, že neměl zemřít vůbec nikdo, ale někteří jeho kolegové se prostě nechali unést.

V Lagosu generál Ironsi převzal velení armády a obnovil pořádek, avšak to ho následně do čela země nevyneslo. Byla to spíše reakce obyvatelstva, která dala všem jasně na srozuměnou, že vláda politiků je u konce. Tato odezva, dnes často opomíjená, zcela vyvrací názor, že lednový puč byl záležitostí jediné kliky.

V Kaduně dav oslavujících Hausů obsadil palác mrtvého samovládce. Usměvavý major Hassan Usmán Katsina, syn fulbského emíra Katsiny, seděl vedle Nzeogwua na tiskové konferenci, na níž bylo oznámeno jmenování Hassana vojenským guvernérem Severní oblasti. Svou podporu Nzeogwuovi přislíbil Ali Akilu, šéf civilní správy severu. Hvězda igboského majora však klesala.

V Lagosu a na celém jihu Ironsi pevně třímal otěže a nechtěl mít se spiklenci nic společného. Uvědomoval si však, že i když pučisté jednali v příkrém rozporu s jeho výcvikem a přesvědčením, prokázali službu veřejnosti a mají mnoho stoupenců. V sobotu 15. ledna odpoledne požádal úřadujícího prezidenta, aby jmenoval prozatímního premiéra, od něhož by podle ústavy mohl přijímat platné rozkazy. Politici však otáleli až do nedělního dopoledne, a když se vláda konečně sešla, Ironsi oznámil, že nemůže zaručit loajalitu svých důstojníků a odvrácení občanské války, pokud sám nepřevezme moc. Téměř jistě to byla pravda, neboť v tomto smyslu se již vyjádřilo mnoho důstojníků. Dokonce ani ti, kteří se na převratu nepodíleli, nehodlali připustit návrat nyní zcela zdiskreditovaných politiků.

Situace se komplikovala. Nzeogwu pochopil, že jeho kolegové v Jižní oblasti naprosto selhali, shromáždil kolonu vojáků, vydal se na jih a dojel do města Jebba na Nigeru. Kdyby se vojenské posádky na jihu rozdělily na frakce bojující proti Nzeogwuovi a za něj, jediným výsledkem by mohla být občanská válka. Patnáct minut před půlnocí Ironsi prostřednictvím lagoského rozhlasu oznámil, že jelikož kabinet skončil, o vytvoření dočasné vojenské vlády byla požádána armáda a on, generál Ironsi, byl pověřen úkolem federální vojenskou vládu sestavit.

Krize se vyvinula v jeho prospěch. Armáda vykonávala jeho rozkazy. Nzeogwu se stáhl do kasáren v Kaduně, kde byl posléze vzat do vazby.

Je možné, že nigerijský kabinet (zasedající pod předsednictvím Dipcharimy, ministra dopravy, Hausy a zástupceBalewy v NPC) neměl jinou možnost než ustoupit požadavku generála Ironsiho na odevzdání moci. Na druhou stranu je pravda, že Ironsi tento požadavek musel vznést kvůli odvrácení občanské války mezi soupeřícími frakcemi v armádě.

Tato událost byla důležitá ze tří důvodů; vyvrací podezření, že celý puč zosnovali Igbové s cílem svrhnout vládu podle ústavy a ovládnout celou Nigérii, které se v rozporu s fakty objevilo dlouho po puči; dokazuje neopodstatněnost tvrzení, že pozdější masakry obyvatel východu, kteří se přistěhovali na sever, byly omluvitelné či do jisté míry pochopitelné, neboť „oni si začali“; a vysvětluje přesvědčení podplukovníka Ojukwua, že Ironsiho převzetí moci bylo ústavní i legální, zatímco nástup podplukovníka Gowona po Ironsiho zavraždění o šest měsíců později byl nezákonný, a tedy neplatný.

KAPITOLA TŘETÍ

Muž přezdívaný Siláh

Johnson Thomas Umunakwe Aguiyi-Ironsi se narodil v březnu 1924 nedaleko Umuahie, hezkého města v kopcovité krajině uprostřed Východní oblasti. Do školy chodil v Umuahii a v Kanu na severu a v osmnácti letech vstoupil do armády. Během druhé světové války sloužil na různých místech západoafrického pobřeží a do vlasti se vrátil v roce 1946 jako dvaadvacetiletý hlavní seržant roty. O dva roky později začal studovat na štábní škole v Camberley a od roku 1949 působil jako podporučík na západoafrickém velitelství v Accře a následně v muničním skladu v Lagosu. Odtud byl přeložen k pěšímu pluku. Jako poručík se stal pobočníkem guvernéra sira Johna Macphersona a po povýšení na kapitána byl svědkem korunovace královny Alžběty II. v Londýně v červnu 1953. V roce 1955 se stal majorem a na dobu královniny cesty po Nigérii v roce 1956 byl jmenován správcem královských stájí. V září 1960 získal hodnost podplukovníka a ujal se velení 5. praporu v Kanu. V témže roce vedl nigerijský kontingent Organizace spojených národů proti katanžským separatistům v Kongu a dokázal, že není jen štábním důstojníkem. Když rebelové obklíčili rakouskou zdravotnickou jednotku a nigerijské vojáky, kteří ji chránili, sám v malém letadle doletěl na místo a osobně vyjednal propuštění. Rakouská vláda ho vyznamenala Rytířským křížem první třídy.

V letech 1961 až 1962 působil jako vojenský poradce Nigerijské vysoké komise v Londýně a byl povýšen na brigádního generála. Poté absolvoval kurz na Královské koleji obrany. V roce 1964 se v hodnosti generálmajora vrátil do Konga jako první Afričan v čele mírových sil OSN. Během tamních operací sám zvládl rozzuřený dav v Leopoldvillu a přiměl jej k rozchodu. Díky podobným hrdinským kouskům si vysloužil laskavou přezdívku „Johnny Silák“, anglicky „Johnny Ironside“

Po návratu do Nigérie znovu přijal hodnost brigádního generála a velel 5. brigádě, ale brzy nahradil generálmajora Welby-Everarda, posledního Brita ve funkci vrchního velícího důstojníka nigerijské armády, a opět se stal generálmajorem. Jeden britský státní úředník ho později s rozmyslem označil za „velmi bezúhonného muže“.

Nový režim začal dobře. Těšil se nebývalé podpoře obyvatel. Po celé Nigérii včetně severu se lidé radovali, že skončila vláda zkorumpovaných politiků, a doufali v nový úsvit. Poslední spiklenci z ledna pokojně vyšli z úkrytů a skončili ve vazbě v oblastech svého původu. Loajalitu novému režimu přislíbily NPC na severu, Akční skupina na západě a NCNC na východě a středozápadě, třebaže politici těchto stran přišli o moc a někteří se octli za mřížemi. Podporu vyjádřily rovněž odbory, studentský svaz a emírové ze severu. Tuto popularitu zaznamenali zahraniční dopisovatelé. Redaktor časopisu African World v březnu napsal: „Příznivé přijetí, kterého se těmto ústavním změnám dostalo od různých skupin nigerijského obyvatelstva, ukazuje, že krok armády byl ve skutečnosti lidovou vzpourou mas.“ („The Nigerian Revolution“, African World, březen 1966.) O měsíc dříve nigerijský korespondent londýnského týdeníkuEconomist navštívil Sokoto, město daleko na severu a baštu Ahmadu Bella, a hlásil: „Sokoto je rozmazlené děcko režimu sokotského emíra, a přece zde byl jeho skon přijat klidně. Panují-li nějaké pochybnosti o tom, jak se to stalo, po emírově smrti není nikdo, kdo by je vyjádřil.“ (12. února 1966.) Posléze se tento názor ukázal jako příliš optimistický.

Generál Ironsi se jako poctivý člověk pokusil zavést poctivý režim. Třebaže byl sám Igbo, snažil se nestranit vlastnímu národu ani rodné oblasti a někdy zašel tak daleko, že ho krajané z východu kritizovali. K jeho prvním činům patřilo jmenování vojenských guvernérů všech čtyř oblastí; na severu se jím stal podplukovník (bývalý major) Hassan Katsina, kterého do funkce stačil dosadit nyní již uvězněný Nzeogwu; na západě podplukovník Fajuyi z posádky v Enugu; na středozápadě podplukovník (dříve major) Ejoor ze stejné posádky; a na východě podplukovník Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu, bývalý velitel 5. praporu v Kanu a přesvědčený federalista, který v lednovém převratu sehrál jen tu roli, že se spojil s místními hauskými úřady v Kanu a pomohl ve městě udržet klid a úctu k zavedenému pořádku.

Ironsiho nástup k moci rovněž ukončil boje v Západní oblasti, násilí na území Tivů a povstání Isaaka Bora v deltě Nigeru. Posledně jmenovaný skončil ve vězení. Všechny strany zřejmě měly v generála takovou důvěru, že jeho režimu daly šanci.

Generál Ironsi byl sice čestný muž, ale ne politik; zcela postrádal vychytralost a neměl vlohy pro diplomatické intriky, nezbytné v mimořádně komplikované společnosti. Občas si počínal neuváženě, což se vojákům ve vládních funkcích zpravidla stává. Přesto neudělal nic, čím by se zasloužil o další vývoj událostí.

Na jihu nařídil zadržení bývalých politiků, od nichž se dalo očekávat vyvolávání nepokojů a potíží. Na severu však byla politikům ponechána volnost a oni ji brzy využili. Ironsi vytvořil Nejvyšší vojenskou radu a Federální výkonnou radu, aby mu pomohly vládnout. Složení těchto sborů je zajímavé s ohledem na pozdější tvrzení, že jeho režim byl provýchodní. Kromě Ironsiho byl v devítičlenné Nejvyšší vojenské radě jen jeden Igbo, plukovník Ojukwu, který do ní úředně patřil jako jeden ze čtyř oblastních vojenských velitelů, a jeden neigboský zástupce východu, podplukovník Kurubo, velitel letectva původem z Rivers. Výkonná rada se skládala z vojenské rady a šesti dalších členů, z nichž jen dva pocházeli z Východní oblasti, generální prokurátor Onyiuke, který byl Igbo, a generální inspektor policie Edet, národností Efik. Oba své úřady zastávali už před lednovým pučem. Při jmenování stálých tajemníků federálních úřadů (stálí tajemníci disponují velkou mocí) Ironsi rozdělil třiadvacet míst následovně: severu osm, středozápadu sedm, západu pět a východu tři.

Političtí představitelé ve státních firmách skončili a byly ustaveny vyšetřovací tribunály k prověření jejich činnosti ve funkci. V čele prvních třech tribunálů – zkoumajících Nigerijskou železniční společnost, Elektrickou společnost Nigérie a Lagoskou městskou radu – stanuli obyvatel západu, seveřan a Angličan. Později bylo pětadvacet míst generálních ředitelů, předsedů a tajemníků státních firem rozděleno takto: dvanáct obyvatelům západu, šest seveřanům, tři lidem z východu, jedno muži ze středozápadu a tři cizincům.

Generál Ironsi učinil několik jmenování, která naznačují jeho postoj k myšlence jednotné Nigérie. Podplukovník Yakubu Gowon, příslušník severního kmene Sho-Sho, se stal náčelníkem štábu a Ironsiho pravou rukou; jeden mladý příbuzný Ahmadu Bella zastával funkci Ironsiho osobního tajemníka; jeho osobní doprovod tvořili většinou hauští vojáci pod velením jiného mladého Hausy, poručíka W. G. Walbeho, což možná generála později stálo život.

Jeho razantní postup proti korupci na vysokých a veřejných místech se osvědčil a v krátké době byla do značné míry obnovena mezinárodní důvěra v Nigérii. Šestiletý rozvojový plán pokračoval.

Zbývalo ale vyřešit hlavní problém. Ten se týkal budoucí nigerijské ústavy a prakticky se stal synonymem otázky jednoty země. Vrozená rozpolcenost Nigérie se znovu projevila. Ačkoli jih a armáda výrazně podporovaly zrušení regionalismu a vyhlášení unitárního státu, pouhá zmínka o sloučení s jihem za jiných podmínek než na základě nadvlády severu by Severní oblast mohla vyslat na válečnou stezku, a přesně to se také stalo.

Generál Ironsi během prvních hodin u moci slíbil, že návratu civilní vlády bude předcházet důkladné prověření otevřených problémů, sestavení ústavodámého shromáždění a referendum o nové ústavě. Rotimi Williams a bývalý generální prokurátor dr. T. O. Elias, oba ze západu, byli požádáni, aby sestavili její návrh. Další komise, vedená Igbem Francisem Nwokedim, měla prověřit možnost sjednocení veřejných úřadů. Po protestech, že tak důležitý úkol nelze svěřit jedinému muži a navíc Igbovi –protestech hlavně v Severní oblasti, kde bylo rozdělení těchto úřadů vnímáno jako pojistka proti jižní nadvládě –, byl do Nwokediho komise dosazen jeden zástupce středozápadu. Jiná komise měla prozkoumat možné sjednocení soudnictví. Komisi pro hospodářské plánování předsedali Simeon Adebo za Joruby a dr. Pius Okigbo za Igby. Všechny komise se daly do práce a jejich úsilí směřovalo k jedinému cíli – ke sjednocení.

O sjednocení se hovořilo od samého počátku Ironsiho režimu. Na konci ledna plukovník Ejoor na středozápadě volal po „unitární formě vlády“. Generál Ironsi na tiskové konferenci v únoru řekl: „Všem Nigerijcům je jasné, že strnulé lpění na „regionalismu“ bylo zhoubou předchozího režimu a jedním z hlavních důvodů, které přispěly k jeho pádu. Není pochyb o tom, že země by přivítala nový začátek bez nedostatků tohoto systému.“

Generál byl přehnaně optimistický. Jih by takový začátek jistě uvítal. K tomu skutečně došlo. Na severu však panovala docela jiná situace. Všichni jeho zástupci – severní parlament i emírové – v regionalismu podle Richardsovy ústavy řadu let spatřovali spolehlivou ochranu své společnosti s její letargií a neměnností proti energickým a vzdělaným jižanům.

Sjednocení mělo příznivce zejména mezi Igby na východě. Ti byli ze všech hlavních etnických skupin nejzcestovalejší a nekvalifikovanější a věřili, že dokážou konkurovat komukoli. Regionalismus pro ně odjakživa znamenal postavení občanů druhé kategorie na severu a dvojí metr při ucházení se o veřejné úřady všude mimo Východní oblast.

Proto byla báječná příležitost pro jih bezmála smrtelnou hrozbou pro sever. Skoro o dva roky později v Enugu americký konzul James Barnard výstižně shrnul zásadní konflikt zájmů, který Nigérii léta sužoval. Prohlásil: „Není dobré zavírat oči před nezpochybnitelnou politickou pravdou této země, která zní: v jakémkoli soupeření o hmotné výhody obyvatelé východu zvítězí s obrovským náskokem. To je pro sever nepřípustné. Zabránit tomu lze jedině umělým přibrzděním pokroku na východě. A to je nepřípustné pro lidi z východu.“ (Rozhovor s autorem v Enugu, červenec 1967.)

Nespokojenost na severu začala vřít nedlouho poté, co se komise prověřující různé aspekty sjednocení pustily do práce. Tato nespokojenost byla s odstupem vysvětlována jako zcela spontánní a údajně k ní přispěl všeobecný zármutek ze smrti milovaného Ahmadu Bella, jehož v lednu zabili Igbové. To je falešná představa.

Z bezprostředních reakcí na smrt Ahmadu Bella se zdá, že v něm poddaní neviděli shovívavou otcovskou postavu, ale bezohledného starého despotu, jímž také byl. Kromě toho násilí, které na severu propuklo v květnu 1966, nebylo spontánní. Vyžadovalo pečlivou přípravu.

Když skončila vláda politiků, nebyl to jen pád malé skupiny mužů. Jakmile politici ztratili přístup k veřejným fondům, o snadný zdroj obživy přišly tisíce dalších lidí. Početné rodiny se ocitly bez podpory a hrozilo jim, že budou muset pracovat; příživníci, straničtí úplatkáři, zprostředkovatelé, agitátoři, podnikatelé, kteří vydělávali díky konexím na vysokých místech, správcové, kteří by se neobešli bez politické ochrany, ti všichni náhle museli vystačit s málem. Když několik jedinců začalo agitovat proti Ironsiho režimu, nezbytné rekvizity měli na dosah ruky: bezpočet hlasů ochotných šířit fámy a podněcovat vášně, přízrak panovačných Igbů, údajné okradení severu o tradiční ochranný izolacionismus a konečně snadno vyvolatelnou touhu po odplatě. Mrtvý Ahmadu Bello byl povýšen na svatého a z uvězněných důstojníků, kteří vedli lednový puč, se stali ďáblové.

V Západní oblasti schopný a rozhodný plukovník Fajuyi pečlivě očistil veřejný život od bývalých parazitů a propustil všechny úředníky místní samosprávy, jmenované nenáviděným Akintolovým režimem, i jedenáct ministrů své strany. Stejná opatření byla přijata na středozápadě a východě. Tam však postrádala razanci, protože členové NCNC, která obě oblasti ovládala do ledna 1966, byli do úřadů vybráni (později pod praporem UPGA) většinou voličů a bez jakýchkoli machinací.

Situace na severu měla svá specifika. Synonymem politické moci tu odnepaměti byla aristokracie jednotlivých emirátů. Nový vojenský guvernér plukovník Hassan byl synem emíra Katsiny. Existovali i schopnější kandidáti na místo šéfa národní správy, avšak jmenování mocných často záviselo na vůli emírů. Proto si aristokracie a administrativní aparát udržely vliv. Politici, kteří o moc přišli, neskončili ve vazbě, ani neupadli v nemilost nadlouho. Právě oni zahájili pomlouvačnou kampaň, vzhledem k okolnostem velice úspěšnou.

Čestnou výjimkou se stal Nwokedi, jehož do Severní oblasti zavedlo pátrání po možnostech sjednocení státní správy. Ačkoli vyslechl názory seveřanů, jeho závěrečná zpráva pro generála Ironsiho obsahovala závěry, které se s těmito názory neshodovaly.

Generál Ironsi v Lagosu čelil tlaku ze dvou stran. Věděl o nespokojenosti severu s myšlenkou sjednocení, ale přímo mezi jeho nejbližšími spolupracovníky působili její mocní zastánci. 24. května projevil svůj názor. V rozhlasovém vysílání zazněl jeho výnos o pozastavení a změně ústavy. Jeho ustanovení zahrnovala zrušení oblastí a jejich přeměnu na skupiny provincií, byť se stejnými hranicemi, guvernéry a správci. Nigérie přestane být federací a stane se prostě Republikou Nigérie. Veřejná správa se sjednotí pod jedinou Komisi veřejné správy, ale většinu úředníků kromě těch nejvyšších budou nadále jmenovat oblastní (napříště provinční) komise. Na závěr dodal, že tato opatření jsou jen přechodná a jako taková by měla být vnímána a že byla připravena „bez předjímání“ nálezů komise Rotimiho Williamse. Naneštěstí se tato komise zabývala právě poměřováním kladů federálního a unitárního systému.

Je možné, že se generál Ironsi snažil uklidnit jižní radikály, kteří chtěli rychlou reformu, a současně nevyprovokovat sever tím, že zajde příliš daleko. Rozbor výnosu o sjednocení (jak se mu začalo přezdívat) ukazuje, že nezměnil prakticky nic kromě názvů. Výnos pouze formalizoval způsob vládnutí, který existoval od doby, kdy moc převzala armáda a rozhodovala prostřednictvím Nejvyšší vojenské rady, v podstatě unitárního orgánu.

Výnos o sjednocení byl následně zneužit jako záminka k sérii masakrů lidí z východu po celé Severní oblasti. Na začátku byla studentská demonstrace v Kanu. Během několika hodin přešla v krveprolití. Třebaže se Jorubové ze Západní oblasti vyslovovali pro sjednocení skoro stejně vehementně jako Igbové z východu, řádící seveřané se zaměřili skoro výhradně na Igby a další východní národnosti. Nedlouho po zahájení demonstrace v Kanu se v prostoru mezi městskými zdmi a cizineckými čtvrtěmi, kde žili příchozí z východu, shromáždily stovky ozbrojených násilníků, vpadly do ghetta a začaly pálit, znásilňovat, loupit a zabíjet každého, kdo jim přišel pod ruku, muže, ženy i děti.

Vzhledem k rychlosti, jakou se nepokoje šířily, nemohlo jít o spontánní reakci. Nejmenovaní dárci poskytli nákladní vozy a autobusy a tlupy bývalých stranických rváčů se rozjely po celém severu, například do Zarie a Kaduny. Než výtržnosti skončily, Nigérie se znovu ocitla na pokraji rozpadu. Ačkoli severní ani federální vládní zdroje nezveřejnily žádná čísla, lidé z východu později spočítali, že během masakrů přišli o tři tisíce krajanů.

Někteří účastníci se zřejmě domnívali, že jen vyjadřují své pocity – na což měli plné právo. Avšak krvelačnost, stupeň organizovanosti a snadnost, s níž dosáhli cíle, měly sloužit jako varování před fundamentálním nebezpečím, které do budoucna nevěstilo nic dobrého. Toto varování bylo znovu přehlédnuto.

Mnoho seveřanů po několika měsících tiché indoktrinace nejspíš nabylo dojmu, že Igbové se doopravdy pokoušejí ovládnout Nigérii, kolonizovat zaostalý sever a využít svého nepochybného nadání k řízení celé země. Separatistické požadavky severu se znovu dostaly na pořad dne. Demonstrující státní úředníci v Kaduně nesli transparenty, na nichž požadovali odtržení. Do stejného města svolal plukovník Hassan schůzku severních emírů a řada z nich přijela s jasným mandátem od svých lidí, požadujících oddělení Severní oblasti. V Zarii emíra zadržel dav, který požadoval vystoupení z federace.

Po jednání emírové poslali Ironsimu tajné memorandum a prakticky ho vyzvali ke zrušení výnosu o sjednocení, jinak se odtrhnou. Generál Ironsi reagoval vysvětlením, že výnos nepřinese žádné úpravy hranic a status quo v podstatě zůstane zachován; zdůraznil, že jde o dočasné opatření s cílem umožnit vládu armády, která je zvyklá na jednotné velení, a že trvalé změny neproběhnou bez předchozího schválení slíbeným referendem. Emírové vyjádřili spokojenost.

V červnu plukovník Ojukwu přivítal emíra z Kana, svého vrstevníka a přítele, s jehož pomocí v lednu odvrátil v Kanu krveprolití, jako nového rektora univerzity ve městě Nsuklea a veřejně své krajany vyzval k návratu do domovů a na pracovní místa na severu. Mnozí po červnových masakrech uprchli a hledali bezpečí na východě. Plukovník Ojukwu jim objasnil, že by zabíjení měli chápat jako „část ceny, kterou musíme zaplatit“ za ideál jednotné Nigérie.

Celý červen se Ironsiho vláda pokoušela najít lék na rostoucí napětí v Nigérii. Nikoho nenapadlo, a rozhodně ne plukovníka Ojukwua, že by seveřanům mělo být umožněno vyplnit si odvěké přání a založit vlastní stát. Nakonec se generál Ironsi vypravil na okružní cestu po zemi, aby se co nejdůkladněji seznámil s názory obyvatel na budoucí uspořádání Nigérie. Do Lagosu se již nevrátil.

KAPITOLA ČTVRTA

Druhý puč, který nevyšel

Někteří z těch, kteří se pokoušejí objasnit puč nižších armádních důstojníků severního původu 29. července 1966, jako možnou motivaci uvádějí pochopitelnou snahu pomstít lednovou smrt tří vysokých důstojníků pocházejících ze Severní oblasti. Jisté je, že před druhým převratem na severu sílilo volání po popravě lednových vzbouřenců, jež neměla být odvetou za smrt politiků, jejichž skonu skoro nikdo nelitoval, ale za zastřelení brigádního generála Maimalariho a plukovníků Pama a Largemy.

Tento argument postrádá přesvědčivost. Kromě těchto tří byli v lednu zabiti také dva jorubští plukovníci a dva igboští majoři. Klíč k motivům důstojníků, kteří se v červenci vzbouřili, je spíš třeba hledat v kódovém slově, jež operaci zahájilo – ARABA. Je to hauský výraz pro „odtržení“, a třebaže hnutí bezpochyby spojovala silná touha po odplatě a následné činy jeho představitelů, politickým cílem bylo splnění dlouhodobé touhy obyvatel severu po odchodu z Nigérie.

V tomto a v dalších ohledech byly oba převraty zcela odlišné. První puč byl nadšeným pokusem očistit Nigérii od řady nepřehlédnutelných nešvarů, měl vést k reformě a obětí bylo poskrovnu – čtyři politici a sedm důstojníků. Orientoval se na praktické otázky a jeho zaměření překračovalo rámec regionů.

Červencový puč byl svou podstatou zcela regionální, revanšistický a separatistický a provedením krvavý.

Již několik let bylo známo, že ačkoli velká většina řadových vojáků pochází ze severu a přibližně osmdesát procent této většiny představují Tivové, skoro sedmdesát procent důstojníků tvoří obyvatelé Východní oblasti. Nebyla to náhoda, ale ani plán lidí z východu, jak se někdy říkalo. Nigerijská armáda od samého počátku při povyšování do důstojnických hodností zdůrazňovala vzdělání. Jak je patrné z již zmíněného rozdělení základních škol, na severu se vzdělaného personálu chronicky nedostávalo.

V roce 1960, kdy byla vyhlášena nezávislost, v armádě sloužilo jen šest důstojníků ze severu. Nový ministr obrany, Hausa Ribadu, vyhlásil, že mezi důstojníky by mělo být padesát procent seveřanů, jenže toho se nedalo dosáhnout přes noc. V roce 1966 však bylo nižších důstojníků severního původu mnohem víc, a třebaže plánování červencového převratu nepochybně obstarala malá skupina vyšších důstojníků, o praktické provedení se postarali tito poručíci.

Rozdělení důstojnických hodností v rámci armády odráželo regionální charakteristiky, opět ne náhodně, ale na základě vzdělání a trendů. Většina severních důstojníků sloužila u pěších praporů, zatímco technické jednotky – skladiště, spojaři, ženisté, zbrojíři, doprava, zdravotníci, výzvědná služba, výcviková střediska a muniční sklady – byly vyhrazeny jižanům. Při červencovém puči vzbouřencům stačilo zmocnit se zbrojnic v kasárnách, aby jim zbytek armády a celá země byly vydány na milost. Právě to také provedli.

Generál Ironsi 28. července večeřel s podplukovníkem Fajuyim, vojenským guvernérem Západní oblasti, v jeho domě v Ibadanu. Ironsi právě dokončil okružní cestu poNigérii. Společnost jim dělal plukovník Hilary Njoku, igboský velitel 2. praporu z Ikeji nedaleko Lagosu.

Převrat začal vzpourou v kasárnách Abeokuta v Západní oblasti, kde hauský kapitán v jedenáct hodin večer vpadl se skupinou vojáků do důstojnické jídelny a zastřelil tři důstojníky z východu, podplukovníka, majora a poručíka. Následovalo obklíčení kasáren, odzbrojení jižanských vojáků mezi strážemi, obsazení zbrojnice a předání zbraní seveřanům. Vzbouřenci vyhlásili poplach a nechali vojáky nastoupit na cvičiště. Poté vyčlenili jižany a zamkli je ve vězení, zatímco seveřané prošli jednotlivé budovy a hledali opozdilce. K ránu byla většina jižanských důstojníků a poddůstojníků pod zámkem. Za úsvitu je vyvedli z cel a postříleli.

Mezitím vzbouřenci zatelefonovali pobočníkům (v obou případech seveřanům) z 2. praporu v Ikeji a 4. praporu v Ibadanu a informovali je o událostech. V půl čtvrté ráno však igboský major mezi zajatci uprchl a také telefonoval, na vrchní velitelství armády v Lagosu. Podal hlášení o situaci, kterou považoval za obyčejnou vzpouru. Velitelství v Ironsiho nepřítomnosti vedl jeho náčelník štábu podplukovník Gowon.

Ten také začal jednat. Dodnes se bouřlivě diskutuje o tom, zda chtěl převzít kontrolu nad převratem a následnými masakry, nebo se jim snažil zabránit. On sám tvrdí, že s pučem neměl nic společného, ale podle jeho pozdějšího chování by se mohlo zdát, že se zapojením do něj příliš neváhal.

Zpráva dorazila také ke generálovi Ironsimu. Tři důstojníci krátce po půlnoci zhodnotili situaci a rozhodli, že Njoku se v civilním voze a v civilních šatech vrátí do Lagosu, převezme velení a zakročí proti „vzpouře“. Njoku se vydal do kasáren, aby se převlékl. Jakmile byl venku, všiml si, že ze dvou zastavujících landroverů vyskakují vojáci. Začali na něj střílet ze samopalů a on navzdory zásahu do stehna utekl. Po ošetření v ibadanské nemocnici se v přestrojení za kněze vrátil na východ, zatímco na západě po něm pátraly hlídky u silničních zátarasů a měly rozkaz na místě ho zastřelit. Systematičnost honu na východní důstojníky a jeho trvání dlouho poté, co plukovník jménem vzbouřenců převzal nejvyšší velení, vyvolávají pochyby jak o politické stránce puče, tak o Gowonově nevině.

Členové Ironsiho osobní stráže původem z jihu byli už před půlnocí odzbrojeni svými severními kolegy, posílenými o čtyřiadvacet krajanů z velitelství 4. praporu v Ibadanu. Tento prapor po smrti plukovníka Largemy v lednu převzal plukovník J. Akahan, Tiv ze severu. Nově příchozímu oddílu velel hauský major Theophilus Danjuma, nyní zástupce velitele 1. divize nigerijské armády a velitel posádky v Enugu.

Ironsi a Fajuyi v patře uslyšeli střelbu a poslali Ironsiho pobočníka pro letectvo poručíka Nwankwa zjistit, co se děje. (Ironsiho pobočník pro pozemní vojsko, hauský poručík Bello, se nenápadně vytratil, ale neexistují žádné důkazy, že se na puči podílel.) V přízemí byl Nwankwo zajat a vzbouřenci mu svázali ruce. Po vyčkávání téměř do úsvitu se plukovník Fajuyi vypravil zjistit, co se stalo Nwankwovi. Také on byl zadržen. Nakonec v devět hodin ráno major Danjuma vyšel nahoru, našel generála Ironsiho a zatkl ho. Potom ho odvedl dolů.

Ze všech, kteří vědí, co se dělo pak, vypovídal jen poručík Nwankwo. Ze strany federální vlády tuto věc zahalilo diskrétní mlčení. Následující popis tedy vychází z Nwankwova vyprávění.

Všichni tři muži byli svlečeni a zbičováni. Potom je vzbouřenci naložili každého do jedné dodávky a celá kolona se pod velením majora Danjumy rozjela. Na křižovatce na silnici do Mokoly, odkud jedna odbočka vede do města Oyo a druhá ke kasárnám Letmauk, sídlu 4. praporu, se kolona rozdělila. Danjuma se vydal zpátky do kasáren, ale nejprve šeptem předal pokyny poručíkovi Walbemu, veliteli eskorty generála Ironsiho. Ostatní jeli dál. Po patnácti kilometrech byli zadržení vysazeni a museli pokračovat po úzké stezce do buše. Po chvíli je vzbouřenci zastavili a znovu zbili tak, že se sotva udrželi na nohou. Poté došli k potoku, který zajatci ve svém stavu nedokázali přeskočit. Vzbouřenci je přenesli na druhou stranu, opodál položili tváří k zemi a ještě jednou zmlátili. V tu chvíli se Nwankwo zbavil drátu, jímž měl svázaná zápěstí, a utíkal pryč. Podařilo se mu uprchnout. Zbývající dva muže, polomrtvé utrpením, dorazila střelba ze samopalů. Těla později našla policie a pohřbila je na ibadanském hřbitově, odkud byla po šesti měsících převezena do rodných měst.

Po rozednění 29. července pokračovaly po celé Nigérii masakry důstojníků i civilistů východního původu, přičemž jejich rychlost, preciznost a podobnost vylučovaly jakékoli pozdější poukazy na živelný průběh. V kasárnách Letmauk v Ibadanu velící důstojník plukovník Akahan prohlašoval, že o půlnočním výpadu proti generálu Ironsimu nic neví. Je však nepravděpodobné, že by někdo mohl bez vědomí velícího důstojníka získat jednotky, vozidla a munici pro obléhání sídla vlády. Na desátou dopoledne plukovník Akahan svolal poradu důstojníků, které se sám nezúčastnil. Jakmile se důstojníci shromáždili, příslušníci východních národností byli odvedeni do vězení a odtud posléze do krejčovské dílny. Do té bylo o půlnoci okny naházeno šestatřicet granátů. Každého, kdo přežil, čekala kulka. Vojáci z východu museli umýt krev a pak byli sami zastřeleni. Zlikvidováni byli rovněž všichni členové Ironsiho gardy původem z východu. Odpoledne 30. července plukovník Akahan promluvil k nigerijským vojákům, poblahopřál jim a ujistil je, že zabíjení skončilo, neboť „situace se už vyjasnila“.

Po tomto prohlášení začali východní vojáci opouštět úkryty, ale večer přišlo další pronásledování a popravy. Krveprolití trvalo několik dní a bylo doprovázeno znásilňováním manželek mužů východního původu a rozšířením násilností do celého Ibadanu. Plukovník Akahan se později stal Gowonovým náčelníkem štábu.

V Ikeji měly události podobný průběh. 29. července v době snídaně přijel z Lagosu vzdáleného pětadvacet kilometrů plukovník Gowon. Od pěti hodin ráno seveřané z kasáren sháněli dohromady obyvatele východu včetně mnoha civilistů, policistů a celníků z blízkého letiště. Kolem poledne bylo ve vězení kolem dvou set lidí. Večer dorazil poručík Walbe a informoval plukovníka Gowona o zajetí a smrti generála Ironsiho. Následujícího dne byli z vězení propuštěni všichni civilisté a sepsán seznam zadržovaných vojáků. Podle tohoto seznamu pak popravčí četa vyvolávala důstojníky a mužstvo od nejvyšších hodností. Bylo zabito osm důstojníků od majora po podporučíka a dvaapadesát dalších mužů od praporčíka níž. Popravy doprovázelo obvyklé bití, avšak když jeden igboský desátník utekl (a později o událostech vyprávěl), ostatní dostali pouta a byli vyvedeni na popraviště za vězením. Jakmile vojáky ze severu omrzelo střílení, vzali si nože a pustili se do podřezávání zajatců. Mnoho vězňů bylo před smrtí bičováno a museli ležet v kalužích moči a výkalů. Kapitán P. C. Okoye se chystal odcestovat na kurz do Spojených států, když ho zadrželi na letišti v Ikeji a odvezli do kasáren. Připoutali ho k železnému kříži, bičovali ho, dokud málem nevypustil duši, a pak ho i s křížem hodili do cely, kde zemřel (Svědectví o událostech v kasárnách v Ibadanu a Ikeji jsou ve vojenském archivu velitelství národní obrany v Umuahii v Biafře.).

Toto vše se odehrávalo necelých dvě stě metrů od kanceláře, v níž si plukovník Gowon zřídil velitelství a kde byl prohlášen vrchním velitelem ozbrojených sil. Z téže kanceláře sdělil světu, že se snaží udržet zemi jednotnou v době krize.

Bez ohledu na pozdější tvrzení, že násilnosti netrvaly dlouho, podle očitých svědků k nim docházelo s přestávkami celé čtyři týdny. 22. srpna jeden mladý důstojník, pocházející ze severu, přivezl z věznice v Benin City několik zadržených, kteří se zúčastnili lednového puče (který se stal záminkou k tomu červencovému). Pět z nich bylo popraveno. Téhož dne se po Východní oblasti rozšířila fáma, že plukovník Ojukwu chce prosadit repatriaci všech východních důstojníků i řadových vojáků. Poté poručík Nuhu vydal pokyn k popravě zbývajících dvaadvaceti vojáků z východu, vesměs poddůstojníků, a rozkaz byl bezodkladně splněn.

Dlouho před tímto datem plukovník Gowon ujišťoval svět, že zabíjení přestalo a „podmínky se vrátily do normálu“.

Plukovník Akahan a major Danjuma nebyli jediní, kteří byli povýšeni za něco, za co se zpravidla končí na šibenici. Mezi 11. a 14. srpnem dorazila do Makurdi uprostřed území Tivů jednotka 4. praporu z Ibadanu. Patnáct vojáků východního původu bylo zatčeno a drženo ve vazbě. 16. srpna velitel jednotky major Daramola zajatcům oznámil, že budou převezeni do Kaduny a odtamtud letecky odesláni na východ. Konvoj se vydal na cestu a vzadu jel major Daramola v malém terénním autě. Po osmdesáti kilometrech vozidla zastavila a zacouvala do buše, kde čekala popravčí četa. Zajatci byli jeden po druhém vyvoláváni a stříleni. Třem se podařilo uniknout, když vyskočili z náklaďáku a schovali se ve vysoké trávě, později pěšky došli domů a vyprávěli, co se stalo. Podplukovník Daramola dnes velí 8. brigádě 2. divize nigerijské armády, která sídlí u silnice z Enugu do Onitshy mezi vesnicemi Abagana a Udi.

Zde vyprávění o červencových masakrech ukončíme. Jejich dostatečně podrobné popisy lze najít na jiných místech. Postačí říci, že ve všech kasárnách a posádkách v Lagosu a po celé Západní a Severní oblasti se odehrávalo přibližně totéž. Vojáci ze severu obsadili zbrojnice a vybavili se, zamkli kolegy východního původu a posléze řadu z nich popravili. Někteří zajatci unikli, zamířili na východ a o rok později tvořili základ biaferské armády. Z vysokých důstojníků zahynuli především ti od pěchoty a zachránily se technické kádry, a proto v současné biaferské armádě většina velitelů od hodnosti majora výše sloužila v nigerijské armádě v technických, nikoli v bojových jednotkách. Než krveprolití skončilo, bylo zabito nebo zmizelo skoro tři sta důstojníků a vojáků. Jako soudržný celek a vpravdě nigerijská instituce, v níž muži všech kmenů a národů, kultur a vyznání, mohli žít bok po boku, byla armáda od základů rozvrácena. A armáda zůstala poslední takovou institucí. Navzdory všemu, co se událo předtím a potom, navzdory všemu úsilí (které mohlo vést k úspěchu) udržet Nigérii v nějaké podobě pohromadě, má-li být nějaká událost označena jako okamžik, kdy zemřela nigerijská jednota, pak to byla chvíle, kdy generál přezdívaný Johnny Silák padl za Ibadanem do prachu.

Cílem převratu byla zčásti odplata Igbům za lednový puč a zčásti odtržení severu. Jakmile si podplukovník Gowon zřídil základnu v kasárnách v Ikeji, nad hlavní bránou se objevila zvláštní vlajka a zůstala tam osmnáct dní. Sestávala z podélných pruhů červené, žluté, černé, zelené a khaki barvy. Byla to vlajka Republiky Severní Nigérie. Autobusy, nákladní auta i osobní vozy celé tři dny proudily do Lagosu a Západní oblasti a odvážely rodiny ze severu zpátky domů.

Posádky v Lagosu a v Západní a Severní oblasti byly pod kontrolou jednotek tvořených muži ze severu nebo pod jejich velením. Zatímco pokračovalo vraždění vojáků původem z východu, podplukovník Hassan Katsina, vojenský guvernér Severní oblasti, se postavil na stranu vzbouřenců, čímž vzbudil podezření, že pokud přímo nepatřil k organizátorům, přinejmenším tušil, že se něco chystá. Za západ se nevyjádřil nikdo, neboť plukovník Fajuyi byl po smrti, a ani za Lagos neměl kdo promluvit.

Ve Středozápadní oblasti k převratu nedošlo, protože tam scházeli vojáci. Jako obvykle jí jako nejmenšímu regionu nikdo nevěnoval zvláštní pozornost. Východ měl silného guvernéra a loajální posádky, takže tam puč neproběhl. Proto v této oblasti starý režim pokračoval bez přerušení.

Když bylo jasné, že severní důstojníci mají v úmyslu dosáhnout nezávislosti, reakce řady míst včetně vysoké komise v Británii byla značně chladná. Z východu plukovník Ojukwu věděl, že hrozí nebezpečí, a zatelefonoval jorubskému brigádnímu generálovi Ogundipemu, jednomu z nejvyšších armádních důstojníků a oficiálně nástupci generála Ironsiho, aby převzal moc a prohlásil se za vrchního velitele.

Ojukwu slíbil, že pokud k tomu dojde, uzná Ogundipeho ve funkci. Joruba své šance neviděl příliš optimisticky a po slabomyslném tříminutovém rozhlasovém projevu, v němž všechny vyzval ke klidu, se vytratil do Dahome a odtud do Londýna, kde o několik měsíců později svolil, že se stane vysokým komisařem pro Nigérii. Britská vysoká komise a další instituce se mezitím snažily odradit sever od vyhlášení nezávislosti. O samostatnou existenci však neusilovali jen severní důstojníci; přáli siji aktéři nepokojů z května, hovořilo o ní také červnové memorandum emírů a souhlasila by s ní velká většina obyvatel Severní oblasti. K jejich udržení v rámci Nigérie nezbývalo než nasadit osvědčený postup: „Buď to tady povedeme, nebo jdeme pryč.“ Podle pozdějších vyprávění vysoce postavených státních úředníků, kteří pracovali v Lagosu, britský vysoký komisař sir Francis Cumming-Bruce dopoledne 1. srpna šest hodin soukromě jednal s Gowonem. Gowon poté podal hlášení ostatním seveřanům. Když odpoledne telefonoval z Enugu plukovník Ojukwu, aby se zeptal, co Gowon zamýšlí, dozvěděl se, že skupina hodlá zůstat v Lagosu a převzít celou zemi. Když Ojukwu protestoval, Gowon odpověděl: „Tohle moji chlapi chtějí a tohle taky dostanou.“ A měl pravdu. Gowonův první rozhlasový projev k národu byl dopředu připravený a nahraný a teď jej čekalo kvapné, avšak nepříliš vydařené sestříhání. Gowon v něm pronesl:

Nyní se dostávám k nejobtížnější, ale zároveň nejdůležitější části tohoto prohlášení. Uvědomuji si, jaké zklamání a hluboký žal způsobím všem, kteří upřímně a opravdově milují Nigérii a nigerijskou jednotu, doma i v zahraniční, zejména našim bratrům v Britském společenství národů. V důsledku posledních a dřívějších podobných událostí jsem dospěl k pevnému přesvědčení, že již nemůžeme čestně a upřímně pokračovat ve stávajícím kurzu, protože důvěra v náš unitární systém vlády neobstála ve zkoušce času. O tomto problému jsem již hovořil. Stačí říci, že vezmeme-li v úvahu veškeré politické, hospodářské i společenské ohledy, jednota pozbyla základu, případně byla tolikrát silně otřesena, ne jednou, ale mnohokrát. Proto cítím, že bychom měli přezkoumat otázku naší národní pozice a zjistit, zda můžeme zabránit úplnému zničení této země (Schwarz, op. cit., str. 211.).

Předposlední věta je nedokončená. Po spojení jako „tolikrát silně otřesena, ne jednou, ale mnohokrát“, lze očekávat spojku „že“ a dále výčet důsledků takových otřesů. Kromě toho je nesmyslné předpokládat, že snaha zabránit úplnému zničení země způsobí zklamání a hluboký žal všem, kteří Nigérii upřímně milují. Ve skutečnosti projev před sestříháním musel oznamovat osamostatnění Severní oblasti.

Pokud by k němu došlo, západ, středozápad a východ by brzy dospěly k přiměřenému kompromisu a krátce nato by sever a jih mohly vstoupit do konfederace autonomních států nebo alespoň jakéhosi uspořádání společných státních služeb, díky němuž by všechny strany měly na dosah dřívější ekonomické výhody a zbavily by se nebezpečné rasové nesnášenlivosti mezi Severní a Jižní oblastí.

Gowon se buď sám jmenoval, nebo byl jmenován vrchním velitelem ozbrojených sil a předsedou Národní vojenské vlády Nigérie. Plukovník Ojukwu na východě neotálel s prohlášením, že Gowon nemá ani na jednu funkci právo. Pokud chceme pochopit, proč dnes existuje Biafra, je nezbytné uvědomit si, že po 1. srpnu 1966 Nigérie neměla zákonnou vládu a jeden vzbouřenecký režim, ale fakticky dvě oddělené vlády spravující různé části země.

Červencový převrat se od lednového zásadně lišil v jednom ohledu, což se do 1. srpna jasně projevilo. Po prvním puči spiklenci nezískali moc, ale skončili za mřížemi. Při tom druhém převzali kontrolu nad federální vládou a dvěma oblastmi. Třetí oblast později nový režim uznala. Čtvrtá oblast tak neučinila a nenařizoval jí to žádný zákon.

Proto převrat neuspěl. Jeho cílem byla pomsta (což se zdařilo) a poté osamostatnění (což nevyšlo). Když se druhý cíl změnil v převzetí moci, vůdcové puče museli získat podporu dvou oblastí stojících stranou. Protože se jim to nepodařilo v případě té větší, Nigérie se prakticky rozdělila na dvě části.

Avšak britské ministerstvo zahraničí dostalo, co chtělo, a nová vláda získala uznání. Když v říjnu Gowon nabádal seveřany, aby přestali zabíjet lidi z východu ve svém středu, mohl použít tato slova: „Všichni víte, že od konce července Bůh ve své moci svěřil zodpovědnost za tuto naši velkou zemi, Nigérii, do rukou dalšího seveřana…“

OTÁZKA LEGITIMITY

Jeden z hlavních argumentů nigerijské a britské vlády proti Biafře spočívá v tom, že její vláda je nelegitimní, neboť jedinou zákonnou vládou v zemi zůstává kabinet plukovníka Gowona. Někteří znalci práva, a rozhodně nejen Biafřané, však tvrdí, že určité oprávnění mají obě.

Současná nigerijská vojenská vládaje založena na praktickém ovládnutí hlavního města a tří někdejších oblastí a podléhá jí sedmdesát procent obyvatelstva. Diplomatický svět je posedlý hlavními městy a moc nad hlavním městem pro něj hodně znamená. Kdyby Lagos ležel ve Východní oblasti a Gowon by ovládl tři zbývající, zatímco vládu nad východem a hlavním městem by si podržel plukovník Ojukwu, náklonnost diplomatů by se možná upnula opačným směrem.

Tvrzení plukovníka Ojukwua, že ne jeho, ale spíše Gowonova vláda je vzbouřenecká, a tedy nelegitimní, vychází z kontinuity zákonné moci ve Východní oblasti po červenci 1966. Před ním byl generál Ironsi jmenován do funkce vrchního velitele a hlavy Nejvyšší vojenské rady téměř celým tehdejším kabinetem. Kdyby se tatáž vláda sešla po smrti premiéra Balewy (tehdy se předpokládalo, že byl jenom unesen) pod vedením nějaké igboského ministra, možná by se později tvrdilo, že jmenování bylo „zmanipulované“. Předsednictví se však ujal Dipcharima, národností Hausa a vysoký představitel strany Severní lidový kongres.

Generál Ironsi ani nevyvíjel zvláštní tlak na politiky. Vysvětlil jim, vcelku realisticky, jak se ukázalo, že nemůže zaručit loajalitu armády právnímu řádu, pokud se sama armáda neujme vlády. Nešlo o žádné přehánění, protože Nzeogwu postupoval na jih a řada posádek vřela nespokojeností. Jmenování generála Ironsiho lze tedy považovat za legitimní. A právě on posléze jmenoval plukovníka Ojukwua guvernérem Východní oblasti, což také proběhlo podle zákona.

Pro plukovníka Ojukwua byl jediným mužem, který měl právo stát se nástupcem generála Ironsiho, druhý nejvýše postavený důstojník, brigádní generál Ogundipe. Pokud by se funkce neujal Ogundipe, nástupce by muselo zvolit plenární zasedání Nejvyšší vojenské rady. K němu nedošlo. Plukovník Gowon buď jmenoval sám sebe, nebo se o to postarali vzbouřenci v prvních třech dnech po 29. červenci. Mezi nimi byl jen jeden člen rady, plukovník Hassan Usmán Katsina, guvernér Severní oblasti. Dokonce ani pozdější zasedání rady, které Gowona potvrdilo ve funkci, nebylo plenární, protože se konalo za podmínek, v nichž by plukovník Ojukwu v případě účasti měl jen nepatrnou šanci na přežití.

Pouze na východě vláda pokračovala bez přervání událostmi z července 1966. Řetězec legitimních jmenování zůstal nepřerušený. Pro Biafřany bylo vzhledem k zacházení, kterého se dostávalo jejich oblasti a tamním obyvatelům, oddělení od Nigérie v květnu 1967 legitimním krokem podle mezinárodního práva a tento názor má zastánce i za hranicemi.

KAPITOLA PÁTÁ

Dva plukovníci

Dva muži, kteří nyní drželi moc ve dvou nesmiřitelných částech Nigérie, byli naprosto rozdílní. Dvaatřicetiletý podplukovník Yakubu Gowon byl synem metodistického kazatele a školeného misionáře z jednoho z nejmenších severních kmenů Sho-Sho. Narodil se nedaleko města Bauchi. V mládí navštěvoval misijní školu a pak gymnázium. V devatenácti letech vstoupil do armády a měl to štěstí, že byl vyslán studovat na britských důstojnických školách Eaton Hall a následně Sandhurst. Po návratu do Nigérie začal kariéru jako důstojník pěchoty a potom znovu studoval v Anglii, především v Hythe a Warminsteru. Poté se stal pobočníkem vrchního velitele a stejně jako generál Ironsi sloužil v nigerijském kontingentu v Kongu. Během lednového puče byl na dalším kurzu v Anglii, tentokrát na Koleji štábu společných služeb.

Také vzhledem se výrazně liší od druhého důstojníka z opačného břehu Nigeru. Je malý, elegantní a pohledný, vždycky pečlivě učesaný a s okouzlujícím chlapeckým úsměvem. Nic však oba vůdce nerozděluje tak jako jejich povahy. Ti, kdo Gowona dobře znají a sloužili pod ním, ho popisují jako příjemného a mírného člověka, který by mouše neublížil – přinejmenším osobně. Také však hovoří o tom, že se vyznačuje značnou samolibostí a také trémou, ačkoli od nástupu k moci učaroval již řadě cizinců. V oblasti politiky mu umírněnější Biafřané nejčastěji vyčítají, že je slabý a váhavý, když má učinit pevné rozhodnutí, nechá se snadno ovlivnit silnějšími a energičtějšími osobnostmi, nedokáže čelit nátlaku a rozhodně neumí zvládnout mnohé z armádních důstojníků, kteří vedli červencový puč, nebo státní zaměstnance, pro něž se jeho režim stal prostředkem k uchopení moci v zemi.

Pro Biafrany Gowon nikdy nebyl skutečným vládcem Nigérie, ale mezinárodně přijatelnou figurkou, hodící se pro hovory s novináři, okouzlování diplomatů a předvádění v televizi.

Gowonův slabý charakter se projevil zejména po jeho nástupu k moci. Jedním z jeho prvních činů bylo vydání rozkazu, aby přestaly vraždy východních důstojníků a vojáků nigerijské armády. Jak již víme, popravy téměř nerušeně pokračovaly až do konce srpna. Ani po dvou letech zřejmě neovládal ozbrojené síly o nic lépe. Občas se před dopisovateli a diplomaty zapřísahal, že nařídil zastavení bombardování civilních cílů v Biafře, ale obchody, kostely a nemocnice byly dál terčem raket, pum a kulometů.

Podplukovník Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu je úplně jiný člověk. Narodil se před pětatřiceti lety v Zungeru, městečku v Severní oblasti, kde jeho rodiče pobývali na krátké návštěvě. Jeho otec, Louis Odumegwu Ojukwu, jenž zemřel v září 1966 s rytířským titulem a několika miliony liber v bance, začal jako drobný obchodník ve městě Nnewi ve Východní oblasti. Vybudoval dopravní společnost s celostátní působností a měl dost předvídavosti, aby ji prodal, když došlo k rozvoji železnice, a uložil peníze do nemovitostí a cenných papírů. Všechno, čeho se Louis Ojukwu dotkl, se proměnilo ve zlato. Investoval do stavebních pozemků v Lagosu, když byly za babku, a než zemřel, ceny bažinatých parcel na ostrově Victoria vylétly do oblak, protože tu mělo vzniknout nové diplomatické a vilové předměstí rozrůstajícího se hlavního města.

O jeho druhém, ale oblíbeném synovi se dá sotva vyprávět, že začínal z ničeho. Rodinná rezidence, ve které si mladý Emeka Ojukwu hrál, než byl poslán na studia, byla luxusní. Jako většina zámožných podnikatelů přijímal Louis Ojukwu mnoho hostů a jeho sídlo bylo místem setkávání bohaté elity prosperující kolonie. V roce 1940 mladý Ojukwu začal studovat na katolickém misijním gymnáziu, ale brzy přešel na Královu kolej, honosnou soukromou akademii, do detailů napodobující jednu britskou internátní školu. Zde zůstal až do třinácti, kdy ho otec poslal na Epsom College, rozloženou ve zvlněné zelené krajině anglického hrabství Surrey. Ojukwu později vzpomínal, že zpočátku se v Británii cítil naprosto ztracený „v moři bílých tváří“. Osamělost afrického chlapce v úplně cizím prostředí se stala prvním důležitým faktorem, který formovala jeho povahu. Musel se spoléhat sám na sebe, a proto si vypěstoval soukromou filozofii absolutní soběstačnosti, bezvýhradného spoléhání na vnitřní zdroje, které nevyžaduje žádnou vnější podporu druhých. Navzdory častým střetům s uznávanou autoritou v podobě školníka si vedl poměrně slušně, hrál dobře ragby a vytvořil nový juniorský rekord v hodu diskem, který platí dodnes.

V osmnácti letech se přesunul na Lincoln College v Oxfordu. Zde měl první názorový střet s otcem a vyhrál v něm. Louis Ojukwu byl v podstatě viktoriánský otec, umanutá hlava rodiny, která od potomků neočekávala odpor vůči svým přáním. V druhém synovi údajně poznával sám sebe a nejspíš měl pravdu. Louis Ojukwu chtěl, aby syn studoval právo, ale Emeka Ojukwu po povinném prvním roce přešel na moderní dějiny, které ho víc zajímaly. Pořád hrál ragby, málem se dostal do univerzitního týmu a dokončil studia bez velké námahy. Tři roky v Oxfordu byly nejšťastnější v jeho životě; v jednadvaceti byl silný, pohledný, bohatý a bezstarostný.

Když se vrátil do Nigérie, nebyl v Lagosu pozoruhodný ničím jiným než „bezvadným střihem svých anglických obleků“, jak dnes vzpomíná. Pak přišla druhá neshoda s otcem. Zřejmě se předpokládalo, že Ojukwu nastoupí do některé z prosperujících firem otce nebo jeho přátel, kde by měl zajištěný automatický postup a minimální pracovní povinnosti.

Ojeho nezávislosti dobře vypovídá, že hledal práci, v níž by se mohl prosadit bez všemocné visačky se jménem Ojukwu. Rozhodl se pro státní správu a požádal o místo v Severní oblasti, ve které by se zbavil otcovského vlivu.

Neodmyslitelný regionalismus státní správy mu v tom ale zabránil. Sever byl pro seveřany, a tak mladého Ojukwua poslali na východ. Pro otce to byla rána, když syn přijal skromné úřednické místo, avšak musel se s tím vyrovnat. Přechod do Východní oblasti Ojukwu snášel těžce. Doufal, že unikne otcovu jménu a prestiži. Místo toho na ně narážel na každém kroku. Louis Ojukwu byl místní chlapec, který se vypracoval, jeho jméno působilo jako kouzelná formule a nový pomocný úředník oddělení rychle pochopil, že bez ohledu na skutečnost budou jeho pracovní výkony ve výročních hlášeních popisovány jako vynikající. Žádný nadřízený si nedovolí stavět mladého Ojukwua do špatného světla. Něco takového se mladíkovi příčilo.

Ve snaze prokázat své schopnosti se vrhl do práce, co nejčastěji pobýval mimo město a podílel se na budování silnic, příkopů a kanálů mezi rolníky. Zvláštní shodou okolností tak získal důležité poznatky pro svou současnou pozici, z nichž neustále čerpá. Za dva roky protekční mladík z Lagosu poznal obyčejné Igby, příslušníky svého vlastního národa, a porozuměl jejich problémům, nadějím a obavám. Nejpodstatnější je, že si je vědom jejich nedostatků a chápe jejich selhání, která často narážejí na nepochopení ostatních úředníků se západním vzděláním. Z tohoto spojení s lidmi a obousměrné komunikace dnes vychází jeho přístup k vedení biaferského lidu, což stále vyvádí z míry jeho zahraniční oponenty, kteří by uvítali, kdyby se už dávno stal obětí převratu. Lidé vědí, že Ojukwu rozumí jim i jejich obyčejům, a prokazují mu za to neochvějnou loajalitu.

Po dvou letech ve státní správě, kdy ve Východní oblasti pracoval mezi Igby i dalšími národnostmi, se však rozhodl odejít a vstoupit do armády. Důvod působí ironicky u člověka, jenž je dnes některými obviňován z „rozbití federace.“ Ojukwu byl natolik přesvědčený federalista, že mu přísná regionalistická omezení ve státní správě šla na nervy. V armádě spatřoval instituci, kde kmen, rasa a původ samy o sobě nic nezaručují. V takovém prostředí se navíc mohl zbavit obtěžující prestiže jména Ojukwu a vydobýt si povýšení vlastními zásluhami.

Okamžitě ho poslali na důstojnickou školu Eaton Hall v Chesteru, kterou dokončil jako podporučík. (Někdy se lze setkat s mylnou informací, že studoval na akademii v Sandhurstu.) Po dalších kurzech v Hythe a Warminsteru se vrátil domů a poprvé byl přiřazen k útvaru – 5. praporu v Kanu v severní Nigérii. Po dvou letech byl povýšen na kapitána a přeložen na velitelství armády v kasárnách Ikeja v Lagosu. To bylo v roce 1960, kdy země vyhlásila nezávislost.

Pro bohatého svobodného důstojníka oblíbené nigerijské armády byl život velice příjemný. V roce 1961 byl poslán na Západoafrickou výcvikovou školu pohraničních sil v Teshie v Ghaně, kde přednášel taktiku a vojenské právo. V kurzu taktiky vynikal poručík Murtala Mohammed.

Ještě téhož roku se kapitán Ojukwu vrátil k 5. praporu v Kanu, ale brzy byl povýšen na majora a převelen na velitelství 1. brigády v Kaduně. Během bojů s katanžskými separatisty sloužil také u 3. brigády mírových sil OSN v Luluabourgu v konžské provincii Kasai. Poté byl vybrán do dalšího vojenského kurzu a v roce 1962 navštěvoval Kolej štábu společných služeb v Anglii. V lednu 1963 se stal podplukovníkem, a tedy prvním vysokým zásobovacím důstojníkem domorodého původu v nigerijské armádě.

V této funkci činil rozhodnutí a získával zkušenosti, které mu následně umožnily usvědčit britskou armádu ze lži, že zásilky zbraní z Londýna do Lagosu jsou jen součástí „tradičních dodávek“ Zastával zásadu „nakupovat za nejlepší cenu bez ohledu na zdroj“. Na základě této politiky byla zrušena většina starých smluv s britskými zbrojařskými firmami a uzavíraly se výhodnější s výrobci z Nizozemska, Belgie, Itálie, Západního Německa a Izraele. Když pak vypukla válka, nigerijská armáda závisela na britských dodávkách jen v oblasti slavnostních uniforem a obrněných vozidel.

Po roce se Ojukwu vrátil k 5. praporu jako velící důstojník. Zatímco v roce 1965 pobýval v Kanu, mladý major Nzeogwu v Kaduně připravoval převrat na leden 1966. Nikoho později ani nenapadlo, že plukovník Ojukwu náležel ke spiklencům nebo o puči věděl. Vzbouřenci ho zjevně pominuli. Třebaže byl znám jako příliš „provládní“ člověk, ještě podstatnější nejspíš byl jeho důraz na dodržování zákonů, kvůli němuž by vzpouru proti legálně ustavené vládě odsoudil.

Během puče z ledna 1966 byl jedním z mála, kteří neztratili hlavu. Svolal správce provincie a emíra z Kana a vyzval je, aby mu pomohli zabránit v Kanu a v celé provincii nepokojům a násilnostem. Podařilo se jim to a v Kanu k žádným výtržnostem nedošlo. Po několika hodinách zavolal generálu Ironsimu a ujistil ho podporou svou i 5. praporu.

Když po několika dnech Ironsi potřeboval nějakého východního důstojníka na místo vojenského guvernéra Východní oblasti, dosadil do funkce Ojukwua.

Ve věku třiatřiceti let byl plukovník Ojukwu jmenován do čela svého národa a dalších pěti milionů neigboských obyvatel Východní oblasti. Bezstarostné dny skončily. Podle těch, kteří ho tehdy znali, se výrazně změnil. Pod tíhou odpovědnosti vládnutí a později vůdcovství se z temperamentního mladého důstojníka stal uvážlivější muž. Stále bere nesmírně vážně funkci spíše než sám sebe. Tehdy ještě nevěděl, že ho v květnu 1966 čekají masakry vlastního národa, pak nový převrat, další zabíjení, nenávist, nedůvěra, porušené sliby, rozhodnutí vyhovět přání lidu a odtrhnout se od Nigérie, válka, strádání, pomluvy v polovině světa a možná i smrt.

Poté, co se v lednu 1966 ujal funkce, se však situace jevila jinak. Podobně jako plukovníci Fajuyi a Ejoor se i plukovník Ojukwu bez váhání pustil do boje s korupcí, která zasahovala do veřejného života na východě. Stejně jako jinde na jihu, ale ne na severu, někteří vysocí politici starého režimu během důkladné očisty skončili ve vazbě.

Ani květnové masakry v severní Nigérii příliš neoslabily Ojukwuovu víru v jednotnou Nigérii. Když generál Ironsi získal od sokotského sultána ujištění, že vraždění ustane, plukovník Ojukwu využil návštěvy starého přítele emíra z Kana ve městě Nsukka, aby své krajany, kteří uprchli ze severu, vyzval k návratu do zaměstnání. Později tohoto prohlášení litoval a výčitky, že mnozí z těch, kteří ho uposlechli, byli zabiti, ho trápí dodnes.

V současné situaci je plukovník Ojukwu téměř ojedinělou postavu ve dvou směrech. Za prvé, nekompromitoval se účastí ve zkorumpované vládě politiků, přičemž současní představitelé v Lagosu jsou převážně ti, kteří se podíleli na někdejším politickém cirkusu, jehož neodmyslitelnou součástí bylo obohacování se z veřejných fondů. Nezapojil se ani do jednoho vojenského převratu, zatímco převážná část vojáků, kteří dnes ze zákulisí ovládají nigerijskou politiku, má na rukou krev z července 1966.

Za druhé, je zaslouženě bohatý. Po otcově smrti v roce 1966 zdědil obrovské pozemky v Lagosu i jinde. Dědictví však netvořily pouze nemovitosti. Starý finančník uložil značné sumy ve švýcarských bankách a před smrtí o nich druhému synovi pověděl a poskytl mu k nim přístup. Kdyby se plukovník Ojukwu po červencovém převratu spojil s lagoskou klikou, mohl si veškerý majetek ponechat a zůstat v úřadě. Díky tomu by nepřišel o pozemky v Lagosu a celé jmění v Nigérii. Pokud jde o zámořský majetek, Ojukwu prohlásil, že jej nejprve do poslední pence utratí v zájmu Biafry, než sáhne na někdejší finance Východní oblasti. Jeho jmění bylo odhadnuto na osm milionů liber.

KAPITOLA ŠESTÁ

Podzimní zvěrstvo

Situace po červencovém převratu byla složitá a krajně nepříznivá. Když do Východní oblasti dorazily zprávy o zabíjení východních vojáků v kasárnách po celé severní a západní Nigérii, vzbudily obrovské pohoršení. Začaly přicházet první skupiny důstojníků a vojáků, kteří beze zbraní a v civilních šatech postupovali nocí a přes den se skrývali, překročili Niger a vyprávěli o tom, co prožili.

Pro plukovníka Gowona to byl rozhodující týden. Bývá uváděno několik důvodů, proč byl vybrán za vůdce spiklenců. Ten, že byl druhým nejvýše postaveným důstojníkem, je evidentně smyšlený. Plukovníkovo tvrzení z rozhlasového projevu 1. srpna, že ho jmenovala většina stávající Nejvyšší vojenské rady, bylo na východě ihned odmítnuto. Rada totiž nepřijímala rozhodnutí na základě většiny a kromě toho se nesešla. Třetí důvod jmenování, uváděný zejména autory v emigraci, spočíval v tom, že Gowon byl „jediným mužem, který dokázal vzbouřence ovládnout.“

Nový režim se potýkal se třemi naléhavými neřešenými problémy: bylo třeba zastavit zabíjení v armádě, najít všeobecně přijatelného vrchního velitele a vytvořit jednotný základ budoucího spojení čtyř oblastí.

Plukovník Ojukwu sice nebyl ochoten uznat vládu plukovníka Gowona, ale uvědomoval si, že nemá-li Nigérii zachvátit chaos, je nutné pokusit se o spolupráci s novým režimem. Proto z Enugu telefonicky navrhl schůzku zástupců vojenských guvernérů, na níž snad bude dosaženo dohody o přinejmenším dočasném spojení regionálních armádních uskupení, která po převratu vznikla.

Vedoucí silou v Severní a Západní oblasti a v Lagosu byla severní armáda. Obyvatelé východu v „armádě“ (tedy federálních silách) byli zabiti nebo vyhnáni, většina zástupců středozápadu (jichž nebylo mnoho) patřila ke středozápadní igboské skupině, a proto se počítali k východu a potkal je stejný osud, a mužů západního původu byla v ozbrojených silách pouze hrstka. Jorubové se do armády tradičně hlásili jen zřídka.

Setkání zástupců skutečně proběhlo 9. srpna a se souhlasem seveřanů na něm bylo dosaženo důležité dohody, že všichni vojáci se vrátí do oblastí, odkud pocházejí. Třebaže ji pozdější autoři často přehlíželi, tato dohoda mohla zachránit Nigérii, kdyby byla uskutečněna. Na západě měl převrat podporu pouze bývalých politiků z Akintolovy doby, které většina obyvatel nesnášela. Návrat severních vojáků na sever by obyvatelům západu umožnil projevit svůj názor, což nepřicházelo v úvahu, dokud seveřané měli pod kontrolou místní kasárna a silniční zátarasy.

Předseda Awolowo byl propuštěn z vězení a stále byl dost populární na to, aby se mohl stát mluvčím západu. To ale nový režim nedovolil. Přišel s výmluvou, že v armádě nejsou prakticky žádní Jorubové, kteří by nahradili seveřany. O bezpečnost se však mohla postarat policie, protože obyvatelé západu neměli důvod vyvolávat nepokoje. Jenže vojáci ze severu zůstali a obyvatelstvo západu a východu je vnímalo jako okupační armádu, čemuž často odpovídalo jejich chování.

Plukovník Ojukwu se ve Východní oblasti striktně držel dohody. Vojáci původem ze severu se z posádky v Enugu vlakem odebrali zpátky do Severní oblasti a v souladu s podmínkami ujednání z 9. srpna si s sebou mohli vzít zbraně a munici pro případ, že by je cestou někdo napadl. Tyto zbraně měly být poslány nazpátek, jakmile oddíly budou doma. Jenže jednotky z Enugu si je ponechaly i v Kaduně a o vracení už nepadlo ani slovo.

Vojáci východního původu se bez ohledu na umístění dožadovali návratu domů. Kromě uprchlíků z 29. července a následujícího období byly další skupiny stále nedotčené. Ze severu byly některé poslány do Východní oblasti, avšak beze zbraní, a tak na ně cestou opakovaně útočilo místní nepřátelské obyvatelstvo. Napětí rostlo.

Ke konci měsíce se ukázalo, že o stovkách vojáků dosud nejsou žádné zprávy. Plukovník Ojukwu tedy požádal, aby jim byl umožněn návrat, a následně došlo k popravě dvaadvaceti mužů v Ikeji.

Tyto události samozřejmě na východě vyvolaly reakci. Po květnových masakrech na severu zřídil generál Ironsi vyšetřovací komisi pod vedením soudce britského Nejvyššího soudu. Stejně postupovali Britové po nepokojích ve městě Jos v roce 1945 a krveprolití v Kanu v roce 1953. Ještě než komise zasedla, Ironsi požádal o krátké předběžné vyšetření náčelníka štábu. Navzdory několika výzvám Nejvyšší vojenské rady plukovník Gowon otálel a tvrdil, že zprávu ještě nestihl připravit. Nakonec ji nedokončil, a jakmile převzal moc, rozpustil také komisi, která se tedy vůbec nesešla. V důsledku toho nebyl kvůli květnovým masakrům nikdo obviněn, nebylo zahájeno trestní stíhání a oběti nedostaly žádné odškodnění.

Na východě byl plukovník Gowon stále podezřelejší: zdálo se, že nikdy neměl v úmyslu květnové zabíjení objasnit. K tomuto dojmu přispěl sám Gowon, když nechal zveřejnit dokument, podle něhož nepokoje neměly jinou příčinu než vydání výnosu o sjednocení 24. května. Ve skutečnosti byl tento výnos jednomyslně přijat Nejvyšší vojenskou radou, ve které zasedali také dva seveřané, plukovník Hassan Katsina a Kam Selem.

Daleko důležitější a často přehlížený je úplný zvrat ve východním uvažování o otázce budoucího uspořádání Nigérie. Obyvatelé východu bývali nejhorlivějšími zastánci myšlenky jednotné Nigérie, zasazovali se o její naplnění více než kterákoli jiná etnická skupina a neustále ji obhajovali na politické úrovni. Mezi 29. červencem a 12. září však obrátili o sto osmdesát stupňů. Neudělali to z vlastní vůle, ale pod tlakem posledních událostí. Tklivý odstavec v jedné oficiální publikaci vlády Východní oblasti vysvětluje, k jakému závěru tamní obyvatelé na podzim dospěli:

Jak jasně ukázaly poslední události, přesvědčení občanů východu, že jedině silná ústřední vláda dokáže udržet jednotu země, bylo příliš troufalé a zřejmě zjednodušovalo situaci. Dnes se zdá, jako by celý základ východního pojetí jednotného národa, jediného občanství a osudu nikdy neexistoval (The Problem of Nigerian Unity: The Case of Eastern Nigeria, str. 28.).

Nebylo snadné něco takového přiznat a rozčarování je zjevně hluboké, skoro traumatické. Dodnes se odráží ve vyprávění Biafřanů, kteří se tenkrát nacházeli v centru dění. Mezitím ve všech oblastech začaly na všech úrovních diskuse o tom, jaký postoj budou tyto oblasti zastávat na blížící se konferenci o revizi ústavy, která měla začít 12. září v Lagosu. Východ na této konferenci navrhoval volné společenství států s rozsáhlou vnitřní autonomií, nejen proto, že této variantě dával přednost, ale protože to bylo jediné uspořádání odrážející současnou situaci. O tři měsíce později plukovník Ojukwu vyjádřil tento názor dvěma větami: „Bude lepší, když se trochu vzdálíme a přežijeme. Bude daleko horší, když se přiblížíme a při srážce zahyneme (Zápis z jednání Nejvyšší vojenské rady, Aburi, Ghana, 4. –5. ledna 1967, str. 45.).“

Sever byl rovněž pro volnou federaci, dokonce ještě volnější, než navrhoval východ. Severní návrh počítal s takovou autonomií, že se prakticky jednalo o konfederaci několika států a všem bylo jasné, co si seveřané přejí. Jejich delegace předložila podrobné memorandum o Východoafrické organizaci společných služeb, kterou doporučovala jako model.

Onigerijské jednotě se severní delegace ve svém návrhu vyslovila takto:

Poslední události nigerijským vůdcům ukázaly, že pokoušet se stavět budoucnost této země na přísně politické ideologii by bylo nerealistické a katastrofální. Příliš dlouho jsme předstírali, že mezi národy naší země nejsou žádné rozdíly. Musíme otevřeně přijmout nezpochybnitelnou skutečnost prvořadé důležitosti zejména pro budoucnost nigerijského experimentu, a to, že jsme různé národy spojené nedávnými dějinami. Předstírat něco jiného by bylo pošetilé (Původní memorandum, předložené severní delegací na konferenci o revizi ústavy, která byla zahájena v Lagosu 12. září 1966. Celý text uvádí publikace The North and Constitutional Developments in Nigeria, str. 23.).

Podobnost závěrů v této pasáži a v citované východní publikaci je zřejmá. Zdálo se, že vůbec poprvé se Východní a Severní oblast shodly na své evidentní neslučitelnosti.

Sever zašel ještě dál, když požadoval, aby jakákoli nová nigerijská ústava obsahovala klauzuli o možnosti odtržení: „Každý členský stát unie by měl mít právo na úplné a jednostranné vystoupení z unie a uzavření takových dohod o spolupráci s ostatními členy, jaké tito členové budou společně či jednotlivě považovat za vhodné. (Tamtéž, str. 25.)“

Na rozdíl od východního přístupu bylo stanovisko severu v naprostém souladu s desítkami let tradice. Pak došlo k dalšímu obratu o sto osmdesát stupňů. Po několika dnech v Lagosu vznikl dojem, že uvnitř severní delegace zuří krize. Z Kaduny přijel plukovník Katsina, delegáti spěšně odcestovali na sever a jednání bylo přerušeno. Když se seveřané po konzultacích vrátili, předložili úplně jiné návrhy. Tentokrát chtěli silnou a účinnou ústřední vládu a oslabení autonomie oblastí; souhlasili s vytvořením více států v rámci Nigérie (tuto myšlenku dříve kategoricky odmítali) a přistoupili na vyškrtnutí jakékoli zmínky o odtržení.

Existuje několik vysvětlení tohoto pozoruhodného zvratu v tradičních severních postojích. Podle jednoho zástupci středního pásu, jehož obyvatelé coby pěchota tvořili jádro armády, dali jasně najevo, že nepřipustí znovuzavedení regionální autonomie, neboť by pro ně znamenala návrat nevítaných emírů, a tlačili na severní a ústřední vládu s pomocí své převahy v armádě, na které teď obě skupiny vládců závisely, aby ustoupily jejich požadavkům. Je-li to pravda, do nigerijské politiky vstoupila nová síla v podobě menšinových kmenů a vyvolala to, co Walter Schwarz označuje jako „třetí převrat.“

Další vysvětlení hovoří o tom, že emírové pochopili nebo si nechali vysvětlit, že fakticky autonomní oblasti by převážně závisely na vlastních příjmech a že sever by musel sám splácet obrovské půjčky na stavbu přehrady Kainji a železniční trať do Bornu, zatímco východu by připadla většina peněz za ropu.

Podle třetího vysvětlení se do práce pustili britští diplomaté a využili svého nepochybného vlivu, aby sever přesvědčili, že Whitehall si rozhodně nepřeje přeměnu Nigérie ve volnou konfederaci států.

Za čtvrté, je možné, že si severní vládci uvědomili, že mohou představitelům menšinových kmenů ponechat vedoucí funkce v unitární Nigérii a dokonce podpořit vznik nových států, pokud si v zákulisí podrží skutečnou moc a ústřední vláda bude dál záviset na síle armády, přičemž armáda zůstane nástrojem severu. Určité důkazy na podporu této teorie se objevily později, když byl po zdánlivém rozdělení severu na šest států plukovník Katsina dotázán dopisovatelem BBC, zda tato změna nějak ovlivní tamní tradiční mocenskou strukturu. Plukovník odpověděl: „Ani v nejmenším.“ Když se uprostřed současné války zdálo, že by Gowon mohl mít rozhodující převahu, Katsina na přístupové cesty severně od Lagosu rozmístil brigádu Hausů a sám se jmenoval náčelníkem štábu armády místo dalšího seveřana, plukovníka Bisally.

Ať byl důvod změny jakýkoli, přišla tak náhle a nečekaně, že zaváněla nějakou zákulisní dohodou, a spokojenost Whitehallu byla natolik evidentní, že lze jen stěží uvěřit, že se Britská vysoká komise spokojila s rolí nestranného přihlížejícího.

Konference o ústavě nedospěla k žádnému závěru, jelikož ji přerušila a zničila další vlna zabíjení občanů východního původu na severu, zatím nejhorší a dost silná na to, aby jednou provždy zničila jakékoli iluze, že nenávist severu vůči východu ochabne ve fázi přechodu k novému národu, a vzbudila v obyvatelích východu pocit, že jako národ mohou přežít jedině mimo Nigérii.

Ve vysvětlujících publikacích, které později vydávala nigerijská vojenská vláda (nikoli překvapivě jsou federální tiskoviny silně prosevemí), se uvádí několik příčin masakrů a jejich rozsah je značně bagatelizován. Zkoumání těchto zlehčujících argumentů dokládá, že byly vymyšleny až po masakrech, a rozbor příslušných údajů a jejich přezkoumání evropskými očitými svědky dokazuje jejich nepravdivost. Hlavní výmluva spočívá v tom, že zabíjení obyvatel východu na severu bylo reakcí na násilí vůči seveřanům ve Východní oblasti. Ve skutečnosti sice došlo k útokům proti seveřanům žijícím na východě, avšak první byl zaznamenán celých sedm dní po vraždění občanů východního původu v Severní oblasti.

Stejně jako v květnu byly masakry připravovány a organizovány skupinami, které se zkompromitovaly již v lednu: bývalými politiky, státními zaměstnanci, úředníky místní samosprávy a stranickými rváči. Na severu opět jezdily od města k městu pronajaté autobusy, obyvatelstvo bylo nabádáno k násilnostem a následovaly výpady proti cizineckým čtvrtím obývaným přistěhovalci z východu. Jeden rozdíl byl nápadný: na sklonku léta se policie a armáda nejen připojily, ale v mnoha případech aktivně vedly tlupy zabijáků a šly příkladem v rabování a znásilňování.

Naplno zvěrstva propukla mezi 18. a 24. zářím, tedy jen pár dní po zahájení lagoské konference o ústavě, a to v severních městech Makurdi, Minna, Gboko, Gombe, Jos, Sokoto a Kaduna. 4. prapor v Kaduně opustil kasárna a vytáhl proti civilistům. Plukovník Katsina vojáky varoval, ať násilností zanechají, avšak bez sebemenšího účinku.

Devětadvacátého září 1966 plukovník Gowon pronesl rozhlasový projev, jehož údajným účelem mělo být ukončení nepokojů. Prohlásil v něm: „Jak se zdá, události překročily únosnou mez a nyní zavládla bezohlednost a nezodpovědnost,“ čímž u posluchačů vyvolal dojem, že do jistého bodu může být zabíjení lidí z východu považováno za rozumný postup. Jeho snaha se tak jako tak minula účinkem. Pogromy neskončily, naopak se rozhořely naplno.

Pokud by se snad čtenář domníval, že popisy událostí jsou smyšlené, jak později prohlašovaly jisté britské a nigerijské vládní kruhy, nechrne promluvit tři evropské svědky o tom, co viděli na vlastní oči.

Dopisovatel časopisu Time, 7. října:

Masakr začal na letišti u Kana, posádkového města 5. praporu. Právě přistálo letadlo z Londýna na cestě do Lagosu, a když byli cestující do Kana doprovázeni k celnici, přiřítil se voják s divokým pohledem, mával puškou a volal „lna Nyamiri“, což hausky znamená: „Kde jsou ti zatracení Igbové?“ Mezi celníky bylo několik Igbů, kteří hned všeho nechali a dali se na útěk, jenže u hlavního terminálu je zastřelili další vojáci.S krvavými kletbami muslimské svaté války hausští vojáci proměnili letiště v jatka, bajonety probodávali zaměstnance v baru, jiné stříleli na chodbách a z letadla vytahovali igboskě cestující a řadili je k popravě.

Z letiště se vojáci přesunuli do centra Kana, kde pronásledovali Igby v barech, hotelech i na ulicích. Jeden oddíl se v landroverech vydal na nádraží, kde přes sto Igbů čekalo na vlak, a postřílel je samopaly.

Vraždění nebylo jen na vojácích. Zakrátko se k nim připojily tisíce hauských civilistů, kteří se městem hnali s kameny, šavlemi, mačetami a podomácku vyrobenými zbraněmi z kovu a střepů. S výkřiky „Na pohany!“ a „Za Alláha!“ dav a vojáci vtrhli do sabon gari (cizinecké čtvrti), kde rabovali, loupili, zapalovali igboské domy a obchody a zabíjeli jejich majitele.

Masakr pokračoval celou noc až do rána. Potom se unavení, ale spokojení Hausové trousili do svých domovů a kasáren, nasnídali se a šli spát. Městské popelářské vozy byly vyslány posbírat zabité a odvézt je do masových hrobů za městem. Počet zabitých se nikdy nedozvíme, ale muselo jich být přes tisíc.

Několika tisícovkám Igbů se podařilo řádění přežít a všichni mysleli na jediné: únik ze severu.

Walter Partington z londýnského Daily Expressu, 6. října:

Ale z toho, co jsem slyšel cestou pronajatými letadly do severních měst, kam běžně létají civilní aerolinky, a během jízdy autem pustou krajinou, děsivé masakry se vyrovnají těm v Kongu. Nevím, jestli v Severní oblasti ještě zbyli nějací Igbové… protože pokud nejsou mrtví, musejí se skrývat někde v buši, která je rozlehlá jako Británie a Francie.

Viděl jsem, jak supi a psi trhají těla Igbů, a ženy a děti mávající mačetami, holemi a puškami.

V Kaduně jsem mluvil s civilním pilotem, který minulý týden přepravil stovky Igbů do bezpečí. Ten vyprávěl: „Mrtvých musí být hodně přes tři tisíce…“ Jedna mladá Angličanka mi řekla: „Hausové odváželi zraněné Igby do nemocnice a zabíjeli je tam!“

Hovořil jsem se třemi rodinami, jež uprchly z Nguru dvě stě osmdesát kilometrů severně odsud [zpráva byla odeslána z Lagosu]. Unikly ve třech landroverech z města, kde bylo přibližně padesát Igbů povražděno násilníky zpitými pivem z několika evropských obchodů. Další Angličan, který odtamtud přijel, vyprávěl, jak dav pronásledoval dva katolické kněze. „Nevím, jestli utekli. Nečekal jsem, jak to dopadne.“ Mnoho zabitých lbů je pohřbeno v masovém hrobě za zdmi muslimského města.

V Josu civilní piloti, kteří létali s Igby do Východní oblasti, mluvili o nejméně osmi stech mrtvých.

V Zarii, sedmdesát kilometrů od Kaduny, jsem mluvil s Hausou v šafránově žlutém rouchu a ten mi řekl: „Zabili jsme tady asi dvě stě padesát lidí. Snad si to Alláh přál.“

Jeden Evropan musel vydat prchající ženu a její dceru a pak viděl, jak je dav lynčuje před jeho domem.

Colin Legum z londýnského Observeru, 16. října 1966:

Zatímco Hausové ze severu vědí, co se odehrálo v jejich městech a vesnicích, jen Igbové mohou vyprávět celý děsivý příběh přibližně šesti set tisíc uprchlíků, kteří se vydali do bezpečí Východní oblasti – pronásledovatelé je sekali, tloukli, svlékali a okrádali o veškerý majetek, a to i sirotky, vdovy a raněné. Jedna žena, oněmělá a otupělá, se po pěti dnech na cestě vrátila do své vesnice a neměla u sebe nic jiného než misku. V ní nesla hlavu svého dítěte, kterou mu usekli před jejíma očima.

Muži, ženy a děti přicházeli se zlámanými končetinami, useknutýma rukama, roztrženými ústy. Docházelo k rozřezávání těhotných žen a vraždění ještě nenarozených dětí. Celkový počet obětí je neznámý. Raněných, kteří uprchli na východ, jsou tisíce. I po čtrnácti dnech výjevy ve Východní oblasti připomínají shromaždiště emigrantů do Izraele po poslední válce. Toto přirovnání je zcela na místě.

Pokud bychom pokračovali v popisu zvěrstev, která se děla na konci léta 1966, vysloužili bychom si kritiku, že oslavujeme brutalitu oněch událostí. Shromážděné výpovědi účastníků zabírají několik tisíc stran a spáchané krutosti se vzpírají lidskému chápání. Totéž platí o vyprávěních evropských lékařů, kteří se na letišti a na nádraží v Enugu starali o raněné, vracející se na východ.

Stejné zděšení vyvolává následná snaha nigerijské a britské vlády zamést celou záležitost pod koberec, jako kdyby se na ni mělo rychleji zapomenout, pokud se o ní nebude hovořit. Pro nigerijskou vojenskou vládu jsou tyto události tabu; na Whitehallu jakákoli zmínka o nich spolehlivě ukončí každý rozhovor.

Řada zkušených novinářů rovněž přistoupila na to, že nebude vraždy z roku 1966 připomínat v souvislosti s odtržením východní Nigérie od federace a současnou válkou. Zavírají tak oči před realitou. Dnešní vztah Biafřanů k Nigérii nelze objasnit bez odkazu na tyto události, stejně jako se žádný popis vztahu Židů k Německu neobejde bez návratu k tomu, co Židé vytrpěli od nacistů v letech 1933 až 1945.

KAPITOLA SEDMÁ

Aburi – poslední šance pro Nigérii

Není pochyb o tom, že cílem pogromu v roce 1966 bylo vyhnat občany východního původu ze Severní oblasti a možná i z Nigérie. V obou směrech byl pozoruhodně úspěšný. Lidé se po vlně vražd vraceli domů s přesvědčením, že jim Nigérie nemůže ani nechce zaručit bezpečný život a zajištění majetku, na které měli jako občané ve své vlastní zemi nezcizitelné právo.

Objevily se názory, že rozsah a důsledky masakrů bývají zveličovány. Ironií osudu nebylo nutné nic zveličovat. Fakta hovoří jasnou řečí a potvrzuje je příliš mnoho nezávislých svědků. Walter Schwarz, jehož lze sotva podezřívat z touhy po senzacích, mluví o „pogromu genocidních rozměrů.“

Násilí nebylo zaměřeno výhradně proti Igbům. Ve skutečnosti se obecné označení „Igbo“– v hauštině spíše „Nyamiri“, které lze použít hanlivě i popisně – vztahuje na všechny obyvatele východu bez ohledu na etnický původ. Netrpěli tedy pouze Igbové, i když těch byla většina. Oběťmi se stávali také Efikové, Ibibiové, Ogojové a Ijawové.

Jakmile se utečenci vrátili domů a vyprávěli o svých zážitcích, ve Východní oblasti se vzedmula vlna hněvu, zoufalství a rozčarování. Prakticky každá vesnice nebo město, rodina nebo usedlost, přijala někoho z uprchlíků a vyslechla jeho příběh. Tisíce utečenců byly nadosmrti duševně nebo tělesně poznamenány prožitými událostmi. Téměř nikdo neměl peníze, neboť lidé z východu zpravidla všechno investují do podnikání či do nemovitostí, takže jen málokdo na cestu vyrazil s něčím víc než jedním kufříkem.

Mnozí lidé museli na místě zanechat vše, na čem celý život pracovali – domy, firmy, budoucí příjmy a výdělky, úspory, nábytek i auta. Uprchlíci se po příchodu do Východní oblasti, kam řada z nich zavítala poprvé, ocitli nejen bez domova, ale také bez jakýchkoli prostředků.

To pochopitelně nezůstalo bez odezvy. Zatímco na severu pokračovalo vraždění, došlo ke sporadickým odvetným výpadům proti seveřanům žijícím na východě. Utečenci vyprávěli o útocích na Hausy ve městech Port Harcourt, Aba a Onitsha. Stejní svědkové však zdůrazňovali, že šlo o ojedinělé činy, vyvolané zjitřenou atmosférou. Ve Východní oblasti nikdy nežilo víc než pár tisíc seveřanů a reakce plukovníka Ojukwua na násilnosti vůči nim na sebe nenechala dlouho čekat. Jak na severu rostl počet obětí a zprávy o masakrech se šířily, situace seveřanů ve východní části země začala být přinejmenším problematická.

Vojenský guvernér nařídil, aby byli přepraveni přes severní hranici a na cestu jim byl poskytnut policejní doprovod. Jeho schopnost velet svým lidem ostře kontrastuje s neschopností Gowona a Katsiny. Ačkoli policisté z Východní oblasti možná vnitřně nesouhlasili se svěřeným úkolem, splnili povinnost. Pouze při jedné příležitosti, když zástup výtržníků zastavil vlak na mostě přes řeku Imo, byla napadena hrstka seveřanů pod policejní ochranou. Velká většina opustila východ bez úhony.

Pokud jde o celkový počet obětí, odhady se značně liší a pravdu nejspíš má Colin Legum, který poznamenal: „Celý děsivý příběh mohou vyprávět jen Igbové.“ Protože federální vláda zjevně nehodlala zahájit vyšetřování, východ nařídil své vlastní. Vedl je Gabriel Onyiuke, bývalý generální prokurátor, který z Nigérie rovněž uprchl. Vyšetřování trvalo dlouho. Mnoho utečenců se rozptýlilo po celé oblasti a bylo těžké se s nimi spojit. Další nereagovali na výzvu, aby přišli vypovídat. Příliv uprchlíků pokračoval několik měsíců a atmosféra násilí a strachu se šířila ze severu na západ a do Lagosu.

Severní vojáci na západě si vzali příklad z kolegů v domovské oblasti a začali po ulicích hledat občany východního původu a napadat je. V noci je chytali po celém Lagosu a pak popravovali na dálnici do Agege. Část nejvyšších nigerijských přestavitelů prchla v plně naložených autech ze svých bytů a domů v hlavním městě ve snaze překročit Niger a dostat se do bezpečí.

Do ledna vyšetřovatelé stanovili, že na severu zahynulodeset tisíc lidí, ale tento výsledek byl pouze předběžný a zahrnoval jen početné skupiny obětí z velkých měst. Lidé z východu žili v Severní oblasti ve stovkách malých osad a někde jich nebylo víc než deset ve vesnici obývané Hausy aTivy. Po shromáždění důkazů o tom, co se odehrálo v těchto obcích, na západě a v Lagosu, počet obětí překročil třicet tisíc. K tomu bylo třeba připočíst několik tisíc zmrzačených a další nadosmrti připravené o rozum.

Neexistoval ani odhad, kolik občanů z východu na severu vlastně žilo. Nakonec se dospělo k číslu milion tři sta tisíc, přičemž další půlmilión přišel z jiných oblastí.

Všechna čísla pochopitelně byla do jisté míry nepřesná, neboť mnoho lidí například vědělo o rodině žijící na určitém místě, ale později už o ní nic neslyšeli. Ke křížovému ověření důkazů a zjištění osudu těch, o jejichž návratu není nic známo, by ideálně bylo třeba počítačů.

Tři měsíce po přílivu uprchlíků by návštěvník Východní oblasti očekával, že uvidí obrovské tábory plné lidí závislých na dobročinnosti; bylo by zcela normální slýchat výzvy adresované Fondu OSN pro uprchlíky, aby dodal pomoc a zabránil hladomoru. Kdyby si východ počínal takto, možná by jeho problém s utečenci zapůsobil na svědomí světa, asi jako tábory v pásmu Gazy, a získané sympatie by pak bylo možné přeměnit na nezávislost s požehnáním mezinárodního společenství. Pokud by se východ rozhodl pro okamžité odtržení od Nigérie, snad by získal okamžitou podporu širokého okruhu stoupenců.

Východní Nigerijci se ale nezachovali jako Arabové. Nesnesli by na svém území hnisající vřed jako pásmo Gazy. Naplno se uplatnil systém rozšířené rodiny – tradiční struktura, v níž musí každý pomoci i těm nejvzdálenějším příbuzným v nouzi. Utečenci jako zázrakem zmizeli a našli domov u dávno neviděných prarodičů, strýců, bratranců a příbuzných z partnerovy strany. Ve všech případech na sebe živitel rodiny vzal odpovědnost za několik krků navíc. Proto se na první pohled zdálo, že se problém rychle vyřešil.

Avšak pod povrchem problém obrovských rozměrů zůstal. Příchod uprchlíků vyvolal těžko zvládnutelnou nezaměstnanost, nedokázaly jej zvládnout zdravotní a sociální služby, nemocnice byly přeplněné raněnými a ve školách náhle přibylo několik set tisíc dětí. Ve většině zemí světa by ústřední vláda cítila povinnost spustit rozsáhlý nouzový program, buď v podobě okamžitého posílení příslušných institucí, nebo prostřednictvím finanční pomoci. Vzhledem k tomu, že vinu nesli nigerijští spoluobčané, na místě by bylo také štědré odškodnění. Ale protože Nigérii vládl plukovník Gowon, nic takového se nekonalo.

Nepřišlo žádné vyjádření lítosti, ústřední vláda nepožadovala, aby se sever omluvil, nemluvilo se o odškodném ani o nápravě situace. Pokud je známo, nikdo z vojáků neměl ani „zaražené vycházky“, důstojníci nestanuli před polním soudem, policisté nebyli stavěni mimo službu a civilisty nečekalo trestní stíhání, ačkoli totožnost řady z nich byla známa.

Postoj Gowonovy vlády v Lagosu s odzbrojující konečností zodpověděl otázky východu ohledně nestrannosti ústředních orgánů. Napětí bylo takřka hmatatelné a požadavky na úplné odtržení od Nigérie, které začaly jako tichý šepot, zesílily ve vichřici.

Ze všech tří původních oblastí s nimi východ přišel jako poslední. Sever vyhlášením nezávislosti vyhrožoval pravidelně celých dvacet let. V roce 1953 během londýnských rozhovorů, z nichž vzešla ústava z roku 1954, předseda Akční skupiny Awolowo hrozil, že západ se osamostatní, pokud se Lagos stane federálním územím a ne součástí Západní oblasti. Od tohoto požadavku ho odvrátilo teprve přísné napomenutí tajemníka pro kolonie Olivera Lytteltona, pozdějšího lorda Chandose.

Nyní však byla většina lidí na východě přesvědčena, že stará Nigérie, do níž patřili, je mrtvá. V praxi to znamenalo, že zemřel její duch. Zůstala jen forma bez obsahu, prázdná skořápka, navíc značně potlučená.

Naproti tomu plukovník Ojukwu se domníval, že ještě zbývá naděje na záchranu Nigérie. Rozhodně odmítal separatistické požadavky, i když si uvědomoval, že tím možná ztratí autoritu. Dál už zajít nemohl. Na základě každodenní skutečnosti věřil, že pro Nigérii bude nejlepší uspořádání, v němž se dočasně uvolní stávající regionální vazby, dojde k určitému zklidnění a po čase se začne diskutovat v méně vzrušené atmosféře.

V Lagosu však Gowonovi nejspíš radili lidé, kteří Východní oblast nenavštívili od masakrů na severu, a měli za to, že zármutek tamních obyvatel je jenom dočasný a není třeba mu přikládat důležitost, nebo se dá později potlačit, kdyby působil potíže. Tato schopnost nevnímat napáchané škody a reakce, které vyvolaly východně od Nigeru, nakazila také Britskou vysokou komisi, jež následně doporučila vládě bagatelizovat krizi jako lokální komplikaci.

Přesto plukovník Ojukwu považoval z bezpečnostních důvodů za nutné dovézt nějaké zbraně. Když posádka Enugu odjela s veškerou výzbrojí a východní vojáci se vrátili s holýma rukama, Východní oblast byla bezbranná. Navíc plukovník Ojukwu získal od jednoho igboského diplomata v Římě dokument, ze kterého vyplývalo, že major severní armády Sule Apollo v Itálii nakupuje zbraně ve velkém. Mezitím přišla výzva k obnovení rozhovorů o ústavě. Vzhledem k tomu, že severní vojáci na ulicích Lagosu stále ohrožovali občany východního původu, Ojukwu takovou výzvu pokládal za poněkud nepatřičnou, nebudou-li poskytnuty odpovídající bezpečnostní záruky. Žádné nedostal, a protože ostatní tři oblasti a hlavní město byly pod kontrolou severních vojáků, Ojukwu nemohl riskovat životy východních delegátů, pokud by se na konferenci vrátili. Gowon tedy rozhovory ukončil jako bezvýsledné a oznámil, že návrh nové ústavy připraví komise a Nigérie podle ní bude sestávat z deseti až čtrnácti států.

Ojukwu byl zděšen, ale znal svého bývalého kolegu natolik dobře, aby pochopil, že se slabošský vrchní velitel obklopil novými lidmi a našeptává mu jiný sbor poradců. Měl pravdu.

Před podzimními násilnostmi zastávali některá nejvyšší místa ve státní správě v Lagosu lidé z východu, kteří se na vrchol dostali díky svému nadání. Stálý tajemník – tedy nejvyšší úředník ministerstva – je mocný muž dokonce i v demokratické společnosti. Zná ministerstvo a jeho úkoly mnohdy lépe než ministr. Prostřednictvím svého vlivu na ministra může ovlivňovat politiku nebo ji sám nepřímo utváří. Ve vojenské vládě mladých a nepříliš bystrých důstojníků, spokojených za kulometem, ale zmatených, když je zbraň konečně vynese k moci a oni se musejí vypořádat se spletitostí systému, stálý tajemník získává ještě větší vliv. A když se vůdce vojenské kliky projeví jako slaměný panák, pak se skutečným vládcem stává tento státní úředník.

Po vraždách Igbové a další obyvatelé východu uprchli a jejich místa zůstala neobsazená. Nebylo dost seveřanů na jejich nahrazení a schopní státní úředníci severního původu byli v každém případě natolik vážení doma, že pravděpodobněji přijali lepší práci v Severní oblasti než v Lagosu. Jorubové ze západu se zpravidla věnovali vlastním regionálním záležitostem. Muži, kteří na podzim a na začátku zimy 1966 nahradili uprchlé východní úředníky, náleželi zejména k menšinovým kmenům. Jak již bylo objasněno, měli vlastní důvody, proč si nepřáli návrat nedávného systému mocných oblastí. Pokud Nigérie bude sestávat z mnoha slabších států a mocného centra a centrum budou řídit oni, poprvé v dějinách budou mít zemi pod kontrolou oni. Byla to příležitost, kterou nehodlali promarnit.

Na začátku zimy 1966 byl již plukovník Gowon v očích spoluobčanů z východu krajně podezřelým člověkem, který buď nedokáže, nebo nechce dodržovat sliby. Tento dojem později ještě zesílil, takže dnes představuje jednu z hlavních překážek míru v Nigérii. Základ této nedůvěry lze shrnout následovně:

Jednomyslně odsouhlasená dohoda zástupců vojenských guvernérů z 9. srpna o repatriaci vojáků do oblastí původu nebyla dodržena, podobně jako ujednání o navrácení zbraní a munice, kterou s sebou tito vojáci vezli. Gowon slíbil, že zabíjení východních obyvatel skončí, ale nestalo se tak. Také ujišťoval, že vyšetřování květnových masakrů, zahájené generálem Ironsim, bude „rozhodně pokračovat podle plánu“ Tehdy o něm promluvil naposledy.

Na začátku září severní vojáci z Ibadanu, hlavního města Západní oblasti, vpadli do Benin City na středozápadě a ve vězení se zmocnili skupiny důstojníků, držených ve vazbě od lednového puče. Seveřané mezi zadrženými byli po převezení do Severní oblasti propuštěni, zatímco vojáky východního původu čekala poprava. Gowon prohlásil, že viníci budou potrestáni, ale ani tento slib nedodržel.

Když 30. listopadu zrušil konferenci o ústavě s odůvodněním, že se od jejího přerušení 3. října již nevrátili východní delegáti, bylo toto rozhodnutí na východě vnímáno jako diktátorské, neboť skutečným důvodem byl pochopitelný strach z násilného chování severních vojáků v Lagosu. Strohé oznámení, že komise připraví návrh nové ústavy, založené na deseti až čtrnácti státech, tento dojem ještě posílilo.

V témže rozhlasovém projevu z 30. listopadu Gowon poprvé projevil dost troufalosti na to, aby vyhrožoval, že použije sílu, „budou-li to okolnosti vyžadovat.“

Týdny ubíhaly, aniž se ústřední vláda jakkoli pokusila řešit sociální problémy, způsobené na východě přílivem utečenců, a začátkem prosince plukovník Ojukwu jednomu novináři řekl: „Nemůžu na Lagos čekat donekonečna, a proto musím přijmout jiná opatření. (West Africa, 24. prosince 1966.)“

Vzrůstal tlak veřejnosti na to, aby se sešli vojenští guvernéři oblastí a řešili problémy, s čímž rozhodně souhlasil i plukovník Ojukwu. Ale protože se nikde v Nigérii nemohl cítit bezpečně, bylo dohodnuto, že se schůzka uskuteční v Aburi v Ghaně pod záštitou generála Ankraha.

Nejvyšší vojenská rada Nigérie jednala 4. a 5. ledna 1967 v luxusním venkovském sídle bývalého prezidenta Nkrumaha v horách nad Accrou. Přítomni byli: podplukovník Gowon a čtyři vojenští guvernéři oblastí – plukovník Robert Adebayo (nástupce mrtvého plukovníka Fajuyiho) a podplukovníci Katsina, Ojukwu a Ejoor. Další čtyři členové rady zastupovali námořnictvo, hlavní město Lagos a dva federální policii, ale podstatné výměny názorů se odehrávaly mezi pěti vysokými důstojníky.

Ojukwu intelektuálně čněl nad ostatními a ti si to zřejmě uvědomovali. Aby se zajistilo, že později nebudou rozhodnutí vykládána mylně, byl pořízen stenografický a magnetofonový záznam celé diskuse. Když později Gowon dohodu nedodržel, Ojukwu nahrávku z dvoudenního jednání zveřejnil na šesti gramofonových deskách.

Poslech těchto záznamů nepochybně dokazuje, že jen jeden muž měl jasnou představu, jak by se Nigérie dala zachránit coby politická entita, a tím mužem byl vojenský guvernér východu. Z Gowonova vystoupení je zřejmé, že si přál zachování federace, ale s žádnými dalšími myšlenkami nepřišel. Zbývající tři museli nakonec souhlasit s neprůstřelnou logikou východních argumentů.

Když byl Gowon upozorněn na své selhání v oblasti repatriace vojáků, nepřesvědčivě vysvětloval, že jí byl myšlen pouze návrat mužů z východu do Východní oblasti a seveřanů na sever. Ačkoli konference názorových vůdců Západní oblasti (Názoroví vůdcové se poprvé sešli za Ironsiho režimu, aby každého vojenského guvernéra informovali o místních záležitostech a náladách. Patřili k nim přední představitelé profesního života, podnikání, obchodu, administrativy a také náčelníci a starší. Nominovat je však museli guvernéři, a proto Ojukwu raději naslouchal veřejně ustanoveným členům poradního sboru, který nikde jinde neexistoval.) se jednomyslně připojila k východnímu stanovisku, že repatriace se týká i severních vojáků na západě, Gowon řekl, že tam severní vojáci musejí zůstat, protože neexistují žádné jorubské jednotky. Proti tomu se Adebayo ohradil.

Hlavním problémem zůstávalo uspořádání Nigérie a její armády v nejbližší budoucnosti. Ojukwu v tomto směru upozorňoval, že pokud současná situace přetrvá, muži z východní Nigérie budou považovat za zcela nemožné bydlet ve stejných kasárnách, jíst ve stejných jídelnách a bojovat ve stejných zákopech jako vojáci ze severní Nigérie… Přiznejme si, že z těchto základních důvodů rozdělení ozbrojených sil a odloučení obyvatelstva předejde dalším střetům a zabíjení.

Katsina souhlasil, stejně jako Adebayo a Ejoor.

Pokud šlo o prohlášení Gowona za vrchního velitele, Ojukwu tento akt neuznal a argumentoval tím, že osud generála Ironsiho není znám, a proto nikdo nemůže zaujmout jeho místo. I v Ironsiho nepřítomnosti bylo šest důstojníků nadřazených Gowonovi a vedením země by měl být pověřen druhý nejvyšší po generálovi. Navíc Gowonovo jmenování do funkce nebylo nikdy potvrzeno zástupci východu. V tu chvíli Gowon prozradil, co se s generálem Ironsim stalo, a přiznal, že považoval za „vhodné“ nemluvit o tom dříve, ačkoli musel všechny podrobnosti znát od 29. července loňského roku, kdy dostal hlášení od poručíka Walbeho.

Tato komplikace se nakonec vyřešila rozhodnutím podrobit armádu Nejvyšší vojenské radě, jejíž předseda se stane „vrchním velitelem ozbrojených sil a hlavou federální vojenské vlády.“

V otázce ústavy bylo dohodnuto, že konference o ní bude pokračovat, jakmile bude možné navázat tam, kde předešlá jednání skončila.

Co se týče problému, který východ trápil nejvíc, tedy uprchlíků, účastníci schůzky odsouhlasili, že se do dvou týdnů sejdou stálí tajemníci ministerstva financí a předloží svá doporučení, jak by měla pomoc utečencům pokračovat, že státní úředníci a zaměstnanci státních firem (včetně těch, kteří byli vypláceni po jednotlivých dnech) obdrží plný plat až do konce fiskálního roku, to znamená do 31. března, a že se uskuteční schůzka oblastních policejních komisařů ohledně majetku zbylého po uprchlících. S těmito závěry, důležitými pro uklidnění situace, se Ojukwu vrátil domů. Například jen železničních zaměstnanců bylo mezi utečenci na východě dvanáct tisíc.

Rovněž bylo ujednáno, že další schůzky proběhnou v Nigérii na místě přijatelném pro všechny strany a že vládní média nebudou zveřejňovat prohlášení ani dokumenty, které by vyvolaly pobouření či nepříjemnosti.

Setkání skončilo v přátelském duchu a účastníci si připili šampaňským. Ojukwu po návratu do Východní oblasti svolal tiskovou konferenci a ujistil své krajany (z nichž mnozí by před vyjednáváním dali přednost okamžitému vyhlášení nezávislosti), že schůzka v Aburi se vyplatila; řekl jim, že pokud budou dohody dodrženy, dosáhne se značného pokroku v uvolňování napětí a země se zbaví strachu.

Aburi bylo poslední šancí pro Nigérii. Objevil se názor, že Ojukwuova inteligence byla poněkud „nefér“ vůči ostatním čtyřem plukovníkům, jako kdyby díky ní získal neoprávněnou výhodu. Zejména angličtí autoři také psali, že seOjukwu nezachoval jako gentleman, protože do Aburi odjel s jasnou představou o uspořádání, jakého chce dosáhnout, a pádnými argumenty, zatímco zbývající účastníci se spíše vypravili na přátelskou schůzku několika důstojníků.

Je trochu falešné tvrdit, že ostatní čtyři plukovníci nemohli tušit, že první setkání Nejvyšší vojenské rady po letním krveprolití nebude ničím víc než popovídáním u krbu. Všem muselo být jasné, že Aburi představuje historickou příležitost. Ostatní se rovněž mohli připravit a plukovník Ojukwu to od nich očekával. Také oni měli své státní úředníky a poradce.

Během několika dnů po Gowonově návratu z Aburi do Lagosu se dohoda začala drolit. Státní úředníci z menšinových kmenů se seznámili s jejím obsahem a shledali, že jejich bezduchý šéf zašel mnohem dál, než jim vyhovovalo. Rozdělení armády a obyvatelstva pro období uklidnění poskytovalo oblastem značnou autonomii na úkor ústřední moci. Stálí tajemníci se dali do práce a přiměli Gowona změnit kurz.

Za deset dnů federální vláda zveřejnila brožuru nazvanou Nigérie 1966, která obsahovala federální, tedy severní verzi všeho, co se stalo od lednového puče. Dodnes jde o pozoruhodnou ukázku překrucování. Na východě spisek vyvolal pobouření. Když plukovník Ojukwu po telefonu protestoval, že bylo dohodnuto nezveřejňovat další oficiální verze, Gowon po chvilce vytáček odpověděl, že došlo k úniku informací. Později Ojukwu zjistil, že se o únik informací rozhodně nejednalo, neboť brožura s patřičným humbukem vyšla současně v Londýně, New Yorku a několika dalších metropolích a při této příležitosti se konaly koktejlové večírky na velvyslanectvích a vysokých komisích. Když si Ojukwu znovu telefonicky stěžoval, Gowon se vymlouval a nakonec ztratil hlavu a zavěsil. (V Enugu byly oba rozhovory nahrány na magnetofon.) Plukovník Ojukwu také položil sluchátko, avšak s neblahou předtuchou. Uvědomil si, že kvůli svému postavení ve Východní oblasti se dohodou z Aburi už nemůže ohánět.

Na šestadvacátého ledna Gowon svolal v Lagosu tiskovou konferenci, na níž měl objasnit, co bylo ujednáno na setkání v Aburi. Přečtené prohlášení jako by nevycházelo ze záznamů jednání, ale z kritiky těchto dokumentů stálými tajemníky. Při porovnání obou těchto textů (prohlášení z tiskové konference a protokolu z Aburi) se vnucuje otázka, zda se Gowon rozhovorů vůbec účastnil.

Nejprve zpochybnil podřízení armády Nejvyšší vojenské radě a upozornil, že by pak ozbrojené síly nepodléhaly jemu, ale kolektivnímu rozhodování rady. Pokračoval tím, že oblastní vojenská velitelství (zahrnující území stávajících samosprávných celků) budou zahrnuta pod armádní ústředí, „které povedu přímo já jako vrchní velitel ozbrojených sil. (Nigerian Crisis, sv. 6, str. 11-15.) „ Na konferenci v Aburi však nic takového dohodnuto nebylo.

K otázce utečenců řekl, že až se sejdou ministři financí, „nemělo by se hovořit o zásadách přerozdělování příjmů“, ačkoli přerozdělování příjmů, zejména v podobě finanční pomoci, bylo nezbytné, měl-li východ zvládnout 1 800 000 uprchlíků.

Oplatech státních zaměstnanců Gowon prohlásil: „Rozhodnutí pokračovat ve vyplácení mezd do konce března nezohledňuje ekonomické faktory, které s ním souvisejí… navíc nedává smysl zahrnout do něj pracovníky, kteří pobírají mzdu za jednotlivé dny. Proto je třeba toto rozhodnutí přezkoumat.“ Návdavkem upozornil, že pro federální státní firmy bude „velice obtížné“ platit své přesídlené zaměstnance.

S další šokující novinkou přišel v otázce ústavy. Stálí tajemníci mu poradili „držet se předešlých doporučení a návrhů, totiž aby pokračování konference o ústavě bylo odročeno na neurčito a aby byl uskutečněn nejbližší politický program, vyhlášený vrchním velitelem 30. listopadu (tedy projekt Nigérie o deseti až čtrnácti státech), a byla o něm informována celá země“.

V útlé brožurce zbylo jen málo závěrů z Aburi. Gowon se možná neztotožňoval s tím, co podepsal, nebo měl dobré důvody vidět schůzku v jiném světle, ale skutečností zůstává, že on i všichni ostatní důstojníci podepisovali dobrovolně, po dvou dnech jednání, bez donucení a po jednostranném odvolání mnoha důležitých paragrafů, zejména těch, na něž čekal východ, a tak byla Nigérii zasazena rána, ze které se nikdy úplně nevzpamatovala.

V Enugu plukovník Ojukwu nevěřil svým očím, když si přečetl záznam z tiskové konference. Řada autorů od té doby psala o tom, že „plukovník Ojukwu udělal tohle…“ nebo „plukovník Ojukwu neudělal tamto…“, ale málokdo se snažil pochopit, pod jakým tlakem jednal. Od masakrů z podzimu předešlého roku bylo volání po odtržení od Nigérie stále hlasitější a neodbytnější. Nezávislost požadovaly další a další skupiny obyvatel. Problém s uprchlíky, v Lagosu opomíjený a obcházený, přetrvával. Otázka mezd státních úředníků a zaměstnanců státních firem zůstávala nevyřešena, byť tito lidé a jejich rodiny museli něco jíst. Ojukwu se snažil separatismu všemožně čelit. Ve Východní oblasti se ujal slogan „Trváme na Aburi“. Plukovník Ojukwu se odmítl zúčastnit dalšího setkání Nejvyšší vojenské rady, dokud nebude v praxi uskutečněna dohoda z Aburi, zčásti proto, že toto setkání bylo svoláno do Benin City plného severních vojáků, a částečně kvůli tomu, že na něm nemohl docílit ničeho dalšího. Na konci února v rozhlasovém projevu řekl: „Jestliže nebudou ujednání z Aburi do 31. března plně realizována, nezbude mi nic jiného než bez omezení přijmout jakákoli opatření, která budou nezbytná pro naplnění těchto ujednání v naší oblasti.“

Všeobecně se očekávalo, že toho dne východní Nigérie vyhlásí nezávislost. Novináři, kteří se sjížděli do Enugu, už měli vymyšlené titulky pro své články. Plukovník Ojukwu se však nevzdával myšlenky na setrvání v jednotné Nigérii a oznámil, že vydal výnos o příjmech, jímž se veškeré federální příjmy, vybrané ve Východní oblasti, převádějí na platby v rámci programu odškodnění. Výnos se netýkal příjmů z ropy, protože ty byly vybírány v Lagosu. Reportéři užasli; očekávali, že Ojukwu bude dštít oheň a síru, ale místo toho byli seznámeni s finančním opatřením. Plukovník jim nevzrušeně vysvětlil, že východ se od Nigérie odtrhne pouze v případě, že bude napaden nebo postižen blokádou.

Federální vláda odpověděla vyhlášením 8. výnosu, dokumentu, který na první pohled zaváděl hlavní body dohodnuté v Aburi, svěřoval legislativní a výkonnou pravomoc Nejvyšší vojenské radě a stanovil, že o důležitých záležitostech může být rozhodnuto pouze se souhlasem všech vojenských guvernérů. Ve svých oblastech guvernéři měli mít faktickou autonomii.

Situace vypadala dobře a zavládl velký optimismus, ačkoli výnos pouze zaváděl to, co bylo dohodnuto před čtyřmi měsíci v Aburi. Podrobné zkoumání textu však odhalilo slabá místa. Výnos byl formulován tak obratně, že se teprve při druhém čtení ukázalo, že obsahuje další ustanovení, která prakticky znemožňují naplnění hlavních bodů.

Jedna z těchto klauzulí předepisovala, že oblastní guvernéři nemohou vykonávat své pravomoci, „pokud tím bude omezen či znemožněn výkon federální moci nebo ohroženo pokračování federální vlády“. Ačkoli to zní neškodně, o tom, co přesně „omezuje či znemožňuje výkon federální moc“, by zřejmě rozhodovala federální vláda, tedy Gowon. Další klauzule umožňovala ústředí převzít pravomoci oblastní vlády, jestliže by bylo „ohroženo pokračování federální vlády“, přičemž rozhodnutí znovu bylona Lagosu.

Pro východ byl nejhrozivější odstavec, podle něhož by bylo možné vyhlásit výjimečný stav v kterékoli oblasti se souhlasem pouhých tří vojenských guvernérů. Protože výjimečný stav většinou obnáší vyslání vojáků a ostatní tři vojenští guvernéři buď byli seveřané, nebo stáli v čele oblastí obsazených severními jednotkami, plukovník Ojukwu toto ustanovení považoval za vysloveně protivýchodní. Proto výnos odmítl.

Na jihu země oblíbenost Gowonova režimu upadala. Na západě rostla nespokojenost, že se nepodařilo odsunout severní vojáky, ačkoli se o tom znovu psalo v memorandu z Aburi. Vzpouru vedl předseda Awolowo. Jeho stoupenci se tradičně rekrutovali z řad dělnictva a radikálních elementů a byli to lidé, kteří přítomnost severních vojáků neschvalovali. Na setkání názorových vůdců Západní oblasti ve městě Ibadan na konci dubna Awolowo rezignoval na post delegáta na konferenci o ústavě, jejíž brzké obnovení se očekávalo, a v dopise k tomu uvedl: „Po dlouhých úvahách jsem dospěl k názoru, že ačkoli některé požadavky východu jsou přemrštěné, v kontextu nigerijské jednoty je většina těchto požadavků nejen oprávněná, ale přímo prospěšná pro hladké a zdravé soužití různých národních skupin Nigérie. (Schwarz, op. cit., str. 227.)“

Awolowo se právě vrátil z návštěvy u plukovníka Ojukwua v Enugu a osobně poznal, jaká na východě panuje nálada (čemuž se jiní úzkostlivě vyhýbali). Podle plukovníka Ojukwua se Awolowo ptal, jestli se Východní oblast odtrhne, a dostalo se mu odpovědi, že nikoli, pokud to nebude absolutně jediná zbývající varianta.

Když na vlastní oči viděl situaci, Awolowo soucítil s trpícím východním lidem a požádal, zda by v případě vyhlášení nezávislosti Východní oblasti nemohl obdržet upozornění čtyřiadvacet hodin předem, aby na západě přistoupil ke stejnému kroku. Bylo mu to přislíbeno. Později informaci skutečně dostal, ale tou dobou ho zlákaly jiné možnosti, a tak svůj záměr neuskutečnil. Z hlediska Jorubů to byla škoda, protože kdyby Awolowo nezměnil názor, federální vláda by nedokázala bojovat proti dvěma vzbouřeným oblastem a musela by do písmene splnit dohodu z Aburi.

V takovém případě by dnes Nigérie nejspíš žila v míru, ne jako unitární stát s dvanácti provinciemi, ale jako konfederace kvaziautonomních států ve vzájemné shodě. Úředníci v hlavním městě by ztratili většinu moci, avšak mnoho lidí by přežilo, což platí i o Jorubech, protože západ je jako obvykle okupován severními vojáky, zatímco narychlo sestavené jorubské jednotky slouží jako potrava pro biaferské kulomety. Přesné počty nepřátelských obětí v probíhající válce Biafřané neznají a federální armáda je odmítá prozradit, ale biaferská vojenská zpravodajská služba je přesvědčena, že ze všech etnických skupin ve federální armádě mají Jorubové větší ztráty než kterákoli jiná.

Na konci dubna 1967 tedy Awolowo v Ibadanu po své rezignaci řekl, že pokud se odtrhne východ, Západní oblast se bude moci zachovat stejně. Obdobně se vyjádřil i plukovník Ejoor ze středozápadu, tedy z oblasti, kde za normálních okolností žilo přes milion Igbů. Nechtěl se nechat zatáhnout do případného budoucího konfliktu a navrhoval, aby byla v jeho oblasti vyhlášena demilitarizovaná zóna.

V tu chvíli došlo na severu k dalšímu zvratu. Severní emírové, po desítky let sledující v rámci Nigérie své vlastní mocenské zájmy, nečekaně vystoupili s prohlášením, že „sever by měl za všech okolností prosazovat vytvoření států– bez ohledu na to, zda vzniknou také jinde – coby základu stability severu a celé federace, a vyzýváme federální vládu, aby podnikla nezbytné kroky k zahájení procesu vytváření těchto států. (West Africa, 13. května 1967.) „.

Podobně jako u obratu na konferenci o ústavě se zdálo, že tato výzva buď byla iniciována menšinovými kmeny v pěším vojsku, nebo emírové usoudili, že by nové státy mohli využít k rozbití rostoucí solidarity jihu a zároveň sami zůstat jednotní navzdory nové fasádě a státním hranicím.

Výzva hrála do karet Gowonovu režimu a oslabila soudržnost tří jižních oblastí. Awolowo, dlouholetý zastánce vzniku více států jako cesty k rozdrobení severu, se chopil příležitosti. Změna jeho postoje souvisela s tím, že byl jmenován komisařem pro finance a místopředsedou nejvyšší rady v nové smíšené vládě vojáků a civilistů. Ministerské posty dostali také náčelník Enahoro z menšinového středozápadního kmene a představitel Tivů Joseph Tarka. Ejoor se držel v ústraní.

Jakmile se řady Gowonových spojenců zase sešikovaly, cítil se dost silný na to, aby vytáhl do rozhodující bitvy s východem. Zdá se, že v té době věřil, že pokud dojde k boji, brzy bude po všem a on z něj vyjde jako vítěz, a kdyby tušil, že půjde o zdlouhavou a strašnou válku, pravděpodobně by si počínal obezřetněji. Hlasy našeptávačů ho ale přesvědčovaly, že existuje jednoduché vojenské řešení případného vojenského střetu, a ty zapůsobily na jeho prostou vojenskou mysl.

Na začátku května zahájil částečnou blokádu východu– týkala se poštovních zásilek a poukázek, ale zasáhla také telefony, kabelogramy, dálnopisy a další formy komunikace, které směřovaly přes Lagos. Cílem bylo připravit Východní oblast o kontakt s vnějším světem, a proto byly zrušeny i lety nigerijských aerolinek.

V Enugu se plukovník Ojukwu vyjádřil pro agenturu Reuters: „Mám dojem, že se teď řítíme z kopce. Dá hodně práce ten prudký pohyb zastavit. Jsme velice blízko, velice, velice blízko.“

Zbývala poslední šance na mír. 7. května plukovníka Ojukwua navštívila skupina, která si říkala Výbor národního usmíření, vedl ji nový předseda nejvyššího soudu Adetokunboh Ademola, národností Joruba, a patřil do ní také Awolowo. Vyslechli jeho názory, přijali jeho požadavky a doporučili federální vládě, aby je splnila. Tyto požadavky se prakticky omezily na uskutečnění dohody z 9. srpna, že se vojáci vrátí do svých oblastí a budou odvolány ekonomické sankce.

Dvacátého května Gowon všechna doporučení přijal. Ale znovu tím jen vzbudil plané naděje. Kromě jiného ukončil zákaz letů nigerijských aerolinek na východ. Jenomže ředitel letecké společnosti soukromě připustil, že nedostal příkaz lety obnovit. Pokud šlo o vojáky, plukovník Katsina odletěl z Kaduny do Ibadanu, aby je informoval o přesunu – ale pouze do města Ilorin, které se nachází těsně za hranicí mezi Západní a Severní oblastí, na hlavním tahu do Lagosu. Během okamžiku mohli být zpátky.

Na východě volání po samostatnosti zesílilo natolik, že ho ani plukovník Oujkwu nemohl ignorovat. 26. května mu poradní shromáždění náčelníků a starších, sbor o tři sta třiceti pěti členech, po bouřlivém jednání jednohlasně udělilo mandát oznámit odchod z nefungující nigerijské federace „k nejbližšímu možnému datu“ prohlášením Východní oblasti za „svobodný, suverénní a nezávislý stát jménem Republika Biafra“.

Jednou z nejhrubších chyb federální vlády bylo vyhrožování silou. Podle nejshovívavějšího výkladu si představitelé v Lagosu jednoduše neuvědomovali, jaká nálada ve Východní oblasti vládne. Obyvatelé východu věděli, že federální armáda sestává především ze seveřanů, kteří před osmi měsíci vraždili jejich krajany, a proto nechtěli riskovat (a dodnes nechtějí), že severní vojáci dokončí masakr z loňského roku.

Mandát ještě neznamenal odtržení, ale Gowon hned následujícího dne začal jednat. Vyhlásil výjimečný stav a zároveň vydal výnos, jímž Nigérii rozdělil na dvanáct nových států a zrušil stávající oblasti. Sotva mohl přijít s nějakou větší provokací. Především se s nikým neporadil, což samo o sobě odporovalo ústavě. Porušil slib, že všechny oblasti dostanou příležitost vyslovit se k jakékoli budoucí formě uspořádání. Ještě důležitější bylo, že rozdělil Východní oblast na tři drobné státy, které jednotlivě nic nezmohou, a vytrhl Port Harcourt ze státu Igbo a učinil z něj hlavní město státu Rivers. Hovořilo se o „otevřené výzvě k odtržení“. Ve stejném rozhlasovém projevu Gowon oznámil obnovení blokády a zrušení 8. výnosu a udělil sám sobě pravomoc „po krátkou dobu uskutečňovat nezbytná opatření, která jsou nyní naléhavě zapotřebí“

Brzy ráno 30. května byli diplomaté a novináři svoláni do Státního domu, zanedlouho přejmenovaného na Biaferské sídlo, a plukovník Ojukwu přednesl prohlášení nezávislosti. Zde je jeho text:

Krajané a krajanky, vy, obyvatelé východní Nigérie: Vědomi si svrchované vlády Boha Všemohoucího nad veškerým lidstvem a své povinnosti vůči sobě samým a potomstvu, u vědomí, že vaše životy a váš majetek již nedokáže zabezpečit žádná vláda sídlící mimo východní Nigérii, s vírou, že jste se narodili svobodní a máte jistá nezcizitelná práva, která nejlépe ochráníte vy sami, odpírajíce být nesvobodnými partnery v jakémkoli sdružení politické či hospodářské povahy, odmítajíce pravomoc kohokoli jiného než vojenské vlády východní Nigérie k vyhlašování jakýchkoli pravidel, která se vás týkají, odhodláni zbavit se veškerých politických a dalších pout, která vás váží k bývalé Federální republice Nigérie, připraveni vstoupit do společenství, paktu nebo spojenectví s jakýmkoli svobodným státem v rámci bývalé Federální republiky Nigérie či kdekoli jinde za podmínek, které budou nejlépe zaručovat společný prospěch, ujišťujíce mě svou podporou a důvěrou, svěřili jste mi mandát vyhlásit vaším jménem východní Nigérii za suverénní nezávislou republiku,

A PROTO TEĎ JÁ, PODPLUKOVNlK CHUKWUEMEKA ODUMEGWU OJUKWU, VOJENSKÝ GUVERNÉR VÝCHODNÍ NIGÉRIE, Z MOCI MI SVĚŘENÉ A NA ZÁKLADĚ UVEDENÝCH PRINCIPŮ TÍMTO SLAVNOSTNĚ PROHLAŠUJI, ŽE ÚZEMÍ ZNÁMÉ JAKO VÝCHODNÍ NIGÉRIE, VČETNĚ JEHO KONTINENTÁLNÍHO ŠELFUA TERITORIÁLNÍCH VOD, BUDE NAPŘÍŠTĚ NEZÁVISLÝM SUVERÉNNÍM STÁTEM POD NÁZVEM „REPUBLIKA BIAFRA“

Těmito slovy Východní oblast Nigérie zahájila nezávislou existenci a slovo „Biafra“ vstoupilo do současného politického slovníku – podle většiny soudobých politických pozorovatelů pouze dočasně.

Náladu obyvatel Biafry nejvíce ovlivňovaly tři emoce, první byl hluboký pocit nikoli vzpoury, ale odmítnutí, který přetrvává dodnes. Biafřané měli dojem, že neopustili Nigérii, ale byli z ní vyhnáni. Pevně věřili, že impulz k odtržení přišel z nigerijské strany. Pro většinu bylo zdrcující, že po celoživotní snaze stát v popředí boje za „jednotnou Nigérii“ se stali těmi, kteří v ní již nebyli vítáni. Následné nigerijské úsilí přimět je k začlenění zpátky do původního státu působí nelogicky – a není to jediný problém. Biafřané jsou přesvědčeni, že v Nigérii pro ně není místo jako pro občany rovnocenné Nigerijcům a že Nigerijci nemají zájem o ně, ale pouze o území bohaté na ropu a další komodity. Zastávají názor, že to byli Nigerijci, ne oni, kdo přerval pouta společnosti založené na smlouvě, podle níž jsou občané loajální vůči vládě a vláda na oplátku chrání jejich životy, svobodu a majetek. Domnívají se, že by v Nigérii natrvalo zůstali obětními beránky a posléze otroky, a ačkoli je generál Gowon (který mezitím sám sebe povýšil na generálmajora) ujišťoval o opaku, chování nigerijské armády, četná prohlášení vysokých lagoských představitelů a propaganda z Kaduny jejich obavy nejen nezaplašily, ale přímo potvrdily.

Za druhé, Biafřané cítili a stále cítí hlubokou nedůvěru vůči všem minulým i budoucím slibům lagoské vlády. Opět k tomu mají dobrý důvod, neboť generál Gowon v uplynulých osmnácti měsících opakovaně dokázal, že není schopen prosadit v pozemním vojsku ani v leteckých silách svou vůli a řadoví vojáci se vymykají kontrole svých velitelů. Gowonovy opakované výzvy, aby se mužstvo chovalo slušně a aby letectvo přestalo bombardovat civilní cíle, se míjely účinkem. Proto mírové návrhy federální vlády, založené na principu „Odevzdejte zbraně, a nic se vám nestane“, nepadaly na úrodnou půdu. Na budoucí ústavní záruky bezpečnosti v rámci Nigérie, s nimiž nedávno přišel Gowon s výraznou podporou Britů, Biafřané reagovali připomenutím, že takové záruky již v nigerijské ústavě jsou, ale na událostech z roku 1966 nic nezměnily. Tato nedůvěra značně snižuje šanci na úspěch u jakéhokoli mírového návrhu z pera současného nigerijského režimu.

Za třetí, Biafřané dospěli k názoru, že vstup nigerijské armády do jejich kraje by vedl k dalšímu pogromu rovnajícímu se genocidě, že v plánech severních vládců (nyní lagoské vlády) jsou Biafřané v každém případě odsouzeni k zániku a že sever by v touze po bohatých nalezištích ropy na pobřeží pokračoval v Balewově slíbeném „zabírání území až k moři“ přes jejich mrtvoly. Za hranicemi byly tyto obavy pohrdavě označovány za „Ojukwuovu propagandu“, především britskými vládními kruhy. V následujících měsících se tento strach v očích většiny Biafřanů ukázal jako opodstatněný, aniž plukovník Ojukwu musel pronést jediné slovo.

Okamžitě se objevila řada vysvětlení, proč se Biafra odtrhla od Nigérie, a světu je následně prezentovaly Lagos, Londýn a dopisovatelé tisku, který by se dal označit za „provládní“. Podle jednoho byla Biafra „Ojukwuovou revoltou“, pokusem jediného muže, podporovaného nepočetnou klikou armádních důstojníků a státních úředníků, vytvořit vzbouřenecký stát kvůli osobním zájmům a hrabivosti. I když fakta toto vysvětlení brzy vyvrátila, stále se najdou jeho zastánci. Biaferští představitelé na rozdíl od obyvatel rychle pochopili rozsah úkolu, který je třeba vykonat, a související rizika a většina se vzdala vlivných pozic a vrátila se domů, kde ve skromnějších podmínkách pracovala ve službách Biafry. Bylo jim jasné, že cesta k pohodlí a luxusu, k vlivu a prestiži, vede přes spojenectví se současnou mocí, tedy s Lagosem. Kdyby se plukovník Ojukwu navzdory přání biaferského lidu rozhodl spolupracovat s Gowonem, nepřišel by o své jmění, zastával by v Nigérii vysoký post a pravděpodobně by zůstal východním guvernérem, avšak ne populárním vůdcem, ale nenáviděným zrádcem pod ochranou federálních vojáků. Pokud by ho více lákala moc, mohl hrát o čas, intrikovat mezi dalšími jižními vůdci, mezi kterými měl velký vliv, a vybudovat novou jižní armádu pro pozdější puč. Díky své bystrosti by si patrně počínal úspěšněji než vůdcové předešlých dvou převratů.

Jednomyslná podpora význačných mužů východního původu, kteří se angažovali ve věci Biafry, naznačovala, že vznik nového státu pokládají za odůvodněný. Stovky východních rodáků, kteří dosáhli špičkových pozic v různých oborech doma i za hranicemi, nabízely své služby, což by neučinily kvůli sobeckým ambicím jednoho plukovníka, hrozícím zničit celý národ. Když Gowon později hledal guvernéry pro tři státy, které vytvořil v bývalé Východní oblasti, nepodařilo se mu sehnat nikoho význačného. Pro stát Igbo ve středovýchodní části země vybral téměř neznámého profesora společenských věd z Ibadanské univerzity Ukpabiho Asiku, kterého se zřekla celá rodina (což je pro Afričana největší potupa). Pro stát Rivers Gowon musel povýšit pětadvacetiletého námořního důstojníka Alfreda Spiffa do hodnosti korvetního kapitána. Ani s ním nechtěli mít Spiffové z Port Harcourtu nic společného. Do Jihovýchodního státu Gowon dosadil naprosto neznámého mladého důstojníka z Lagosu jménem Essuene, který svůj rodný kraj řadu let nenavštívil.

Houževnatost, s níž Biafřané bránili svou vlast a kterou museli obdivovat i nejzavilejší nepřátelé, svědčila o tom, jak vážně svou věc berou. Jediný důstojník nebo skupina důstojníků by nedokázali ke vzpouře přesvědčit lhostejný a otupělý národ, jehož utrpení překonává všechno, co se kdy v Africe událo. Panství takového pohlavára by už dávno rozvrátila federální armáda, neboť obránci bez nadšení by zahodili zbraně a utekli. Ještě pravděpodobněji by se tento muž stal obětí převratu, protože obyvatelé by v současné mizérii se slzou v oku vzpomínali na staré časy. Nestalo se tak; Biafřané zuby nehty brání každou píď své země a v týlu nedochází k žádným protivládním nepokojům, jimž by nebylo možné zabránit, kdyby lidé skutečně podlehli chmurám; vždyť už Britové se na konci dvacátých let přesvědčili, že pokud jsou Biafřané nespokojení, dávají to najevo.

Podle dalšího vysvětlení je umíněnost Biafřanů dílem „Ojukwuovy propagandy.“ Tento názor lze na některých místech slyšet dodnes. Ačkoli by bylo možné obratnou manipulací s médii ovlivnit (na chvíli) široké masy obyvatelstva, těžko si lze představit, že by se vtíravou propagandou nechaly ošálit špičkové mozky, které Biafře nabídly své služby v daleko nedůležitějších funkcích, než jaké zastávaly dříve. Mezi tyto muže patří bývalý prezident dr. Nnamdi Azikiwe, dřívější premiér dr. Michael Okpara, někdejší civilní guvernér Východní oblasti dr. Francis Ibiam, bývalý soudce Mezinárodního soudního dvora Louis Mbanefo, dřívější rektor Ibadanské univerzity profesor Kenneth Dike a lidé jako profesor Eni Njoku, jeden z nejlepších vysokoškolských pedagogů, jaké kdy Afrika zrodila. K tomu je nutno přidat bezpočet akademiků, právníků, učitelů, lékařů, podnikatelů, techniků a státních úředníků. Kdyby někdo z nich zběhl, generál Gowon by ho s potěšením předvedl celému světu.

Během několika měsíců po vyhlášení nezávislosti se proti nové zemi spojil pozoruhodný zástup nepřátel. Generál Gowon zmobilizoval federální armádu s pomocí sloganu „Udržíme Nigérii jednotnou – takový je náš úkol“. Zanedlouho vzduchem létaly fráze jako „jednotná Nigérie“, „ochrana územní celistvosti Nigérie“ nebo „rozdrcení vzpoury“, ačkoli se skoro nikdo konstruktivně nezamýšlel nad tím, zda se za nimi skrývá nějaké trvalé řešení. Zněly hrozivé prognózy o balkanizaci Afriky, avšak nikdo se nezmínil o oddělení Irské republiky od Británie, které jako zázrakem nezpůsobilo balkanizaci Evropy. „Odtržení“ bylo nemilosrdně kritizováno, ale jaksi se zapomnělo na skutečnost, že rozdělení je běžnou politickou praxí v případě, že se soužití dvou různých skupin obyvatelstva ukáže jako nemožné.

Nigérii se okamžitě dostalo podpory od řady států, předením „socialistické“ Británie, fašistického Španělska a komunistického Ruska. Tyto tři země stále poskytují vojenskou pomoc pro realizaci nejhrůznějšího krveprolití v dějinách Afriky.

To všechno ale 30. května 1967 bylo ještě budoucností. Obě strany se horečně připravovaly na blížící se válku, Biafřané na obranu a Nigerijci na její rychlé ukončení, které pokládali za snadný úkol. První kulky byly přes biaferskou severní hranici vypáleny za úsvitu 6. července.

ČÁST DRUHÁ

Boj o přežití

KAPITOLA OSMÁ

Charakter Biafry

Rozloha Biafry není velká, jen kolem sedmdesáti pěti tisíc kilometrů čtverečních. Ve většině ostatních statistik se však řadí na první tři místa v Africe. Hustota zalidnění je nejvyšší na kontinentu, kolem sto sedmdesáti obyvatel na kilometr čtvereční. V každém ohledu je to nejrozvinutější země regionu, s vyspělejším průmyslem, vyšším příjmem na hlavu, větší kupní silou, hustší silniční sítí a více školami, nemocnicemi a továrnami než kdekoli jinde v Africe.

Kvůli jejímu potenciálu se o ní hovoří jako o Japonsku, Izraeli, Manchesteru nebo Kuvajtu černého kontinentu. Každé označení odpovídá jedné z mnoha tváří země, jež překvapí každého návštěvníka, který by se domníval, že v celé Africe narazí jen na zaostalost. Léta zanedbávání, kdy se do továren a státních úřadů investovalo na jiných místech Nigérie, ačkoli v nich často pracovali lidé z východu, nedovolila Východní oblasti naplno rozvinout svůj potenciál. Ani velké těžařské společnosti si na jihu země nepočínaly zrovna aktivně a ponechávaly si tamní ropná pole jako užitečnou rezervu pro případ, že by vyschly arabské zdroje.

Srovnání s Japonskem se týká obyvatel. Ti mají mezi Afričany neobvyklý dar pracovitosti. Dělníci v továrnách odpracují ročně víc hodin než jinde a rolníci na farmách mají v porovnání s jinými zeměmi vyšší výnosy na hektar. Možná je to způsobeno holou nezbytností, ale jistě to souvisí s odvěkou tradicí národa. V Biafře je osobní úspěch vždycky pokládán za chvályhodný a úspěšní lidé jsou obdivováni a uznáváni. Neexistují dědičné úřady ani tituly. Když úspěšný muž zemře, jeho pocty, prestiž a autorita jsou pohřbeny s ním. Synové se musejí sami prosadit v rovnocenné konkurenci ostatních mladíků ve společnosti.

Biafřané dychtí po vzdělání a zejména po kvalifikaci v technických profesích. Následující situace není vůbec neobvyklá. Vesnický tesař má pět synů. Otec pracuje od rozednění do soumraku, matka má stánek na trhu a čtyři mladší synové prodávají sirky, noviny a papriky, to vše proto, aby nejstarší syn mohl vystudovat univerzitu. Když ji dokončí, má povinnost podporovat na studiích druhého bratra, pak oba přispívají na vzdělání třetímu, a tak dále. Tesař sice zůstane nadosmrti tesařem, ale má pět kvalifikovaných synů. Pro většinu Biafřanů není žádná oběť v zájmu vzdělání příliš vysoká.

Vesničtí rolníci se sdružují, aby ve své obci vybudovali důležitou stavbu – nikoli zábavní centrum, bazén nebo stadion, ale školu. Má-li vesnice školu, její prestiž vzroste.

Protože jsou přesvědčeni, že „žádný stav v tomto světě není trvalý“ (což je igboské motto), jsou přizpůsobiví a ochotně se učí novým věcem. Zatímco jiní, především muslimská společenství, se smiřují s chudobou a zaostalostí jako projevem Alláhovy vůle, Biafřané v nich spatřují příležitost projevit své nadání od Boha. Rozdíl v přistupuje zásadní, neboť vede ke kontrastu mezi společností, v níž západní vliv nikdy skutečně nezakořenil a kde investiční kapitál málokdy přináší zisk, a společností předurčenou k úspěchu.

Ironií osudu se Biafřané právě díky své píli a úspěchu stali tak nepopulárními v celé Nigérii a hlavně na severu. Antipatii prohlubují ještě další vlastnosti; podle pomlouvačů jsou arogantní, povýšení a agresivní a podle zastánců ctižádostiví a rázní. Podle jedněch milují peníze a jsou prodejní, podle druhých je zdobí inteligence a spořivost. Jeden názor zní, že upřednostňují svůj klan a bez skrupulí využívají příležitostí, jiní mají za to, že drží pohromadě a uvědomují si výhody vzdělání.

Manchester odkazuje na jejich obchodní nadání. Před prací pro šéfa za tarifní mzdu dá Biafřan přednost rokům šetření a pak si v garáži otevře vlastní obchod. V něm tráví celé dny a noci, pokud je nějaká šance, že kolem půjde zákazník. Veškerý zisk investuje zpátky do podniku a pořídí si krámek, pak prodejnu a nakonec síť obchodů. Přestože má v bance tisíce, jezdí městem na kole. Po celé Africe lze narazit na arabské obchodníky (Libanonce či Syřany) nebo Indy. Tito schopní podnikatelé se usídlí kdekoli ve světě, nasadí nižší ceny než místní kupci a přivádějí je k šílenství. Nevyskytují se však v oblastech, kde působí Biafřané.

Přirovnání k Izraelcům se zjevně týká perzekucí, kterým jsou po otevření obchodu dříve či později vystaveni. Zmínka Colina Leguma o shromaždištích emigrantů do Izraele po poslední válce byla zřejmě trefnější, než si sám uvědomoval; jakmile byli dotlačeni ke zdi, Biafřané už neměli kam ustupovat. Proto raději umírají ve své domovině, než aby se vzdali a bloumali (ti, kteří přežijí) jako věčný Žid. Plukovník Ojukwu jednou řekl novinářům: „To, co zde vidíte, je konec dlouhé cesty; cesty, která začala daleko na severu a nakonec vedla do země Igbů. Je to cesta na jatka. (Plukovník Ojukwu v rozhovoru s Jamesem Wildem a autorem, Umuahia, 17. srpna 1968.)“

„Kuvajt“ se týká ropy pod Biafrou. Objevil se názor, že kdyby Biafřané obývali křovinatou polopoušť, Nigerijci by je ochotně nechali jít vlastní cestou a ještě by si mnuli ruce. Jeden zahraniční obchodník v rozhovoru o probíhající válce suše podotkl: „Je to válka o ropu,“ a neměl potřebu dodávat víc. Pod Biafrou se rozprostírá oceán ropy, té nejčistší na světě. Můžete ji nalít rovnou do nádrže nákladního vozu a motor nastartuje. Přibližně jedna desetina zásob se nachází v sousedním Kamerunu a asi třicet procent v Nigérii. Zbývajícími šesti desetinami disponuje Biafra.

Biaferská vláda zklame každého, kdo by očekával totalitární vojenskou diktaturu. Plukovník Ojukwu vládne překvapivě lehkou rukou, ale to Biafřané vyžadují od každého, kdo stojí v jejich čele. Vláda musí brát v potaz jejich názor. Krátce poté, co se stal v lednu 1966 vojenským guvernérem, si Ojukwu uvědomil, že se musí přiblížit masám obyvatel, zčásti kvůli jejich povaze a částečně kvůli vlastním prioritám.

Nemohl obnovit zdiskreditovaný parlament plný starých politiků a generál Ironsi byl (momentálně) proti jakékoli jiné formě zákonodárného sboru, protože chtěl vojenskému režimu poskytnout čas na stabilizaci. A tak Ojukwu v tichosti sestavil plán pro návrat k civilní vládě či alespoň pro vytvoření poradního orgánu, jehož prostřednictvím by lidé mohli informovat vojenského guvernéra o svých přáních a který by jemu sloužil jako zdroj informací.

Po červencovém převratu využil příležitosti a svůj plán uskutečnil. Každou z devětadvaceti správ v rámci Východní oblasti požádal o jmenování čtyř zástupců a šesti lidových delegátů. Místa zástupců připadla oficiální představitelům, jako byli vedoucí správ, jejich tajemníci atd. Šestici lidových delegátů vybírali občané prostřednictvím vesnických a klanových náčelníků a na konferencích „názorových vůdců“. Celkem získal dvě stě devadesát lidí. Ty vyzval, aby mu opatřili dalších pětačtyřicet zástupců profesí. Byli zvoleni delegáti za odbory, učitelskou konferenci, advokátní komoru, svaz farmářů a několik dalších organizací, z nichž nejvýznamnější byla Asociace trhovců – obávané a vyhlášené sdružení trhovkyň, které v roce 1929 úspěšně čelily Britům při nepokojích v Abě.

Tak vzniklo Poradní shromáždění a zanedlouho společně s Radou náčelníků a starších zastávalo funkci biaferského parlamentu. Plukovník Ojukwu od té doby nepřijal žádné důležité rozhodnutí, aniž se s ním poradil, a vždy se jím řídil při určování národní politiky. O praktickou administrativu se starala Výkonná rada, která se scházela jednou týdně a kromě plukovníka Ojukwua v ní byl jen jeden zástupce ozbrojených sil.

Od prvního setkání 31. srpna 1966, třiatřicet dní po Gowonově převratu, se shromáždění podílelo na všech krocích k samostatnosti. Vzhledem k pozdějším tvrzením, že Igbové vyhlásili nezávislost proti vůli neigboských menšin, je třeba zdůraznit, že z 335 členů shromáždění patří 165 k menšinovým kmenům a 169 hovoří igbosky. Menšiny tedy mají ve shromáždění vyšší poměrné zastoupení, než odpovídá rozložení etnických skupin v zemi.

Rozhodnutí udělit plukovníkovi Oujkwuovi mandát k vystoupení z Nigérie, učiněné devět měsíců po prvním setkání, bylo jednohlasné. Zástupci kmenů nebyli oběťmi igboské převahy a nezávislost nebyla vyhlášena proti jejich vůli, ale aktivně se na této politice podíleli. Bezpochyby se našli tací, kteří s tímto krokem nesouhlasili, a Nigerijci je často označovali za mluvčí etnik utlačovaných Igby. Lidé, kteří v té době příslušníky menšin navštívili nebo mezi nimi žili, však zaznamenali, že odpor byl relativně slabý a v menšinových oblastech panovala před vyhlášením nezávislosti stejně výbušná nálada jako mezi Igby.

Do menšinových oblastí dorazila postupující federální armáda nejdříve, neboť se nacházejí na okraji Biafry, a fronta jimi opakovaně přecházela jedním i druhým směrem. To je celkem běžné, když vojska ve válce obsazují území. Když se biaferská armáda stahovala a nigerijská postupovala, pro většinu obyvatel bylo zdvižení pravé ruky a výkřik „Jednotná Nigérie!“ spíše gestem sebezáchovy než výrazem politického přesvědčení.

Získat kolaboranty nebylo těžké. Vůdcové menšinových skupin většinou přislíbili věrnost Biafře, a proto byli nuceni před federálním vojskem uprchnout, aby se vyhnuli perzekucím. Zůstala po nich dobrá zaměstnání, domy, úřady, auta a výsady. Nigerijci snadno nacházeli místní muže k obsazení volných míst za podmínky, že budou plně spolupracovat s okupačními silami. Ale dotazování mezi muži, kteří dnes zastávají místa přidělená místním lidem nigerijskou mocí, ukazuje, že pracovali na mnohem méně významných pozicích, když jejich provincie spravovali nadanější krajané jménem Biafry.

Po záboru území mnoho lidí zůstalo v menšinových oblastech a nechalo se federální propagandou přesvědčit, že vyhlášení Biafry byla chyba a že daleko lepší bude spolupracovat s nigerijskou armádou. Mnozí z těchto místních hodnostářů tomu skutečně uvěřili a jiní toužili po povýšení nebo po majetku mrtvých nebo uprchlých dřívějších představitelů. Avšak od poloviny léta 1968 přicházelo do Biafry stále více zpráv, že život pod okupační správou vyvolává rostoucí nespokojenost.

Velmi často nejpočetnější vlna utečenců do neokupované Biafry dorazila nikoli po pádu provincie, ale po několika týdnech, jakmile se seznámili s metodami nigerijské armády. Později se okupačním silám odcizili i místní vůdcové, protože federální vojáci zabíjeli kozy, slepice, skot a prasata pro vlastní kuchyně, sklízeli nezralé batáty a maniok, zmocňovali se děvčat a dělali si s nimi, co chtěli, vyráželi na trestné výpravy proti lidem, kteří si na ně stěžovali, nutili vesničany sledovat veřejné popravy vážených náčelníků a starších, zavírali školy a dělali z nich kasárna, s velkým ziskem na černém trhu prodávali potravinovou pomoc pro strádající, rabovali a posílali uloupené cennosti domů a dávali všemožně na srozuměnou, že jejich pobyt bude trvalý a že si jej hodlají užít.

Do konce léta stále víc náčelníků vysílalo posly přes frontu k Ojukwuovi, protože nabyli přesvědčení, že jeho vláda byla rozhodně lepší než nigerijská. Jedním z důvodů, proč si režim plukovníka Ojukwua získal oblibu – na rozdíl od předešlé politické vlády –, byla změna postavení menšin. Když moc drželi politici, parlament měli pod kontrolou igboské skupiny a některé menšinové oblasti měly dojem, že jsou opomíjeny, co se týče fondů, výstavby a investic. S tím plukovník Ojukwu skoncoval.

Poradní shromáždění záhy navrhlo zrušení devětadvaceti provincií z britských dob a jejich nahrazení dvaceti provinciemi, jejichž hranice budou stanoveny na kmenovém a jazykovém základě. S myšlenkou přišel Okoi Arikpo, zástupce Ugepu, menšinové oblasti, kterou obývali Ekoiové, tedy jedno z nejméně početných etnik. Kdyby existovala „igboská nadvláda“, o níž od propuknutí války tak často hovořila nigerijská propaganda, tento návrh by směřoval přímo proti ní, protože jednotlivé provincie měly získat rozsáhlou autonomii a v osmi z dvaceti by měly většinu neigboské národnosti. A přece jej shromáždění (s igboskou většinou) schválilo, plukovník Ojukwu ho přivítal a návrh se zanedlouho stal zákonem.

Poté Ojukwu Arikpovi nabídl ministerské křeslo, ale ten odmítl. Následně zmizel do Lagosu, kde nyní působí jako komisař pro zahraniční záležitosti.

Ojukwu neměl nic proti představitelům menšin na nejvyšších místech; naopak, jejich mluvčí dostávali ve vládě více prostoru než kdykoli předtím ve Východní oblasti. Náčelník generálního štábu a úřadující hlava státu v nepřítomnosti plukovníka Ojukwua, generálmajor Philip Effiong, je Efik. Nejvyšší tajemník a šéf státní správy N. U. Akpan je Ibibio. Komisař pro zvláštní úkoly a jeden z nejbližších důvěrníků plukovníka Ojukwua, dr. S. J. Cookey, pochází z oblasti Rivers, stejně jako Ignatius Kogbara, biaferský zástupce v Londýně. Výkonná rada, zahraniční mise, ministerské posty, státní správa a týmy pro mírová vyjednávání, tam všude jsou v hojné míře zastoupeny menšiny.

Násilnosti v roce 1966 a stejně brutální počínání nigerijské armády během současné války paradoxně víc než cokoli jiného přispěly ke sjednocení Igbů a neigboských obyvatel do jediného biaferského národa. Přesuny milionů utečenců, prolínání, společné utrpení a kolektivní bída, to vše dokázalo něco, o co se afričtí vůdcové snažili celé roky; ze souboru etnik vznikl národ.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Třicet měsíců bojů

Nikdy v moderních dějinách nebyla vedena válka, v níž proti sobě stanula vojska v takovém nepoměru počtu mužů a palebné síly jako v konfliktu mezi Nigérii a Biafrou. Na jedné straně stála nigerijská armáda, obří uskupení více než osmdesáti pěti tisíc mužů, po zuby vyzbrojených moderními zbraněmi. Nigerijská vláda měla neomezený přístup do zbrojnic přinejmenším dvou velmocí a několika menších zemí, což jí zaručovalo přísun libovolného množství střeliva, minometů, kulometů, pušek, granátů, bazuk a obrněných vozidel. Armádě pomáhal početný zahraniční technický personál, který zajišťoval rádiovou komunikaci, dopravu, údržbu vozidel, podpůrné zbraně, výcvikové programy, výzvědnou činnost a další služby. K tomu je třeba připočíst mnoho profesionálních žoldáků, sovětských poddůstojníků obsluhujících podpůrné zbraně a obrovské dodávky nákladních vozů, džípů, transportérů, paliva, zařízení na stavbu mostů, nákladních letadel a lodí a říčních člunů. Válečné úsilí této mašinérie bylo podpořeno nemilosrdným letectvem, proudovými stíhačkami a bombardéry vyzbrojenými kanóny, raketami a bombami, a námořnictvem s fregatami, dělovými čluny, doprovodnými a výsadkovými plavidly a remorkéry. Mužstvo bylo vydatně zásobeno obuví, uniformami, přilbami, nářadím, jídlem, pivem a cigaretami.

Na druhé straně stála biaferská armáda složená z dobrovolníků. Vybrána byla necelá desetina mužů, kteří se v náborových střediscích hlásili do služby. Vojáci nikdy nepředstavovali problém. Horší to bylo s vyzbrojením těch, kteří byli připraveni do boje. Během více než osmnáctiměsíční úplné blokády musela biaferská armáda každý den vystačit průměrně s množstvím munice, jaké přepravila dvě a někdy jen jedno letadlo o nosnosti deset tun, přičemž tento stav trval nejméně prvních šestnáct měsíců. Standardní výzbroj pěchoty tvořily uzpůsobené opakovací pušky Mauser a v malém počtu automatické pistole, samopaly, lehké a těžké kulomety a pistole. Minometů, pum a dělostřeleckých granátů bylo minimálně a bazuky se téměř nevyskytovaly.

Čtyřicet procent biaferských vojáků mělo ukořistěné nigerijské vybavení včetně velmi ceněných obrněných vozidel, které jejich překvapené posádky při útěku nechaly napospas. Palebnou sílu doplňovaly podomácku vyrobené rakety, protipěchotní miny, děla, nastražené výbušniny a Molotovovy koktejly a obrana se spoléhala na protitankové okopy, zátarasy z kmenů a špičaté kůly.

Protože rok a půl nedostali žádné nové vozidlo, Biafřané je všemožně opravovali a lili do nich podomácku rafinované palivo. Náhradní díly se buď získávaly z nepojízdných vozidel, nebo vyráběly na obráběcích strojích.

Pokud jde o zahraniční pomoc, navzdory všem zvěstem o stovkách žoldáků byly počty v prvních osmnácti měsících následující: čtyřicet Francouzů v listopadu 1967, kteří se vytratili po šesti týdnech, protože jim půda připadala příliš horká, a další šestnáctičlenná skupina v září 1968, která pobyla čtyři týdny a pak dospěla k témuž závěru. Na straně biaferských sil doopravdy bojoval Němec, Skot, Jihoafričan, Ital, Angličan, Rhodesan, Američan (po jednom od každé národnosti), dva Vlámové a dva Francouzi. Další půltucet námezdných vojáků se zdržel na různě dlouhá období od jednoho dne po tři týdny. Až na výjimky usoudili, že bojové podmínky jsou moc náročné a riziko obrovské a že peníze se jistě dají vydělat snadněji někde jinde. Jediní dva muži, kteří dodrželi celou šestiměsíční smlouvu, byli Němec Rolf Steiner, který se po deseti měsících zhroutil a musel se vrátit do vlasti, a Jihoafričan Taffy Williams, jenž odsloužil dvě období a odešel na začátku roku 1969.

Válka v Biafře pověsti žoldáků v Africe neprospěla, neboť přímo rozmetala mýtus o „bílých obrech“ z Konga. V konečném součtu musí být bojový příspěvek bělochů na biaferské straně hluboko pod jedním procentem.

Většina se projevila jako obyčejní bandité v uniformách a lůza z Konga o působení v Biafře vůbec neměla zájem. Ti, kteří se do konfliktu zapojili, měli hlubší technické znalosti, ale odvahou ani bojovností nepřekonávali biaferské důstojníky. Kontrast mezi oběma skupinami podtrhl major Williams, muž, který po boku Biafřanů setrval celých dvanáct měsíců, a zřejmě jediný, jehož angažování se vyplatilo. „Viděl jsem ve válce spoustu Afričanů,“ řekl jednou (V rozhovoru s autorem, 25. srpna 1968.). „Ale tomuhle národu se žádný jiný nevyrovná. Dejte mi deset tisíc Biafřanů na šest měsíců, a já postavím armádu, kterou na tomto kontinentu nikdo neporazí. Viděl jsem v téhle válce umírat muže, kteří by za jiných okolností získali Viktoriin kříž. Můj bože, někteří byli výteční bojovníci.“ Jeho hodnocení většiny žoldáků, a především těch francouzských, se nedá otisknout.

Na začátku války obě strany oplývaly sebedůvěrou. Generál Gowon oznámil svým lidem a světu, že se rozhodl pro „krátkou, chirurgickou policejní akci (Citováno v časopisu Time, 1. září 1967.) „. Vítězství bylo očekáváno ve dnech spíše než v týdnech. Ze severu se plukovník Katsina ušklíbl nad biaferskou „armádou úředníčků“ a předpověděl rychlé vítězství, až převážně severní nigerijská federální pěchota překročí hranici. Biafřané se spoléhali na svoji pohyblivost, vynalézavost a duchapřítomnost, a očekávali, že pokud dokážou odolávat několik měsíců, Nigerijci si uvědomí pošetilost války a vrátí se domů nebo začnou vyjednávat. Ani jedna předpověď se nenaplnila.

Boje začaly 6. července 1967 dělostřeleckým útokem na Ogoju, město v severovýchodním koutě Biafry poblíž hranice se Severní oblastí. Dva federální prapory zde podnikly proti Biafřanům výpad, který, jak si uvědomil plukovník Ojukwu, měl pouze odvést pozornost. Skutečný útok přišel ještě západněji proti Nsukce, vzkvétajícímu tržnímu městu s nedávno založenou příjemnou univerzitou, čerstvě přejmenovanou na Biaferskou univerzitu.

Zde se zbývajících šest praporů nigerijské armády shromáždilo do jediného uskupení a 8. července vyrazilo vpřed. Posunuly se o necelých sedm kilometrů a pak se zastavily. Biafřané, jichž v sektoru proti šesti tisícům Nigerijců stály tři tisíce, se houževnatě bránili s puškami východonigerijské policie ráže .303, sbírkou italských, československých a německých automatických pistolí a několika brokovnicemi, které v křovinatém terénu nejsou tak neškodné, jak by se mohlo zdát. Nigerijci postoupili až do Nsukky a vyplenili město i univerzitu, ale dál se nedostali. V provincii Ogoja obsadili Nyonyu a Gakem a přiblížili se na dostřel děl k Ogoji, čímž Biafřany donutili město opustit a stáhnout se za obrannou linii u řeky jižně od něj. Také zde boje uvízly na mrtvém bodě a zdálo se, že situace nemá řešení.

Po dvou týdnech lagoský režim, rozčarovaný nehybností své obávané pěchoty, oznámil v rozhlase dobytí řady biaferských měst federálními silami. Obyvatelům Enugu, včetně utečenců, se zdálo, že kdosi v Lagosu náhodně zapichuje špendlíky do mapy. V hotelu Presidential se jako obyčejně podával čaj na terase, konal se zápas ve vodním pólu se zaměstnanci Britské rady a lidé se oblékali na večeři.

Po třech týdnech se Nigerijci dostali do potíží, když byly dva jejich prapory odříznuty od ostatních, obklíčeny a rozprášeny východně od Nsukky mezi hlavní silnicí a železnicí. Federální armáda narychlo sestavila dva další prapory z výcvikových instruktorů a jejich svěřenců a vyslala je do sektoru u Nsukky.

Ve vzduchu se činil jediný biaferský bombardér B-26, americký stroj z druhé světové války, pilotovaný mlčenlivým Polákem, kterému se přezdívalo Kamikadze Brown, a šest vrtulníků Alouette francouzské výroby, z nichž Biafřané házeli na Nigerijce granáty a podomácku vyrobené bomby.

Pětadvacátého července Nigerijci provedli nečekaný námořní útok na ostrov Bonny, poslední kousek země před otevřeným mořem jižně od Port Harcourtu. Byl to bravurní tah ke zvýšení prestiže ve stále nezajímavější válce, neboť na ostrově se nacházel nákladový terminál ropovodu Shell-BP z Port Harcourtu.

Vojensky se však nedal využít, protože Biafřané po prvním varování nepřetržitě hlídkovali ve vodách severně od Bonny a další nigerijské námořní útoky severním směrem k pevnině kolem Port Harcourtu byly odraženy.

Devátého srpna Biafřané podnikli operaci, která vyrazila dech pozorovatelům v Biafře i v Lagosu. Za rozednění mobilní brigáda tří tisíc mužů, připravených v pečlivém utajení, překročila v Onitshe most do Středozápadní oblasti. Během deseti hodin oblast padla a byla obsazena města Warri, Sapele, Agbor, Uromi, Ubiaja, Benin City a ropná pole v Ughelli. Nepočetná středozápadní armáda nekladla žádný odpor; devět z jejích jedenácti nejvyšších důstojníků patřilo k Ica-Igbům, etniku blízkému Igbům z Biafry, a proto biaferské síly spíše vítali.

Obsazení středozápadu změnilo poměr sil ve válce, neboť se veškerá nigerijská ropná naleziště dostala pod biaferskou kontrolu. Biafra sice ztratila tisíc tři sta kilometrů čtverečních ve třech menších regionech u hranice, ale dobyla přes padesát tisíc kilometrů čtverečních nigerijského území. Ještě důležitější bylo, že veškerá federální pěchota se zastavila u Nsukky a v cestě nazpátek k hlavnímu městu jí bránil široký Niger. Biafřané mohli nerušeně pokračovat až do Lagosu.

Plukovník Ojukwu se snažil uklidnit neigboskou většinu středozápadní oblasti a ujistit ji, že jí nehrozí žádné nebezpečí. Celý týden na jeho pozvání přijížděly do Enugu delegace kmenových náčelníků, bankéřů, obchodníků, důstojníků a církevních hodnostářů a biaferský vůdce jim předkládal záruky. Plukovník Ojukwu doufal, že spojenectví dvou ze tří jižních oblastí přiláká také Západní oblast a donutí federální vládu vyjednávat.

Po týdnu se zdálo, že tato varianta nenastane, a plukovník Ojukwu vydal rozkaz k dalšímu postupu na západ. 16. srpna Biafřané došli k mostu přes řeku Ofusu, tvořící hranici se Západní oblastí. Zde došlo ke krátké potyčce s nigerijskými vojáky, kteří se vzápětí stáhli. Když Biafřané prohledávali padlé Nigerijce, zaradovali se. Nigerijští vojáci patřili k federální gardě, Gowonově osobní stráži složené z pěti set Tivů, která za běžných okolností zůstávala v Lagosu. Jestliže ji velení vyslalona hranici, zřejmě nemělo k dispozici žádné jiné jednotky.

Dvacátého srpna Biafřané vpadli do Ore, města přibližně padesát kilometrů za hranicemi Západní oblasti, dvě stě kilometrů od Lagosu a tři sta sedmdesát kilometrů od Enugu. Tentokrát Tivové utrpěli horší porážku a jejich ústup byl chaotický. Pozorovatelé se v té době domnívali, že pouhých deset týdnů po arabsko-izraelské válce dojde k dalšímu zajímavému vojenskému úkazu, když malá Biafra svrhne vládu obrovské Nigérie. Rychlým motorizovaným postupem po jedné ze tří volných hlavních cest by se biaferské síly dostaly hluboko na jorubské území a k branám Lagosu. Takový byl rozkaz plukovníka Ojukwua.

Zdroje z amerického velvyslanectví později prozradily, že 20. srpna představitelé Západní oblasti málem nabídli Biafřanům příměří, aby si zachránili kůži, že Gowon nechal z hangáru vyvézt soukromé letadlo, které již mělonastartované motory a připravený letový plán do Zarie na severu, a že britský vysoký komisař sir David Hunt a americký velvyslanec Elbert G. Mathews absolvovali v kasárnách Dodán dlouhý a vážný rozhovor s Gowonem, po kterém nervózní vrchní nigerijský velitel souhlasil, že bude pokračovat v boji.

Informace o tomto zásahu, pokud to zásah byl (a věrohodné zprávy tomu nasvědčovaly), se během týdne donesla k plukovníkovi Ojukwuovi a pobouřila britské a americké občany v Biafře, kteří měli dojem, že velvyslanci si zahrávají s jejich bezpečností, protože kdyby se o setkání dozvěděla biaferská veřejnost, mohlo by to vést k násilnostem.

Gowonovo rozhodnutí vytrvat zachránilo jeho vládu před zhroucením a vedlo k pokračování války. Kdyby uprchl, Západní oblast by se velmi pravděpodobně přidala na stranu Biafry a Nigérie by se vyvinula v konfederaci tří států. Biafřané jsou od té doby přesvědčeni, že Gowona a jeho menšinovou vládu k setrvání v úřadech přesvědčil příslib britské a americké pomoci. Jisté je, že napříště se jí Nigerijcům dostávalo v hojné míře.

Zabrání Středozápadní oblasti mělo jeden vedlejší efekt. Nigerijci si uvědomili, že vedou válku. Zpočátku Biafru podceňovali, jenže ta po překvapivém útoku měla situaci pevně pod kontrolou. Výhoda jí však utekla mezi prsty. Biaferské síly se nedostaly dál než k Ore, protože mezitím došlo k dalšímu rozhodujícímu zvratu. Aniž o tom kdokoli věděl, velitel Biafřanů ve Středozápadní oblasti zradil.

Victor Banjo byl Joruba, sloužil v hodnosti majora v nigerijské armádě a generál Ironsi ho nechal uvěznit kvůli údajnému spiknutí. Trest si odpykával na východě a po vypuknutí války ho plukovník Ojukwu propustil na svobodu a nabídl mu důstojnické místo v biaferském vojsku. Banjo raději zůstal v Biafře, než aby se vracel domů na západ, kde mu hrozila pomsta severních vládců. Dodnes není jasné, proč plukovník Ojukwu pověřil jediného vysoce postaveného Jorubu velením sil určených pro vpád do západní Nigérie, ale oba muži byli dobrými přáteli a Ojukwu Banjovi bezvýhradně důvěřoval. Při postupu do Středozápadní oblasti Banjo v hodnosti brigádního generála vedl brigádu „S“.

Po svém odhalení vypověděl, že se krátce po 9. srpnu rozhodl začít vyjednávat se západními vůdci, především s Awolowem. V Benin City odhalil skrýš středozápadního guvernéra plukovníka Ejoora, avšak neinformoval o tom Ojukwua, který si s Ejoorem přál mluvit. Místo toho Banjo Ejoora požádal, aby působil jako prostředník mezi ním a Awolowem, ale Ejoor odmítl takové riziko podstoupit.

Banjo později řekl, že zprávy předával s pomocí vysílačky zástupce Britské vysoké komise v Beninu. Britský úředník je v němčině posílal jinému představiteli vysoké komise v Lagosu. Od toho je dostával Awolowo. Spiknutí, k němuž se Banjo s odstupem přiznal, bylo svou komplikovaností typicky jorubské. Ve spolupráci se dvěma vysokými biaferskými důstojníky, kteří měli politické ambice, měl Biafru oslabit tím, že pod různými záminkami stáhne její armádu ze Středozápadní oblasti, pak zatknout a zavraždit Ojukwua a nakonec vyhlásit „vzpouru“. Jako nigerijský hrdina by se pak vrátil domů na západ a všechno by bylo odpuštěno a zapomenuto.

Podle další části plánu pak hodlal s Awolowem vycvičit čerstvě naverbovanou jorubskou armádu, sesadit Gowona, stát se prezidentem Nigérie a Awolowovi ponechat úřad premiéra, po kterém tak dlouho toužil. Gowonova vláda o této druhé fázi pravděpodobně nebyla informována.

Banjo pro svůj plán získal plukovníka Ifeajuanu, nedávno také propuštěného z vězení, majora Philipa Alaleho, komunistu, který prošel výcvikem v Moskvě, úředníka biaferské diplomatické služby Sama Agbama, jenž se během pobytu mimo Biafru podílel na vyjednávání mezi oběma stranami, a několik dalších nižších důstojníků a funkcionářů.

V polovině září Banjo mohl začít konat. Plukovník Ojukwu mu v Enugu nadále důvěřoval, třebaže ho znepokojovala nečinnost armády na západě, a přijímal jeho výmluvy na administrativní těžkosti, malý počet vojáků, nedostatek zbraní a munice a tak podobně. Je pravda, že během tří týdnů, které mezitím uplynuly, Nigerijci posílili. Díky programu bleskového náboru, v jehož rámci po týdenním výcviku oblékali do uniforem tak různorodé skupiny jako vysokoškolské studenty a odsouzené, sestavili jednu brigádu a pak hned nato další. Tyto jednotky, označené jako 2. divize a vedené plukovníkem Murtalou Mohammedem, byly nasazeny do bojů v Západní oblasti. Biafřané ještě v prvním zářijovém týdnu udrželi převahu díky svým rychlým motorizovaným kolonám, ale 12. září Banjo na vlastní pěst rozkázal vyklidit Benin City, aniž padl jediný výstřel. Mohammed do města vstoupil teprve 21. září.

Potom Banjo nařídil opustit bez boje Warri, Sapele, Auchi, Igueben a další důležitá střediska. Zaskočení a zmatení biaferští nižší důstojníci jen plnili rozkazy. Zároveň se zhroutila biaferská obrana jižně od Nsukky a federální síly se posunuly o několik kilometrů po cestě do Enugu, ležícího zhruba sedmdesát kilometrů od Nsukky.

V tu chvíli se Banjo rozhodl zaútočit přímo na plukovníka Ojukwua. Poradil se na středozápadě s Ifeajuanou a Alalem a domluvili poslední detaily vraždy, k níž mělo dojít 19. září po Banjově příjezdu do Enugu, kam byl povolán objasnit, co se děje ve Středozápadní oblasti.

Nikdo z trojice si zřejmě neuvědomoval, že jejich čas už vypršel. Kupodivu o svém plánu mluvili s mnoha dalšími důstojníky a civilisty a nesnažili se nejprve zjistit, zda jsou tito lidé pořád loajální Ojukwuovi. Většina byla a někteří ho již o spiknutí informovali.

Chvíli trvalo, než jim uvěřil, ale fakta začínala hovořit sama za sebe. Ifeajuana a Alale byli každý zvlášť pozváni do Státního domu, kde s nimi Ojukwu chladně promluvil a nechal je zatknout. Dorazil také Banjo, avšak doprovázel ho silný oddíl věrných mužů, které si chtěl vzít s sebou. Nakonec přistoupil na návrh, že můžou u brány čekat na jeho zavolání, zatímco on půjde dovnitř sám, byť ozbrojený. Když Banjo čekal v předpokoji, jeden duchapřítomný mladý policejní inspektor, sloužící jako Ojukwuův pobočník, se za jeho muži vypravil s lahví ginu. Nechal ji kolovat a pak vojáky pozval do nedalekého domu, aby ochutnali další. Přikývli a odpochodovali za ním.

Strážci ve Státním domě sledovali jejich odchod a pak obrátili samopaly proti Banjovi. Odzbrojili ho a pak ho odvedli k hlavě státu. Do plánované smrti plukovníka Ojukwua zbývalo šest hodin, protože se blížila půlnoc 18. září.

Utajení skandálu nepřicházelo v úvahu, neboť hlavní pachatelé se ochotně přiznávali a jejich pomahače bylo třeba zatknout. Účinek na armádu byl zdrcující a rychle se dostavila demoralizace. Řadoví vojáci, kteří rozhodně stáli za plukovníkem Ojukwuem, přestali důvěřovat důstojníkům. Ačkoli plukovník Ojukwu býval Banjovým přítelem a s Alalem ho dokonce pojilo nepokrevní příbuzenství, dostal se pod tlak kolegů z armády, kteří požadovali exemplární potrestání k zamezení dalšího úpadku. Nakonec souhlasil.

Čtyři nejvyšší spiklenci byli souzeni zvláštním tribunálem, usvědčeni z velezrady a za úsvitu zastřeleni. Bylo22. září. Přesný rozsah spolupachatelství nebo informovanosti některých britských úředníků v Nigérii zůstává v Biafře předmětem spekulací. Banjo ve svém doznání (podpořeném složkou dokumentů, jež mu byly zabaveny a které Ojukwu ukázal autorovi) naznačoval, že s Awolowem a Gowonem komunikoval přes zástupce Britské vysoké komise v Beninu a vysokou komisi v Lagosu. Dopisovatelé v Lagosu později uvedli, že u britských úředníků v polovině září zaznamenali nezvykle dobrou náladu a byli ujišťováni, že „všechno za pár dní skončí“. To bylo v příkrém kontrastu s náznakem paniky z 20. srpna a předpověď sotva vycházela ze situace na frontě.

Po nezdařeném puči však zavládly zcela jiné poměry. Biafra utrpěla obrovské škody. 25 září se Biafřané stáhli z Agboru ve Středozápadní oblasti, v polovině cesty mezi Nigerem a Benin City, a 30. září za řekou bránili už jen malé území kolem Asaby. Severně od Enugu demoralizovaná pěchota neuspořádaně ustupovala před Nigerijci, kteří se blížili od Nsukky a ke konci měsíce začali město ostřelovat. 6. října Biafřané z Asaby překročili Niger do Onitshy a odpálili nový most za šest milionů liber, aby je Mohammed nemohl pronásledovat. Vojáci byli značně rozčarovaní. Před dvěma dny, 4. října, Nigerijci vešli do Enugu.

V zahraničí se všeobecně předpokládalo, že Biafra musí padnout. Před rozkladem zemi uchránily dvě věci; první byla osobnost plukovníka Ojukwua, který pevně držel otěže armády a promluvil si s důstojníky i mužstvem, a druhou odhodlání obyvatel, kteří se prostě nechtěli vzdát. A protože vojsko tvoří a vždycky tvořili obyčejní lidé v uniformách, armáda jejich hlas nemohla přeslechnout.

Plukovník Ojukwu cítil povinnost nabídnout svou rezignaci a Poradní shromáždění ji jednohlasně odmítlo. Tím Banjova epizoda skončila a Biafra mohla pokračovat v boji. Začínala dlouhá a tvrdá dřina.

Musela se projevit ohromná převaha nigerijské palebné síly, protože z Británie, Belgie, Nizozemska, Itálie a Španělska přicházely další zásilky zbraní. Díky novým rekrutům mohla federální armáda do boje vyslat čtyřicet tisíc mužů. Jednotky v severní části Biafry teď tvořily 1. divizi a Mohammed na opačném břehu Nigeru velel 2. divizi. První divizi vedl z města Makurdi v Severní oblasti plukovník Mohammed Shuwa. Společně s náčelníkem štábu ozbrojených sil plukovníkem Ekpem a náčelníkem štábu armády plukovníkem Bisallou tak v čele nigerijské armády stáli čtyři Hausové. Bisallův předchůdce, tivský plukovník Akahan, zahynul při havárii vrtulníku za okolností natolik podezřelých, že se hovořilo o nastražené bombě.

Konec podzimu a zima nebyly pro Biafru šťastnou dobou. Na severu padlo Enugu a na východě v oblasti Ogoji nigerijské jednotky postoupily až k Ikomu a ovládly cestu do sousedního Kamerunu. 18. října se nově vytvořená federální 3. divize výsadkových jednotek námořní pěchoty pod velením plukovníka Benjamina Adekunleho vylodila u města Calabar na jihovýchodě. Protože se stále bojovalo u ostrova Bonny a hrozilo, že Mohammed překročí řeku Niger, Biafřané museli válčit na pěti frontách.

Navzdory mohutným protiútokům se nedařilo vypudit Nigerijce z Calabaru a jejich předmostí stále sílilo, až Adekunle vyrazil podél východního břehu řeky Cross na sever ve snaze spojit se s 1. divizí v Ikomu. Nigerijci obsadili silnici z Calabaru do Kamerunu, čímž Biafru odřízli od okolního světa.

Stroj B-26, který operoval z Enugu, byl na zemi prostřílen kulkami, a tak spojení obstarával už jen jediný letoun B-25 z Port Harcourtu, řízený bývalým pilotem Luftwaffe Fredem Herzem.

Na podzim se zahraniční novináři vesměs domnívali, že Biafra nemá šanci. Tento názor zazněl několikrát předtím a mnohokrát potom. Biafřané se jím příliš nezabývali.

V říjnu a listopadu 1967 se plukovník Mohammed třikrát pokusil přeplavit se u Asaby přes Niger a dobýt Onitshu.

Při první příležitosti 12. října se na druhý břeh dostaly dva prapory. K velitelům obrany v Onitshe patřil plukovník Joe Achuzie, neústupný a bezohledný muž původem ze středozápadu, který za druhé světové války sloužil v britské armádě a bojoval také v Koreji. Ten na začátku války pracoval jako technik v Port Harcourtu a přihlásil se k domobraně. Pak byl přeložen k biaferské armádě. Když zjistil, že se Mohammed chystá přeplout řeku, rozhodl se vpadnout mu do zad.

Čluny přistály a vystoupili z nich vojáci a vyjela obrněná vozidla. Achuzie ze skladu dřeva ministerstva práce sledoval, jak hauské jednotky zapalují onitshské tržiště, největší v západní Africe, kde hodnota zboží byla kdysi odhadnuta na tři miliony liber. Po tomto nesmyslném ničení se vojáci seřadili a pochodovali opuštěným městem. Ušli necelé dva kilometry, když vtom na ně zaútočili Biafřané. Nigerijci přišli o obě obrněná vozidla a stáhli se k řece, kde byli posléze nedaleko svého přistávacího mola rozprášeni.

Proběhly ještě dva další pokusy překonat Niger v člunech, ale v obou případech byla plavidla ostřelována z kulometů a potopena, což vedlo k těžkým ztrátám a většina vojáků utonula. Nejvíc zahynulo Jorubů ze 2. divize, a tak jejich velitel protestoval proti dalším podobným snahám. Jorubové zůstali v Asabě a Mohammed vyrazil s Hausy na sever, přešel Severní oblast a napadl Biafru odtamtud, přičemž měl v úmyslu dojít až do Onitshy.

Generál Gowon v Lagosu původně odhadoval, že válka skončí do konce roku, ale když se to ukázalo jako nereálné, předpověděl pád Biafry do 31. března 1968. Na přelomu roku byla situace na jih a východ od Enugu stabilizovaná, nigerijské síly čekaly zhruba třicet kilometrů východně od města a na jižním předměstí stáli Biafřané a Nigerijci přímo proti sobě.

Na severovýchodě federální armáda obsadila celou provincii Ogoja a od Biafranů ji dělila jen řeka Anyim, přítok řeky Cross. O něco jižněji se Adekunleho jednotky dostaly do poloviny cesty mezi Calabarem a Ikomem a zcela na jihu se situace kolem Bonny v posledních pěti měsících příliš nezměnila a několik pokusů proniknout po moři na sever skončilo katastrofou.

Nigérie však dostávala nové a nové zbraně, zatímco Biafru zásobovala jen dvě nákladní letadla týdně, a proto měla výzbroje pořád zhruba stejně a boj pro ni byl náročnější. Nigerijská palebná síla, především v dělech a minometech, byla stále ničivější a dodávky obrněných vozidel z Británie nejen kompenzovaly ztráty, ale výrazně podpořily pohyblivost nigerijské armády. Tato vozidla nevyhnutelně změnila situaci na bojišti, protože Biafřané neměli nic, co by proti nim mohli nasadit.

Na konci prosince se plukovník Mohammed, jehož divize mezitím narostla na čtrnáct tisíc mužů, vydal na stokilometrový pochod po hlavní cestě do Onitshy. Měl k dispozici obrovské zásoby. Podle dokumentu, nalezeného později v kapse mrtvého majora z Mohammedovy divize, dostal jen prapor tohoto majora dvacet tisíc dělostřeleckých nábojů ráže 105 milimetrů. Nedaleko Enugu, na okraji města Udi, se 2. divize střetla s Biafřany a rozhořela se jedna z největších bitev celé války.

Podle hauské tradice Mohammed pro přesun po silnici seskupil své vojáky do sevřených šiků. V polovině února dorazil do Awky a k Onitshe mu zbývalo ještě padesát kilometrů. Ztratil mnoho mužů, protože nepřátelé o jeho pohybu věděli a federální vojáci se neodvažovali příliš daleko od hlavní cesty. Po celou válku se jen neradi vydávali do buše, kam si nemohli vzít těžkou techniku, a jejich formace byly pro Biafřany snadným cílem.

Když plukovník Ojukwu vyučoval taktiku v Teshie v Ghaně, mezi jeho studenty byl mladý poručík Murtala Mohammed. Nyní Ojukwu seděl ve své pracovně v Umuahii a uvažoval, jak na daleko silnějšího protivníka vyzraje. Nic jiného mu nezbývalo; velmi pohybliví Biafřané s lehkou výzbrojí se nemohli s Mohammedem utkat čelně. Útočili tedy na jeho křídla a týl a působili mu těžké ztráty. Mohammed se však na životy svých lidí neohlížel a vytrvale postupoval dál. Ve městě Awka promarnil velkou šanci. Biaferské jednotky před ním byly slabé, ale silné na křídlech a v týlu. Kdyby Mohammed vyrazil co nejrychleji kupředu, mohl dojít až do Onitshy. Plukovník Ojukwu si uvědomoval hrozící nebezpečí a nařídil posílení oddílů na hlavní cestě. Potřeboval na to osmačtyřicet hodin a Mohammed mu je poskytl. Seveřané promrhali tři dny úplným zničením Awky.

Než Nigerijci zkázu města dokončili, Biafřané se přeskupili. O něco severněji Achuzie se svým elitním 29. praporem zahájil vlastní akci, zdolal sto padesát kilometrů a obchvatem dobyl město Adoru v Severní oblasti. Odtamtud rovněž obchvatným manévrem obsadil Nsukku, když nejprve prozkoumal její obranu. Vydával se za staršího rolníka, který chce spolupracovat s Nigerijci, sám vstoupil do města a dokonce pozdravil procházejícího nigerijského velitele.

Odeset hodin později již v uniformě Achuzie s 29. praporem pronikl z nechráněné strany do ulic.

Z Nsukky pokračoval na jih směrem na Enugu a v Ukehe v polovině vzdálenosti se spojil s plukovníkem Mikem Ivensem, který si zkrátil cestu přes venkov. Tato událost Biafřanům zvedla náladu a znervóznila Nigerijce v Enugu, pro něž silnice byla hlavní zásobovací trasou. Bylo však třeba zastavit Mohammeda. Ojukwu oba plukovníky zdráhavé poslal na jih, aby se zapojili do operací mezi Awkou a Abaganou. V prvním březnovém týdnu se Mohammed dostal do Abagany pětadvacet kilometrů od Onitshy.

Po příchodu dvou nových praporů pod velením Achuzieho a Ivensa se boje přiostřily. Mohammed naléhavě žádal posily a dostal z Enugu dalších šest tisíc mužů, takže město přišlo o celou posádku. Kdyby měl Ojukwu ještě jeden prapor, mohl Enugu snadno dobýt zpátky. Jenže Mohammed směřoval k Ogidi třináct kilometrů od Onitshy, přičemž jeho hlavní síly zůstávaly v Abaganě.

Pětadvacátého března do Onitshy vpadly dva elitní hauské prapory, 102. a 105., pod Mohammedovým vedením. Achuzie si uvědomil, že je nedokáže zastavit, a tak se rozhodl vstoupit do města hned za nimi, aby se v něm nestihly opevnit. Doufal, že Nigerijce zažene přímo do koryta Nigeru. Možná by to vyšlo, protože federální vojáci byli vyčerpaní, ale na silnici si jiný biaferský prapor spletl Achuzieho muže s Nigerijci. Jakmile se situace vyjasnila, Achuzie pokračoval ve stíhání. U apoštolského kostela se svými muži našel tři sta mrtvých farníků, kteří se zdrželi modlením, zatímco ostatní prchli, a Hausové je pak vyvlekli ven a zastřelili. Biaferští vojáci byli tak šokovaní, že odmítli jít dál. Nepříjemný úkol odklidit těla tak připadl jejich důstojníkům.

Když byla cesta volná, Achuzie opět vyrazil vpřed, jenže s osmnáctihodinovým zpožděním. Zjistil, že Nigerijci se už stačili připravit na obranu. Měl tedy dvě možnosti: buď se pokusit vypudit Nigerijce z jejich pozic, nebo se obrátit nazpátek k Abaganě. První by vyčerpala jeho muže i zásoby munice, takže by se nedokázal vypořádat se silnějšími jednotkami, které po silnici určitě dorazí. Achuzie se nepohodl s jinými biaferskými veliteli, kteří tvrdili, že další nepřátelé už nepřijdou. Prosadil svou a připravil obrovskou past u Abagany. Následujícího rána do ní vjela kolona sto dvou nákladních aut, vezoucích šest tisíc vojáků a tři sta padesát tun vybavení.

Přepadení u Abagany bylo vůbec největší. Jedna mina náhodou zasáhla cisternu s třiceti tisíci litry benzinu, výbuch nákladní auto odmrštil dozadu a vyšlehl z něj plamen dlouhý tři sta padesát metrů. Oheň zachvátil šedesát dalších vozidel a ta rychle shořela. Vojáci propadli panice, vyskakovali ven a utíkali. Kolem už na ně čekala biaferská pěchota. Jen málo Nigerijců přežilo.

Mohammed se probojoval až do Onitshy, ale z dvaceti tisíc mužů tam dovedl jen dva tisíce a většinu ztratil cestou.

V Lagosu neměli radost, když Mohammed na malém člunu přeplul Niger a autem odjel do hlavního města podat hlášení. Už nikdy mu velení divize nesvěřili. 102. a 105. prapor byly v Onitshe vystřídány a místo nich z Asaby přes řeku dorazily čerstvé síly. Zanedlouho bylo ve městě přes pět tisíc dalších Nigerijců a navzdory biaferským útokům město udrželi. V listopadu 1968 tamní posádka čítala osm tisíc mužů.

Duben 1968 byl pro Biafru katastrofální. V únoru do Nigérie přijela na „dočasný pobyt z výcvikových důvodů“ početná skupina technických asistentů, podle Biafřanů ve skutečnosti britských poddůstojníků, čemuž nasvědčovaly některé zprávy z Londýna, a jejich přítomnost se do dubna projevila naplno. Rádiová komunikace Nigerijců se podstatně zdokonalila a odposlouchávající Biafřané v éteru zaznamenali hlasy, které s anglickým přízvukem udělovaly pokyny. Složité koordinované manévry, které dřív Nigerijci nezvládali, se náhle staly běžnými. Zároveň se zlepšila údržba vozidel, což vyřešilo několikatýdenní problémy s dopravou. Ještě důležitější bylo, že v dubnu začala stavba montovaných kovových mostů přes řeky, jež předtím vojáky zdržely na celé měsíce. Ženijní oddíly nigerijské armády však tradičně tvořili především vojáci východního původu a Biafřanům bylo jasné, že rychlé budování mostů je mimo schopnosti samotných Nigerijců.

Na východ od Enugu Nigerijci překročili úzkou roklinu, v obrněných vozidlech rychle zdolali posledních dvacet kilometrů a obsadili město Abakaliki. Biafřané, kteří se nacházeli východně od Abakaliki a od nigerijských nepřátel je oddělovala řeka Anyim, se museli stáhnout na novou linii jižně od města. Nigerijci v provincii Ogoja řeku během několika dní překonali s pomocí dalšího montovaného mostu a spojili se s jednotkami v Abakaliki. Poprvé se setkala dvě křídla 1. nigerijské divize a dobyté území vytvořilo pás od východu na západ přes celou severní Biafru.

Adekunleho 3. divize s pomocí dvou praporů Gwodo-Gwodo, černých žoldáků z Čadu, postoupila po východním břehu řeky Cross až k Obubře, poslednímu velkému městu kraje Ekoi. Tam ji na dvanáct týdnů zadržel major Williams se stovkou příslušníků zvláštních jednotek, které sám vycvičil, a sedmi tisícovkami dobrovolníků z igboského klanu, s jejichž náčelníkem Williamse pojilo osobní přátelství. Tito válečníci z buše kolem řeky Cross, horliví zastánci biaferské samostatnosti, vyzbrojeni mušketami a mačetami nepřetržitě hlídkovali na více než sto kilometrech říčního břehu.

Když se však Williams na začátku dubna kvůli výcviku stáhl, poskytl Čadanům na opačném břehu příležitost, na kterou čekali. Na konci dubna řeku na dvou místech překročili a obsadili Afikpo, největší město v oblasti západně od řeky.

Ještě jižněji se své velké chvíle dočkal Adekunle. V posledních březnových dnech se s pomocí několika britských odborníků na obojživelné operace dvakrát přeplavil přes Cross v nejširším místě, kde má přes půldruhého kilometru. Brzy dobyl Oron a Itu a rychlé kolony pod velením žoldáků pokračovaly zemí Ibibiů a během týdne obsadily města Uyo, Ikot Ekpene, Abak, Eket a Opobo. Úkol jim usnadnili místní průvodci, kteří znali cesty buší, země vysušená zimním sluncem a podpora některých místních náčelníků. Po několika týdnech přítomnosti Adekunleho okupačních sil tito náčelníci posílali úpěnlivé dopisy plukovníku Ojukwuovi.

V celé Biafře nebyl nikdo vystaven brutálnějšímu zacházení ze strany Nigerijců než Ibibiové a Anangové.

Nigerijci se zastavili na severním okraji ibibijského území, za nímž začíná země Igbů, přibližně padesát kilometrů od Umuahie. Adekunle neměl namířeno na sever, ale na západ – k lákavé kořisti v podobě Port Harcourtu.

Od dubna úsilí 1. a 2. divize poněkud polevilo, a tak se pozornost zaměřila na Adekunleho na jihu. 2. divize se opakovaně pokoušela prorazit z Onitshy do Abagany a 1. divize se opevňovala ve městech na cestě z Enugu do Onitshy. Do Abagany se sice dojet dalo, ale trvalé spojení mezi městy jestě nebylo navázáno. V důsledku toho nepřicházely v úvahu žádné větší přesuny na jih, ačkoli 1. divize se v červnu tímto směrem vydala a 15. června obsadila město Awgu na jih od hlavní cesty.

V létě 1968 se však nejvýznamnějším nigerijským velitelem stal Adekunle, jemuž byla určena většina zbraní a munice z Lagosu. Zatímco 1. divize měla patnáct tisíc mužů a 2. divize zhruba třináct tisíc, Adekunleho 3. divize, operující na celém jihu, posílila do konce roku 1968 na více než dvacet pět tisíc vojáků.

Adekunle se znovu spolehl na zkušenosti zahraničních poradců s obojživelnými operacemi a jeho vojáci ve druhé polovině dubna překročili řeku Imo, poslední překážku na cestě k Port Harcourtu. Do největšího města v Biafře mu zbývalo něco přes šedesát kilometrů.

V místech, kde ji Adekunle dvakrát překročil, směřuje řeka Imo od Umu Abayi na jih ke svému ústí ve městě Opobo. Šedesát kilometrů proti proudu od Umu Abayi leží město Awaza. Obdélníkové území, šedesát kilometrů dlouhé a padesát kilometrů široké, je na západě uzavřeno řekou Bonny, na níž se rozkládá Port Harcourt, a na jihu pásmem bažin a mangrovníků, přecházejícím ve volné moře. V tomto kraji kromě Port Harcourtu leží ještě elektrárna v Afamu, jež spaluje zemní plyn a vyrábí elektřinu pro celou jižní Biafru, naftařské město Bori, rafinérii Shell-BP ve městě Okrika, která má hodnotu deseti milionů liber, a mnoho ropných vrtů. Port Harcourt je sice převážně igboský, ale v jeho okolí bydlí Ogoniové, Ikwerreové a Okrikanové a na opačné straně řeky Bonny se západním směrem rozkládá území kmenů z Rivers.

V té době již v Biafře hledaly útočiště čtyři miliony utečenců z okupovaných oblastí, z toho milion a půl Igbů a dva a půl milionu příslušníků menšin. Mnoho z nich přilákal Port Harcourt a jeho okolí bohaté na ropu, takže předválečná půlmiliónová populace vzrostla skoro na milion.

Po rychlém zformování na západním břehu řeky Imo 3. divize odrazila protiútoky na svá předmostí a v posledních dubnových dnech zamířila k Port Harcourtu. Biaferská armáda čelila obvyklému předvoji obrněných vozidel, ostřelování z děl a minometů a nakonec nigerijské pěchotě. Jako poslední proti ní stál s prázdným zásobníkem italský major Georgio Norbiatto, později nezvěstný a prohlášený za mrtvého.

Do poloviny května padla města Afam, Bori a Okrika. Biaferskou obranu komplikovaly tisíce uprchlíků, zatímco postupujícím Nigerijcům pomáhaly skupinky místních dobrovolníků a průvodců. Někteří byli dovezeni z Lagosu, mezi nimi i někdejší vzbouřený student Isaac Boro, který se mezitím stal majorem federální armády. Ten padl u Bori.

Nigerijci svižným výpadem doprava obsadili cestu z Port Harcourtu na sever do Aby a 18. května jejich předvoj obsadil východní předměstí. Následovalo několikadenní intenzivní bombardování a severozápadní silnici do Owerri ucpal skoro milion utečenců, kteří se snažili dostat do bezpečí. Postupující dav znehybnil jednotky plukovníka Achuzieho, nedávno jmenovaného velitelem sektoru, a než se problém vyřešil, Nigerijci pronikli do města a ovládli jednu stranu letiště, zatímco druhou drželi Biafřané. Potom přišla jednoměsíční pauza, aby si armády vydechly.

Na začátku dubna pověřil plukovník Ojukwu Němce majora Steinera, někdejšího seržanta francouzské cizinecké legie a hodností nejvyššího ze čtyř žoldáků (čtvrtým byl Angličan, který stejně jako Williams bojoval u řeky Cross, ale později odešel), aby sestavil a vycvičil brigádu pro bleskové výpady, jež pak bude rozdělena na oddíly vedené těmito čtyřmi Evropany. Steiner, jenž tou dobou velel vlastnímu partyzánskému oddílu a působil Nigerijcům velké nesnáze kolem letiště v Enugu, založil výcvikový tábor a povolal k sobě Williamse. Společně pak začali sestavovat 4. brigádu zvláštních jednotek, kontroverzní jednotku, která sehrála široce medializovanou úlohu v biaferských operacích proti federální armádě.

Williams chtěl zůstat u řeky Cross, ale převládl jiný názor. Čtrnáct dní poté, co odtamtud odešel, Gwodo-Gwodo překonali řeku, což by se podle Williamse v jeho přítomnosti nestalo. Protože mu vypršela smlouva a skličovaly ho neúspěchy jeho milovaných Igbů, Williams se na začátku května vrátil do Londýna, ale už za týden zjišťoval, zda by se nemohl vrátit. 7. července podepsal novou smlouvu. Steiner mezitím vycvičil tři tisíce mužů, rozdělených do šesti malých praporů neboli úderných jednotek, a připravil je do boje. Když si mohl vybrat, ve kterém sektoru chce působit, zvolil si cestu z Enugu do Onitshy a vrátil se na sever, kde se k němu připojil vracející se Williams.

V průběhu července komanda napadala pozice 2. divize podél cesty a dosáhla jistých úspěchů. Když plukovník Haruna, velitel 2. divize, později odpovídal na otázku, proč se nepřipojil k 1. a 3. divizi v „závěrečném útoku na území Igbů“, připustil, že do jeho příprav zasáhly výpady biaferských zvláštních jednotek, které ho nutily přesouvat velké oddíly z místa na místo. Činnost komand u Amansee, Uku a Amieni dokázala platnost Steinerovy neortodoxní teorie, že v africkém terénu jsou menší pohyblivé skupiny účinnější než uspořádané šiky pěchoty, a třebaže s ním souhlasil i plukovník Ojukwu, později Steinera okolnosti přinutily využívat komanda jako obyčejné pěšáky.

Na jihu Adekunle vytáhl již v červnu z Port Harcourtu s rozkazem obsadit zbývající část Gowonova státu Rivers západně od Bonny. Plukovník Ojukwu k sobě povolal kmenové náčelníky dvou jižních provincií Yenagoa a Degema. Vysvětlil jim, že terén v jejich kraji biaferské armádě neposkytuje moc velké šance na zadržení postupujících Nigerijců. Nabídl náčelníkům, že kdyby se rozhodli přejít k Nigérii a vyhnout se případné mstě, obranná linie může vést severně od jejich provincií a zbytek oblasti Rivers připadne nepříteli.

Náčelníci chtěli ihned odpovědět, ale Ojukwu jim řekl, ať se vrátí domů a promluví se svými radami. Následujícího dne přišel posel s odpovědí obyvatel Rivers. Chtěli zůstat v Biafře, doufali, že obrana bude co nejsilnější, a hodlali se do ní zapojit, i když věděli, že je kvůli tomu mohou postihnout odvetná opatření, a počítali s nimi.

Adekunle později přinutil Rivers zaplatit za loajalitu Biafře vysokou cenu. Jak varoval Ojukwu, území nebylo možné ubránit proti silám vybaveným mnoha čluny a loděmi. Biaferské jednotky se musely rozmělnit, pokud chtěly obsadit všechny výběžky pobřeží i ostrovy. Nigerijci si pak mohli vyhlédnout slabinu a zaútočit z moře. Do poloviny července se vylodili ve městech Degema, Yenagoa a Brass a na řadě dalších míst. Na pevnině nigerijská pěchota prošla městy Igritta, Elele a Ahoada a obsadila zbytek „státu Rivers“

Plukovník Adekunle zatím operoval výhradně na menšinových územích. Do oblasti Igbů nikdy nevkročil, zatímco další dvě nigerijské divize dosud nepůsobily mimo ni, s výjimkou tažení 1. divize, jehož cílem bylo obsadit provincii Ogoja. V jistém smyslu to tedy Adekunle neměl navzdory značné převaze ve výzbroji úplně jednoduché.

To neznamená, že boje v menšinových oblastech nebyly tak urputné jako na území Igbů nebo že většina náčelníků malých kmenů nezůstala loajální Biafře. V menšinových oblastech však bylo snadnější nalézt nespokojence ochotné ke spolupráci buď z upřímného přesvědčení, nebo z touhy po výhodách, a tito kolaboranti pak prováděli nigerijské vojáky a ukazovali jim nenápadné zkratky, jaké mohli znát pouze místní.

Navíc bylo možné dopravit na tato území několik týdnů před útokem agenty z menšinových komunit v Lagosu. Někteří agenti však zběhli, jakmile se ocitli mezi svými, a vyprávěli o obrovských sumách určených přátelsky nakloněným místním náčelníkům nebo agentům provokatérům, jejichž úkolem bylo šířit nenávist vůči Igbům a připomínat, co obyvatelstvu hrozí, pokud se neodvrátí od Biafry, až přijde federální útok.

Tyto postupy byly v některých oblastech poměrně úspěšné, třebaže jen málo slibů bylo následně splněno a chování Nigerijské pěchoty zpravidla vedlo k rychlému vystřízlivění, násilí většinou přicházelo ve dvou vlnách. Nejprve dorazily federální bojové oddíly, jež střílely na potkání bez ohledu na kmenovou příslušnost a ničily a loupily majetek bez ohledu na to, komu patřil. Násilnosti ze strany pěchoty byly obvykle přímo úměrné ztrátám, které jednotky utrpěly při obsazování města. Pokud se město vzdalo, aniž padl jediný výstřel, a pokud obyvatelé zaujali pronigerijský postoj a došlo k rychlému předání moci, někdy dokonce mezi pěchotou a místními nakrátko zavládly přátelské vztahy. Na území Igbů k tomu nikdy nedošlo, avšak tam nikdo příliš nepochyboval, že jeho osud je zpečetěn.

Jakmile odešla pěchota, dostavili se vojáci druhé kategorie z kasáren. Domorodci pak během několika týdnů zjistili, že „jednotná Nigérie“ je sice hezké heslo, ale skutečnost připomíná spíše okupaci, neboť vojákům nikdo nebránil přivlastnit si cokoli jako kořist. Proto do konce roku 1968 nejvíc oddílů vznikajícího biaferského partyzánského odporu působilo právě v menšinových oblastech, které měly s nigerijskou okupací nejdelší zkušenost.

V červenci Adekunle připravil první průnik na území Igbů a vytáhl proti Owerri. Jeho „plán OAU“ zahrnoval dobytí měst Owerri, Aba a Umuahia v rychlém sledu. Adekunle podlehl iluzím o vlastní důležitosti a schopnostech a chvástal se, že hned potom obsadí celý zbytek Biafry. Jeho stále podivnější chování vedlo k řadě stížností a generál Gowon se za něj musel několikrát omlouvat. Adekunle však evidentně věděl, jak z Gowona vymámit vše potřebné, udržel se ve funkci velícího důstojníka 3. divize a změnil ji ve své malé království.

Na konci července se jeho jednotky dostaly po silnici z Port Harcourtu do Owerri až do Umuakpu, necelých čtyřicet kilometrů jižně od Owerri. Plukovník Ojukwu se chystal na cestu do Addis Abeby, ale nechtěl, aby Owerri padlo během jeho nepřítomnosti, a proto nařídil Steinerovi a jeho komandům opustit Awku a přemístit se do Owerri.

Tou dobou už bylo zřejmé, že Steiner se spokojil s velením brigádě a operačním plánováním, v němž vynikal, a vedení boje nechává na Williamsovi. Tento štíhlý Jihoafričan narozený ve Walesu vesele připouštěl, že je napůl blázen, a s oblibou dokazoval svou nezranitelnost tím, že vzpřímeně stál v přívalu kulek, zatímco kolem něj vojáci padali, mával vycházkovou holí a sprostě nadával nigerijským kulometčíkům, které tím přiváděl k šílenství. Příslušníci biaferských komand se mu snažili vyrovnat a „Taffyho chlapci“ získali renomé neohrožených válečníků. Nigerijští zajatci vypovídali, že pěšáci neradi bojují proti zvláštním jednotkám, což Steinera a Williamse nesmírně potěšilo. Mezitím se k nim připojili tři nováčci, statný Skot, štíhlý a velmi nebezpečný Korsičan s jemným hlasem a pohledný mladý Rhodesan Johnny Erasmus, který nevynikal intelektem, ale uměl zázraky s výbušninami.

Před Umuakpu jižně od Owerri Erasmus na Steinerův pokyn vybudoval kruh překážek pro postupující Nigerijce. Během tří dnů pokácel dvě stě stromů, kopal jámy, rozmisťoval miny, nastražil třaskaviny, připravil křížovou palbu, vykopal bunkry a vše doplnil odjištěnými granáty. Na závěr konstatoval, že Nigerijci můžou buď zůstat v Umuakpu, nebo poslat parašutisty. Nepřátelé však k jeho překážkám vůbec nedorazili, neboť je Biafřané obešli a rozprášili zezadu.

Steiner rozmístil biaferskou pěchotu za tuto Maginotovu linii a do boje poslal Williamse s pěti sty příslušníky zvláštních jednotek. Zaútočili 4. srpna nikoli v Umuakpu, ale na nigerijské velitelství ve vedlejší vesnici Amu Nelu. Během hodiny Williams velitelství zničil, ukořistil velké množství výstroje, zbraní a munice, pobil přes stovku Nigerijců a vyrazil zpátky, aby stihl snídani. Následky útoku na sebe nenechaly dlouho čekat. Přes frontovou linii přešel nigerijský posel a požádal biaferskou pěchotu o místní příměří.

Za týden byly zvláštní jednotky znovu převeleny, tentokrát do Okpualy na půli cesty mezi Owerri a Abou. Nigerijci postupovali z jihu ke stejné křižovatce a Skot s Korsičanem dostali rozkaz je zastavit. Následovala série ostrých potyček, v nichž byli oba zraněni. Avšak spojené síly komand a pěchoty držely Nigerijce před Okpualou, dokud nepadla Aba.

Aba, chráněná od jihu a západu zákrutem řeky Imo, bývala považována za bezpečné město. Žádné větší už nezbývalo a k původní záplavě uprchlíků se přidali ještě ti z Port Harcourtu. Aba se stala správním centrem Biafry. Přes řeku vedly dva mosty, první ve čtvrti Imo River Town na hlavní cestě do Port Harcourtu, druhý v Awaze o něco západněji, první most vyletěl do vzduchu, druhý zůstal nepoškozený, ale byl podminovaný. Nigerijci se rozhodli po něm přejít. Když se objevili na opačném břehu, Biafřané odpálili nálože, jenže ty byly špatně rozmístěné. Šlo o jednu z nejhorších chyb celé války. Most se zřítil, avšak několik metrů vedle něj výbuch přečkal plynovod. Po něm vedl chodník a Biafřané bez munice zoufale sledovali, jak se Nigerijci husím pochodem vydávají na druhou stranu řeky. To se stalo 17. srpna. Na místo byl vyslán Williams se sedmi sty muži, ale nestihl dorazit dřív než devatenáctého ráno. Tou dobou už měli Nigerijci za řekou tři prapory.

Zvláštní jednotky se dva dny pokoušely vytlačit nepřátele z předmostí, ale dva federální prapory udržely pás široký půldruhého kilometru a třetí se podél řeky vydal na jih a obsadil zbytky druhého, většího mostu. Williams pochopil, že nemá šanci, a stáhl se na cestu z Aby do Port Harcourtu. Celých šest dní biaferská 12. divize společně s Williamsovými muži, jejichž počet stoupl na tisíc, odrážela příval Nigerijců, kteří pěšky přecházeli přes řeku. Intenzivně se pracovalo, údajně s pomocí ruských ženistů, na opravě mostu přes Imo, aby vojáci mohli přepravit těžkou techniku.

Williams, který držel hlavní osu, z Nigerijců neměl velké obavy, dokud jim scházela obrněná vozidla a děla, i když nad Biafřany stále měli obrovskou převahu v puškách, munici a minometech. 24. srpna byl most dokončen a přejela po něm útočná kolona. Následná bitva byla nejkrvavější v celé válce. Williams nečekal na obranných pozicích, ale místo toho svých tisíc příslušníků zvláštních jednotek vrhl do útoku. Jeho nečekanost Nigerijce zaskočila. Hlavní kolona se údajně skládala ze tří brigád a jejich úmyslem bylo snadno dojet po silnici do Aby, zlikvidovat odpor a pokračovat do Umuahie.

Williams a Erasmus tři dny vedli necelou tisícovku mladých Biafřanů s opakovacími puškami proti pýše nigerijské armády. Neměli bazuky ani děla, jen pár drahocenných minometů. Nigerijci se spoléhali na déšť dělostřeleckých granátů a min, pět obrněných vozidel a záplavu raket. Jejich kulomety a opakovací pušky se dvaasedmdesát hodin nezastavily. Páteř obrany tvořily „ogbunigwe“, miny, které vynalezli sami Biafřané. Jsou to jakési kužely s dynamitem nacpaným do špičky a zbytkem vyplněným kuličkami z ložisek, hřebíky, kameny a kovovými střepinami. Vrchol se upevní na strom kvůli pohlcení zpětného rázu a trychtýřové ústí, zakryté překližkou, směřuje na cestu proti postupujícím nepřátelům. Mina se odpaluje s pomocí drátu a znalci doporučují držet se při odpalování hodně zpátky. Po výbuchu před sebou ogbunigwe vyčistí oblast vymezenou devadesátistupňovým úhlem a zabíjí až na dvě stě metrů. Na kratší vzdálenost z boje vyřadí celou rotu a zastaví další útočníky.

Nigerijci postupovali po cestě bez jakéhokoli krytí a skandovali svůj válečný pokřik „Oshe-bey“. Zvláštně se kývali ze strany na stranu. Williamsovi, který měl zkušenosti z Konga, stačil jediný pohled, aby odhadl: „Jsou zdrogovaní až po uši.“

Erasmus začal na krátkou vzdálenost odpalovat ogbunigwe. Nigerijci padali jako kosená tráva. Ti, kteří přežili, se kolébavě sunuli dál. První den Erasmus použil přes čtyřicet ogbunigwe. Jedno obrněné vozidlo muselo být s potrhanými pneumatikami vyřazeno z boje. Biafřanům docházela munice, ale z vedoucí nigerijské brigády mnoho nezůstalo. Její pohyb zbrzdily okopy, které vojáci museli zasypávat, a když jedno družstvo při plnění úkolu padlo, nahradilo ho další. Když se Nigerijci pokusili odkutálet z cesty mnohatunové kmeny, byli roztrháni na kusy, protože pod kmenem vybuchly nastražené miny.

Mezi nigerijskými brigádami na čele došlo k výměně a Williams naléhal na své vyčerpané muže, aby využili zmatku a zaútočili. Dobyli nazpátek pět kilometrů, které ztratili předešlého dne, a zaujali své původní pozice. Potom šli vojáci spát, aby nabrali síly do dalších bojů, Erasmus se pustil do práce na nových pastech a Williams se vypravil do Aby pro munici. Zásobovací letadla však nepřiletěla. Steiner, který po povýšení na podplukovníka přesunul své velitelství do Aby, se obrátil na vrchního velitele pozemního vojska a potom na plukovníka Ojukwua. Munice nebyla. Williams se vrátil na frontu. Na neděli 25. srpna měli jeho muži každý dvě kulky.

V neděli se opakovaly sobotní události a ani pondělí nepřineslo žádný zvrat. Následovalo šest dní klidu. Podle pozdějších zpráv Adekunle odesílal své raněné vojáky do nemocnic v Calabaru, Port Harcourtu, Benin City a dokonce v Lagosu. Nikdo nespočítal, kolik jich na silnici do Aby padlo, ale podle Williamse jich muselo být skoro dva a půl tisíce.

Jakmile se 3. divize vzpamatovala, znovu vyrazila proti Abě, avšak ne po hlavní cestě. Zaměřila se na pravé křídlo biaferských komand, které se pod náporem obrněných vozidel zhroutilo. 4. září byla Aba dobyta, nikoli po čelním útoku, ale po výpadu z boku. Steiner se prostřílel ven s několika kuchaři, vyzbrojenými samopaly. Plukovník Achuzie se málem srazil s nigerijským obrněným vozidlem Saladin, které se proti němu vyřítilo zpoza rohu. Když Aba padla, Williams stále zadržoval hlavní nepřátelské síly skoro deset kilometrů od města. Potom se svými muži zamířil venkovskou krajinou pryč.

Plukovník Ojukwu zvláštním jednotkám nařídil, aby se odebraly zpátky do výcvikového tábora, naverbovaly nové muže a znovu se zformovaly. Z obou směrů, od Aby i od Okpualy, se vrátilo tisíc mužů ze tří tisícovek, které před devíti týdny zamířily do Awky. V polovině září Steiner odjel na čtrnáctidenní dovolenku a velení převzal Williams.

Útok na Abu z 24. srpna se stal signálem k „závěrečnému útoku na území Igbů“, který podle zpráv určených britskému parlamentu nebyl na pořadu dne. Boje se rozhořely ve všech sektorech, na jihu od Ikot Ekpene, jímž fronta prošla už šestkrát, až po Owerri. Na severu se Haruna odvážně pokusil proniknout z Onitshy k jednotkám v Abaganě, zatímco 1. divize vrhla všechny síly proti demilitarizovanému polnímu letišti Červeného kříže ve městě Obilagu. Letiště padlo 23. září.

Jedenáctého září Nigerijci podnikli rychlý útok ve člunech proti proudu řeky Orashi k městu Oguta, rozkládajícímu se na břehu jezera nedaleko letiště Uli. Čluny nepozorovaně přepluly jezero a vojáci vystoupili na břeh. Oguta byla stále plná lidí, a tak se rozpoutalo krveprolití. Když obyvatelé uprchli, nastalo systematické drancování a přes řeku Niger proudili další Nigerijci ze Středozápadní oblasti. Rozezlený plukovník Ojukwu svolal své velitele a řekl jim, ať Ogutu dobudou během osmačtyřiceti hodin nazpátek. Protiútok řídil sám Ojukwu a operační velení svěřil Achuziemu. Biafřané se zmocnili města, a když Nigerijci utekli k řece, zůstalo po nich několik set padlých včetně velitele.

Boje o Ogutu však měly ještě jeden vedlejší efekt. Některé biaferské jednotky bylo třeba přesunout z pravého křídla u Umuakpu a 13. září tam nigerijští průzkumníci odhalili slabé místo. Následný útok prolomil obranu a Nigerijci se dostali k Obinze patnáct kilometrů jižně od Owerri. Odtamtud 18. září vpadli do města, přičemž v čele kolony jely obrněné vozy.

Na severu 1. divize postoupila z Obilagu a obsadila město Okigwe, které zůstalo nechráněné coby distribuční středisko potravinové pomoci Červeného kříže, dovážené do blízkého Obilagu. V Okigwe se Nigerijci vyznamenali zastřelením postarších anglických misionářů, manželů Savoryových, a dvou švédských pracovníků Červeného kříže. Psal se 1. říjen.

Od tohoto dne se situace začala měnit. Přepravce zbraní, který nechal Biafřany na holičkách u Aby a Owerri, vystřídal jiný a byl vytvořen vzdušný most z Librevillu v Gabonu. Provoz zajišťovali piloti britského, jihoafrického, rhodeského a francouzského původu. Když plukovník Ojukwu získal více peněz, otevřely se mu evropské zbrojařské trhy a dodávek přibylo. Biafrané přešli do protiútoku.

Steiner se vrátil z dovolenky, ale stále byl unavený. Jako velitel nově vytvořené divize zvláštních jednotek na svou práci zjevně nestačil. Postihlo ho nervové vyčerpání, opakovaně se dostavující duševní porucha, v jejímž důsledku trpěl velikášstvím a stihomamem. Choval se stále nezodpovědněji a nakonec svým mužům rozkázal unést tři džípy Červeného kříže pro svou vlastní potřebu.

Když byl předvolán podat vysvětlení, zahrnul plukovníka Ojukwua výčitkami a hlava nigerijského státu neměla jinou možnost než ho propustit. Společně se Steinerem odešlo šest dalších důstojníků. Prozatímním velícím důstojníkem se stal Williams, jenž funkci posléze předal biaferskému brigádnímu generálovi. Ještě než k tomu došlo, pod Williamsovým velením byly vybojovány další dvě bitvy. Mezi 10. a 12. listopadem jedna ze tří brigád divize podnikla sérii útoků na Onitshu, a třebaže město nedobyla, Nigerijci museli opustit polovinu obsazeného území a pominulo nebezpečí, že se jejich vliv rozšíří.

Útoky by možná pokračovaly, kdyby Nigerijci z Awky nevytáhli na jih a neobsadili vesnice Agolo a Adazi, čímž ohrozili srdce Biafry. Komanda v oblasti se bránila s podporou dvou praporů biaferské pěchoty. Nigerijci utrpěli další porážku a stáhli se zpátky do Awky.

Na jiných místech byla situace v listopadu a prosinci podobná. Biafřané ve většině sektorů přecházeli do protiútoků, především u Aby a Owerri. V Abě plukovník Timothy Onuatuegwu zatlačil federální síly až na předměstí a pak napadl jejich pravé a levé křídlo. V Owerri plukovník John Kalu obsadil skoro čtyři sta kilometrů čtverečních kolem města a zahájil blokádu.

Prostý výčet událostí za osmnáct měsíců může vyvolat dojem, že nigerijské tažení do Biafry probíhalo hladce a vytrvale. Skutečnost však byla jiná. Kromě několika případů kdy nigerijským silám nestálo nic v cestě, musely bojovat o každý metr. Mnohdy svého cíle dosáhly až na třetí či čtvrtý pokus. Jinde se na celé měsíce zastavily. Střízlivý odhad spotřeby munice je několik set milionů nábojů a ztráty se pohybovaly v desítkách tisíc mužů.

Nigerijcům se navíc nedařilo ovládat a spravovat dobyté území. Neodvažovali se mimo hlavní cesty a města, vyhýbali se buši, která tvoří přes devadesát procent rozlohy země, a rýsovali do map linie, jež měly jen málo společného s reálnou situací. Jejich správci ve městech soupeřili o pravomoci s biaferskými správci v buši a pokyny těch biaferských se mnohdy řídila většina obyvatelstva, sídlící v rozlehlých venkovských oblastech.

Tajemství přežití Biafry tkví částečně ve vedení plukovníka Ojukwua, ale daleko větší zásluhy má biaferský lid. Žádný vůdce ani armáda nemohou bojovat bez naprosté podpory lidu. Pokud se armáda netěší podpoře zdola, její odpor může být jen symbolický. Lidé přispívali vším, co měli; chudí vesničané pořádali sbírky, bohatí občané vyprázdnili svá zahraniční konta a poskytovali dolary a libry. Krejčí šili uniformy ze závěsů a ševci zhotovovali vojenské boty z pruhů plátna. Farmáři darovali batáty, maniok, rýži, kozy, slepice a vejce. Venkované šli do boje se sekerami a mušketami. Taxikáři a trhovci ze svých vozů sestavovali kolony pro vojáky, kněží a učitelé odevzdávali jízdní kola.

Objevili se zrádci a podvodníci, kšeftaři a vyděrači; bez těch se neobejde žádná válka. Ale obyvatelstvo se neúčastnilo žádných nepokojů, demonstrací ani vzpour. Když lidé viděli, jak je jejich země ničena a krajané vražděni, ze zmaru se zrodily dvě věci: národní cítění a nenávist vůči Nigerijcům. Domněnka se změnila v neochvějné přesvědčení, že znovu žít s Nigerijci už není možné. Z tohoto přesvědčení vyplývá prapůvodní politická realita současné situace. Biafru nelze zahubit ničím jiným než naprostým vyhlazením jejího obyvatelstva. Neboť i za úplné okupace by Biafra znovu povstala, s plukovníkem Ojukwuem nebo bez něj. Vprůběhu roku 1969 se odehrálo jen pár větších územních změn a na jeho konci se válka dostala do slepé uličky. Rok začal tím, že plukovník Ojukwu 3. ledna převelel dvě brigády divize „S“ v Abě, kterou vedl plukovník Onuatuegwu, na frontu k Owerri, aby podpořily plukovníka Kalua a 14. divizi při obléhání tohoto města.

Po zbytek měsíce se předsunuté jednotky pohybovaly po severním předměstí, odkud napadaly federální posádku. Utrpěly velké ztráty, aniž dosáhly výraznějších úspěchů, protože Nigerijci se jako obvykle dobře opevnili a po silnici z Port Harcourtu na jihu dostávali pravidelné dodávky zbraní a munice. Na konci ledna na poradě s plukovníkem Ojukwuem a plukovníkem Kaluem Onuatuegwu navrhl s těmito frontálními útoky přestat a zaměřit veškerou palebnou sílu Biafřanů na zničení křídel nigerijských sil v Owerri a přerušení jejich zásobovacích linií, což byla taktika, kterou uplatnil při dobývání Aby.

Plán byl odsouhlasen, a během února oba velitelé obsadili vesnice v držení Nigerijců východně a západně od města a setkali se na jeho jižní straně. Obklíčení tak bylo důkladné a od 28. února Nigerijci zůstali bez přísunu materiálu. Blokáda pokračovala celý březen navzdory snaze federálních sil kordon kolem Owerri prolomit a nigerijské vojenské letectvo muselo uvězněnou posádku zásobovat shazováním zbraní a munice z letadel. Protože s podobnými akcemi nemělo valné zkušenosti, zhruba sedmdesát procent dodávek spadlo mimo vymezené území a skončilo v rukou Biafřanů. Ti získali velké množství zbrusu nových ruských útočných pušek Kalašnikov AK-47 s odpovídajícími náboji.

Na začátku dubna toto zásobování skončilo, a jakmile Biafřané pochopili, že už jim z nebe žádná mana nespadne, pokračovali v útocích na stále demoralizovanější federální posádku, přičemž využívali zbraně ukořistěné Nigerijcům.

V březnu vyrazily z Port Harcourtu obzvlášť početné posily, aby znovu otevřely cestu do Owerri, avšak sešly z asfaltové silnice a musely si odpočinout v Ohubě asi patnáct kilometrů jižně od Owerri. Tam zůstaly až do konce roku 1969.

Když po dvaceti dnech nepřetržitých biaferských útoků posádce v Owerri docházely potraviny a munice, nigerijský velitel plukovník Utuk svolal na 22. dubna večer schůzku s veliteli praporů. Bylo rozhodnuto, že bez ohledu na rozkazy plukovníka Adekunleho z Port Harcourtu, aby město udrželi, se z něj stáhnou. V noci se celá posádka včetně raněných, kteří byli naloženi na nákladní vozy, seřadila do jediné kolony směřující k jihu. Průzkum jižního předměstí odhalil, že jeden z tahů v této části je střežen poměrně slabým biaferským praporem. Nigerijci nevyjeli po asfaltové silnici, ale po prašné cestě ubíhající mírně k východu. Ráno23. dubna kolona vedená dvěma obrněnými vozidly Saladin narazila na biaferský prapor a probojovala se z obklíčení. Poté pokračovala pryč z města a zpátky na západ k hlavním silám nigerijské 3. divize, jejíž předsunuté jednotky se nacházely v Umuakpu a Amu Nelu, kde je před deseti měsíci zastavil Taffy Williams.

Jakmile se dozvěděl, že federální posádka vyklouzla, plukovník Onuatuegwu vyslal dva prapory ji pronásledovat. Ty dostihly týl federální kolony osm kilometrů jižně od Owerri, takže Nigerijci museli při ústupu na jih odrážet nepřátele. Neustálé útoky zezadu a ze stran kolonu rozbily, takže když konečně dorazila do bezpečí nigerijských pozic kolem Amu Nelu, sedmatřicet kilometrů od Owerri, zbyly z ní jen roztříštěné skupiny. Nigerijci ztratili většinu vybavení a skoro polovinu mužů.

Ještě téhož dne, 23. dubna, Biafřané obsadili Owerri a zahájili obnovu rozvráceného a vypleněného města. Čtrnáct dní po porážce, kvůli níž značně poklesla morálka Nigerijců, byl plukovník Adekunle zbaven velení a poslán do výcvikového střediska v Lagosu. Až do konce listopadu 1969 se federální síly opakovaně snažily postoupit, ale zůstaly u Chuby a Umuakpu a Owerri se stalo novým hlavním městem biaferské vlády.

Biaferskou radost ze znovudobytí tohoto důležitého a strategického města kalila nedávná ztráta předešlého hlavního tněsta Umuahie. Zatímco obsazení Owerri bylo zdlouhavé a pracné, federální vpád do Umuahie byl završením dalšího útoku s obrovským množstvím výzbroje. Během tří jarních měsíců před nadcházejícím obdobím dešťů se federální vláda snažila posílit nikoli prestižní 3. divizi na jihu, ale méně známou 1. divizi na severu. V posledních třech měsících roku 1968 a prvních třech měsících roku 1969 dostávala 1. divize velké dodávky nových ruských zbraní a 26. března, právě když do Nigérie přiletěl britský předseda vlády Harold Wilson, začal její útok na Okigwi a zároveň na Afikpo.

V obou směrech v čele ujížděl půltucet ozbrojených vozidel a výpad podpořila střelba z děl a minometů. Do 1. dubna Nigerijci dorazili k městům Bende a Uzoakoli a rozpoutaly se prudké boje. Zejména Uzoakoli pro Biafřany znamena lovelkou ztrátu, neboť tam po loňské květnové ztrátě Port Harcourtu vybudovali rafinérii. Tato rafinérie za den dokázala vyrobit sto třicet tisíc litrů benzinu a časem měla Biafřany zbavit nedostatku pohonných hmot, který nastal po vyčerpání zásob loni v listopadu.

Několik dní se zdálo, že v těchto dvou městech se postup federálních sil zastaví. Důležité to bylo hlavně u Bende, které leží v kopcovitém kraji, odkud vede sestupná cesta až do Umuahie. 7. dubna však nigerijská kolona dobyla po výpadu venkovskou krajinou město Ovim na železniční trati do Umuahie. 10. dubna začaly na předměstí dopadat dělostřelecké granáty a bylo evakuováno civilní obyvatelstvo.

Umuahia padla 15. dubna, ačkoli se ojediněle střílelo ještě několik dní. Jako poslední město opustil plukovník Ojukwu, který osobně řídil většinu bojů ze svého domu na konci Okpara Road.

Nigerijská moc nad městem však nebyla nijak pevná. Jako obvykle v podobných případech se Biafřané po ztrátě Umuahie přeskupili a o týden později přišli s protiútokem. Federální zásobovací linie, táhnoucí se na mnoho kilometrů hornatým terénem severně a severovýchodně od města, byly velice zranitelné a na začátku léta musela vojenská posádka několikrát požádat o letecké zásobování. Na konci roku byla Umuahia ze tří stran obklíčena, podobně jako Aba, a zůstávala poslední výspou dlouhého a značně nejistého koridoru v nepřátelském území.

Kromě těchto dvou velkých tažení panoval na všech frontách klid. Na začátku března federální 2. divize se štábem v Onitshe zaútočila současně z Onitshy směrem na Awku a z Awky směrem na Onitshu ve snaze obsadit posledních deset kilometrů cesty v držení Biafřanů, které oddělovaly obě poloviny divize. Podařilo se jí zacelit mezeru, získat kontrolu nad cestou a udržet ji asi dva týdny. Potom Biafřané podnikli protiútok, zmocnili se silnice a v červnu dosáhli východního předměstí Onitshy.

Jinak se na severu celý rok 1969 nic nedělo. Na jihu Biafřané poprvé útočili v téměř všech sektorech. Poučili se z nové taktiky použité u Owerri a nikde se nepouštěli do frontálních výpadů, ale osvobozovali od Nigerijců jednu vesnici za druhou. Ke konci roku tedy bylo možné projet celou silnici od Owerri do Aby, která dříve byla ve federálních rukou, až na posledních osm kilometrů před Abou. Z Okpualy byla vyhnána nigerijská posádka a otec Kevin Doheny tam znovu mohl otevřít seminář. Osvobozena byla také Owerrinta a federální síly ustoupily nazpátek do Amaly, osm kilometrů jižně po cestě, kde je v srpnu 1968 porazila komanda pod velením skotského a korsického žoldnéře. Za celý rok 1969 Biafřané v jižním sektoru nenápadně obsadili území o rozloze dvou tisíc pěti set kilometrů čtverečních.

Důvodů těchto úspěchů, byť omezených, bylo pět. Za prvé, změnila se taktika. Biafřané se již nestřetávali frontálně s lépe vyzbrojeným nepřítelem, ale spoléhali na boční útoky, přepady a zvláštní jednotky, tedy na taktiku, kterou marně prosazoval Williams, jenž v únoru odešel, aniž podepsal smlouvu na třetí období. Za druhé, morálka federální pěchoty celý rok vytrvale upadala, zejména když letní lijáky narušily logistiku nigerijské armády a vojákům v přední linii docházely potraviny a munice; zajatci vyprávěli, že muži na federální straně mají války plné zuby, nejraději by šli domů a nechtějí riskovat smrt při dalším sebevražedném útoku, který nařídí důstojníci odněkud z týlu. Celková únava válkou se dostavila na obou stranách, ale biaferští vojáci byli alespoň na vlastním území, podporovalo je místní rolnictvo a měli lepší výzbroj než kdy dřív.

Poslední tři důvody změny situace souvisejí se zbraněmi. Hlavní výhoda všech federálních útoků až do konce jara 1969 spočívala ve využití obrněných vozidel, která nepřítel prostě nedokázal zastavit. V roce 1969 však Biafřané získali velké množství bazuk a raket. Zčásti to byly pancéřové pěsti sovětského typu, mimořádně lehké, účinné, přesné až na tři sta metrů a s nízkými nároky na údržbu. Zbytek tvořily složitější francouzské bazuky LRAC. Zatímco v roce 1968 býval výcvik v používání těchto zbraní jen základní, v roce 1969 s nimi Biafřany seznamovali dva evropští důstojníci, takže se biaferská pěchota brzy zbavila strachu z obrněných vozidel Saladin a Ferret a životnost těchto dopravních prostředků se navzdory obezřetnějšímu chování osádek stále zkracovala.

Za druhé, po celý rok 1969 se vytrvale zvyšovala celková úroveň biaferských zbraní a palebné síly. Na tiskové konferenci 4. listopadu v Owerri generál Ojukwu (v březnu 1969 ho Poradní shromáždění povýšilo do hodnosti generála) řekl: „Máme nesrovnatelně lepší palebnou sílu než kdykoli od začátku války.“ Dodal, že se o to zasloužily zejména podpůrné zbraně, tedy bazuky, děla, minomety a těžké kulomety. Také výcvik v používání těchto zbraní se oproti předešlému roku značně zdokonalil. V důsledku těchto dvou změn Biafřané téměř vymazali výhody, kterým se federální armáda těšila tak dlouho, že je považovala prakticky za neodmyslitelné.

Poslední rozdíl představovalo nové biaferské vojenské letectvo, které poprvé zaútočilo 22. května a do konce roku stále sílilo. Zatím nelze dovyprávět celý příběh biaferských vzdušných sil, neboť mnohé dosud nevíme, ale jeho činnost a úspěchy do značné míry souvisejí s osobností pozoruhodného švédského leteckého veterána, hraběte Carla Gustafa von Rosena.

Ten pracoval jako vrchní pilot pro charitativní organizaci Nord Church Aid a 10. srpna 1968 přízemním letem ze Sv. Tomáše dokázal, že Henry Wharton není jediným letcem, který dokáže dopravovat materiální pomoc. Na konci září po několika sporech se svým přímým zaměstnavatelem, leteckou společností Transair, a vedením Nord Church Aid rezignoval na své místo na Sv. Tomáši a vrátil se do Švédska.

O Vánocích 1968 se objevil v Umuahii v Biafře s dopisem svého osobního přítele císaře Haileho Selassieho pro plukovníka Ojukwua. 25. prosince přišel do autorova karavanu v Umuahii skoro v slzách, neboť viděl děsivou krvavou scénu po jednom ze tří náletů, které toho dne na město podniklo nigerijské vojenské letectvo. Jedna bomba zasáhla dům plný dětí, což hraběte obzvlášť rozrušilo, stejně jako předtím různé novináře, kteří byli svědky podobných událostí.

V následném rozhovoru u kávy starý švédský pilot, který mohl za rok odejít z Transairu do penze, vyjádřil odhodlání vrátit se do Biafry a ničit nigerijská letadla i s jejich egyptskými piloty. Poté svůj záměr několik hodin rozvíjel, odhaloval a řešil možné problémy a zjistil, že je třeba koupit lehká letadla s výtečnou ovladatelností, vybavit je raketami a bombami, držet se s nimi ve výšce korun stromů a ničit migy a iljušiny ještě na zemi. Uniknout pak bude možné díky momentu překvapení a nízké letové hladině. Budou-li letadla svrchu natřená zeleně a zespoda modře, těsně nad terénem si jich nikdo nevšimne, dokud nezaútočí, a pak je nepřátelé nebudou moci pronásledovat.

Tehdy to znělo jako plané řeči, kterým se letci často oddávají. Hrabě von Rosen však udělal přesně to, co si předsevzal. 22. května vedl první útok proti letišti v Port Harcourtu a raketami vypálenými z lehkých jednoplošníků MFI-9 Minicoin zničil jeden iljušin a dva migy na letištní ploše. Náletu se účastnilo pět minicoinů, z nichž tři pilotovali Švédi a dva Biafřané, které von Rosen vycvičil v Gabonu.

V následujících měsících minicoiny napadaly federální letiště a do konce roku z boje vyřadily zhruba třicet vojenských a nákladních letadel včetně tří z bombardérů, které skoro každou noc komplikovaly dodávky materiálu na letiště Uli. Po letištích se minicoiny, nyní pilotované výhradně Biafřany, zaměřily od poloviny června na ropná zařízení, která Nigérii zajišťovala převážnou část zahraničních financí a úvěrů, za něž si pořizovala zbraně.

Do konce roku lehká letadla napáchala takové škody, že konsorcium Shell-BP dočasně přerušilo činnost na nigerijské pevnině. Ostatní firmy se zachovaly stejně, neboť i na jejich zařízení dopadaly rakety, takže proud ropy z Nigérie slábl a britské obchodní kruhy se poprvé od začátku války pustily do přehodnocování svých názorů.

V polovině léta hrabě von Rosen přenechal létání nadšeným mladým Biafřanům, vycvičeným jeho dvěma švédskými společníky v Gabonu, a věnoval se spíše organizačním záležitostem. Tento krok přinesl ovoce 2. listopadu 1969, kdy se na letišti Uli k minicoinům připojily dva stroje T-6 Harvard z polního letiště v buši. Počet minicoinů mezitím stoupl na patnáct. Dvousedadlové harvardy, jednomotorové dolnoplošníky, byly původně určeny pro pokračovací výcvik kanadského vojenského letectva, ale později se ukázalo, že jsou dostatečně výkonné a přizpůsobivé, aby mohly být velice účinně využity proti Simbům během konžské krize. Po vybavení bombami, raketami nebo kulomety se pro operace vzduch-země v afrických válkách hodily daleko lépe než proudová letadla.

Oba piloti byli Němci a jeden z nich, Fred Herz, v lednu1968 létal se starým strojem B-25. 10. listopadu se dva harvardy a tři minicoiny vyhnuly protiletadlové palbě, poprvé zaútočily na Port Harcourt a zničily tři nové migy, tři nákladní letadla, z nichž jedno nedávno bombardovalo letiště Uli, hlavní hangár, sklad pohonných hmot a řídicí věž. Do konce roku se k silám, které generál Ojukwu označil za biaferské vojenské miniletectvo, měly připojit dva britské proudové bitevní bombardovací letouny Gloster Meteor.

Na útocích na ropná pole, kvůli nimž mohl Ojukwu po celý rok 1969 tlačit prostřednictvím vedoucích představitelů nigerijské a britské vlády na zastavení palby, se nepodílely pouze minicony. Podporovaly je rovněž výpady zvláštních jednotek na odlehlá zařízení v buši.

Také z tohoto důvodu generál Ojukwu pověřil v březnu1969 plukovníka Joea Achuzieho úkolem vrátit se do Středozápadní oblasti a s pomocí komand povzbudit povstání Ica-Igbů, kteří se od odchodu Biafřanů v říjnu 1967 především skrývali v husté buši na západním břehu Nigeru. O Achuziem nebylo příliš slyšet, jen v Lagosu se šířily pověsti o vzrůstající aktivitě partyzánů v igbosky hovořících částech středozápadu. To se však 9. května změnilo.

Toho dne těsně před úsvitem jednotka Achuzieho mužů vpadla do těžařského zařízení v Kwale a obsadila je. Nigerijští vojáci, kteří měli zařízení hlídat, utekli a ponechali devětadvacet bílých zaměstnanců jejich osudu. V potyčce zahynulo jedenáct z nich, deset Italů a jeden Jordánec. Zbývajících osmnáct, čtrnáct Italů, tři Němci a Libanonec, bylo zajato a odvezeno na opačný břeh Nigeru.

Zajatci, u nichž se údajně našly zbraně, stanuli před soudem jako žoldáci a byli usvědčeni a odsouzeni k trestu smrti. Jakmile se tato informace dostala na veřejnost, evropský tisk spustil hysterickou kampaň. Je krajně nejisté, zda generál Ojukwu skutečně zamýšlel těmto mužům ublížit; důkazy svědčí o opaku. Odsouzení však vyvolalo rozruch, důkladně otřáslo vedením ropných firem a přimělo představitele italské těžařské společnosti Agip, která muže zaměstnávala, k jednání s Ojukwuem. Kromě toho výrazně utrpěla pověst Biafry.

Navzdory tomu byl Ojukwu s výsledkem spokojen. Získal, co chtěl, tedy přímou reakci od šéfů ropných firem. Ti si uvědomili, že nigerijská armáda bez ohledu na sliby nedokáže ochránit jejich zaměstnance, a firmy následně odvolaly podstatnou část personálu ze svých zařízení v oblastech Biafry okupovaných Nigérii. Zbývalo vyřešit otázku osmnácti odsouzených těžařů.

Ojukwu vyslyšel papežovu výzvu ke shovívavosti a 6. června proběhlo před věznicí v Owerri slavnostní předání zadržených mužů zástupcům konfederace humanitárních organizací Caritas, Světové rady církví, Gabonu a Pobřeží slonoviny. Téhož dne večer muži odletěli do Gabonu a odtamtud ke svým rodinám.

Jedinou další osobou, která za neobvyklých okolností skončila v rukou Biafřanů, byla britská zdravotní sestra Sally Goatcherová. Ta na nigerijské straně fronty pracovala pro fond Save the Children a byla zadržena 29. května, když se v autě náhodou dostala k frontové linii. V zajetí zůstala do 16. června a pak byla propuštěna a rovněž odletěla do Librevillu v Gabonu. Ona ani těžaři neprojevili žádnou zášť vůči Biafřanům a všichni se shodli na tom, že s nimi bylo v zajetí zacházeno slušně.

Na podzim z Nigérie dál přicházely zprávy, že se federální armáda zvolna připravuje na „závěrečný útok“ Někteří novináři se spokojili s tím, že čtenářům šestiměsíční nečinnost nigerijských sil objasňovali poukazem na dobrotu generála Gowona, který už od dubna nechce dát rozkaz k rozdrcení zbytku Biafry. Ti, kteří chtěli nebo mohli nahlédnout pod nános propagandy, odhalili dva důvody klidu na frontě. Jedním z nich bylo období dešťů: po slabých srážkách v letech1967 a 1968 pršelo od dubna do října 1969 mimořádně silně. Stezky a cesty v buši pokrylo mazlavé bláto, nebezpečné pro všechny druhy vozidel, a voda podemlela i dlouhé úseky asfaltových silnic. Druhým důvodem byla logistika federální armády, která nikdy nepracovala příliš efektivně, a přes léto se její fungování ještě zhoršilo. Částečně za to mohly deště, kvůli nimž se kolony jen s obtížemi přesouvaly na dlouhé vzdálenosti, a stav vozidel, která byla po dvou letech prakticky bez údržby většinu času nepojízdná, a zčásti se o to zasloužily přibývající partyzánské útoky, nutící federální armádu obklopovat zásobovací kolony silnými doprovodnými jednotkami.

V polovině října však Nigerijci byli konečně připraveni a mohli ofenzívu spustit. Dopadla hůř než kterákoli předešlá.

Před každým „závěrečným útokem“ se k vojákům prostřednictvím rádiových vln obracely lagoské špičky a další motivační projevy pronášeli velitelé divizí a brigád. Při této příležitosti armádní rozhlas opakovaně vysílal výzvu generála Gowona k poslední, rozhodující ofenzívě tažení. Gowon několikrát zdůraznil, že půjde o skutečně poslední útok a je potřeba vložit do něj všechny síly. To nikdy předtím neudělal.

Neúspěch útoku byl zčásti způsoben nedostatkem nadšení mezi muži na frontě, částečně převahou biaferských zbraní a konečně špatným velením. Zahájila jej na severu 1. divize, nyní pod vedením plukovníka Bisally, jejíž dvě nejlepší brigády vyrazily 22. října proti Okigwi. Bitva zuřila celých deset dní. V jednom kritickém okamžiku se už zdálo, že nigerijské síly prolomily obranné linie a otevřela se jim cesta k Orlu a nesmírně důležitému letišti v Uli. Rozhodující úlohu paradoxně sehrálo nigerijské vojenské letectvo.

Podle evropských očitých svědků východoněmečtí letci, kteří nyní s velkou přesností pilotovali federální migy, dvakrát během tří dnů mylně považovali předsunuté nigerijské vojáky za Biafřany a zasadili jim natolik zdrcující údery, že se demoralizovaní Nigerijci vrátili na své původní pozice. Dalším faktorem, kromě biaferské převahy v palebné síle, byla nová zbraň, kterou Biafřané zkonstruovali a vyrobili. Říkalo se jí „létající ogbunigwe“ a měla tvar rakety o průměru kolem třiceti centimetrů a délce přibližně dvou metrů, zakončené minou popsaného typu. Tato zbraň poháněná raketovým palivem uletěla přibližně půl kilometru a pak explodovala patnáct metrů nad terénem, přičemž už mířila k zemi. Rozsévala smrt a zkázu na velkém území a 1. divize, sestávající většinou z Hausů a dalších seveřanů, jako obyčejně postupovala v sevřených útvarech pěchoty. Jeden Američan, který později viděl bojiště, odhadl, že ze šesti tisíc útočících vojáků se jich nevrátily skoro čtyři tisícovky.

K porážce přispělo také nové biaferské letectvo, jehož minicoiny se zaměřovaly na nigerijské nákladní vozy s dodávkami, směřující na frontu ve vyrovnaných konvojích. Následovalo ostřelování raketami a z kulometů, a pokud auta nebyla zničena okamžitě, řidiči prchali do buše a nechávali je nepojízdná na silnici. Po deseti dnech výpadů proti kulometům, o kterých jim předem nikdo neřekl, a ostřelování létajícími ogbunigwe i vlastními vzdušnými silami se obě zbědované brigády 2. listopadu vrátily na původní pozice.

Kdyby Nigerijci zahájili několik útoků současně, možná by se jim dařilo. Velitelé divizí ale tradičně odmítali své snažení koordinovat. Sotva neuspěla 1. divize, na jihu do boje vytáhla 3. divize pod vedením plukovníka Obassiho (Adekunle byl zbaven velení po nezdaru u Owerri). Ve svazku vesnic Ohuba západně od hlavního tahu mezi Owerri a Port Harcourtem se v prvním listopadovém týdnu rozpoutaly prudké boje. Biafřané nejenže odrazili útok, ale do poloviny listopadu vytlačili federální síly z většiny vesnic v Ohubě.

Další boje se odehrávaly dále na východ u asfaltové silnice a federální síly postoupily šest kilometrů za vesnici Umuakpu směrem na Owerri. K městu jim však zbývalo dalších dvacet pět kilometrů.

V polovině listopadu začal další velký útok na Okpualu a v této oblasti se 3. divizi dařilo lépe. Posunula se o patnáct kilometrů a pak se rozložila k odpočinku ve vesnici Amala, asi osm kilometrů od hlavního tahu mezi Abou a Owerri. Územní zisk si znovu vyžádal mnoho lidských i materiálních obětí. Současně s tažením na Okpualu se do pohybu dala 2. divize v Onitshe. Byl to jediný případ, kdy útoky v různých sektorech probíhaly koordinovaně. Divize zamířila z Onitshy na východ a ve vesnici Ogidi se jí znovu podařilo uzavřít mezeru. Během operace byl biaferský divizní velitel, brigádní generál Amadi, zasažen střepinou granátu do břicha. Velitelovo zranění nejspíš dodalo kaferské 11. divizi novou energii, neboť v posledním listopadovém týdnu její příslušníci přešli do protiútoku a obsadili nejen devítikilometrovou silnici mezi východním předměstím Onitshy a Ogidi, ale dostali se ještě dál.

Jediný krizový okamžik přišel během posledního výpadu federální armády. Ten se odehrál v Ikot Ekpene, ibibioském okrese daleko na jihovýchodě. V kraji více než rok panoval klid, ale na konci listopadu federální jednotky v sektoru vrhly všechny síly do útoku severním směrem a pokusily se dojít až do Umuahie, odříznout biaferskou enklávu s městy Ohafia a Arochukwu a opevnit se v Ikot Okpora na břehu řeky River.

Zaskočené síly generála Ojukwua ustoupily po cestě mezi Item a Ndanem o deset kilometrů směrem k Umuahii, odkud v květnu 1968 zahájily protiútoky na Ikot Ekpene. Misionáři pracující v humanitárních programech mezi strádajícími Ibibiy byli nuceni opustit Urua-Akpan jihovýchodně od Ikot Ekpene a bitva trvala až do konce listopadu. 29. listopadu generál Ojukwu řekl autorovi, že předešlého večera dorazila čerstvá zásilka zbraní a že v prvním prosincovém týdnu by v sektoru mohl začít protiútok. Skutečně k němu došlo.

V polovině prosince pátý nigerijský pokus proniknout do vnitřní oblasti Biafry s konečnou platností selhal a dovoz zbraní do Biafry nejenže neklesal, ale všechno nasvědčovalo tomu, že je na vzestupu.

Na konci roku 1969 bylo dopisovatelům na obou stranách fronty jasné, že rozhodujícího zvratu velmi pravděpodobně nebude dosaženo vojenskými prostředky. Ani jeden z protivníků neměl dostatek zdrojů na získání výrazné převahy nad tím druhým, a tak se v diplomatických kruzích znovu začalo hovořit o mírovém urovnání. Opakovala se situace z roku 1967, kdy došlo k prvnímu rozkolu mezi Lagosem a Enugu. Naneštěstí mezitím v třicetiměsíčních bojích zemřelo půldruhého milionu lidí.

KAPITOLA DESÁTÁ

Role Wilsonovy vlády

Již jsme konstatovali, že tradiční britský zájem v Nigérii nemá nic společného s blahem lidu této země, a v tomto směru se nic nezměnilo. Tento zájem ztělesňuje nepočetná skupina britských politiků, státních úředníků a podnikatelů a je čistě imperialistický. Politika se zaměřovala na udržení práva a pořádku, zvyšování daní na úhradu správy kolonie, podporu výroby surovin pro britský průmysl a vytvoření spotřebitelského trhu pro nákup zboží od britských dodavatelů. Po vyhlášení nezávislosti byly první dvě funkce svěřeny vybraným spolehlivým domorodcům, zatímco druhé dvě zůstaly v britských rukou. Pro zainteresované Brity Nigérie podobně jako další státy nepředstavovala zemi se skutečnými obyvateli, ale trh. Veškeré tendence uvnitř Nigérie, jejichž vliv na trh mohl být vnímán jako škodlivý, byly potlačovány, přičemž do této kategorie jednoznačně patřila touha Biafry po odtržení od zbytku země.

V hodnocení britské vládní politiky ve vztahu k válce mezi Nigérii a Biafrou se projevují dva názorové proudy: jeden prohlašuje, že tato politika vlastně byla absencí jakékoli politiky, spíše politováníhodnou směsicí zabedněnosti, netečnosti, bezohlednosti a nevědomosti na vysokých místech; podle druhého touto politikou od začátku byla bezvýhradná podpora nikoli nigerijského lidu, ale současného lagoskému režimu, co nejdéle utajovaná před veřejností a k prosazení a zamaskování této politiky byla využita hlotu post politiků v kombinaci s neznalostí a lhostejností široké veřejnosti a lidí ovládajících masová média. Jak na povrch vyplouvají fakta a přibývá dostupných dokumentů, vše hovoří pro druhý názor.

Britskému vedení nelze vyčítat, že si soukromě přálo jednotnou Nigérii, dokud toto uspořádání bylo v praxi udržitelné; došlo však k tomu, že britská vláda ve svém absolutním zaujetí pro jeden hospodářský celek bez ohledu na strádání obyvatel země uzavřela prostřednictvím hrubého vměšování do vnitřní politiky této země spojenectví ne s představiteli lidu, nýbrž s nepočetnou klikou armádních vzbouřenců. Skutečnost, že tato klika zpravidla nevyjadřovala většinový názor prostých Nigerijců, nijak neovlivnila politickou podporu, která vytrvale sílila, až se britská vládní politika ztotožnila s přežitím současného nigerijského režimu do té míry, že se britská vláda stala spoluviníkem všeho, čeho se režim dopustil.

Ráno po Gowonově puči z 29. července 1966 bylo zřejmé, že poradci britské vlády mají o legitimitě Gowonova režimu natolik silné pochybnosti, že jeho případné uznání ponechávají na politickém rozhodnutí nejvyšších míst. Situace byla zcela jiná než po prvním převratu v lednu 1966, po němž zbylí členové vlády požádali o převzetí moci generála Ironsiho. 25. ledna tajemník Britského společenství národů Arthur Bottomley prohlásil v Dolní sněmovně, že britská vláda nepokládá vůbec za nezbytné generála Ironsiho formálně uznávat (Hansard, 25. ledna 1966, sloupek 21.).

Když ale v červenci Gowonova vláda postrádala jakýkoli náznak legitimity a jen částečně úspěšní vzbouřenci ovládali pouze hlavní město a dvě ze čtyř oblastí, reakce byla docela odlišná. Dodnes není zřejmé, jaké důvody vedly ke Gowonovu uznání. Teprve v listopadu však Gowonův kandidát na nigerijského vysokého komisaře v Londýně, raketově stoupající brigádní generál Ogundipe, předložil britskému královskému dvoru své pověřovací listiny. A Dolní sněmovna byla o plném uznání Gowonova režimu informována až 20. prosince. (Hansard, 20. prosince 1966, sloupek 263.) V únoru 1967 se sir David Hunt ujal v Lagosu funkce nového britského vysokého komisaře v Nigérii. Postupně pak zaváděl již dříve odsouhlasenou politiku podpory Gowonovi.

Je poměrně zřejmé, že o britské politice v Nigérii od července 1966 nerozhodovali politici, ale důležití úředníci vysoké komise v Lagosu, jimž z Londýna radili zástupci ministerstva zahraničí. Tehdejší tajemník Britského společenství národů Bottomley byl sice obecně považován za příjemného chlapíka, ale o situaci mnoho nevěděl; jeho nástupce Herbert Bowden se řádně neobeznámil s fakty a další v řadě, George Thomson, projevoval veřejně i soukromě větší zájem o vyřešení rhodeského problému, o němž média referovala daleko častěji. Nikoho z této trojice nikdy nepodpořil v Dolní sněmovně ani ve Sněmovně lordů žádný významnější ministr a každý, kdo něco věděl o formulaci britské politiky vůči Nigérii, odpovědích ministrů na dotazy parlamentu a velmi důležitých hlášeních akreditovaných dopisovatelů, si uvědomoval, že plnou zodpovědnost nesou státní úředníci. To úředníkům nebylo proti mysli, neboť podle známého názoru mnoha z nich je cokoli složitějšího než nastoupení do autobusu nad intelektuální síly profesionálních politiků. Bohužel i státní úředníci časem dokázali, že jsou schopni přispět jen nevědomostí, mylnými informacemi, předsudky, cynismem a příležitostně také tradičním pohrdáním britské vyšší třídy všemi Afričany a zejména těmi průbojnými. Výsledkem byla omezenost, k níž se později přidružila bezohlednost a podpora africké vojenské junty a její válečné politiky. Země se tak stala spoluviníkem nejkrvavější epizody v dějinách Britského společenství národů.

Británie se vydala na cestu spolupráce s Gowonem prostřednictvím tehdejšího vysokého komisaře v Lagosu, sira Francise Cumming-Bruce. Ten později vyprávěl profesoro vi Enimu Njokuovi, rektorovi Univerzity v Nsukce a šéfovi východní delegace na konferenci o ústavě, že když bylo zřejmé, že Gowon hodlá v rozhlasovém projevu z 1. srpna 1966 oznámit rozpuštění nigerijské federace, vysoký komisař ho přesvědčil, aby tato slova vyškrtl a nahradil jinými. Tím údajně zachránil nigerijskou jednotu. O měsíc později z funkce odešel. Je pravděpodobné, že jeho činem Británie nastoupila kurz, z něhož bylo stále těžší odbočit, i kdyby o to skutečně usilovala.

V následujících měsících měl britský vysoký komisař dvě příležitosti přispět k odvrácení katastrofy, pokud by využil nepochybného vlivu svého úřadu. První přišla po zasedání konference o ústavě, na níž se většina Nigerijců, řadovými občany počínaje, vyslovila pro volnou konfederaci se slabou ústřední vládou. Druhá se naskytla, když ke stejnému závěru dospěli oblastní vojenští guvernéři na setkání v Aburi a podepsali příslušné memorandum.

Vůbec nic nenasvědčuje tomu, že by při některé z těchto příležitostí zástupce britské vlády vyjádřil názor, že by se vývoj měl ubírat tímto směrem. Naopak, spíše se zdá, že místo aby Britové Gowonovi doporučili řídit se vůlí nigerijského lidu, nabádali ho k vyhrožování silou, pokud události nebudou odpovídat kurzu, který se zamlouval jemu a jeho vysokým úředníkům. Volná konfederace v Nigérii by paradoxně zaručila veškeré výhody jednotného trhu, o který Británie usilovala, neboť v té době již existovaly čtyři autonomní oblastní tržní rady, jež fakticky tvořily jakousi konfederaci v hospodářské sféře. Další události nevratně snížily britský roční obchodní obrat sto sedmdesát milionů liber a není vyloučeno, že jej rozvrátí úplně.

Nejpříznivější výklad rozhodnutí vysokého komisaře, tedy podpořit Gowona navzdory všem včetně jeho vlastních lidí a přimět k tomu i Whitehall, spočívá v tom, že zástupci Briránie zřejmě sdíleli Gowonovo přesvědčení, že se nigerijská armáda dokáže rychle vypořádat s jakýmkoli odporem, a že tedy opozici vůči režimu není třeba brát vážně. Takový názor byl v nejlepším případě neinformovaný a v nejhorším cynický.

Kterýkoli velvyslanec má zejména tři úkoly: udržovat co nejpřátelštější vztahy mezi zemí, kterou zastupuje, a zemí, do níž byl vyslán, a to na oficiální i obecné úrovni; bdít nad životy, bezpečností, majetkem a zájmy svých krajanů v zemi, ve které pracuje; neustále zásobovat svou vládu spolehlivými informacemi o situaci v zemi, kde pobývá. Nejspíš neexistuje žádné obecně uznávané pořadí těchto úkolů, ale není pochyb, že první dva jsou zásadně ovlivněny politikou velvyslancovy vlády vůči zemi, do níž byl vyslán, a že na tuto politiku působí informace, které diplomat poskytuje. Takže diplomat sice politiku nevytváří, avšak jeho doporučení se na ní výrazně podepisují.

V případě politických zvratů je velvyslanec často zván domů na konzultace a jeho vylíčení politické, hospodářské a společenské situace v zemi, kde působí, mívá značný a někdy dokonce rozhodující vliv. Proto lze „informační“ aspekt velvyslancovy práce považovat za ten nejdůležitější. Od základů špatné informace jsou nejen vizitkou špatného diplomata, ale mohou politiku jeho země zavést na scestí.

V případě britského vysokého komisaře v Nigérii by nemělo být obtížné shrnout fakta o tom, co se v zemi odehrává. Nigérie oplývá britskými podnikateli, úředníky, obchodníky, novináři, cestovateli, misionáři, lékaři, učiteli a inženýry, kteří mají zkušenosti a dokonalý přehled. V každé ze čtyř oblastí navíc působil zástupce vysokého komisaře.

Můžeme-li soudit z předválečné poznámky o „krátké, chirurgické policejní akci“, Gowon skutečně věřil, že nigerijská armáda během několika dní zlomí odpor Východní oblasti. Na jeho neinformovanosti není nic překvapivého.

V Africe se kolem potentátů točí patolízalové, pochlebníci a oportunisté, kteří mocnému muži ve vlastním zájmu našeptávají, co chce podle nich slyšet. Stejné euforii však podle všeho podlehla také Britská vysoká komise; britští představitelé v soukromých rozhovorech s novináři v Lagosu vyjadřovali přesvědčení, že boje, které propuknou, budou krátké a téměř bez krveprolití, že plukovník Ojukwu padne a že východ se během několika málo týdnů znovu začlení do Nigérie.

Úředníci, žurnalisté a lvové salonů, vymetající diplomatické koktejlové večírky, se vzájemně utvrzovali ve svých iluzích a dařilo se jim to bez sebemenšího povědomí o událostech, které se mezitím odvíjely ve Východní oblasti.

Pomýlenost Gowona a jeho poradců lze pochopit, ale u britského vysokého komisaře je neomluvitelná. Naštěstí pro sira Davida Hunta sloužil ve Východní oblasti bystrý a dobře informovaný zástupce vysokého komisaře James Parker. Ten byl v kontaktu s lidmi všech národností a společenských vrstev z celé východní části země. Jeho americký protějšek, konzul Robert Barnard, o něm prohlásil: „Jim drží prst přímo na tepu tohohle místa (V rozhovoru s autorem, Enugu, červenec 1967.).“ Parker dobře znal prostředí a místní obyvatele, vycítil jejich zármutek i odhodlání bojovat za svou věc, bude-li to nezbytné, a uvědomil si, že situace je daleko vážnější, než si lidé v Lagosu připouštějí.

Podle zaměstnanců zastoupení Britské vysoké komise v Enugu Parker opakovaně poskytoval informace a výstražné zprávy vysokému komisaři v Lagosu. Tamní novináři později vypověděli, že vysoký komisař nejenže ze zpráv, které odesílal do Londýna, vypouštěl varování z východu, nebo je opatřoval zlehčujícími dodatky, ale ve společenských kruzích svého podřízeného v Enugu zesměšňoval jako „bílého Igba“.

(Očerňování všech, včetně nestranných reportérů, kteří poukázali na nesprávnosti oficiálního hodnocení, se později stalo pilířem taktiky vysoké komise a úřadu Britského společenství národů při odpoutávání pozornosti od problému Nigérie a Biafry.)

S odstupem je zřejmé, že nejpozději v době vypuknutí války se britští úředníci rozhodli stát neochvějně na straně Qowonova režimu. V prvních týdnech konfliktu tato podpora byla spíše morální, a to kvůli předpokladu, že Nigérie Biafru rozdrtí i bez cizí pomoci. Jakmile se ukázalo, že pomoc je přece jenom zapotřebí, přišlo krátké zaváhání, neboť politici, které africká „válka v buši“ příliš nezajímala, potřebovali pohovořit s poradci.

Otěží se chopili úředníci a od té doby materiálních dodávek Gowonovi vytrvale přibývalo a byly stále pestřejší. O přístupu Britů k „jejich“ společenství národů nejlépe vypovídá, že se nad touto politikou žádný novinář ani poslanec nepozastavil téměř rok, přičemž Gowonova vláda mezitím stačila připravit o život skoro dvě stě tisíc občanů členské země společenství. Teprve pak zazněly pochybnosti a nakrátko se objevila pravda o tom, co se navzdory oficiálním prohlášením děje ve jménu britského lidu. Veřejnost reagovala podrážděně, ale bylo příliš pozdě. Vládní politika již zkostnatěla natolik, že i když se její výchozí body zcela zhroutily, pověst politiků a hlavně předsedy vlády závisela na porážce Biafry za jakoukoli cenu.

Biafřany nepopudilo jen to, že se britská vláda rozhodla podpořit Gowonův režim. Ještě více jim vadilo pokrytectví, s jakým to učinila. Celých dvanáct měsíců se britskému parlamentu, tisku i veřejnosti všemožně snažila zamlčet, co se v Biafře děje. Odpovědi na dotazy poslanců byly plné polopravd, lží a přezíravosti. Vládní mluvčí v parlamentu záměrně řekl, že britská vláda zachovává neutralitu, ale později připustil, že tomu tak nikdy nebylo. Zodpovědní činitelé s vážnou tváří popírali, že by dodávky zbraní do Nigérie překročily předválečnou úroveň, jenže ve skutečnosti byly mnohokrát vyšší. Ministři si protiřečili, mlžili a kličkova li a důvěřivý parlament deset měsíců jen přikyvoval a byl spokojený.

Přísun zbraní neustával. Utajení, ve kterém vše probíhalo, naznačuje, že tvůrci politiky si nebyli tak docela jistí, co mohou od britské veřejnosti očekávat, pokud by se dozvěděla pravdu.

Nákladní auta plná granátů a střeliva se v noci řítila na letiště Gatwick, kde měla povolení využívat jízdní pruh pro taxíky (což je na mezinárodním letišti téměř neslýchané), aby mohla být tajně vykládána na opačné straně terminálu. Na dodávky nakonec upozornil novinář z Malty, kde jedno letadlo přistálo kvůli dotankování. Mnoho obchodů jménem nigerijské vlády sjednali úředníci z londýnské agentury Millbank a ne všechny zbraně zakoupené touto agenturou, která tradičně zajišťovala nákupy pro země Britského společenství národů, pocházely z Britských ostrovů.

Při prodeji zbraní je důležitým dokumentem vývozní licence, obvykle vydávaná po předložení „certifikátu koncového uživatele“, který uvádí místo určení nákladu a vylučuje možnost, že se zásilka dostane do nesprávných rukou. Certifikát podepsaný v jednom státě tedy může být platný pro nákup v jiném, i když loď s nákladem zbraní nezastavuje v přístavu, který leží v zemi, jež vystavila licenci. Pokud je prodávajícímu předložena licence a certifikát koncového uživatele a jeho vláda nemá žádné námitky, obchodu nic nebrání. Proto zbraně do Nigérie pocházely z britského armádního skladu v belgických Antverpách. Šlo zejména o minomety, dělostřelecké náboje a obrněná vozidla.

Účelem této kapitoly není podat přehled všech zásilek zbraní, které do Nigérie dorazily z Británie nebo s přispěním britských úřadů (Informace o nich uvádějí Financial Times z 9. srpna 1967, Birmingham Post z 15. srpna 1967, Times z 3. ledna 1968 a Hansard z 22. července 1968, sloupek 68.). O dodávkách existují záznamy a zájemci si je mohou prostudovat především v novinových archivech. Spolehlivé zprávy o tom, že britská vláda pokračovala v tajném odesílání zbraní nigerijskému režimu, obvykle po setmění a za těch nejpřísnějších bezpečnostních opatření, se poprvé objevily 9. srpna 1967, třiatřicet dnů po začátku války, a od té doby vycházely nepřetržitě, dokud nepřestaly být pro tisk zajímavé. Na zajímavosti však nic neztratilo vysvětlování britské vlády.

Prvních šest měsíců bylo pro vládu celkem snadných; nemusela zodpovídat mnoho otázek a jen málokterý tazatel měl o věci detailní informace. 29. ledna 1968 se však lord Brockway ve Sněmovně lordů obrátil na státního ministra pro záležitosti Britského společenství lorda Shepherda. Po obvyklém vykrucování, že vládní politika nepočítá se zveřejňováním zbrojních dodávek jiným vládám, lord Brockway Shepherdovi připomněl, že vláda dříve prohlašovala, že do Nigérie budou odeslány „jen dodávky podle již uzavřených smluv a náhradní díly“. Shepherd odpověděl, že o tom nic neví, avšak dodal: „I když odsuzujeme tragickou a smutnou občanskou válku v Nigérii, dodali jsme Nigérii prakticky všechno její vojenské vybavení. (Hansard, 29. ledna 1968, sloupky 599 a 600.)“

Tuto větu pronesl sto dní od chvíle, kdy nigerijský velitel v Asabě rozkázal použít část tohoto „prakticky všeho jejího vojenského vybavení“ k popravám všech igboských mužů starších deseti let.

Shepherdova nepřipravená odpověď uvolnila v Londýně lavinu a od té doby se vláda místo zapírání zaměřila spíše na ospravedlňování zbrojních dodávek Lagosu. Přetrvávaly však nejasnosti ohledně množství zbraní. Parlamentu bylo několikrát řečeno, že zásilky obsahují pouze „tradiční“ množství a typy zbraní. 16. května 1968 předseda vlády Harold Wilson v Dolní sněmovně pronesl:

„Pokračujeme v dodávkách – nikoli sama vláda; ta jen umožnila soukromým výrobcům pokračovat v zásobování zbraněmi za naprosto stejných podmínek jako v minulosti, ale nebylo vydáno žádné nařízení ohledně zvláštních válečných potřeb. (Hansard, 16. května 1968, sloupky 1397 a 1398.)“

Toto prohlášení si zaslouží zvláštní pozornost, neboťNigérie hrdě oznámila, že od začátku války dokázala posílit svou armádu z osmi tisíc mužů na zhruba osmdesát tisíc. Nigerijští vojáci kromě zbraní potřebovali obrovské množství střeliva, protože s ním nakládali natolik lehkovážně, až to vyvádělo z míry dopisovatele se zkušenostmi z Vietnamu, a potřebný přísun munice výrazně překračoval předválečné britské dodávky. A co se týče „soukromých dodavatelů“, o nichž hovořil Wilson, autor na jaře 1968 viděl na nigerijské straně stovky beden s náboji, na nichž byl jasně patrný nápis „Vláda Spojeného království – Ministerstvo války/Armáda“ a rovněž šablonou dopsané datum výroby – listopad 1967.

Nakonec nezbývalo než přiznat, že britské dodávky zbraní do Nigérie se zvýšily, „protože se vystupňovala válka.“ Ačkoli politici zahnaní do kouta museli před parlamentem, tiskem a veřejností postupně přiznávat, že rozsah dodávek je značný, stále prohlašovali, že to je z různých důvodů nezbytné. Nebude na škodu tyto důvody přezkoumat a podívat se na ně v patřičné perspektivě.

Hlavní důvod údajně spočíval v tom, že Británie bývala pro Nigérii tradičním dodavatelem zbraní a přerušení dodávek by znamenalo zásah ve prospěch Biafry. To není pravda. Plukovník Ojukwu měl jako první domorodý vysoký zásobovací důstojník přehled o tom, jaké objednávky během svého působení ve funkci Britům zaslal a jaké zrušil. Poměrně přesně věděl, kolik zbraní bylo až do vyhlášení nezávislosti Biafry zakoupeno a kolik ještě zbývá dodat. Promluvil o tom na tiskové konferenci 28. dubna 1968. Podstatné je, že jeho slova Lagos nepopřel a žádný pozdější zásobovací důstojník nigerijské armády nepřišel s jinými údaji. Podle Ojukwua v letech 1964 až 1966 „jediným vojenským vybavením, které přešlo do tehdejší Nigérie [z Británie], bylo dvanáct vozů značky Ferret a dva značky Saladin, přičemž další čtyři měly být dodány v průběhu roku 1966.“

Ojukwu věděl, že „Nigérie přestala kupovat britské pušky a kulomety, když v roce 1964 podepsala s německou firmou Fritz Werner smlouvu na výstavbu zbrojovky v Kaduně“. (Firma na začátku konfliktu továrnu raději zavřela, než aby vyráběla střelivo pro občanskou válku.) Podle Ojukwua Nigérie nakupovala bezzákluzové pušky z Ameriky, samopaly a pušky z Itálie, lehké kulomety z Německa, houfnice ráže 105 milimetrů z Itálie, minomety ráže 81 milimetrů z Izraele a obuv a další výstroj z Německa.

Do července 1966, kdy byl zavražděn generál Ironsi, tak Británie ztratila postavení tradičního poskytovatele zbraní pro nigerijskou armádu a dodávala do Nigérie jen slavnostní uniformy a obrněná vozidla.

K dispozici je spolehlivý údaj o celkové hodnotě britské vojenské pomoci Nigérii v průběhu fiskálního roku 1965-1966. Arthur Bottomley v Dolní sněmovně 2. března 1966 prohlásil, že šlo o šedesát osm tisíc liber (Hansard, 2. března 1966, sloupek 316.). Přesto ministr zahraničí Michael Stewart 12. června 1968 v parlamentu řekl: „Po odtržení by od nás v každém případě bylo chybné, kdybychom zcela zastavili dodávky federální vládě… V té době dodávky z naší země tvořily sedmdesát procent dodávek zbraní pro Nigérii ze všech zdrojů (Hansard, 12. června 1968, sloupek 290.).“ Již dříve během stejné debaty Stewart uvedl, že až do chvíle, kdy uchopil moc generál Gowon, „na nás Nigérie silně závisela… ve všech svých obranných plánech. (Hansard, 12. června 1968, sloupky 289-290.)“

Ve skutečnosti se hlavním nigerijským nákupem v oblasti obrany v roce 1966 stala fregata z Nizozemska a na západoněmeckých strojích Domier začal výcvik pilotů rodícího se vojenského letectva. Stewartem uváděné procento působí ještě podivněji, uvědomíme-li si, že v květnu 1967 Nigérie údajně obdržela padesát francouzských obrněných vozidel Panhard. Jestliže byly fregata, letadla a padesátka panhardů započítány do pětadvaceti procent pocházejících z jiných zemí než z Británie, pak pětasedmdesát britských procent muselo být obrovské množství zbraní; ale Gowon by kvůli svému neochvějnému přesvědčení, že Biafru porazí během několika dní, sotva zadával tak velké objednávky. Uvedená čísla rozhodně vypovídají o předválečné situaci.

Dvaadvacátého července 1968 George Thomson v parlamentu řekl, že britský podíl na dodávkách zbraní do Nigérie v té době, tedy po dvanácti měsících války, dosahuje pouze patnácti procent. Tento údaj je zavádějící (Hansard, 22. července 1968, sloupek 106.). Týká se pouze ceny; Nigérie již měla velmi drahé proudové bitevní a bombardovací letouny ze Sovětského svazu, udržované sovětskými techniky a pilotované Egypťany, které posléze nahradili východní Němci. Není ani jasné, zda Thomson hovořil pouze o zbraních z Britských ostrovů, nebo započítal i ty z armádního skladu v Antverpách. U hodnoty zbraní není zřejmé, jestli měl na mysli celkovou cenu, nebo jen složené zálohy.

I kdyby Thomson mluvil pravdu, odporovali mu jeho vlastní kolegové. Lord Shepherd před šesti měsíci tvrdil, že Británie Nigérii dodávala „prakticky všechno její vojenské vybavení“, a nezdolný vysoký komisař sir David Hunt 22. ledna 1968 sdělil posluchačům v Kaduně, že „podstatná část zbraní v rukou federálních sil přišla z Británie (Shrnutí světového vysílání na BBC, část 4B, nearabská Afrika, ME/2677/B/2.) „.

A tak to šlo pořád dokola. Znovu a znovu byl citován argument o „tradičním dodavateli“, třebaže už dlouho bylo jasné, že Británie tradičním dodavatelem není a že její dodávky by byly spotřebovány během několika málo hodin, pokud by zůstaly na předválečné úrovni. Tvrzení, že „zásilky obsahují pouze tradiční množství a typy zbraní“, se nezakládalo na pravdě.

Byla to první výmluva. Podle druhé měla Británie povinnost podporovat vládu spřátelené země. Ani tento argument nelze brát úplně vážně. Není a nikdy nebyl žádný morální ani právní závazek dodávat komukoli zbraně během války, když se nějaká země rozhoduje, zda jiné zemi dodá v době války zbraně, musí se nejprve zamyslet nad dvěma aspekty; zda plně schvaluje politiku země, která ve své situaci zbraně potřebuje, a zda nemá nic proti tomu, jak budou zbraně v případě dodání použity.

Rozhodnutí zásobovat Nigérii zbraněmi muselo v obou ohledech vyvolávat pochybnosti. O kořenech konfliktu mezi Nigérii a Biafrou pojednávají předešlé kapitoly. Během několika týdnů po začátku války chování nigerijské pěchoty ve Středozápadní oblasti, o němž vypovídala řada svědků, naznačilo, že vojáci neváhají obrátit zbraně proti civilistům.

Není nijak mimořádné, že zásadovější země odmítnou dodat zbraně zemi, s jejíž vnitřní politikou nesouhlasí, i když jsou zapotřebí pro obranné účely v době míru. Když se britská konzervativní vláda chystala prodat válečné lodě Španělsku, Harold Wilson začal vykřikovat „Fašistům fregaty nedáme“, a protože se blížilo jeho zvolení, Španělé od obchodu ustoupili.

Později labouristická vláda uvalila embargo na vývoz zbraní do Jižní Afriky. I když jen málokdo schvaluje apartheid, ani ti nejoddanější příznivci labouristů netvrdili, že válečná plavidla a bombardovací letouny Buccaneer by byly nasazeny proti vzbouřeným Afričanům. Převládl však názor, že posílání zbraní nějaké zemi znamená podporu jejího režimu, a to i v mírových dobách, a pokud někdo neschvaluje dění na tamní domácí frontě, neměl by tuto zemi posilovat. Jediný logický závěr z toho, že Wilsonova vláda pokračuje v prodeji zbraní Nigérii, zní, že tato vláda schvaluje praktiky Gowonova režimu. O těchto praktikách pojednávají vyprávění očitých svědků v jedné z následujících kapitol.

Podle třetí výmluvy Británie zkrátka musela Nigérii prodávat zbraně, protože jinak by se obchodní příležitosti ujal někdo jiný. Z praktického hlediska to není pravděpodobné. Dodavatelé zbraní pro Nigérii se jeden po druhém stahovali, když se veřejnost v těchto zemích dozvěděla, k čemu jsou dodávky určeny. Postupně se ze smluvních vztahů vyvázaly Československo, Nizozemsko, Itálie a Belgie. Belgie dokonce narychlo přijala zákon, který znemožnil odeslání již dohodnutých dodávek. Představu, že každý výpadek britského zboží bez váhání nahradí Rusové, by vyvrátil kterýkoli odborník na zbraně. Sověti používali na všech typech zbraní jiné ráže než Británie a NATO. Sovětské ráže jsou zpravidla o milimetr větší než ráže NATO, takže Sověti mohli používat západní munici, ale vojákům NATO bylo střelivo Varšavské smlouvy k ničemu. Dodávky sovětské munice tedy nepřipadaly v úvahu. Kvůli nim by bylo třeba úplně změnit výzbroj armády o osmdesáti tisících mužích, což by bylo neúměrně nákladné. Je možné, že kdyby se Britové stáhli, Nigerijci by podobně jako Biafřané museli kupovat zbraně na černém trhu a dali by si víc záležet na smysluplných návrzích pro mírové rozhovory. V době, kdy se jedinými dodavateli staly Británie a Rusko, by jejich případná dohoda mohla vést k zákazu zbrojních dodávek, který s předstihem odsouhlasil plukovník Ojukwu. O žádnou dohodu se však ani nepokusily, protože jim situace poskytovala výmluvu pro důvěřivé.

Co se týče morálních důsledků této výmluvy, hrabě z Corku a Orrery 27. srpna 1968 ve Sněmovně lordů konstatoval:

Je to stejné jako tvrdit, že někdo ty zbraně stejně dodá, tak proč ne my? Jenže pokud nehodláte prohlašovat, že na způsobu, jakým budou použity, není nic zlého – a já nechápu, jak byste něco takového mohli obhajovat –, pak tento argument nemůže použít žádná úctyhodná vláda, neboť takto sebe sama ospravedlňuje šmelinář, lupič, překupník drog… ať nad tím uvažujete jakkoli, tou špatnou věcí jsou kulky ráže devět milimetrů v břiše nějakého Afričana, a pokud tyto kulky pošleme z Anglie s vědomím, že takto mohou být použity, pak se podílíme na zlu a náš podíl se nijak nezmenší ani nenaroste kvůli pravděpodobnosti, že kdybychom ty kulky nedodali my, dodal by je někdo jiný (Hansard, 27. srpna 1968, sloupky 754-755.).

Čtvrté a poslední odůvodnění zbrojních dodávek říká, že kdyby je Británie neposkytla, ztratila by svůj vliv v Lagosu. Poprvé bylo použito v průběhu debaty v Dolní sněmovně12. června 1968 a od té doby si získalo velkou popularitu. Je stejně vratké jako tři přecházející. Ministr Stewart sněmovnu během debaty ujistil, že pokud nigerijská armáda zahájí závěrečný útok na území Igbů nebo dojde ke „zbytečnému zabíjení“, Británie bude nucena „více než jen přehodnotit svou politiku.“

Tyto sliby neměly žádný smysl. Vliv, který Británie údajně měla získat dodávkami zbraní, buď nikdy nevyužila, nebo spíš vůbec neexistoval. V každém případě se Gowonův režim neodchýlil ani o píď od své politiky zničení Biafry a jejího lidu a Britové nepodnikli žádný vážnější pokus ho ke změně kurzu přimět.

Závěrečný útok na území Igbů začal 23. srpna 1968 na všech frontách a obrovskou silou. Zahraniční svědkové hlásili od řeky Imo vraždění tisíců igboských vesničanů podle rozkazu plukovníka Adekunleho střílet na všechno, co se hýbe. Nekonalo se žádné „přehodnocení“ politiky. Nečinnou Dolní sněmovnu vláda pohrdavě ignorovala, neboť zřejmě dospěla k názoru, že Sněmovnu lordů i Dolní sněmovnu lze libovolně klamat.

Tento stav ohledně zásilek zbraní trval až do debaty z 27. srpna 1968. Po ní se do jisté míry změnil, když Wilsonova vláda konečně odhodila veškeré skrupule a prozradila, jakou politiku celou dobu uplatňovala.

Již dříve bylo jasné, že britská vláda nemá v úmyslu nějak zasahovat do válečné politiky Gowonova režimu. Důsledky této politiky byly ke konci prosince 1968 natolik vážné, pokud šlo o ztráty na lidských životech, že ať dějiny odhalí jakékoli přečiny nigerijského režimu, britská vláda ponese svůj díl odpovědnosti jako nepochybný spolupachatel.

Zásilky zbraní byly jen jednou z forem bezvýhradné podpory britské vlády Gowonovu režimu. Vládní úřady se staly mocným nástrojem propagandy ve prospěch Nigérie. Zahraniční diplomaté dostávali krajně neobjektivní zprávy a věřili v jejich faktickou přesnost a nestrannost. Dopisovatelé byli denně seznamováni s nigerijskými názory, do nichž byly vytrvale zasazovány vybrané nepravdy. Novinářům, u nichž se nedalo předpokládat nezávislé ověřování faktů, byly předkládány chiméry jako „vydatná francouzská pomoc“ Biafře.

Poslanci a další hodnostáři, kteří se chtěli s poměry v Biafře seznámit osobně, byli od cesty odrazováni, zatímco zájemcům o návštěvu Nigérie se dostávalo všemožné podpory. V barech a klubech, na zasedáních výborů a koktejlových večírcích byla důsledně proklamována „lagoská linie“. Značné úsilí bylo věnováno prosazování nigerijského názoru jako jediného platného a vyvracení toho biaferského včetně očerňování jeho zastánců. Tato kampaň přinesla ovoce. Poměrně hodně vlivných, avšak v tomto ohledu neinformovaných lidí přijalo lagoskou propagandu coby skutečnost, aniž se hlouběji zamysleli nad jejím pozadím, takže se sami stali jejími šiřiteli.

V oblasti technické pomoci Nigerijcům byla britská vláda stejně systematická a vytrvalá jako v dodávkách zbraní. Ačkoli opakovaně popřela, že na nigerijské straně bojuje britský vojenský personál, brzy bylo zřejmé, že nigerijské vládě byli přiděleni britští armádní technici, a to „z výcvikových důvodů“. Je sice možné, že tito muži nebyli v době svého působení v Africe členy ozbrojených sil, neboť odešli z aktivní služby, avšak jejich smluvní najmutí proběhlo s plným vědomím a souhlasem britské vlády. Zatímco dočasné působení bývalých odborníků pozemního vojska a námořnictva v zahraničí a v zemích Britského společenství z výcvikových důvodů je v mírových časech běžnou praxí, v době války jsou jejich smlouvy obvykle podrobeny přísnému přezkoumání.

Je známo a nikdo se nepokusil popřít, že bývalí důstojníci královského válečného námořnictva řídí blokádní operace nigerijského námořnictva. Jednají s plnou podporou britské vlády. Tato blokáda vedla k obrovskému strádání v Biafře a za dvanáct měsíců roku 1968 způsobila smrt zhruba milionu lidí v důsledku hladomoru. Blokáda je totální, ale nemusela by být. Nigerijským vojenským záměrům by stejně dobře posloužila selektivní blokáda, která by se nevztahovala na neutrální lodě vezoucí potravinovou pomoc pro děti. Totální blokáda a následný hladomor tedy nejsou nevyhnutelným doprovodným jevem války, ale zbraní záměrně používanou proti civilistům.

Sir David Hunt, jenž mnohokrát vyjádřil svou naprostou a bezpodmínečnou podporu Gowonovu režimu a projevil neskrývanou osobní zášť vůči Biafře a jejímu vůdci, přiznal, že od začátku války se „úzké vztahy mezi britskou a nigerijskou armádou a námořnictvem udržely na stejné úrovni a ještě posílily (Projev v Kaduně, 24. listopadu 1967; Shrnutí světového vysílání na BBC, nearabská Afrika, ME/2631/B/2.)“

Wilsonova vláda však Gowona podporovala především v politické a diplomatické oblasti. Když Biafra vyhlásila nezávislost, Británie měla tři možnosti. První bylo uznání nového státu, jímž by stvrdila stav de facto existující od 1. srpna 1966, kdy Gowon vedl skupinu částečně úspěšných vzbouřenců a Ojukwu odmítl uznat jeho svrchovanost.Otéto politické variantě se ale neuvažovalo a není třeba to nikomu vyčítat.

Druhou možností bylo vyhlášení neutrality a její dodržování slovy i skutky. Tím by si Británie neznepřátelila ani jednu stranu počínajícího konfliktu, protože Ojukwu neutralitu akceptoval jako čestný přístup (a opravdu hodlal věřit mýtu o údajné britské neutralitě co nejdéle, protože mu zkrátka věřit chtěl) a Gowon byl přesvědčen o svém rychlém vítězství.

Třetí možnost spočívala v naprosté morální, politické a vojenské podpoře Gowona. Z té by sice Ojukwu nebyl nadšený, ale Británie by alespoň čestně vyložila karty na stůl.

Wilsonova vláda se rozhodla pro třetí alternativu, avšak veřejně vyhlásila druhou. Tímto trikem se jí podařilo na celý rok ošálil britský parlament a veřejnost, stejně jako několik dalších států, především Kanadu, Spojené státy a skandinávské země, které později prosazovaly uzavření mírové dohody za pomoci oboustranně přijatelného a nezávislého prostředníka.

Dodnes je obtížné určit, proč se britská vláda rozhodla podporovat Lagos. Pozadí konfliktu jí muselo být známo; z profederálního hlediska vedly všechny morální aspekty k témuž výsledku a všechny občanské války jsou nepřehledné a krvavé konflikty, které se jen málokdy vyřeší vojenskými prostředky.

Pozdější vysvětlení se liší a žádné z nich neobstojí v objektivním hodnocení. Podle jednoho musí Británie za všech okolností podpořit vládu země Britského společenství národů proti vzpouře, povstání nebo separatismu. To není pravda. Británie má právo posuzovat každý případ jednotlivě. Ani v době, kdy Jižní Afrika bývala členem Britského společenství, nebylo pravděpodobné, že Británie jakkoli podpoří jihoafrickou vládu proti bantuskému povstání, neboť by musela přimhouřit oči nad rasovým vražděním, při kterém zahynulo třicet tisíc Bantuů.

Další vysvětlení, vycházející přímo z nigerijské propagandy, spočívalo v tom, že Igbové v Biafře přinutili neigboské menšiny k odtržení od Nigérie proti jejich vůli, aby se zmocnili bohatých ropných ložisek ve Východní oblasti. Ze všech důkazů však vyplývá, že menšinové skupiny se plně podílely na rozhodování o vystoupení z Nigérie a byly jeho stejně horlivými zastánci jako Igbové. Pokud jde oropu, Nigerijci prohlašovali, že 97,3 % její produkce zajišťují neigboské oblasti. Naštěstí jsou k dispozici statistiky obou hlavních těžařských společností i nigerijské vlády (George Knapp, Aspects of the Biafran Affair, Londýn, 1968, str. 27, 28,53 a 54.).V prosinci 1966 36,5 % celkové nigerijské těžby pocházelo ze Středozápadní oblasti, která nebyla součástí Biafry. Co se týče biaferské produkce za stejný měsíc, podle údajů z Lagosu bylo padesát procent vytěženo v provincii Aba (čistě igboské), dvacet procent v kraji Ahoada (většinově igboském) a třicet procent v krajích Ogoni a Oloibiri (Ogoniové/Ijawové). Podle svědků, kteří byli přítomni jednáním v posledních měsících před odtržením od Nigérie, navíc ropa nebyla klíčovým motivem.

Podle nejčastěji uváděného argumentu, který navíc zastává nejvíc lidí, je každé osamostatnění samo o sobě špatné, protože by mohlo povzbudit další separatistická hnutí po celé Africe. Hovoří se o „balkanizaci“, „rozpadu“ a „návratu ke kmenovému uspořádání“ a k těmto výrazům se uchylují ijinak racionální myslitelé.

David Williams, šéfredaktor časopisu Západní Afrika (West Africa) a jeden z nejznámějších autorů zabývajících se tímto tématem, napsal 27. října 1968 v listu Sunday Mirror: „A přece nakonec federální síly zvítězí, protože musejí zvítězit, aby se celá tato část světa nezměnila v mozaiku miniaturních, zkorumpovaných a znesvářených států.“

Třebaže tento názor zazníval často a sdílela jej i Wilsonova vláda, nikdo se nad ním příliš nezamýšlel. Nikdy nebyla potvrzena jeho oprávněnost. Vychází ze špatných předpokladů, ale působí seriózně. Na jeho podporu však nelze uvést žádné důkazy.

Především Biafra je zcela výjimečná. Dokonce i konžský prezident Mobutu kategoricky prohlásil, že není žádná podobnost mezi Biafrou a Katangou, a stejné mínění vyjádřil také diplomat Organizace spojených národů dr. Conor Cruise O’Brien, jehož lze sotva označit za obhájce separatistů.

Za druhé, ministerský předseda Wilson se vyslovil proti použití síly v Rhodesii, protože by prý jiskra nepokojů mohla z jižní Afriky přeskočit na celý kontinent. Nebezpečí nakažlivých násilností je opravdu mnohem vyšší než riziko nakažlivého separatismu, a přece válka pokračuje dál, aniž se ji někdo vážně snaží zastavit.

Za třetí, rozdělení kvůli nesnášenlivosti je uznávaným politickým řešením situací, kdy je u dvou národů nepravděpodobné, že dokážou žít v míru. Takto se postupovalo v případě oddělení Irska od Spojeného království. Později britská vláda uznala odtržení Ňaska od Středoafrické federace, Západního Kamerunu od Nigérie (na základě referenda pod záštitou OSN), Kajmanských ostrovů od Západoindické federace a Jamajky od Západoindické federace (třebaže jamajský premiér připustil, že odtržení nemá žádný právní podklad) a také v roce 1947 přijala požadavek Muslimské ligy na oddělení od Indie, jakmile bylo zřejmé, že indickou jednotu lze vykoupit jedině krvavou občanskou válkou.

Britská vláda se v minulosti bez reptání smířila s „balkanizací“ Východoindické federace, Středoafrické federace a Malajské federace. Nikdy pak v příslušných částech světa nedošlo k prudkému nárůstu separatismu. Některé nezávislé státy Západní Indie jsou tak malé, že sotva přežívají, avšak nezávislá Biafra by měla třetí nejvyšší počet obyvatel a největší potenciál růstu v Africe.

Skutečné důvody musíme hledat jinde. Jen dva jsou patrné na první pohled. Na začátku války obdržel Whitehall od svého vysokého komisaře v Lagosu informaci, že konflikt bude krátký, rychlý a nepříliš rozsáhlý a že rozhodně stojí za to podpořit vítěze. Z politického hlediska na tom není nic zvláštního. Nikdo se nepostaví na stranu země, která za týden či dva zmizí z mapy. Když ale začalo být jasné, že zmocněnec Jejího Veličenstva a jeho lidé mylně vyhodnotili situaci a poskytli zavádějící informace, když se ukázalo, Že „Ojukwuova vzpoura“ je ve skutečnosti silným a široce podporovaným lidovým hnutím, takže se válka potáhne měsíce a možná roky a vyžádá si mnoho obětí, a že chování nigerijských sil vůči biaferským civilistům ze všech etnických skupin vyvolává obrovské znepokojení, britské vládě je třeba vytknout, že svou politiku nejen nepřehodnotila, ale ještě vystupňovala.

Dalo by se říci, že do konce roku 1967 britská vláda nevěděla, k čemu její zbraně a diplomatická podpora slouží. Avšak v průběhu roku 1968 už existovalo příliš důkazů, svědectví, fotografií, spolehlivých vyprávění, novinových zpráv a filmových reportáží na to, aby kdokoli mohl mít oprávněné pochyby.

Dalším zřejmým důvodem, proč Wilsonova vláda pokračovala bez ohledu na fakta v politické, diplomatické a vojenské podpoře Gowonova režimu, je skutečnost, že Británie usoudila, že nigerijský trh by měl za každou cenu zůstat jednotný, byť není zřejmé, co ji k takovému názoru přivedlo.

Toto všechno však vešlo ve známost teprve po opakovaných dotazech těch, kteří měli dost zájmu vyzvídat. Maska neutrality vydržela dvanáct měsíců a jen občas se zdálo, že Británie není tak docela nestranná.

Dvacátého června 1967, šestnáct dní před začátkem války, lord Walston řekl Sněmovně lordů, že vláda rozhodně nemá v úmyslu zasahovat do vnitřních záležitostí Nigérie a že to dala „všem nigerijským vůdcům jasně na srozuměnou. (Hansard, 20. června 1967, sloupek 1376.)“

Když se o osm týdnů později novináři zajímali o zásilky zbraní dopravované přes letiště Gatwick, dozvěděli se, že jde o dodávky podle „dobíhajících smluv“. Zdání „neutrality“ přetrvávalo až do ledna 1968, kdy je zpochybnily šířící se fámy. 25. ledna lord Shepherd na dotaz lorda Conesforda ohledně britské pozice odpověděl: „Jsme ve vztahu k oběma stranám neutrální, ale v Nigérii je nepochybně uznaná vláda… rozhodně nepomáháme jedné ani druhé straně. (Hansard, 25. ledna 1968, sloupky 437-438.)“

Očtyři dny později připustil, že Británie Nigérii dodává „prakticky všechno její vojenské vybavení“ 13. února lord Shepherd pokračoval v šarádě, ale mírně ji obměnil. Ve Sněmovně lordů prohlásil: „Přerušení veškerých dodávek [zbraní] by jim [Lagosu] připadalo jako nikoli neutrální, ale jednostranný krok proti nim a proti naší vyhlášené politice podpory jednotné Nigérie. (Hansard, 13. února 1968, sloupky 90-91.)“

Otázka zůstávala otevřená a udržovat zdání bylo stále těžší. 21. května George Thomson rozvinul Shepherdovo téma, když v Dolní sněmovně prohlásil, že neutralita by znamenala podporovat povstání (Tamtéž, 21. května 1968, sloupek 266.). Fraška pokračovala až do rozhodující debaty 27. srpna, kdy Wilsonova vláda konečně musela s pravdou ven a přiznala, že od začátku všemožně pomáhala Gowonovi.

Na mezinárodní scéně se důsledky tohoto překrucování naplno projevily teprve s odstupem. V průběhu roku 1968 většina zahraničních vlád Británii vnímala jako politicky neutrální zemi, a tedy vhodného prostředníka, pokud by byl nějaký zapotřebí. Ve skutečnosti Británie dál poskytovala Lagosu zbraně a tím jej povzbuzovala k boji až do hořkého a krvavého konce, zatímco před světem prohlašovala, že se všemi diplomatickými prostředky snaží dosáhnout zastavení palby a mírových rozhovorů. Současně na znepokojené vlády naléhala, aby nenásledovaly příkladu Tanzanie, Zambie, Pobřeží slonoviny a Gabonu a neuznávaly Biafru, a když Nigérie pod tlakem světové veřejnosti konečně musela usednout k jednacímu stolu, Británie se stala jejím zákulisním mluvčím a obhájcem. Šaráda trvala dvanáct měsíců. Když jiné vlády ztrácely trpělivost a chtěly převzít iniciativu, byly od toho odrazovány s použitím následujících argumentů: „Naše postavení je za stávajících podmínek pro zahájení mírových rozhovorů nejlepší; zásah zvnějšku, byť dobře míněný, by mohl jedině uškodit; nechte to na nás, uděláme všechno, co je v našich silách.“

Británie opravdu dělala všechno, co bylo v jejích silách – aby zajistila úplné vojenské vítězství Nigérie a rozdrcení Biafry. Když plukovník Ojukwu nechtěl přijmout Wilsonovu vládu jako prostředníka, pokud zároveň zůstane hlavním dodavatelem zbraní nepříteli, bylo to kritizováno jako další příznak jeho neústupnosti, s níž odjakživa odmítal průhlednější nigerijské nebo britské léčky.

Přesto hra na „neutralitu“ skoro vždy vycházela, dokonce i u Biafřanů. Řada vysokých biaferských představitelů v ni chtělo věřit, třebaže důkazy, které se hromadily na jejich stolech, nasvědčovaly něčemu jinému. Louis Mbanefo, předseda biaferského nejvyššího soudu a důležitý vyjednavač v Kampale, později několik týdnů rokoval s úředníky britské vlády a lordem Shepherdem a snažil se získat záruky jejich neutrality a ujištění, že jejich touha po míru je upřímná.

Jestliže šaráda téměř ošálila Biafřany, kterým na celé věci nesmírně záleželo, nelze se divit, že oklamala jiné vlády, jejichž zájem, byť vážně míněný, nebyl tak hluboký. 9. září1968 se Richard Nixon uprostřed prezidentské kampaně mimoděk stal symbolem váhavosti světové veřejnosti ve vztahu ke konfliktu mezi Nigérii a Biafrou. Řekl:

Až donedávna snaha pomoci biaferskému lidu narážela na touhu ústřední vlády Nigérie dosáhnout úplného a bezpodmínečného vítězství a na obavy Igbů, že kapitulace by vedla k obrovským zvěrstvům a genocidě. Jenže genocida se odehrává už teď – a smrt si vybírá svou daň. Nyní není čas na ceremonie, oficiální postupy nebo diplomatické zdvořilosti. Zničení celého národa je nemorální cíl i v těch nejmorálnějších válkách. Nikdy jej nelze ospravedlnit; nikdy jej nelze omluvit.

A přece svět po celý rok 1968 dbal na ceremonie, oficiální postupy a diplomatické zdvořilosti. To neznamená, že by po jasné deklaraci britských zájmů následovaly iniciativy jiných světových vůdců nebo že by tyto snahy přinesly mír. Britské „Ruce pryč!“ a uchvácení monopolu na roli prostředníka však způsobily, že se o žádné takové iniciativě ani nezačalo jednat.

Debata v Dolní sněmovně 27. srpna stojí za krátkou zmínku, neboť ji novináři druhý den popisovali jako „jedno z nejpozoruhodnějších vyjádření nesouhlasu [s vládou] v Dolní sněmovně za mnoho let“ (Financial Times), „celodenní fušeřinu“ (Guardian) a „neuvěřitelný zmatek“ (Times).

Toho dne se odehrály dvě debaty – jedna v Dolní sněmovně a druhá ve Sněmovně lordů. Obě se týkaly Nigérie a Biafry. Několik hodin poté, co hrabě z Corku a Orrery vystihl, jak jsou v Nigérii používány britské zbraně, Thomson musel s pravdou ven ohledně role britské vlády. Když hovořil o vypuknutí války před třinácti měsíci, řekl Dolní sněmovně: „Tou dobou nebyla neutralita pro vládu Jejího Veličenstva přijatelnou možností. (Hansard, 27. srpna 1968, sloupek 1446.)“

Následně se on a jeho kolegové bili za nigerijskou věc oddaněji, vášnivěji a někdy i agresivněji než sami Nigerijci.

Na začátku Thomson přiznal, že se Británie přidala na jednu stranu v nejkrvavější lokální válce za poslední desetiletí a že tak učinila už před třinácti měsíci. Dále vyjádřil názor, že lagoská vláda je připravena přistoupit na ústavní uspořádání, které povede k zachování jednoty, a dokonce se zmínil o konfederaci. (Toto Lagos nikdy nepotvrdil a ve skutečnosti prosazoval opak.) Avšak když Thomson popisoval výměny názorů mezi režimy Gowona a Ojukwua, jež předcházely válce, opomněl říci, že plukovník Ojukwu vytrvale prosazoval konfederaci jako způsob zachování jednoty a odvrácení konfliktu.

Možné přetrvávající pochyby posluchačů o krajní zaujatosti britské vlády rozptýlil státní ministr William Whitlock. Slovo od slova četl poznámky, které mu připravil kdosi z Úřadu pro záležitosti Britského společenství, a očití svědci na jeho vystoupení později vzpomínali jako na ten nejotřesnější projev propagandy formulované zahraniční vládou, jaký kdy Dolní sněmovna vyslechla.

Whitlock ostře zaútočil na Biafru a zejména očernil její Zahraniční tiskovou službu a malou ženevskou firmu působící v oblasti styku s veřejností, jejímž prostřednictvím se zprávy z Biafry dozvídal mezinárodní tisk. Obvinil z naivity poslance, kteří by novinky z Biafry brali vážně. Na základě jakési podivné logiky sněmovnu ujistil, že závěrečná nigerijská ofenzíva proti území Igbů, ohlášená na britských televizních obrazovkách předešlého večera osobně generálem Gowonem, není navzdory Gowonovým slovům závěrečnou ofenzivou, ale pouze přípravou na ni.

Pokračoval téměř doslovnou citací nigerijské válečné propagandy, jejíž tvrzení už dávno nezávislí komentátoři označili za zavádějící nebo zcela nepravdivá.

Whitlock měl za úkol „prohovořit“ posledních dvaatřicet minut debaty, aby se sněmovna o desáté večer rozešla bez hlasování. Pravidla byla dohodnuta předešlého dne. Ale protože skutečný postoj vlády byl stále jasnější, ve zprvu pobavené a následně pobouřené Sněmovně lordů se rozpoutala vřava. Whitlock byl devatenáctkrát přerušen posluchači, kteří chtěli vyjádřit své rozhořčení. Joan Vickersová, obvykle mající daleko k výbuchům vášní, se zeptala: „Ve svých úvodních poznámkách státní tajemník [Thomson] prohlašoval, že britská vláda bude neutrální. Myslí si snad ctihodný poslanec, že jeho projev je v souladu s tím, co zde řekl jeho ctihodný přítel? (Hansard, 27. srpna 1968, sloupek 1527.)“

Whitlock odpověděl otevřeně. Připomněl Vickersové, že Thomson uvedl, že vláda v této situaci nemůže být neutrální. Ve stejném duchu pokračoval.

Tou dobou sněmovna zatoužila po hlasování. Bylo však příliš pozdě. Na úrodnou půdu nepadly ani protesty sira Douglase Glovera, že když se poslanci předešlého dne usnesli, že hlasovat nebudou, neměli tušení, jakým směrem se vládní argumentace bude ubírat. Debata skončila, a třebaže v Biafře každý den nadále umíralo odhadem šest až deset tisíc lidí, členové parlamentu se vrátili na dovolenou. Událostí, která narušila letní přestávku parlamentu, se paradoxně nestala válka v Biafře, ale vpád Sovětů do Československa, tedy agrese, při níž zahynula necelá stovka lidí.

Po 27. srpnu se pozice vyjasnila. Maska spadla a bylo zřejmé, kdo má jaké záměry. Zastánci Nigérie na Whitehallu i mimo něj si už nemuseli na nic hrát. Heslem dne se namísto přetvářky stalo hledání důvodů. Kampaň v Gowonův prospěch nabrala na intenzitě. Názoroví vůdci parlamentu a dalších institucí byli v barech a klubech zahrnováni obvyklými argumenty o hrozící balkanizaci Afriky, absolutní nezbytnosti zachování nikoli Nigérie, ale Gowonovy Nigérie, latentním nebezpečí ze strany intrikánských Igbů a zlovolnosti plukovníka Ojukwua.

Dopisovatelé, kteří navštěvovali každodenní brífinky Úřadu pro záležitosti Britského společenství, dostávali „spolehlivé“ zprávy o francouzské pomoci, proudící do Biafry z Gabonu, kvůli níž prý Británie musela dodávat další zbraně, munici a obrněná vozidla. Cílem bylo povzbudit skryté protifrancouzské nebo přinejmenším protigaullistické nálady určitých částí tisku, konzervativní pravice a labouristické levice.

Dvaadvacátého října v Dolní sněmovně Michael Stewart, ministr zahraničí, který po sloučení ministerstev zodpovídal také za záležitosti Britského společenství, znovu připsal plukovníkovi Ojukwuovi vinu za umírání jeho vlastních lidí, „potvrdil“, že nikdy nedošlo ke genocidě, a trval na tom, že Británie musí pokračovat v dodávkách zbraní („Včera v parlamentu“, Daily Telegraph, 23. října 1968.).

Na všech úrovních probíhala rázná kampaň se záměrem zdiskreditovat nejen biaferskou propagandu, ale také zprávy Červeného kříže a tisku ohledně počtu obětí hladovění, vraždění civilistů nigerijskou armádou a případného pádu Biafry.

Pečlivé zkoumání této kampaně spustilo varovný signál v myslích těch, kteří si vzpomínali na nepočetnou, avšak hlučnou skupinu poněkud děsivých gentlemanů, kteří se v roce 1938 ujali role ďáblových advokátů ve prospěch nacistického Německa a snažili se přesvědčit své posluchače, že veškeré zvěsti o špatném zacházení s Židy v Německu jsou lživé. Mezi těmito dvěma případy existovaly nápadné podobnosti v uplatněné taktice, předkládaných argumentech, samozřejmém předpokladu, že každý údajný svědek událostí je nutně zaujatý, a vášnivém osobním osočování těch nejlépe informovaných.

Obdobné byly nejen argumenty, ale také zdroje a ti, kteří se zdroji sami stávali, když předávali sdělení. Především šlo o prostoduché poslance a další činitele veřejného života náchylné k přijímání myšlenek, které se šíří zákulisními kanály, osoby, jež na věci měly osobní, politický či finanční zájem, jedince, kteří v Nigérii prožili šťastné období a nesnesli, když ji někdo ostouzel, nebo nepříliš seriózní novináře, které vláda může získat na svou stranu placeným výletem v doprovodu mladé pracovnice ministerstva informací a okázalou pohostinností. Ti všichni se vcelku bezděčně nechali využít pro šíření propagandy, ačkoli několikadenní prověřování by jim ukázalo, jak spolehlivé jsou její zdroje.

Avšak stejně jako v případě proněmeckých apologetů před druhou světovou válkou se vždycky najde skupinka, jejíž orientace vychází z čistě osobního a někdy dosti vášnivého opovrhování rasovou menšinou a z touhy vidět, jak tato menšina trpí. Současná situace je o to nešťastnější, že jádro této skupiny tvoří lidé z Britské vysoké komise v Lagosu a Úřadu pro záležitosti Britského společenství v Londýně.

TĚŽAŘSKÉ SPOLEČNOSTI A VELKÉ FIRMY

Protože velké firmy nemusejí vysvětlovat své postoje interpelujícím poslancům, dokázaly své názory na konflikt mezi Nigérii a Biafrou a zapojení do něj tajit daleko efektivněji než vláda. Role velkých firem a zejména ropy zůstává dodnes obestřena tajemstvím a její výklady se značně liší.

Zahraniční investice v předválečné Nigérii byly převážně britské. Celková suma byla odhadnuta na šest set milionů liber, přičemž třetina směřovala do Východní oblasti. A podstatnou část tvořily investice do těžby ropy.

Mezi zájmy těžařů a ostatními finančními a obchodními zájmy Britů v Nigérii existoval zásadní rozdíl. Investice do ropy mířily převážně na východ a jen menší část obdržel zbytek Nigérie. Ve všech ostatních oborech dostal východ menší podíl a většinu získala federace. Odhaduje se, že do ropného průmyslu bylo investováno kolem dvou set milionů liber.

Ačkoli Biafřané později prohlašovali, že velké firmy a těžařské společnosti od začátku podporovaly Lagos, spíše se zdá, že se zprvu držely stranou a přály si neutralitu zachovat. Vleklá válka jim bránila ve vydělávání peněz na obou stranách, a protože docházelo k poškozování, ničení či zabavování jejich zařízení oběma účastníky konfliktu, jejich obchodní zájmy utrpěly, a přece tyto firmy byly terčem výčitek znesvářených stran častěji než diplomaté, kteří přišli s politikou podpory Gowona, pro niž se britská vláda rozhodla.

Jakékoli přiklonění obchodních firem, přímé nebo nepřímé, k jedné straně nigerijské války zůstává dodnes nejasné. Sdružením všech britských podniků v západní Africe je vlivný Západoafrický výbor se sídlem v Londýně a je příznačné, že tento výbor se vždy řídí politikou britské vlády pro tuto oblast, jakmile je taková politika odsouhlasena.

Základním cílem velkých společností je těžit, obchodovat a dosáhnout zisku, takže potřebovaly, aby se válka odbyla bez průtahů. Není však docela pravda, že jejich naftařským a dalším zájmům vyhovovalo rychlé zničení Biafry. Na začátku války obchodníci v soukromých rozhovorech říkali, že jim na výsledku příliš nezáleží, rozdělení firem na dvě pobočky, jednu nigerijskou a druhou biaferskou, by jim nezpůsobilo velký nárůst výdajů, a pokud tyto dvě země budou žít v míru, obchody můžou pokračovat jako dosud. Jen si nepřáli vleklou válku.

Obzvlášť důležité to bylo pro těžařské společnosti. Ropa ze Středozápadní oblasti Nigérie se nevyváží přes středozápadní pobřeží, ale teče ropovodem přes deltu Nigeru do Port Harcourtu v Biafře, kde se slévá s ropou proudící z biaferských nalezišť a dalším ropovodem pokračuje k terminálu tankerů na ostrově Bonny. Když se Biafra odtrhla od Nigérie a Nigerijci zahájili její blokádu, přestala proudit biaferská i středozápadní ropa. To se dotklo anglicko-holandského konsorcia Shell-BP, které drželo většinu koncesí v obou oblastech.

V srpnu 1967 Biafřané vyslali do Londýna silnou vyjednávací dvojici sestávající z předsedy nejvyššího soudu Louise Mbanefa a profesora Eniho Njokua, aby se pokusila přimět britskou vládu k přehodnocení stávající pronigerijské politiky. Tato dvojice celé tři týdny seděla v hotelu Royal Garden a hovořila s neustále přicházejícími státními úředníky a obchodníky ze Západoafrického výboru. Výsledkem bylo jisté zaváhání Úřadu pro záležitosti Britského společenství. Bylo známo, že výbor kvůli svým obchodním zájmům tlačí úřad přinejmenším k přísné neutralitě. To se v prvních deseti zářijových dnech překvapivě rychle změnilo. Později se ukázalo, že právě v této době měli Banjovi spiklenci zavraždit Ojukwua. Jeden zasvěcený Angličan vypověděl, že hned na začátku září z Lagosu dorazila jistá zpráva, která Whitehall přiměla vrátit se k politice podpory generála Gowona, a v tomto smyslu byli informováni také obchodníci. Biaferská dvojice zjistila, že její rozhovory nikam nevedou, a odjela. Od té doby Úřad pro záležitosti Britského společenství a londýnská City postupovaly ve vzájemné shodě, třebaže obchodníky ve druhé polovině roku 1968 trápily stále silnější pochyby. Přesto byla krátce po září1967 vládě generála Gowona vyplacena částka 7 milionů liber jako dividendy těžařských společností za období před vypuknutím války, i když Biafra protestovala, že peníze po právu náležejí jí.

Dlouho před koncem roku 1968 už všechny společnosti měly války po krk a k vládnímu ujišťování, že za pár týdnů skončí, přistupovaly dosti skepticky. Znovu se dostávalo sluchu agentům, kteří řadu let působili ve službách významných západoafrických podnikatelů ve Východní oblasti a kteří podobně jako James Parker varovali před podceněním situace. Londýn jejich názory zpočátku odmítal jako výraz náklonnosti k východním obyvatelům. Kromě toho bylo stále jasnější, že i v případě nigerijského vojenského vítězství jsou šance na návrat Biafry k původnímu hospodářskému uspořádání mizivé kvůli krveprolití, zahořklosti, útěku některých biaferských techniků a vysoce postavených zaměstnanců do buše, rozvrácení ekonomiky a hrozící partyzánské válce.

Jedinou možnou výjimku představovala ropa: její vývoz v surovém stavu nevyžaduje zvláštní dozor a ke konci roku1968 byla obnovena těžba z některých vrtů, které byly pevně v nigerijských rukou. Ale ať tomu těžařské firmy věřily nebo ne, šance na nepřerušovaný tok ropy pod hrozbou partyzánské války jsou stejně nepatrné, jako že bude vzkvétat obchod s jinými komoditami.

Ropa se však od ostatních komodit liší. Má strategický význam. Protože na Blízkém východě zavládlo období nestability, jehož konec byl v nedohlednu, horečně se pátralo po jiných zdrojích ropy. Biafra se jeví jako výtečná altemativa. Pro Francii, Portugalsko a Jižní Afriku (a nejen pro ně) je ropa důležitým strategickým faktorem. Ne všechny těžařské koncese v Biafře jsou natrvalo přidělené a Biafřané navíc opakovaně upozornili, že postoj britské vlády k nim během války může po jejím skončení vést k opětovným jednáním o stávajících koncesích a k jejich přidělení jiným zájemcům.

Lze se domnívat, že britské firmy stejně jako britská vláda se po období sázek na jednoho koně, od kterého očekávaly přesvědčivé vítězství, dostaly do fáze, kdy jej zkrátka musejí dotlačit k výhře za jakoukoli cenu; zavázaly se k politice, kterou by snad rády opustily, ale nevědí, jak na to. Je-li tomu skutečně tak, těžařské firmy a další podniky musejí být ještě nervóznější z toho, že tato politika původně nebyla jejich.

Britská veřejnost

Britské veřejnosti trvalo po vypuknutí války mezi Nigérii a Biafrou celý rok, než získala alespoň mlhavou představu o tom, co se děje. Když ale tisk a televize ukázaly děsivé utrpení tamního lidu, britská veřejnost zareagovala. V následujících šesti měsících podnikala veškeré ústavní kroky, aby změnila vládní politiku ohledně zbraní pro Nigérii, a věnovala Biafře humanitární pomoc.

Uskutečnily se schůze, protesty, demonstrace, pouliční bouře, nátlakové akce, okupační akce, hladovky, noční hlídky, veřejná setkání a pochody, byly odesílány dopisy všem představitelům veřejného života, kteří mohou ovlivnit postoje druhých, kněží kázali, natáčely se filmy a pořádaly se sbírky. Mladí lidé se hlásili jako dobrovolníci, lékaři a zdravotní sestry nabízeli své služby ve prospěch strádajících. Další nabízeli, že u sebe na dobu války ubytují biaferské děti, a jiní chtěli odletět do Biafry a bojovat za ni. Škála dárců sahala od důchodců po studenty z Etonu. Některé nabídky byly nepraktické a jiné pošetilé, ale všechny byly dobře míněné.

Zatímco v Belgii a Nizozemsku daleko menší tlak parlamentu, tisku a veřejného mínění vedl ke změně vládní politiky v oblasti zbrojních dodávek pro Lagos, v Británii veřejné mínění s vládním postojem nic nesvedlo. Není to vina britské veřejnosti, ale Wilsonovy vlády.

Za normálních okolností by tak rozsáhlé a široké vyjádření vůle lidu vládu ovlivnilo, neboť i když Británie nemá psanou ústavu, všichni uznávají, že pokud vládní politika v oblastech mimo obranu či mezinárodní závazky narazí na odpor parlamentní strany, opozice, stranického vedení, církví, odborů, tisku a široké veřejnosti, pak se ministerský předseda podvolí přání velké většiny voličstva a tuto politiku přehodnotí.

Vláda se musí vyznačovat nebývalou a ojedinělou arogancí, aby nejprve rok lhala zástupcům lidu a potom přehlížela vyjádření vůle parlamentu a dalších institucí. Jenže právě tak nebývale a ojediněle arogantní vládu a slabou a zbabělou opozici má od října 1964 Británie.

ZAPOJENÍ RUSŮ

Od prosince 1968 pozorovatele stále více znepokojoval sílící sovětský vliv v Nigérii. Třebaže první zásilka ruských stíhaček MiG a bombardérů Iljušin dorazila do severní Nigérie na konci srpna 1967 a v následujících více než patnácti měsících přicházely další, aby nahradily ztráty, a s nimi dvě až tři stovky sovětských techniků, teprve podepsání sovětsko-nigerijské smlouvy v listopadu 1968 otevřelo dveře ruské infiltraci.

Tato smlouva znepokojovala západní diplomaty už ve stadiu vyjednávání a Britové se třikrát snažili odradit Nigerijce od jejího podpisu. Každým pokusem dosáhli určitého zdržení, ale nakonec byla smlouva 21. listopadu uzavřena v přítomnosti nezvykle početné delegace z Moskvy.

V následujících týdnech byla sovětská přítomnost stále citelnější, což zneklidňovalo nejen Brity a Američany, ale také mnoho umírněných Nigerijců.

Smlouva stanovila jisté oblasti pomoci Ruska Nigérii, například vybudování ocelářského průmyslu. Zdá se však, že její podpis souvisel s jinými činnostmi. Nedlouho po něm začaly ze severní Nigérie přicházet zprávy o nočních zásilkách velkého množství sovětských pěchotních zbraní přes letiště na jižní Sahaře do Kaduny a odtud nigerijské 1. divizi v Enugu. Původně Rusové dodávali jen stíhačky, bombardéry, bomby, rakety, námořní hlídkové čluny a pro pěchotu bazuky a granáty. Ve druhé polovině roku 1968 přibyla nákladní auta, džípy, nástroje pro hloubení okopů a ruští poddůstojníci, kteří obsluhovali podpůrné zbraně, přítomnost vybavení se dala snadno odhalit podle ukořistěných exemplářů a o sovětských poradcích vypovídali zajatci, především jeden jorubský velitel roty, podle něhož se Rusové netajili svou národností a nařídili nižším důstojníkům navštěvovat přednášky, na nichž vychvalovali klady sovětského životního stylu.

Avšak ke konci války a po podepsání smlouvy byla 1. divize pro ofenzívu proti Biafřanům v lednu 1969 vybavena i sovětskými pozemními zbraněmi včetně tisíců samopalů AK 49, standardní pěchotní zbraně Varšavské smlouvy, a kulometů Kalašnikov.

Také na jiných místech Nigérie si dopisovatelé začali všímat skupin ruských poradců v různých oborech. Někteří byli představováni jako mineralogové, geologové, agronomové a podobně. Zazněly obavy, že nigerijská krajní levice, již tak výrazně ovlivňující odborové hnutí, ještě posílí, a ke konci roku se konaly protizápadní demonstrace.

V Ibadanu skandující dav studentů a odborářských pořadatelů trhal americké a britské vlajky, zapaloval je a šlapal po nich.

Ke konci roku 1968 se o dlouhodobém sovětském cíli v Nigérii stále jen spekulovalo. Někteří předpokládali, že si Sověti nepřejí rychlé ukončení války, ale její protahování, dokud se Nigérie beznadějně nezadluží a nebude ochotná postoupit Rusům koncese daleko za rámcem vzájemné pomoci. Jiní se domnívali, že cílem je získání monopolu na cenné nigerijské rostlinné produkty jako burské oříšky, bavlnu, kakao a palmový olej, které dostávali za zbraně a další pomoc místo plateb v hotovosti, takže se Nigérie v sedmdesátých letech tak jako tak dostane do sféry sovětského vlivu. Další hovořili o strategických cílech – získání leteckých základen v severní Nigérii a možná i přístavu na jižním pobřeží. Političtí komentátoři připomínali řetěz britských letišť od Anglie přes Gibraltar, Maltu, Libyi, Kypr, Aden a Maledivy až po Singapur, který Britům v šedesátých letech umožňoval rychle zasáhnout východně od Suezu. Předpokládalo se, že Rusko s přístupem z Krymu do Súdánu přes Damašek, Port Said a Horní Egypt potřebuje už jen Kadunu a Calabar, aby propojilo síť letišť až do jižní Afriky. Ruští technici si do konce roku 1968 opravdu postavili základnu v Kaduně a na malých regionálních letištích v Kaduně a Calabaru vybudovali dlouhé přistávací dráhy, které mohly využívat bombardéry Iljušin a nákladní letouny Antonov i za špatného počasí a v noci.

* * *

Uvádět podrobně všechna data, jména, místa i odkazy a všechny činy a prohlášení, které britská vláda v roce 1969 učinila pro naplnění své přiznané politiky podpory nigerijského válečného úsilí, by bylo do jisté míry opakováním toho, co tato kapitola již obsahuje.

Postačí říci, že navzdory přibývajícím důkazům o nesmírném utrpení britská vláda pokračovala v pomoci nigerijskému režimu a vzhledem ke skutečnosti byla její politika nedomyšlená a diletantská. Přesto se na ní nic neměnilo. Po celý rok ministerské a úřední zprávy překrucovaly fakta o situaci, ačkoli byly ve většině případů k dispozici spolehlivé důkazy a svědectví. Tisk, parlament a veřejnost byly několikrát záměrně klamány ve snaze zajistit širokou podporu vládní pomoci nigerijskému režimu a jeho politice války a vyhladovění.

Pokud občas vznikl dojem, že britská vláda podniká kroky v zájmu míru, nevyhnutelně se tak stalo jedině v případě, že na její svědomí momentálně zapůsobilo veřejné mínění a názory tisku. Z dnešního pohledu se zdá, že každá taková iniciativa nebyla ničím víc než cvičením v propagandě, určeným důvěřivým divákům, ale bez záměru docílit konkrétních výsledků.

První z těchto iniciativ přišla po bouři protestů novinářů a poslanců, rozpoutané v březnu články Winstona Spencer-Churchilla v listu Times. Jedním z důsledků této bouře byl zvýšený tlak uvnitř parlamentu, který vedl k další debatě, tentokrát 20. března. Jako obvykle šlo o mrhání silami. Vládě se podařilo odvrátit hovor na téma dodávek zbraní do válečného konfliktu, v němž lidé trpí v takovém rozsahu jako v Biafře. Konzervativní strana nejspíš neměla žádnou konstruktivní politiku, můžeme-li soudit podle jejích neinformovaných mluvčích, ani se nepostavila na odpor vládě v tématu tak zásadním, že by jí mohlo získat jednohlasnou podporu Liberální strany a jisté sympatie v zadních řadách Wilsonových poslanců.

Po debatě Wilson oznámil, že se do Nigérie osobně vypraví. Tisk a Dolní sněmovna vyjádřily pochybnosti, zda má tato cesta nějaký smysl a praktický význam. Předpokládalo se, že půjde o exhibici, na jaké byla veřejnost od labouristického předsedy vlády zvyklá, a přesně tak to i dopadlo. Ale protože ministr zahraničí Michael Stewart řekl v předvečer Wilsonova odletu v Dolní sněmovně, že „ministerský předseda nevylučuje návštěvu Biafry“, a novináři podle probíhajících příprav usuzovali, že se tato návštěva doopravdy chystá, optimisté doufali, že britská vláda přinejmenším vyslechne obě strany konfliktu a nezaměří se jen na fakta, která vyhovují jejím předpokladům.

Zřejmě s touto nadějí generál Ojukwu pozval Wilsona do Biafry, přičemž musel překonat silnou vnitřní opozici, neboť se obracel na muže, kterého biaferské obyvatelstvo ze srdce nenávidělo.

Optimismus byl předčasný, protože Ojukwuovo pozvání vyvolalo mezi britskými úředníky znepokojení. Wilson hodlal po návratu do Londýna seznámit se svými osobními dojmy Dolní sněmovnu. Nikdo si nedokázal představit, že by Wilson přijal Ojukwuovo pozvání, zavítal do Biafry, viděl na vlastní oči tamní situaci a poté přednesl projev, který by byl v souladu s dosavadní politikou a prohlášeními jeho kolegů. Problém byl zapeklitý, ale brzy se jej podařilo vyřešit.

H. B. Boyne z listu Sunday Telegraph, který s premiérovou svitou cestoval po Nigérii, v článku z 30. března rozpačité čtenáře uklidnil. „Mimochodem,“ napsal, „pan Wilson nikdy neměl v úmyslu zavítat na odtržené území.“

V Sunday Times Nicholas Carroll čtenářům nabídl jakési vysvětlení kolegovy krátké poznámky. „Třebaže návštěva pana Wilsona pochopitelně musí být krátká, viděl dost na to, aby se potvrdilo, co mu již dříve říkali jeho hostitelé i poradci.“

To bylo vše. Cvičení patrně splnilo svůj účel.

Jedna zvláštní, ale pozoruhodná okolnost návštěvy byla odhalena o několik měsíců později, kdy kapitán letectva Leonard Cheshire, který týden před Wilsonovou cestou do Lagosu zavítal do Biafry a mluvil s generálem Ojukwuem, prozradil, proč tam jel. V článku pro magazín Guardianu z 22. listopadu tento bývalý bombardovací pilot a válečný hrdina odhalil, že Biafru navštívil jako vyslanec ministerstva zahraničí, byť neoficiální.

Biafřany a některé další pozorovatele na jejich území to tehdy, v posledních deseti březnových dnech, nepřekvapilo, ale tajemství zůstalo zachováno až do listopadu, kdy se o něm poprvé dozvěděli britští čtenáři.

Kapitán Cheshire oznámil, že ho osobní přítel z ministerstva zahraničí požádal, aby se vypravil do Biafry a zkusil se zeptat generála Ojukwua, jaký má názor ohledně vyhlídek na mír. Cheshire měl také zhodnotit situaci v Biafře a osobně podat hlášení Wilsonovi v Lagosu.

Úkol splnil. Bohužel pro ty, kteří ho vyslali, dospěl k těmto závěrům:

Rozhovor s Ojukwuem si budu napořád pamatovat kvůli atmosféře naprosté upřímnosti… V Lagosu, kam jsem přijel den před návštěvou ministerského předsedy, jsem přednesl celou zprávu vysokým členům britské delegace a pak jsem zhruba patnáct minut mluvil s panem Wilsonem. Řekl jsem mu, že Biafra je země, která bojuje za své neochvějné přesvědčení, nikoli země oklamaná politickými vůdci… Zdůraznil jsem svou víru v Ojukwuovy dobré úmysly a prosil jsem ho, aby Biafru navštívil, neboť jen pak lze doufat v mír. Odpověděl, že návštěva nepřichází v úvahu…

Na konci článku kapitán Cheshire popsal, jak na ministerstvu zahraničí v Londýně jeho hlášení vyslechl zjevně skeptický úředník, který na závěr jejich rozhovoru pronesl: „Je zvláštní, že úplně každý, kdo jede do Biafry, si ji zřejmě zamiluje.“

Povýšená blahosklonnost, která kapitána Cheshirea přivítala, ačkoli ho pro misi vybralo samo ministerstvo zahraničí, je typická pro přístup odborníků tohoto ministerstva na nigerijskou politiku ke každému, kdo se z oblasti vrátil s osobní zkušeností. K těmto lidem patřili členové Sněmovny lordů i Dolní sněmovny, kněží, experti, novináři a fotografové. Podle odborníků na ministerstvu se všichni ostatní mýlí, třebaže jen málokdo z nich byl v Nigérii a vůbec nikdo v Biafře.

Na situaci se nic nezměnilo v průběhu celého roku 1969.V říjnu 1968 proběhlo sloučení Úřadu pro záležitosti Britského společenství, jehož poradci měli hlavní díl viny na zavlečení Británie do zmatku mezi Nigérii a Biafrou, a ministerstva zahraničí, tradičně považovaného politickými komentátory v Londýně za profesionálnější instituci než úřad společenství. O to větší bylo zklamání.

Někteří doufali, že jakmile se věci ujme ministerstvo zahraničí a část přebytečných zaměstnanců úřadu v tichosti odejde do penze, Británie by během roku 1969 mohla zaujmout realističtější postoj k otázce Nigérie a Biafry. Nestalo se tak.

Skutečnost, že v britské politice nedošlo k žádné změně, dokonce ani z čirého pragmatismu, byla převážně způsobena ministrem zahraničí Michaelem Stewartem, mužem s prakticky nulovou duševní přizpůsobivostí. Dávno předtím, než se stal jediným představitelem britské zahraniční politiky, z jeho veřejných i soukromých prohlášení vyplynulo, že jakmile si jednou vytvoří názor, nenechá se rozptylovat fakty. A ohledně Nigérie byl jeho názor už před sloučením ministerstva a úřadu opravdu pevný a otřásla by jím pouze nálož třaskavin. V otázce hladomoru v Biafře Stewart opakovaně prohlásil v parlamentu i mimo něj, že dohoda o leteckých dodávkách potravinové pomoci Červeného kříže po jejich zastavení v červnu nebyla uzavřena výhradně vinou generála Ojukwua. Nikdy nepopsal průběh událostí, z něhož vyplývalo, že když federální vláda navrhla, aby letadla s pomocí místo nočních letů operovala ve dne, byl to cynický podvod. Ani to neotřáslo Stewartovým přesvědčením, že představitelé lagoského federálního režimu jsou v podstatě andělé milosrdenství.

Ve snaze přesvědčit své kolegy v Dolní sněmovně, tisk a veřejnost zašel do pozoruhodných extrémů, dokonce i na politika. Když Mezinárodní červený kříž pod tlakem Lagosu předal svou mnohamilionovou humanitární operaci do rukou Nigerijské komise obnovy a pozastavil noční lety do Biafry, čímž pomoc Biafře poklesla o padesát procent, Británie tento krok otevřeně podporovala. Stewart o něm v červnu hovořil v parlamentu a prohlásil, že postup Mezinárodního červeného kříže schválily všechny zúčastněné charitativní organizace. Byla to bezostyšná lež a okamžitě se proti ní ohradily církve sdružené v programu Joint Church Aid (Walter Schwarz, „Pan Wilson a biaferský hladomor“, magazín Guardianu, 22. listopadu 1969.). Když jednání mezi Lagosem a Biafrou o denních letech skončilo neúspěchem, Stewart 17. listopadu obvinil v Dolní sněmovně generála Ojukwua, že z vojenských důvodů odmítl přes den otevřít letiště v Uli. Dodal, že kdyby byly denní lety schváleny, Američané by se prý postarali, aby z nich nevzešla žádná výhoda pro federální síly. Ve skutečnosti Američané nikdy takovou záruku nenabídli a ani žádné jiné letectvo nebylo připraveno zajistit, aby nigerijské vzdušné síly respektovaly nedotknutelnost humanitárních letadel a letišť podle dohody o denních letech. („Role Británie v Nigérii“, vydavatelská poznámka, magazín Guardianu, 22. listopadu 1969.)

V komentáři k tomuto vystoupení ministra zahraničí magazín Guardianu následující sobotu poznamenal: „Pan Stewart opět hanebně klamal ohledně role Británie v nigerijské válce.“

Je politováníhodné, že během působení Michaela Stewarta ve funkci ministra zahraničních věcí Jejího Veličenstva se lhaní a překrucování, jež sotva mohlo pramenit pouze ze špatných informací, stalo přinejmenším v této záležitosti natolik obvyklým, že mu ani vydavatelská poznámka nevěnovala příliš pozornosti.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Uprchlíci, hlad a pomoc

Teprve utrpení Biafřanů přitáhlo pozornost světa k tomu, co se v zemi děje. Široká veřejnost nejen v Británii, ale po celé západní Evropě a v Americe sice většinou nedokáže pochopit komplikované politické pozadí válečných zpráv, ale rozhodně si uvědomí, že něco není v pořádku, když vidí fotografii hladovějícího dítěte. Právě s pomocí takového obrázku tisk zahájil kampaň, která se prohnala západním světem, přiměla vlády ke změně politiky a dala Biafře šanci na přežití nebo alespoň na zdokumentované umírání.

Avšak i v tomto směru zapůsobila propaganda, podle níž Biafřané „přeháněli“ a zneužívali hladovění obyvatel k získání sympatií světa pro své politické záměry. Neexistuje jediný kněz, lékař nebo humanitární pracovník z tuctu evropských zemí, který v Biafře pracoval ve druhé polovině roku 1968, viděl smrt několika stovek tisíc dětí a odvážil by se tvrdit, že bylo třeba něco „přehánět“. Skutečnost byla všude kolem, novinářské fotoaparáty cvakaly a hladovění biaferských dětí se stalo celosvětovým skandálem.

Ještě horší tvrzení zní, že Biafřané a především plukovník Ojukwu využili situace, a dokonce bránili jejímu zlepšení, aby získali podporu a soucit. Obvinění je natolik vážné, že není možně vyprávět příběh Biafry bez vylíčení toho, co se doopravdy stalo.

V této knize již bylo vysvětleno, že ke strádání Biafřanů nedošlo náhodou ani omylem a nebyl to ani nutný, byť politováníhodný vedlejší efekt války. Bylo záměrnou a nedílnou součástí nigerijské válečné politiky. Nigerijští vůdcové to naznačili s větší upřímností, než jaké se kdy od těch svých dočkali Britové.

Toto vše nevyhnutelně směřuje k závěru, že žádné ústupky ze strany plukovníka Ojukwua by nezvětšily objem potravinové pomoci, ani neurychlily její dopravu, pokud by nešlo o ústupky, jež po něm požadovaly Nigérie a Británie a které by vedly k úplnému zničení jeho země.

Všechny „nabídky“ nigerijské vlády, často předkládané po poradě s Britskou vysokou komisí a obvykle v dobré víře vítané důvěřivým britským parlamentem, tiskem a veřejností, při podrobnějším zkoumání z taktického a strategického hlediska přinášejí výhody ve prospěch nigerijské armády.

Veškeré návrhy plukovníka Ojukwua a dalších zainteresovaných stran, jako je Mezinárodní červený kříž, římskokatolická církev a některé noviny, které neposkytovaly žádné strategické výhody ani jedné straně, byly Nigerijci kategoricky odmítnuty s plným požehnáním Whitehallu.

Pojďme se podívat na události. Biafra je přibližně čtvercová. Podél východního okraje zhruba ve třetině území proudí řeka Cross River, kterou obklopují úrodná údolí a louky. Na jižní straně se nad zálivy a mokřinami táhne pás země zavlažované bezpočtem říček, jež pramení na vysočině a tečou až do moře. Zbytek země, tedy levý horní roh čtverce, tvoří rovina, která je zároveň domovem Igbů.

V předválečné době v této rovině žila převážná část obyvatel Východní oblasti, ale většinu potravin vyprodukovala menšinová území na východě a jihu. Region byl víceméně soběstačný, co se týče sacharidů a ovoce, ale musel dovážet maso z dobytkářských krajů v severní Nigérii a po moři připlouvaly sušené ryby ze Skandinávie a sůl. Maso a ryby tvoří bílkovinnou složku výživy, a třebaže se v zemi chovaly kozy a slepice, nebylo jich dost k zajištění vyvážené a zdravé stravy pro více než třináct milionů lidí.

Když začala blokáda, Biafra byla odříznuta od dodávek bílkovin. Zatímco dospělí mohou zůstat dlouho zdraví bez odpovídajících dávek bílkovin, děti musejí mít jejich neustálý přísun.

Biafřané zakládali rozsáhlé chovy drůbeže, aby posílili výrobu potravin bohatých na bílkoviny. Tím by se problém vyřešil, přinejmenším na dva roky, kdyby zároveň nedocházelo ke zmenšování území, ztrátám potravinářsky cenných okrajových provincií a přílivu až pěti milionů utečenců z těchto oblastí.

Do poloviny dubna Biafra přišla skoro o celé údolí řeky Cross a část jihu, kraj Ibibiů v provinciích Uyo, Annang a Eket a nejúrodnější půdu v zemi. V té době zprávy zástupce Mezinárodního červeného kříže v Biafře, švýcarského obchodníka Heinricha Jaggiho, představitelů katolické humanitární organizace Caritas, Světové rady církví, biaferského Červeného kříže a lékařů několika národností, kteří v zemi zůstali, upozorňovaly, že problém je stále vážnější. Odborníci zaznamenali nárůst nemoci kwashiorkor, způsobené nedostatkem bílkovin a postihující hlavně děti. Mezi příznaky patří rudnutí vlasů, blednutí kůže, opuchnutí kloubů a otékání svalů, které zadržují vodu. Na vzestupu byly také chudokrevnost a pelagra a lidé kvůli prostému hladovění scházeli před očima. Kwashiorkor, který postihl nejvíce pacientů, poškozuje mozkovou tkáň, způsobuje letargii a kóma a nakonec zabíjí.

Na konci ledna Jaggi vyzval ženevské ústředí Červeného kříže, aby získalo souhlas obou stran konfliktu se vznesením žádosti o mezinárodní pomoc sestávající z léků, potravin a oblečení. Plukovník Ojukwu souhlasil okamžitě, 10. února, a na konci dubna se připojil Lagos. Problém s utečenci mezitím narůstal, i když je třeba uznat, že tento druh potíží je takřka neodmyslitelně spjat se všemi konflikty a nemusí být nutně způsoben zúčastněnými vládami, pokud tyto vlády podnikají kroky ke zmírnění strádání, dokud pro uprchlíky není bezpečné vrátit se domů.

Avšak co se týče nigerijské vlády a vojenských činitelů, novináři a humanitární pracovníci, kteří působili na nigerijské straně daleko za frontovou linií, později vypovídali, že tito činitelé soustavně komplikovali pomoc financovanou ze zahraničních zdrojů, zdržovali dopravu materiálu, zabavovali dopravní prostředky zaplacené zahraničními dárci a bránili v přístupu do oblastí, kde bylo strádání obrovské a riziko minimální. Velitel 3. divize, brigádní generál Benjamin Adekunle, nenechal reportéry, kteří ho navštívili a vyslechli jeho projevy, na pochybách, že nemá v úmyslu dovolit humanitárním pracovníkům zachraňovat životy, natož jim jakkoli pomáhat. Tento postoj, rozšířený a pozorovaný na všech úrovních, byl o to nepochopitelnější, že z pohledu Nigerijců byli trpící civilisté jejich nigerijskými spoluobčany.

Velká většina obyvatel válečné zóny prchla spíše do neokupovaných částí Biafry než do zahraničí. Na konci února1968 se odhadovalo, že do neokupované zóny zamířil milion utečenců. Z větší části to nebyli Igbové, ale příslušníci menšinových etnik. Systém rozšířené rodiny, který před osmnácti měsíci pomohl obyvatelům Východní oblasti postarat se o příchozí ze severu, v tomto případě nefungoval, neboť uprchlíci v regionu neměli příbuzné, u nichž by mohli bydlet. Většina se tedy vměstnala do provizorních přístřešků, postavených v buši na okraji vesnic, a biaferské úřady s pomocí Červeného kříže a církví vybudovaly řetěz uprchlických táborů, v nichž lidé bez domova měli alespoň střechu nad hlavou a jedno jídlo denně. Mnohé z těchto táborů sídlily v prázdných školách, kde už byly připravené ubytovací kapacity, a později se staly cíli egyptských pilotů letadel MiG a Iljušin.

Ke konci dubna z vojenských důvodů, o kterých již byla řeč, počet uprchlíků znepokojivě vzrostl na odhadovaných tři a půl milionu.

Caritas a Světová rada církví jako organizace nepůsobící na nigerijské straně fronty nepotřebovaly pro dodávky humanitární pomoci oficiální souhlas, jehož vyslovení požadoval Jaggi, a proto se rozhodly jednat samostatně. Od začátku roku nakupovaly v zahraničí velké množství potravin a léků a letecky je přepravovaly do Biafry. Protože neměly vlastní letouny ani piloty, uzavřely dohodu s americkým dopravcem na volné noze Hankem Whartonem, jenž do Biafry dvakrát týdně létal z Lisabonu se zásilkami zbraní, a koupily si prostor v jeho letadle. Objem, který Wharton dokázal přepravit, však byl malý.

Od 8. dubna začal malé dávky humanitární pomoci posílat Whartonovým letadlem i Červený kříž, a protože si hodlal zapůjčit nebo koupit vlastní stroje a najmout vlastní piloty, ženevské ústředí se několikrát obrátilo na nigerijskou vládu s požadavkem, aby zajistila, že po jasně označených letadlech Červeného kříže nebude přes den nikdo střílet. Vláda odmítala takovou odpovědnost přijmout.

Byly učiněny pokusy rozptýlit nigerijský strach, že by Wharton mohl během denních letů pašovat zbraně. První návrh zněl, že skupina pracovníků švýcarského Červeného kříže zajistí, aby Whartonova letadla zůstávala přes den na zemi. Ne. Panovaly obavy, že by na jejich palubách mohly být zbraně. Byl proto předložen návrh, aby na nakládání dohlížel Červený kříž. Ne. Tak tedy nigerijský Červený kříž. Ne. Ojukwu souhlasil, aby představitelé nigerijského Červeného kříže doprovázeli každý humanitární let do Biafry. Ne.

V té době si ještě ani Biafřané neuvědomovali, že zkrátka není a nikdy nebude vůle tyto lety umožnit. Přesto církve bez ohledu na jednání pokračovaly v pomoci a využívaly veškerých nákladních kapacit, které měly k dispozici.

Když plukovník Ojukwu v polovině dubna prostudoval zprávy o nedostatku bílkovin, uvědomil si, že nezbývá mnoho času na odvrácení obrovské katastrofy. Humanitární agentury ho informovaly, že problém netkví v nákupu potravin (s nímž by neměly mít velké potíže), ale v jejich přepravě přes blokádu do Biafry. To byla zjevně technická a ne zdravotnická komplikace, a tak plukovník Ojukwu přikázal technickému výboru, aby co nejrychleji vymyslel různé způsoby, jak potraviny přivézt do země.

Na začátku května mu technici přednesli své návrhy. Existovaly tři způsoby dopravy jídla do Biafry: vzduchem, po moři a po souši. Jestliže měl letecký most zajistit dostatečné množství potravin, nemohl sestávat jen ze tří Whartonových strojů a byl by nákladný. Zato rychlostí by se mu jiné varianty zdaleka nevyrovnaly. Doprava po vodě přes Port Harcourt nebo proti proudu Nigeru by byla pomalejší, ale jakmile by se pomoc rozběhla, přicházelo by více potravin za méně peněz. V případě cesty po souši bylo nutné vzít v úvahu, že potraviny musejí nejprve doplout lodí do Nigérie a pak překonat stovky kilometrů přes nigerijské území až do Biafry, a to po silnicích s poškozenými mosty, plných nigerijských vojenských vozidel, což by bylo pomalé, namáhavé a drahé. Tato varianta nenabízela výhodnou rychlost leteckého mostu ani nízké náklady na dopravu námořním koridorem.

Na Ojukwua zapůsobilo naléhání zdravotníků, aby pomoc byla okamžitá, a tak se rozhodl pro letecký most jako prozatímní řešení a později přepravu větších nákladů po moři. Jaggi a ostatní představitelé humanitárních organizací byli se závěry technických expertů obeznámeni a nikdo nic nenamítal.

V polovině května Biafra přišla o Port Harcourt a do vnitrozemí se vydal další zhruba milion uprchlíků, částečně obyvatel města a okolí a zčásti utečenců z předešlých vln. Do humanitárních plánů však ztráta přístavu nijak nezasáhla. Místo letiště v Port Harcourtu bylo otevřeno letiště v Uli, přezdívané Annabelle, a přístup od moře k řece Niger a přístavu Oguta měl zůstat otevřený, pokud Nigerijci přistoupí na to, že jejich námořnictvo nechá proplouvat plavidla Červeného kříže.

Na konci května Mezinárodní červený kříž v Ženevě připravil další nabídku, tentokrát jen pro Biafru, protože bylo jasné, že Nigérie na ni nepřistoupí.

Světová veřejnost celý čas o problému neměla tušení. Příběh zatím nepřitáhl pozornost. V polovině června Leslie Kirkley, ředitel významné charitativní organizace Oxfam, zavítal do Biafry na patnáctidenní návštěvu, aby se obeznámil se situací. To, co viděl, ho hluboce znepokojilo. Ve stejné době v Biafře působili novináři Michael Leapman z deníku Sun a Brian Dixon z Daily Sketch a právě tito dva se společně se svými fotografy zasloužili o průlom. V posledních červnových dnech se v londýnských novinách poprvé objevily snímky na kost vyhublých dětí.

Za celý měsíc se do země dostalo jen tolik potravin, kolik se vešlo do volného prostoru ve Whartonových letadlech L-1049 Super Constellation na cestě z Lisabonu. Ale protože se teď o místo v jeho strojích ucházely tři organizace, objem pomoci převyšoval přepravní možnosti. V následujících týdnech si všechny tři organizace koupily vlastní letadla, ale Wharton trval na tom, že o údržbu a pilotování by se měli postarat jeho muži. Během těchto týdnů se začalo s přepravou potravin na portugalský ostrov Svatý Tomáš u pobřeží, který do té doby sloužil jen jako tankovací stanice, a tak bylo možné vytvořit kratší letecký most do Biafry, zatímco dodávky zbraní dál proudily delší trasou z Lisabonu. O zásilky sušeného mléka a střeliva se tak starala různá oddělení Whartonova podniku.

Než Kirkley odletěl z Biafry, uspořádal tiskovou konferenci, na níž odhadl, že pokud země během šesti týdnů neobdrží podstatně větší potravinovou pomoc, až čtyři sta tisíc dětí sklouzne do „pásma beznaděje“ a zemře na kwashiorkor. Na otázku, kolik jídla je potřeba k odvrácení této katastrofy, odpověděl, že tři sta tun každý den (nebo každou noc).

V Londýně tuto informaci otiskl Evening Standard 2. července, ale většina lidí ji považovala spíše za „biaferskou propagandu“, dokud 3. července Kirkley nevystoupil v publicistickém pořadu televize BBC „Čtyřiadvacet hodin“ a nezopakoval svůj odhad. Veřejné mínění se zvolna probouzelo zásluhou fotografií, které se objevovaly v britském tisku. Ještě před odletem z Biafry se Kirkley sešel s Jaggim a plukovníkem Ojukwuem a biaferský vůdce nabídl, že své nejlepší letiště dá k dispozici výhradně charitativním organizacím. Tím by se oddělily zásilky zbraní od dodávek potravin a Nigérie by mohla povolit denní přelety humanitárních strojů. Jaggi a Kirkley nabídku ocenili.

V Londýně se Kirkley 1. července setkal s lordem Shepherdem a 3. července s Georgem Thomsonem. Informoval oba ministry o rozsahu a závažnosti problému, nutnosti bezodkladně zasáhnout, výhodách a nevýhodách tří způsobů dopravy potravinové pomoci a nabídce poskytnutí letiště. Protože Kirkley na letišti Annabelle přistál a zase z něj odletěl, mohl ministry ujistit, že se hodí i pro těžké letouny jako L-1049 Super Constellation, které tam již několik týdnů operovaly. Pozorovatelé se domnívali, že se Británii naskytla výtečná příležitost uplatnit vliv, který díky dodávkám zbraní v Lagosu měla (přinejmenším z pohledu labouristické vlády). Generál Gowon obdržel oficiální žádost, aby povolil denní přelety strojů Červeného kříže do Biafry. Jeho odpověď, která přišla 5. července odpoledne a převzaly ji večerníky, byla stručná a k věci. Každé letadlo Červeného kříže bude na Gowonův rozkaz sestřeleno.

Harold Wilson si evidentně s morálkou hlavu nelámal. Kirkleymu, který se za ním vypravil v čele delegace se žádostí, aby využil svého vlivu v Lagosu, Wilson poslal telegram, že generál Gowon ve skutečnosti řekl, že sestřelí jenom letadla, která k letu do Biafry nebudou mít povolení. Nebylo však zřejmé a dodnes není, co Gowon letadly bez povolení myslel.

Britská vláda dostala od Nigérie políček a bylo zapotřebí nějakého kroku k obnovení partnerského souladu. Tento krok přišel 8. července, kdy nigerijský ministr zahraničí Okoi Arikpo uspořádal v Lagosu tiskovou konferenci, na níž navrhl vytvoření pozemního koridoru. Potraviny by byly dopravovány po moři do Lagosu. Odtud by letecky směřovaly do Enugu, které bylo pevně v nigerijských rukou, a dále po silnici na místo jižně od Awgu, které federální síly dobyly minulý měsíc. Tam by dodávky zůstaly na cestě a „vzbouřenci“ by mohli přijít a převzít je.

Britská vláda a tisk tento návrh přivítaly jako velkorysé gesto. Nikdo se nepozastavil nad tím, že plavba lodí do Lagosu je stejně drahá jako na ostrovy Svatý Tomáš či Fernando Pó nebo po Nigeru, že let z Lagosu do Enugu stojí stejně jako ze Svatého Tomáše na Annabelle, že Nigerijci upozornili, že letecký most možná nebude fungovat kvůli počasí a nedostatku letadel a pilotů, že neměli dost nákladních aut, aby každý den přepravili z Enugu do Awgu tři sta tun pomoci, a že kolem Awgu se pořád válčilo.

Ve skutečnosti nebylo nutné zabývat se podrobnostmi Arikpova komplikovaného plánu, který nevyžadoval spolupráci Biafřanů. Ani jediné balení sušeného mléka nedorazilo do Awgu, natož na biaferské území, kde si pomoc měli vyzvednout vzbouřenci. Patrně se s tím vůbec nepočítalo.

Z biaferského hlediska plán nenarážel pouze na technická úskalí. V zemi panoval velký odpor, nikoli ze strany plukovníka Ojukwua, ale obyčejných lidí, vůči přijímání pomoci zprostředkované nigerijskou armádou. Mnozí by se raději obešli bez zásilek, které prošly rukama nepřátel. Panoval strach z toho, že by mohly být otrávené. Nedávno záhadně zemřelo několik lidí poté, co snědli potraviny, které údajní pašeráci nakoupili ve Středozápadní oblasti a přivezli přes Niger. Analýza vzorků v nemocnici v Ihiale ukázala, že v jídle byl arzen a další jedovaté látky.

Za hranicemi tuto zprávu zlehčovali, ale nestranní cizinci na biaferském území, například novinář Anthony Haden-Guest, si informace ověřili a zjistili, že nejde o propagandu (Daily Telegraph, 8. července 1968.). Z fyzického hlediska nebyla škoda nijak zásadní, avšak z psychologického obrovská. Pro mnoho lidí jídlo z Nigérie znamenalo otrávené jídlo a tito lidé nebyli jen z Biafry. Jeden irský kněz řekl: „Nemůžu malému dítěti dát hrnek mléka, o kterém vím, že pochází z Nigérie. I když je pravděpodobnost sebemenší, pořád je obrovská. (Otec Kevin Doheny z Řádu svatého Ducha, misie v Okpuale, srpen 1968, v rozhovoru s autorem)“

Prvořadou důležitost měla situace na bojišti. Velitelé plukovníka Ojukwua hlásili, že z Enugu do Awgu směřuje silná nigerijská kolona s vojenským materiálem, a otevření obrany kvůli humanitární pomoci by tedy představovalo nebezpečí pro samotné srdce Biafry. Mohou se spolehnout, že do koridoru nevnikne nigerijská armáda s obrněnými vozy a děly? Předchozí zkušenosti napovídaly, že nemohou.

Na tiskové konferenci v Abě 17. července plukovník Ojukwu objasnil svůj postoj. Požadoval krátkodobý letecký most k co nejrychlejšímu vyřešení situace. Pro přepravu objemnějších nákladů navrhl buď vodní cestu po Nigeru, nebo demilitarizovaný pozemní koridor z Port Harcourtu až na frontovou linii. Nesouhlasil s tím, aby zásilky potravin zůstávaly bez dozoru a bez doprovodu neutrálního zahraničního personálu v nigerijských rukách nebo aby nad pozemní cestou bděla výhradně nigerijská armáda. Večer odletěl do Niamey, hlavního města Nigeru, na pozvání Výboru Organizace africké jednoty pro Nigérii. Tam znovu rozebral možnosti, které se nabízejí pro řešení problémů bez politických hrátek.

Britská vláda všemi dostupnými prostředky podporovala plán dopravy pomoci přes Enugu a Awgu. Alternativní návrhy byly okamžitě zamítány. Vláda kvůli sílícím protestům veřejnosti nabídla Nigérii čtvrt milionu liber na zlepšení situace. Ačkoli bylo jasné, co je v sázce, a svědkové na místě měli přehled o dostupných možnostech, vláda se rozhodla vyslat do Nigérie a Biafry lorda Hunta, aby rozhodl o nejlepším využití britské pomoci.

Plukovník Ojukwu odpověděl, že jeho lid nechce přijmout peníze ani jinou pomoc od Wilsonovy vlády, neboť uvedená částka nepředstavuje ani jedno procento hodnoty zbrojních zásilek, které katastrofu způsobily, a pokud tato vojenská pomoc bude pokračovat, je nepřijatelné, aby britská vláda zároveň posílala mléko. Zároveň zdůraznil, že pomoc od britského lidu bude přijata s opravdovou vděčností. Protože mise lorda Hunta se týkala podrobností využití vládní pomoci, nemělo smysl, aby se obtěžoval do Biafry.

Někteří pozorovatelé v Biafře tuto reakci pokládali za unáhlenou, protože kdyby lord Hunt se svým doprovodem zavítal do země, mohl by se přesvědčit o výhodnosti leteckého mostu na Annabelle. Plukovník Ojukwu však věděl, že jeho lidé jsou zásadně proti Huntově návštěvě. Málem změnil názor, jenže pak přišlo neuvážené Thomsonovo prohlášení v tom smyslu, že světové mínění Ojukwua odsoudí, pokud nepřijme vytvoření koridoru přes Awgu, a Ojukwuovi nezbylo než se držet svého původního rozhodnutí.

O dva týdny později lord Hunt navštívil nigerijskou stranu fronty, ale neměl možnost vyslechnout jiné argumenty než ve prospěch koridoru přes Awgu, pro jehož vytýčení se britská vláda během Huntovy nepřítomnosti vyslovila. Zbytečnost pozdější Huntovy zprávy se teprve měla projevit. V následujících týdnech a měsících se ukázalo, že se potraviny za čtvrt milionu liber stěží dostanou k nigerijským liniím, natož za ně.

Někteří v Británii chápali biaferské obavy. 22. července Hugh Fraser v Dolní sněmovně protestoval proti pokračující zbrojní pomoci a řekl: „Z hlediska lidskosti by bylo pošetilé dodávat nástroje pro válčení, které by změnily koridory milosrdenství ve stezky krveprolití. (Hansard, 22. července 1968, sloupek 68.)“

Aby se plán koridoru přes Awgu stal přijatelnějším, bylo nutné vypořádat se s otázkou leteckého mostu a zejména poukázat na nevhodnost letiště Annabelle, kterému se mezitím začalo říkat jeho skutečným jménem Uli. Úkolu se ujali odborníci. George Thomson letiště Uli označil za „hrbolatý travnatý pás“ a prohlásil, že pro potřeby leteckého mostu nestačí. V okolí Whitehallu se kromě Kirkleyho pohybovalo ještě několik novinářů, kteří mohli potvrdit, že o hrbolatý travnatý pás nejde a že na něm mohou přistávat těžká nákladní letadla. Na jejich názor se ale nikdo neptal, a když byly Úřadu pro záležitosti Britského společenství předloženy přesné specifikace letiště Uli, úředníci je promptně smetli ze stolu.

Přistávací dráha v Uli má tisíc osm set metrů, dvakrát tolik co dráha v Enugu a polovinu délky letiště v Port Harcourtu. Široká je necelých třiadvacet metrů, tedy o trochu méně, než by se pilotům zamlouvalo, ale i tak po obou stranách podvozku většinou zbyde dost místa, a lze ji zatížit pětasedmdesáti tunami. Postavil ji stejný Biafřan, který před vyhlášením nezávislosti projektoval hlavní ranvej nigerijských mezinárodních letišť v Lagosu a Kanu.

Britská vláda však nehodlala měnit stanoviska a miliony Britů uvěřily, že plukovník Ojukwu za všech okolností odmítá pozemní koridor, a proto nese odpovědnost za veškeré utrpení a umírání biaferského lidu.

Ve skutečnosti Ojukwu od Nigerijců nikdy neobdržel, přímo ani nepřímo, žádný návrh na vytvoření koridoru přes Awgu. Arikpova tisková konference úspěšně odvedla pozornost a pak téma upadlo v zapomnění. Nakrátko ho oživili Biafřané na schůzce s Nigerijci v Niamey, ale jakmile byly přezkoumány argumenty ve prospěch dalších alternativ, Nigerijci si uvědomili, že biaferské návrhy jsou lepší a potom už jen všechno sabotovali a oznámili Biafřanům, že je nechají vyhladovět. Podrobněji o tom pojedná jedna z dalších kapitol.

Když se hlavní nigerijský vyjednavač v Niamey, Allison Ayida, vrátil do Lagosu, poskytl rozhovor listu Observer.

V článku z 28. července 1968 se pak objevilo následující:

Podle pana Ayidy byli Biafřané ochotni přistoupit na pozemní koridor, aniž by prosadili svůj požadavek denních přeletů do Biafry, pokud by v tomto pozemním koridoru hlídkovaly ozbrojené mezinárodní policejní síly.

Jakmile v Niamey nigerijský mluvčí Allison Ayida objasnil záměry své vlády, skončily veškeré naděje na dohodu o letecké, silniční či lodní přepravě potravin do Biafry. Není zcela jasné, k čemu byl celý ten rozruch kolem vyjednávání o koridoru. Jediná, noční cesta vedla vzduchem a prakticky znamenala prolomení blokády. Zástupci církví si to uvědomovali a bez zbytečného povyku a přitahování pozornosti do země přepravovali co největší množství potravin. Obě církevní organizace si už pořídily vlastní letadla, ale v provozních záležitostech se pořád musely spoléhat na Whartona, a proto usilovaly o zahájení svých nezávislých operací.

Problém spočíval v tom, že Wharton nechtěl přijít o monopol na lety do země. Církve si nemohly najmout vlastní piloty a obslužný personál a létat na vlastní pěst, protože jen Whartonovi lidé znali nezbytné přistávací kódy, s jejichž pomocí se přátelská letadla identifikovala řídicí věži v Uli.

Kromě církví nechtěli Whartonův monopol ohrožovat ani sami Biafřané, protože záviseli na zásilkách zbraní, které přepravoval. Nakonec se však rozhodli předat kódy Červenému kříži a církvím. Nebylo to jednoduché. Jeden Whartonův pilot odmítl dopravit biaferského vyslance z Uli na Sv. Tomáš, jelikož měl podezření (vcelku oprávněné), že vyslanec má v kapse důležité kódy. Nakonec se kódy podařilo propašovat přes Gabon prostřednictvím biaferského delegáta mířícího na mírovou konferenci v Addis Abebě a v etiopském hlavním městě byly odevzdány zástupci Červeného kříže, který je pak předal církvím.

Pouze sám Wharton může zodpovědět otázku, zda prolomení monopolu nějak ovlivnilo jeho pozdější činnost, když Biafřané na konci srpna po zahájení nigerijské „závěrečné ofenzivy“ neobdrželi toužebně očekávané zásilky munice.

Patnáctého července Nigerijci zahájili protileteckou palbu z dělových člunů na řekách v jižní části Biafry a Whartonovi piloti usoudili, že pokračovat v letech je příliš riskantní. Deset dní v Uli nepřistálo jediné letadlo. Lety byly obnoveny až 25. července po poskytnutí jistých záruk, které zřejmě byly vykoupeny hotovými penězi.

Jednatřicátého července Červený kříž konečně spustil vlastní operaci z ostrova Fernando Pó, tehdy ještě španělské kolonie, ležící jen šedesát kilometrů od biaferského pobřeží, zatímco z portugalského Svatého Tomáše bylo třeba uletět dvě stě devadesát kilometrů. Ostrov Fernando Pó však měl12. října získat nezávislost a nebylo jasné, jaký postoj budoucí africká vláda zaujme. V případě, že by ve volbách nevyhrála strana, jejíž vítězství se očekávalo, a nová politická reprezentace by nebyla ochotna spolupracovat, situaci by mohl zásadně ovlivnit neustálý nátlak nigerijského konzula.

Červený kříž se stal terčem kritiky obou válčících stran i novinářů. Byl obviňován, že nedělá dost a že utrácí víc peněz za zbytečné cesty svých pracovníků než za skutečnou pomoc, že má přílišné politické ohledy a zanedbává přepravu humanitárních zásilek.

Postavení Červeného kříže ale nebylo jednoduché. Podle svých stanov musí zůstat absolutně neutrální. Tuto neutralitu je třeba nejen udržovat, ale také viditelně projevovat. Jeho lidé museli působit na obou stranách fronty. Určitě si mohli počínat efektivněji a dělat méně chyb. Operace však byla bezprecedentní svou velikostí i záběrem. Týmy různých národností sloužily pod vlajkou Mezinárodního červeného kříže a jiné skupiny ze stejných zemí pracovaly pro své národní organizace Červeného kříže. V Biafře tedy působily dva francouzské týmy, jeden pro MČK a druhý pro Francouzský červený kříž. Koordinace prací často vázla. Mezinárodní červený kříž se obrátil na Augusta Lindta, švýcarského velvyslance v Moskvě a bývalého vysokého úředníka Organizace spojených národů pro záležitosti utečenců a hladomoru, aby se ujal vedení celé operace a zajistil nápravu.

K výtkám, že MČK nedokázal s patřičnou razancí překonávat překážky, jeden jeho představitel unaveně poznamenal: „Podívejte, tady v Biafře máme veškerou spolupráci, kterou potřebujeme. Ale na druhé straně nám dali jasně najevo, že nás nechtějí. Nelíbí se jim, co děláme a že tím zachraňujeme životy, které by oni nejraději ukončili, a nelíbí se jim naše přítomnost, protože jim brání dělat jisté věci, které by podle našeho názoru páchali na civilním obyvatelstvu.

Pokud budeme moc tvrdohlaví, můžou nám jednoduše nařídit, abychom odešli. Dobře, na jeden den bychom se dostali do novinových titulků. Jenže co ten milion lidí, které naše dodávky udržují při životě za nigerijskou frontou? Co s nimi bude?“

Ústředí Mezinárodního červeného kříže v Ženevě lze každopádně vytknout, že mu trvalo katastrofálně dlouho, než se probralo a začalo jednat. Ačkoli mu Jaggi od prvních dnů poskytoval zprávy o vážnosti situace a v červenci z různých zdrojů přicházela finanční pomoc ve výši milionů dolarů, první letadlo Červeného kříže v Uli přistálo až na konci měsíce. V srpnu Červený kříž prostřednictvím vlastních leteckých operací přepravil jen 219 tun potravin, zatímco církve, které měly méně peněz a stále se spoléhaly na Whartona, překonaly hranici tisíc tun. Ale protože panovala shoda v tom, že denně je zapotřebí tři sta tun, takové množství mělo do Biafry dorazit každé čtyři dny. Kirkleyho chmurná předpověď se začala naplňovat.

Účelem této kapitoly není vykreslit křiklavé obrazy lidského utrpení, ale spíše zaznamenat události a objasnit neinformovanému čtenáři, co se stalo. Navíc s obrazy už přišly noviny a televize a řada novinářů a autorů emotivně vylíčila, čeho byla svědkem. Postačí krátké shrnutí.

Do července vzniklo šest set padesát uprchlických táborů a zhruba sedm set tisíc zbědovaných lidí v nich zoufale čekalo na jídlo. Ostatní utečenci se usídlili v buši a celkový počet lidí bez domova dosahoval čtyř a půl až pěti milionů. Protože ceny dostupných potravin vylétly nahoru, hladem trpěli nejen uprchlíci, ale i původní obyvatelé neokupovaných zón.

Pokud jde o počet mrtvých, objevily se značně odlišné odhady. Autor se pokusil dospět k vlastnímu počtu na základě těch nejlépe informovaných zdrojů z Mezinárodního červeného kříže, Světové rady církví, Caritas a řeholních řádů, které se věnovaly terénní práci při rozdělování potravinové pomoci ve vesnicích.

V červenci a srpnu politici zaujímali stanoviska a diplomaté se vykrucovali. I kdyby v té době vznikl pozemní koridor, nepodařilo by se jej udržet v provozu. Přibývalo darů od britských a západoevropských občanů a některé vlády, především skandinávské, neoficiálně naznačily, že na prosbu Červeného kříže o zapůjčení nákladního letadla i s posádkou by reagovaly kladně. Ženevské ústředí raději vyjednávalo se soukromou firmou, jejíž piloti do Biafry hodlali létat pouze v případě, že jim Nigérie poskytne bezpečnostní záruky, a žádalo o tyto záruky v Lagosu. Jako obvykle nic nepořídilo.

Mrtvých podle předpokladů přibývalo. Zprvu jich bylo čtyři sta denně a v nejhorším období jejich počet pracovníci čtyř hlavních zahraničních humanitárních organizací v Biafře odhadovali na deset tisíc každý den. Jídla se v červenci a srpnu dováželo žalostně málo. Úmrtí v táborech byla zahrnuta do statistik, ale daleko více se umíralo ve vesnicích, kam žádná pomoc nedorazila. A jako v mnoha jiných případech se těch nejsrdceryvnějších úkolů a nejšpinavější práce ujali římští katolíci.

Neexistují slova ani obraty, které by dokázaly popsat hrdinství kněží z Řádu svátého Ducha a jeptišek z Řádu svátého Růžence, jež oba sídlí v Irsku. Muset se postarat o dvacet malých dětí ve stadiu pokročilého kwashiorkora, vědět, že potravinová pomoc vystačí jen pro deset a ostatní nemají šanci na přežití, řešit podobné situace každý den, zestárnout kvůli stresu o deset let během deseti měsíců, být terčem bombardování a ostřelování, překonávat únavu a hlad, a přece dál pracovat, to všechno vyžaduje dávku odvahy, jaká se nedostává většině mužů s plnou hrudí vojenských vyznamenání.

Ke konci roku 1968 se odhadovalo, že v neokupovaných částech Biafry zemřelo tři čtvrtě milionu lidí, přičemž nejnižší odhad byl půl milionu. Červený kříž, jehož lidé pracovali na druhé straně fronty, hlásil z oblastí obsazených Nigérii zhruba půl milionu mrtvých.

Je třeba připomenout, že většina potravin, zakoupených z darů obyvatel Británie, západní Evropy a Severní Ameriky, se k hladovějícím vůbec nedostala. Reportéři jako Stanford a Noyes Thomas z News of the World v červnu a červenci popisovali scény lidského strádání v ibibioském městě Ikot Ekpene, o němž Lagos vcelku správně tvrdil, že je již dvanáct týdnů pevně v nigerijských rukou, a další novináři znepokojeně hlásili, že hromady darovaných potravin hnijí v lagoských docích. Pracovníci Červeného kříže si stěžovali, že s nimi úřední místa záměrně odmítají spolupracovat.

Zdroje z Červeného kříže později hovořily o tiché snaze britské diplomacie v srpnu a září přesvědčit MČK, aby zastavil pomoc Biafře, neboť Biafra prý stejně padne, a k předání problémů nigerijské straně, protože Nigerijský červený kříž je „výkonnější.“

V prvním srpnovém týdnu 1968 dvě církevní dobročinné organizace získaly od Červeného kříže důležité přistávací kódy, přestaly se spoléhat na Whartona a zahájily vlastní operace, byť stále ze Svatého Tomáše. 10. srpna švédský veterán ve službách společnosti Transair, hrabě Carl Gustaf von Rosen, přeletem za bílého dne dokázal, že lze takovou cestu uskutečnit. Byl to první let další humanitární organizace Nord Church Aid, sdružení skandinávských a západoněmeckých protestantských církví. Později se všechny tři církevní organizace na Svatém Tomáši spojily pod názvem Joint Church Aid.

Biafřané zatím oživili myšlenku letiště vyhrazeného pro humanitární účely, neboť klesala šance, že Nigerijci povolí denní přelety do Uli. Letiště a přistávací dráha byly k dispozici v Obilagu, ale scházela elektroinstalace a patřičně vybavená řídicí věž. Červený kříž svolil, že letiště dobuduje na vlastní náklady, a 4. srpna se pustil do práce. 13. srpna podepsali plukovník Ojukwu za biaferskou vládu a Jaggi za Červený kříž dohodu. Od té sice obě strany mohly odstoupit, ale po dobu její platnosti mělo letiště zůstat demilitarizované.

Velitelem letiště za Červený kříž se stal ženevský architekt Jean Krillé. Ten hned zkraje trval na přesunutí veškerého vojenského vybavení včetně protiletadlových děl do vzdálenosti nejméně osmi kilometrů od středu dráhy. Biaferská armáda protestovala, že předsunuté pozice Nigerijců jsou jen dvacet kilometrů daleko a bude obtížné se proti nim bránit. Přesun se uskutečnil, protože na Krilléovu stranu se postavil plukovník Ojukwu. Potom Krillé nechal na dráhu v pravidelných rozestupech namalovat tři osmnáctimetrové bílé kruhy a do nich velké červené kříže. Jakmile takto zajistil ochranu, ubytoval se ve stanu vedle dráhy. 20., 24. a 31. srpna bylo letiště bombardováno a ostřelováno raketami. Zemřelo šest místních pracovníků humanitárních organizací a mnoho dalších utrpělo zranění.

Prvního září 1968 na letišti přistálo první letadlo z ostrova Fernando Pó. Červený kříž se pořád pokoušel získat svolení Lagosu k denním letům a domníval se, že s vlastním letištěm má daleko větší šanci. Odpověď však stále byla zamítavá. Potom 3. září Lagos změnil názor nebo to tak alespoň vypadalo. Denní přelety budou povoleny, jenže ne do Obilagu, ale do Uli.

Zatímco Červený kříž zdvořile namítl, že humanitární lety už nesměřují do Uli, nýbrž do Obilagu, a upozornil, že kvůli záchraně životů bude lepší, když letadla budou přistávat na tomto letišti, poradci plukovníka Ojukwua se zamýšleli nad náhlým a nečekaným nigerijským rozhodnutím.

Proč právě Uli? uvažovali. Po důkladné analýze mohli dospět jen k jedinému závěru. Ačkoli Uli bylo častým terčem náletů přes den, tedy v době, kdy se z něj nelétalo, biaferská protiletadlová obrana navzdory své nepřesnosti dokázala přimět nigerijské bombardéry, aby se zdržely vysoko a zasažení cíle tak pro ně bylo obtížnější. V důsledku toho žádná těžká puma nikdy nedopadla přímo na dráhu. Menší krátery po raketách vypálených z migů se daly snadno vyplnit. Ale pokud by protiletadlová děla umlkla, aby mohly přistávat velké stroje DC-7 z Fernando Pó a Svatého Tomáše s dodávkami potravin, mohl by toho využít jeden nigerijský antonov sovětské výroby, a zásah dráhy dvouapůltunovou bombou by letiště vyřadil z provozu na čtrnáct dní. Protože Nigerijci dobyli Abu a chystali se vytáhnout na Owerri a Biafřanům povážlivě docházela munice, plukovník toužebně hleděl k obloze v očekávání dalších dodávek a nemohl riskovat zničení letiště, kde letadla se zbrojními zásilkami přistávala.

Desátého září Nigerijci zaútočili na Ogutu a obsadili ji. Třebaže byli během osmačtyřiceti hodin vytlačeni, Ojukwu musel litovat dohody o výsadním postavení letiště v Obilagu. Kvůli zneklidňující blízkosti okupované Oguty muselo být letiště v Uli vyklizeno. Znovu bylo otevřeno 14. září, ale Ojukwuovi nezbývalo než tři dny nechat letadla s municí přistávat v Obilagu. Od té doby byla obě letiště využívána pro vojenské i humanitární lety bez rozdílu. Příliš na tom však nezáleželo, neboť v té době Nigerijci nepodnikali noční nálety a zjevně neměli v úmyslu vydat povolení pro denní humanitární přelety. 23. září bylo Obilagu obsazeno při mocné ofenzívě nigerijské 1. divize a Uli se znovu stalo jediným provozuschopným letištěm.

Později Lagos ještě jednou nabídl povolení pro denní přelety humanitárních letadel. Ojukwu byl znovu obviňován, že nabídku odmítl, a že proto nese plnou odpovědnost za hladomor. Ve skutečnosti však souhlasil s denními přelety na kterékoli jiné letiště než v Uli, protože se neodvážil riskovat přesný útok těžkými pumami za denního světla.

Po zbytek roku, od 1. října do 31. prosince, se dál létalo v noci do Uli. V říjnu Kanada zapůjčila Červenému kříži nákladní letadlo C-130 Hercules s nosností osmadvacet tun. Červený kříž vyšel z předpokladu, že stroj zvládne dva lety za noc, a připravil na listopad nadějný plán. Jenže po jedenácti uskutečněných letech z Kanady přišel rozkaz, aby hercules zůstal na zemi, a následně bylo letadlo staženo. V prosinci americká vláda nabídla osm nákladních letadel Globemaster s nosností před třicet tun, čtyři Červenému kříži a čtyři církvím. Do těchto strojů, které měly být nasazeny po Novém roce, byly vkládány velké naděje.

V prosinci však zároveň vláda Rovníkové Guineje, která teď spravovala Fernando Pó, oznámila Červenému kříži, že už nebude poskytovat naftu pro distribuční nákladní auta ani kyslíkové láhve pro chirurgické zákroky. Tato politická změna se pravděpodobně zrodila jednoho večera, kdy se guinejský ministr vnitra objevil na letišti opilý ve společnosti nigerijského konzula a vyvolal hádku, během níž mu jeden z pilotů vynadal.

V říjnu začalo noční bombardování letiště v Uli. Nálety prováděla vrtulová letadla nigerijského vojenského letectva, která se každou noc dvě až tři hodiny proháněla nad letištěm a v nevypočitatelných intervalech shazovala těžké pumy. Útoky nebyly zvlášť nebezpečné, protože světla na zemi zhasla a piloti nemohli letiště najít. Bylo však nepříjemné ležet několik hodin v hale pro cestující a poslouchat, jak bomby vybuchují v nedalekém lese. Připomínalo to nedobrovolnou účast v ruské ruletě.

Na konci listopadu se podařilo dostat pod kontrolu kwashiorkor, ale ne zcela jej vymýtit. Většina dětí, které jím trpěly, se sice uzdravovala, avšak jejich stav se mohl kdykoli zase zhoršit, pokud by se křehká zásobovací linie zcela přerušila. V prosinci se objevila nová hrozba – spalničky. Na západoafrickém pobřeží jsou epidemie spalniček pravidelné a úmrtnost se zpravidla pohybuje kolem pěti procent. Jeden britský pediatr, který v západní Africe dlouho sloužil, odhadl, že ve válečných podmínkách úmrtnost stoupá ke dvaceti procentům.

Bylo pravděpodobné, že v lednu spalničkami onemocní milion a půl dětí, což by znamenalo tři sta tisíc obětí. Okamžitě byla s pomocí UNICEF a dalších organizací opatřena očkovací látka, letecky dopravena na místo a umístěna do speciálních nádob, které ji udržovaly v požadovaném chladu. Pak začalo plošné očkování.

S blížícím se Novým rokem bylo zřejmé, že dalším problémem bude nedostatek potravin bohatých na sacharidy, jako jsou batáty, maniok a rýže. Na leden se předpovídala slabá úroda kvůli tomu, že v některých oblastech byly snědeny sadbové batáty a jinde byly plodiny sklizeny a konzumovány, ještě než stačily dozrát. Humanitární organizace se snažily zajistit i dostatek tohoto jídla, jenže kvůli jeho větší váze by bylo zapotřebí buď obstarat letadla s vyšší nosností, nebo přesvědčit Nigerijce, aby po Nigeru nechali plout lodě s potravinovou pomocí.

Úsilí o záchranu biaferských dětí bylo vskutku heroickým a dalekosáhlým počinem. Přes veškerou snahu se ani jedno balení jídla do Biafry nedostalo „legálně.“. Vždy bylo třeba překonat nigerijskou blokádu. Během šesti měsíců od chvíle, kdy Kirkley upozornil, že je nutné situaci vyřešit do šesti týdnů a dopravovat do Biafry tři sta tun potravin denně, Červený kříž dovezl 6847 tun a církve dohromady kolem sedmi a půl tisíce tun. Celkových 14 374 tun po rozpočítání na sto osmdesát nocí představovalo průměrný přísun osmdesáti tun denně. V tomto případě je však průměr poněkud zavádějící; v prvních padesáti dnech po 1. červenci byla pomoc skutečně nezbytná a mohla zachránit dvě stě až tři sta tisíc dětských životů. Jenže právě v té době prakticky žádná nepřišla.

Víc než pogromy v roce 1966, víc než válečné oběti a víc než děsivé bombardování to bylo bezmocné přihlížení, jak jejich děti chřadnou a umírají, co v biaferském lidu vyvolalo nehynoucí nenávist vůči Nigerijcům, jejich vládě a vládě Británie. Tento pocit jednoho dne přinese hořké plody, pokud oba národy nezůstanou oddělené řekou Niger.

Britská vláda sice tvrdila, že činí všechno možné k ulehčení situace, ale po napomenutí z 5. července se plně ztotožnila s nigerijskými plány. Nesnažila se přesvědčit Lagos, aby usnadnil přísun potravinové pomoci do Biafry, a její vliv byl ve skutečnosti přímo opačný. Velmi uznávaný rotterdamský starosta Van Walsum, bývalý poslanec a senátor a současný předseda Nizozemského národního výboru pro pomoc Biafře, již veřejně oznámil, že je připraven dosvědčit existenci zpráv, jimiž britská vláda a americké ministerstvo zahraničí v srpnu a září vyvíjely „značný politický tlak“ na Mezinárodní červený kříž v Ženevě, aby do Biafry neposílal vůbec žádné dodávky (Vyjádření pro Petera Gatacra, citováno v Gatacrově dopise do Times, 2. prosince 1968.). Na Van Walsumovu stranu se postavili britští novináři, kteří jeho tvrzení ověřovali přímo u MČK v Ženevě.

Je možné, že nějaká pozdější podrobná studie odhalí, že v rámci hanebné politiky britské vlády byl pokus ovlivnit humanitární pomoc bezmocným africkým dětem tím nejodpornějším činem vůbec.

* * *

Vyprávění o tom, jak humanitární operace ve prospěch hladovějících biaferských dětí pokračovaly ve druhé polovině roku 1969, je klasickým příkladem, jak snadno může tyranský diktátorský režim obstát ve střetu, v němž proti němu stojí jen civilizovaný svět, nepřipravený hájit normy chování, které sám prohlásil za nedotknutelné.

Od ledna do konce května humanitární lety Joint Church Aid (spojení Caritas, Světové rady církví a Nord Church Aid) a Mezinárodního červeného kříže pokračovaly bez zvláštních událostí. Díky osmi letadlům, která vláda Spojených států prodala Joint Church Aid a Červenému kříži za směšně nízkou cenu, objem dodávek vytrvale rostl.

Během nejpříznivějších měsíců března a dubna do Biafry proudilo celkem skoro čtyři sta tun pomoci každou noc,což bylo podstatně více než minimální množství tři sta tun, které by podle odborníků stačilo k zastavení kwashiorkoru a podvýživy. Úkol byl splněn a navíc se zmenšoval dopad hladomoru a souvisejících nemocí.

Většina letů MČK tou dobou startovala z Cotonou, hlavního města nigerijského západního souseda Dahome, a několik letadel obnovilo provoz z ostrova Fernando Pó na základě osobního svolení prezidenta Franciska Macíase, jenž zasáhl a urovnal dřívější spory. Stroje Joint Church Aid (JCA) nadále létaly ze Svatého Tomáše, který měly jen pro sebe.

V Biafře po zvýšení potravinové pomoci zavládla optimističtější nálada. Přes dva miliony dětí a půl milionu dospělých pravidelně dostávalo potřebné jídlo s vysokým obsahem bílkovin. Před několika měsíci cestovatelé vyprávěli, že krajina umlkla a vyčerpaní obyvatelé vesnic umírají ve svých chatrčích, a nyní si na stejných místech hrály děti, běhaly podél cest a křičely a mávaly na projíždějící auta. Fotografie nekonečných řad polních lůžek, na nichž ve stovkách ošetřoven po celé zemi ležely vyzáblé umírající děti, se už neobjevovaly tak často a dokonce i stav dětí, které stály v dlouhých frontách ve třech tisících distribučních středisek potravinové pomoci, se viditelně zlepšoval. Za předpokladu, že se situace nezmění, měly v květnu 1969 miliony dětí bez ohledu na vojenský výsledek války naději, že zůstanou naživu; bez humanitární pomoci by naopak určitě zemřely.

Navzdory fámám, že potravinové zásilky končí u biaferských vojáků, byli administrativní pracovníci obou humanitárních organizací, které se staraly o dopravu jídla do země a jeho distribuci, spokojeni, že během přepravy se ztratí nebo je ukradeno pouze „přijatelných“ zhruba pět procent celkového množství. Vzhledem ke složitým podmínkám leteckého mostu, nedostatku manipulační techniky na letišti v Uli a skutečnosti, že vykládání probíhalo v noci, bylo toto číslo na hranici reálných možností.

Pracovníci Červeného kříže, kteří jako jediní působili ve velkém také mezi hladovějícími na nigerijské straně fronty, odhadovali, že v Nigérii mizí větší část pomoci než v Biafře. Částečně se o to zasloužila efektivita biaferského distribučního systému a zčásti mnohem kratší zásobovací linie mezi místem vstupu do země a místem spotřeby.

Operace JCA měly tu výhodu, že na místě již existovala komplexní infrastruktura evropských misií – pro Caritas pracovalo osmdesát irských kněží a padesát irských jeptišek a Světová rada církví se mohla spolehnout na sedmadvacet misionářů a dvacet čerstvých dobrovolníků. Tito Evropané zpravidla dobře znali zemi i obyvatele a mohli osobně dohlížet na všech úrovních a zabránit většině ztrát. Červený kříž sice musel vybudovat vlastní distribuční síť, ale dovezl dost dobrovolníků, kteří zajistili patřičný dozor. Sdružení Nord Church Aid, jedna ze tří organizací v rámci JCA, nemělo vlastní distribuční síť na zemi, avšak rozumně se nesnažilo konkurovat katolickým a protestantským církvím uvnitř Biafry a místo toho se soustředilo na provoz leteckého mostu a počínalo si nadmíru úspěšně.

Během těchto pěti měsíců dovoz potravin komplikovaly jen noční aktivity nigerijského nákladního letounu DC-3 Dakota, přestavěného na bombardér a pilotovaného jedním jihoafrickým žoldákem. Tento bombardér se po setmění pravidelně objevoval nad Uli, náhodně shazoval pumy a jeho pilot pod přezdívkou „Genocida“ vstupoval do rádiové komunikace posádek letadel s humanitární pomocí a vyhrožoval, co všechno se jim může přihodit, pokud přistanou.

Jeho bomby však nikdy nezasáhly žádné letadlo ani posádku čekající na letišti, a tak byl hlavně otravný. Protože Uli stále sloužilo jako letiště pro dodávky zbraní do Biafry, nikdo nemohl tvrdit, že nejde o vojenský cíl, o což se humanitární agentury ani nepokoušely.

Na konci května byly do služby zařazeny letouny MFI– 9 Minicoin hraběte von Rosena, podnikly čtyři nálety na letiště obsazená federálními silami v Enugu, Benin City, Calabaru a Port Harcourtu a vyřadily z provozu většinu migů a iljušinů nigerijského vojenského letectva. „Genocidův“ bombardér byl rovněž zničen na zemi. Ruská odpověď přišla vzápětí.

V pondělí 2. června byl australský pilot kapitán Vemon Polley, pracující pro JCA, během přistání na letišti v Uli ostřelován dvěma migy. Ty se po rozsvícení letištních světel vynořily ze tmy přímo před ním a oba vypálily krátkou dávku z kanónu. Vzápětí se přehnaly kolem nákladního letounu a zmizely. Stroj DC-6 kapitána Polleyho byl prostřílený po celé délce trupu, ale útok se naštěstí obešel bez zranění.

Ještě téže noci dorazila ze Svatého Tomáše četa mechaniků a ti letadlo přes den uvedli do letuschopného stavu.

V úterý večer kapitán Polley sám přeletěl s poškozeným DC-6 na ostrov. Humanitární piloti si uvědomili, co pro ně z pondělního incidentu vyplývá. K napadení osvětleného cíle při útoku ze tmy není zapotřebí letadla se speciální výstrojí, ale rozhodně je zvládne pouze velmi obratný pilot.

Noční operace s využitím bojových letounů jsou běžné, neboť všechny tyto stroje jsou vybaveny přístroji pro noční létání a naváděcím zařízením. Avšak zručnost, s níž útočící letci použili kanóny, byla zcela netypická pro nanicovaté egyptské piloty, kteří do té doby pro Nigerijce létali a k noční operaci se nikdy neodhodlali.

Při nočním útoku na osvětlený cíl pilot bojového stíhacího letounu dočasně ztrácí část nočního vidění, protože se dívá do světla, a to i v případě, že má tmavé hledí. Spustit se pětadvacet metrů nad zem a naprosto přesně vypálit, navíc v těsné formaci s další stíhačkou a v rychlosti kolem osmi set kilometrů v hodině, a zároveň riskovat let do tmy, jestliže světlo náhle zhasne – to všechno klade velké nároky na letecké umění a výtečnou znalost letounu a kolegy ve druhém stroji. Takové dovednosti člověk nezíská za pár hodin a Egypťané je neměli. Proto musel na nigerijské straně do kabiny usednout někdo jiný.

Záhadu rozřešil Sunday Telegraph 22. června; do Nigérie dorazil půltucet východoněmeckých pilotů, které tam vyslali Rusové. O deset dní později mluvčí vlády ZápadníhoNěmecka Konrad Ahlers oznámil, že západoněmecká tajná služba potvrdila přítomnost východoněmeckých letců v Nigérii. Skutečnost, že takzvané „federální vzdušné síly“ se ve skutečnosti skládají z Rusů, východních Němců, Egypťanů a žoldáků, však západní vlády příliš nezajímala, a tak se jim nadále říkalo „nigerijské vojenské letectvo“.

Ještě dříve byla nad Biafrou identifikována samotná nepřátelská letadla. Šlo o typ MiG-19, daleko modernější než předešlé MiG-15 a MiG-17, na nichž létali Egypťané.

Navzdory rostoucímu riziku zásahu na zemi se piloti Mezinárodního červeného kříže i JCA rozhodli pokračovat v humanitárních letech. Aby byla přistávací dráha osvětlena co nejkratší dobu, vymínili si, že reflektory na letišti v Uli budou zapínány až těsně před dosednutím a hned zase zhasnuty, jakmile přistávající pilot usoudí, že dokáže bezpečně zastavit i potmě, a vydá patřičný signál. Pro vzlety postačí světla na letadlech.

Plán fungoval. Ačkoli stíhači dál ostřelovali letiště, pokud ho ve tmě objevili, nikdy už nezasáhli letadlo s pomocí. Personál na zemi počkal, až burácení proudových motorů zanikne v dálce, a pak pilota vyzval k sestupu na přibližovací trajektorii. V poslední vteřině se rozzářila světla a stíhačky vysoko na nebi se obrátily a střemhlav vrhly k zemi, jenže než se stačily dostat na dostřel, reflektory zase zhasly a útočníci museli zpátky nahoru, aby se vyvarovali nárazu do země. Alespoň vypálili z kanónů a vypustili rakety, ale většinou jen nazdařbůh.

Ve čtvrtek 5. června se federální vojenské letectvo opravdu překonalo. MiG-17 za denního světla chladnokrevně sestřelil jasně označené letadlo Červeného kříže. Tím vojenské letectvo porušilo veškerá ustanovení Ženevských úmluv i nepsané zásady leteckého gentlemanství. Pilotem DC-6 Červeného kříže byl americký veterán druhé světové války a korejské války kapitán David Brown.

Je až neuvěřitelné, že se část britských novinářů snažila tento čin omluvit či bagatelizovat. Jeden v nedělních novinách napsal, že pilot stíhačky s kapitánem Brownem dlouho hovořil vysílačkou a vyzýval ho k přistání na nigerijském letišti. Vystřelil teprve poté, co Brown opakovaně odmítl. To je naprostý nesmysl, a to ze tří důvodů:

1. MiG-17 se základnou a s dalšími stíhačkami komunikuje na přednastavených vlnových délkách, které jsou voleny s pomocí kanálového přepínače. Stíhač nemůže „přejet pásmo“, na rozdíl od radisty v nákladním letadle, který má univerzálnější aparát. Piloti Červeného kříže a JCA měli ve zvyku každý den přeladit na novou frekvenci, dohodnutou předem s řídicí věží. Nikdy nebyl zaznamenán případ, že by se piloti humanitárních organizací domlouvali na stejné frekvenci jako nigerijští stíhači. Navíc není žádný systém posunků, s jejichž pomocí by stíhač mohl pilotovi napadaného letadla vizuálně sdělit, ať přeladí na jeho frekvenci, protože s ním chce mluvit. I kdyby takový systém byl, je krajně nepravděpodobné, že by radista nákladního letadla dokázal s letcem v migu navázat spojení.

2. Existují mezinárodně srozumitelná gesta, kterými může stíhač druhému letadlu sdělit, že bylo zastaveno a že by mělo uposlechnout jeho příkazů. Tento systém je příležitostně využíván, když je letoun vyslán doprovázet letadlo, kterému se porouchala vysílačka. Také se hodí stíhačům, kteří potřebují přinutit zadržené nákladní letadlo k přistání na určeném letišti – třeba když se dopravní letoun odchýlí od koridoru do Berlína a vystartují k němu sovětské migy. Pokud by nákladní letadlo bylo zastaveno vyzbrojeným bojovým letounem a vyzváno k přistání, ale odmítlo by uposlechnout, jeho pilot by musel být buď šílenec, nebo sebevrah. Kapitán Brown nebyl ani jedno. Jedno letecké rčení praví: „Existují staří piloti a odvážní piloti, ale ne staří odvážní piloti.“ Kapitán Brown byl starý pilot a létal již pětadvacet let. Znal postupy a prošel výcvikem. Kdyby podle pokynů přistál například v Port Harcourtu a ukázalo se, že veze neškodný náklad sušeného mléka a ryb, byl by nakrátko zadržen a pak by jeho vláda nebo Mezinárodní červený kříž vyjednaly propuštění.To jistě dobře věděl.

3. Je nepředstavitelné, že kdyby byl tak zkušený pilot zadržen stíhačkou a vyzván k přistání na určeném letišti, ani slůvkem by se o tom nezmínil své řídicí věži. Každý pilot ví, že první, co musí v případě zadržení udělat, je oznámit dispečerům, co se stalo a jak se zachová. Podle pozemního personálu na Fernando Pó kapitán Brown ani na okamžik neopustil frekvenci, která ho spojovala s tamní řídicí věží.

Ve skutečnosti celý incident proběhl následovně. Ve čtvrtek v 17.38 kapitán Brown odstartoval s nákladem z ostrova Fernando Pó. Posádku dále tvořili dva Švédové, druhý pilot a palubní mechanik, a norský technik nákladového prostoru. Jejich stroj DC-6 měl bílý nátěr a na křídlech shora i zdola dva velké červené kříže o průměru dva a půl metru. Další červené kříže byly ve střední části trupu a na směrovce. Stěží si lze představit nápadnější označení.

Pokud se Brown dopustil nějaké chyby, pak té, že do Biafry vyrazil příliš brzy. Obloha byla jasně modrá, bez jediného mráčku, a slunce ještě viselo vysoko nad obzorem. Touto dobou zpravidla startovala letadla ze Svatého Tomáše, neboť je čekala delší cesta a nad biaferské pobřeží přilétala kolem sedmé hodiny, tedy za soumraku. Stmívání je v Africe velice krátké. V červnu světla začíná ubývat kolem půl sedmé a v sedm je už tma. Jenže Brown měl před sebou mnohem kratší let (jen sto kilometrů) z Fernando Pó a nad pobřežím se ocitl v šest hodin za plného denního světla.

Byla to chyba, avšak ve zpětném pohledu je příliš snadné mu ji vytýkat. Stejně jako všichni ostatní piloti se snažil dopravit přes noc do Uli co nejvíc zásilek. Mezitím odstartovali zbývající tři letci na ostrově.

V 6.03 zaslechla řídicí věž na Fernando Pó a piloti Červeného kříže na stejné trase jeho hlas. Neohlásil se volacím znakem a zněl vyděšeně. Řekl: „Útočí na mě… útočí na mě.“ Na chvíli zavládlo ticho, a když pak zazněla jakási nesrozumitelná slova, řídicí věž požádala o identifikaci volajícího. Po třiceti vteřinách znovu promluvil Brown: „Hoří nám motor… padáme…“ To bylo všechno. Od té doby se kapitán Brown už neozval.

Jeho letadlo dopadlo v plamenech do pobřežního močálu u města Opobo. Zprvu se říkalo, že ze čtyř mužů tři přežili, pak zase, že všichni zahynuli. Americká a švédská vláda protestovaly a požádaly o těla svých občanů. O události se nepsalo v novinách a nekonaly se žádné demonstrace.

Všichni piloti v regionu se shodli na jedné věci, kterou také potvrdilo jejich nenápadné vyšetřování: Američan, Švédové a Nor byli zavražděni. Další otázka se týkala totožnosti člověka, jenž čin spáchal. Nejprve se předpokládalo, že by to mohl být nějaký východní Němec, později se hovořilo o tom, že v migu letěl Nigerijec.

Letecký svět je zvláštní. Má své vlastní zákony, svůj vlastní kodex a svou vlastní informační síť. Mezi piloty existuje stejné bratrství jako mezi námořníky. Letci, kteří proti sobě bojovali, si po letech dokážou sednout k jednomu stolu a bez jakékoli nevraživosti si popovídat, což je u příslušníků jiných jednotek dosti nepravděpodobné. Lze si představit, že by si dnes piloti humanitárních operací dali pivo se žoldákem, který s nigerijským bombardérem ohrožoval letiště v Uli; stejně jako oni jen dělal svou práci. Není na tom nic složitého. Na okraji světa letců na volné noze se pohybují ti, kteří za odpovídající cenu dopravují podivné náklady a zvláštní osoby na různá obskurní letiště, a bývalí konkurenti rychle zapomínají na někdejší spory. Všechno se hned rozkřikne. Pokud se ve skupině takových ostřílených harcovníků někdo zmíní o nějakém jejich zkušeném kolegovi, jen málokdy se přihodí, že by ho některý z nich neznal.

Během dvou týdnů piloti Červeného kříže a JCA zjistili jméno muže, který sestřelil kapitána Browna. Byl to australský žoldák a několik Brownových kolegů ihned odpřísáhlo, že si ho jednoho dne „podají“. Australan totiž porušil poslední pravidlo pozoruhodně tolerantního bratrstva. Sestřelil jiného pilota, aniž mu poskytl šanci přežít, a to bylo neomluvitelné.

Toto všechno se pochopitelně odehrávalo v uzavřeném klubu letců. Za jeho hranicemi pozorovatelé očekávali, jakou reakci vyvolá poslední surový kousek nigerijského vojenského letectva, už tak proslulého brutalitou. Budou Spojené státy protestovat, že tentokrát to Nigérie přehnala, a nabídnou americkou ochranu humanitárním letům? To se nestalo. Ohradí se podobným způsobem Švédové? Ve Švédsku se o tom vážně uvažovalo, ale potom se vláda ve Stockholmu spokojila s oficiálním protestem a další kroky nepodnikla.

Nikdo nečekal na reakci světa napjatěji než nigerijská vláda. Jako všichni násilníci chtěla vědět, jak daleko může zajít. Afričané podobně jako mnoho dalších se zájmem sledují, co všechno si „tvrdý chlapík“ může dovolit. Pokud mu všechno prochází, nikdo se proti němu neodváží vystoupit. Jestliže se však najde někdo, kdo se mu postaví a dostatečně razantně dá najevo, že existují jisté hranice, pak zpravidla zvítězí. V takové situaci Afričan pojme úctu k nově příchozímu a tvrdého chlapíka zavrhne. Stejně reagují lidé po celém světě, což za cenu velkých obětí dokázaly evropské události v letech 1935-1939.

Generál Charles de Gaulle si to uvědomoval, a proto s Afričany vycházel mimořádně dobře a oni ho uznávali. Britská a americká vláda to nechápou, a tak jsou po celé Africe terčem pohrdání. Žádná částka v dolarech či librách nepomůže získat úctu, jakou Afričan i bez finančních pobídek cítí vůči člověku, který se neochvějně drží svých zásad.

Během šesti dnů bylo jasné, že nigerijská vláda z poprasku po 5. červnu vyvázne bez trestu a nemusí na svém chování nic měnit. S tímto vědomím dál ponižovala Mezinárodní červený kříž a narušovala jeho operace. Pomáhalo jí v tom americké velvyslanectví v Lagosu.

Den po sestřelení letadla MČK na příkaz svého výboru ve Švýcarsku ukončil své působení, přinejmenším dočasně. Následující události jsou klasickým příkladem psychologické kampaně s cílem podkopat morálku skupiny lidí, kteří se pokoušejí něčeho dosáhnout. Vyšla dokonale.

Po Brownově sestřelení Červený kříž v Ženevě očekával morální podporu vlád západního světa a domníval se, že má právo ji očekávat. Žádná nepřišla. Koordinátor operací Červeného kříže v Cotonou dr. Lindt požadoval obnovení leteckého mostu. Upozorňoval, že není třeba létat ve dne jako kapitán Brown a že noční lety mohou pokračovat jako dřív, což dokazoval příklad Joint Church Aid.

JCA po 5. červnu omezila počet letů na tři až čtyři za noc a mezi jejími piloty zavládla nervozita, ne kvůli sestřelení kapitána Browna, ale vlivem pokračujícího nočního ostřelování letiště v Uli nigerijskými migy. Nakonec v Joint Church Aid nad nerozhodností zvítězila železná vůle dánského pastora Vigga Mollerupa z chudé kodaňské farnosti, který vedl program Nord Church Aid a zodpovídal za letecký most ze Svatého Tomáše, a nepřehlédnutelná osobnost plukovníka dánského vojenského letectva Denise Wiechmanna, operačního velitele na Svatém Tomáši. Pastor Mollerup pendloval mezi svými ovečkami v Kodani a kolegy z Caritas a Světové rady církví v Ženevě, kde zdůrazňoval, že letecký most by neměl zaniknout kvůli jednomu incidentu. Plukovník Wiechmann přesvědčoval na Svatém Tomáši piloty, aby se vrátili do vzduchu. Od 10. června bylo do akce znovu nasazeno osm až deset letadel, která za noc zvládla své obvyklé dvě cesty.

Dr. Lindt se 10. června vrátil do Moskvy, kde býval švýcarským velvyslancem, pro osobní věci a nábytek, které tam zanechal před jedenácti měsíci, když bez dlouhého přemýšlení vyslyšel výzvu Červeného kříže. Operačnímu šéfovi v Cotonou Nilsi Wachtmeisterovi zanechal instrukce, aby byl po sérii zkušebních letů jednoho či dvou strojů letecký most obnoven v plném rozsahu. Bylo třeba splnit několik podmínek: startovat zásadně po setmění, i kdyby kvůli tomu pilot jednu cestu nestihl, dodržovat nejpřísnější bezpečnostní opatření během přistání a vzletů v Uli a svítit jen nezbytně nutnou dobu.

Desátého června islandský pilot ve službách Červeného kříže, kapitán Lofto Johanssen, zvládl za jednu noc dva lety s vlastním strojem z Cotonou do Uli a bezpečně se vrátil. Další dva zkušební lety byly naplánovány na dvanáctého a pak měl letecký most fungovat jako původně.

Dvanáctého června večer zastihl šéfy Joint Church Aid, kteří se radili v Lucernu ve Švýcarsku, záhadný telefonát. Kdosi z amerického velvyslanectví v Ženevě (zavolání zpátky potvrdilo, že nejde o podvod) na JCA naléhal, aby zrušila veškeré lety naplánované na noc. Volající řekl, že důvod je velice vážný, ale bohužel jej nemůže prozradit.

Čtyři šéfové JCA se rychle poradili a poslali na Svatý Tomáš zprávu, že odvolávají všechny noční lety, ale zároveň trvali na tom, aby Američané během dvanácti hodin prozradili důvod svého požadavku.

Nord Church Aid pokyn obdržela jako dálnopisné sdělení prostřednictvím Mezinárodní služby řízení letového provozu. Když si jej plukovník Wiechmann přečetl, musel nabýt dojmu, že se schyluje k tragédii. Ve vzduchu měl sedm letadel a všechna je zavolal zpátky na Svatý Tomáš. Jedno už bylo v Uli a další dvě se nacházela tak blízko letiště, že se rozhodla přelet dokončit a přistála také. Zbývající čtyři se vrátila na základnu a druhé kolo letů bylo zrušeno. Událost pilotům pochopitelně pocuchala již tak dost napjaté nervy.

Druhý den ráno Američané paniku z předešlého večera odůvodnili tím, že se „vyskytly určité politické obtíže v Cotonou“ Pastor Mollerup poněkud uštěpačně odvětil, že s leteckým mostem JCA ze Svatého Tomáše to nemělo žádnou souvislost.

Plukovník Wiechmann obnovil lety. Ukázalo se, že 12. června večer tutéž alarmující zprávu z amerického velvyslanectví v Ženevě obdržel rovněž Červený kříž. Také ten zrušil noční lety a Lofto Johanssen zůstal na zemi. Červený kříž už provoz neobnovil s výjimkou několika letadel s léky o pár měsíců později.

V Ženevě se po 12. červnu rozpoutala diskuse o tom, zda letecký most zachovat či nikoli. V následujících týdnech obě humanitární organizace pátraly, odkud přišly ony záhadné zprávy o blíže neurčeném nebezpečí, které jim údajně hrozilo v případě pokračování letů. Stopy je nezávisle zavedly ke stejnému zdroji – americkému velvyslanectví v Lagosu.

Červený kříž mezitím postihla další komplikace. Když se dr. Lindt 14. června vracel do západní Afriky, aby se pokusil obnovit operace, na nichž předtím tolik měsíců pracoval, byl na lagoském letišti zatčen, neboť prý ve svém soukromém letadle Beechcraft letěl bez patřičného povolení. (Ve skutečnosti měl dokumenty v dokonalém pořádku.) Po několika hodinách zadržování ho vypověděli ze země a prohlásili za nežádoucí osobu.

Toto poslední ponížení zlomilo vůli Ženevy pokračovat. Od té chvíle se představitelé Červeného kříže jen pokoušeli vyjednávat o udržení humanitární operace, což podle očekávání bylo velice frustrující. O několik měsíců později jeden z účastníků těchto jednání za Červený kříž řekl autorovi: „Naprosto nepochybuji o tom, že jsme se stali obětí promyšleného spiknutí, na kterém se v Lagosu podíleli Nigerijci a americké velvyslanectví a které jim dokonale vyšlo.“

Stejný zdroj však dodal, že i bez sestřelení letadla Červeného kříže 5. června by působení této organizace v Nigérii a Biafře pravděpodobně dospělo ke konci kvůli odjezdu dr. Lindta. Tento obdivuhodný člověk celou operaci připravil, vdechl jí život a udržoval ji v chodu. Za jeho přísným vzhledem a strohým vystupováním se skrýval hluboký a upřímný soucit s trpícími, které viděl na obou stranách fronty, a navzdory pokročilému věku do práce vkládal víc energie než většina mladších kolegů. V Nigérii si nadělal zapřisáhlé nepřátele. Odmítal přehlížet rozkrádání potravinové pomoci šmelináři a rekvírování dopravních prostředků pro vojenské účely a postavil se proti úplatným úředníkům, čímž zajistil, aby se co nejvíce jídla dostalo k hladovějícím dětem a k uprchlíkům na nigerijské straně bojové linie.

Není však vůbec jasné, zda by se nigerijský režim odvážil ponížit a vyhostit šéfa Mezinárodního červeného kříže a nařídit MČK, aby celou humanitární operaci předal do rukou místních zkorumpovaných činitelů, kdyby mu předtím neprošlo sestřelení kapitána Browna.

Objevil se názor, že svým stažením z Nigérie a Biafry Mezinárodní červený kříž zradil ty, vůči nimž měl skutečnou odpovědnost – strádající na obou stranách a dárce, kteří doufali, že potraviny zakoupené z jejich finanční pomoci pomohou zachránit životy a nebudou plesnivět ve skladištích. Na druhé straně je třeba upozornit, že v rozhodující chvíli byl Mezinárodní červený kříž zrazen dvěma západními vládami, od nichž jako přední světová a zcela neutrální dobročinná organizace očekával pomoc – britskou a americkou vládou.

Po celou dobu nezaznělo z Whitehallu a Washingtonu jediné slůvko podpory pro misi MČK v Nigérii a Biafře. Britská vláda ani nehnula prstem, aby zajistila propuštění Sally Goatcherové (to vyjednaly Světová rada církví a Červený kříž), a omezila se na neurčité výhrůžky, co by mohlo následovat, kdyby se této zdravotní sestře v Biafře něco přihodilo, ale nijak neodsoudila vraždu kapitána Browna a jeho tříčlenné posádky.

Tato netečnost zřejmě dosáhla vrcholu, když Daily Telegraph v úvodníku z 8. července napsal: „Stále zdatnější federální vojenské letectvo ve snaze zastavit dodávky zbraní sestřelilo letadlo, které, jak se následně ukázalo, dopravovalo humanitární pomoc, a biaferská propaganda tohoto neštěstí náležitě využila.“ Skoro by se zdálo, že smůlu neměli čtyři letci, kteří skončili v bažinatém hrobě, ale spíše žoldák, jenž je zabil.

Sedmnáctého června byl podniknut poslední pokus o přerušení leteckého mostu JCA. Z amerických zdrojů dorazily do Ženevy poměrně přesvědčivé zvěsti, že Nigérie dovezla dva taktické bombardéry Suchoj Su-7 vybavené nejmodernějším radarem, jejichž úkolem je odhalovat ve tmě humanitární letadla a sestřelovat je. Zprávu převzal také tisk. Ústředí JCA v Ženevě brzy zjistilo, že také tato informace pochází z amerického velvyslanectví v Lagosu. Viggo Mollerup už měl amerických mystifikací po krk a řekl plukovníku Wiechmannovi, ať pokračuje v létání. Ukázalo se, že zpráva byla smyšlená. V Nigérii se letadla Su-7 nikdy neobjevila, což americké velvyslanectví vzhledem k rozsáhlým operacím CIA v Nigérii muselo vědět.

V Biafře byl dopad přerušení leteckého mostu okamžitý a katastrofální. Dvě hlavní humanitární organizace měly zásoby na zhruba deset dní. Poskytovaly nějakou formu pomoci skoro třem milionům lidí denně. Tento počet klesl na polovinu, když svoje operace přerušil Červený kříž, a další snížení přišlo poté, co ubylo letů JCA.

Většina dětí, které každý den dostávaly potravinovou pomoc, již žila z naprostého minima a neměla žádné fyzické rezervy, aby přežila delší období hladovění nebo nedostatku bílkovin. Během jednoho týdne začalo mrtvých znovu přibývat.

Katoličtí i protestantští misionáři opět stáli před trýznivou volbou: mají od pomoci odříznout děti, které jsou na tom zdravotně a tělesně natolik špatně, že jejich šance na přežití je mizivá, a zachránit ty, jimž se nevede tak zle, nebo by se měli nejprve postarat o ty nejpotřebnější, takže brzy zeslábnou i ostatní? Obě křesťanské skupiny dospěly ke stejnému závěru – jídlo by mělo sloužit především jako lék a teprve potom jako prevence. Protože se zásoby tenčily a přísun potravin vázl, zanedlouho jich bylo k dispozici tak málo, že se obecně zhoršoval zdravotní stav celé mladé populace.

Na rozdíl od situace z podzimu 1968 už nebylo možné rozlišovat mezi utečenci a ostatním obyvatelstvem. V srpnu 1969 nějakou formou podvýživy trpěly skoro všechny děti v zemi a také většina dospělých. Vrátily se letargie a netečnost, které doprovázejí hladovění, i chudokrevnost. Počet mrtvých stoupal a na konci července podle odhadů překročil tisícovku denně. Na sklonku roku obnovený letecký most JCA pomohl tuto tendenci zvrátit, třebaže v listopadu každý den pořád umíralo zhruba pět set až sedm set lidí.

Po 20. červnu se zdálo, že letecký most JCA zvolna posiluje do své květnové podoby, avšak dělo se tak bez jakékoli publicity. Představitelé JCA se nikdy nezmiňovali o celkové tonáži zásilek, aby lagoskou vládu nevyprovokovali k odvetným opatřením. V říjnu každonoční přísun potravin překročil květnovou úroveň. V porovnání s celkovou výkonností JCA a Červeného kříže dosahoval ale jen přibližně poloviny a ani zdaleka se neblížil odhadnutému minimálnímu množství.

Kromě Vigga Mollerupa a plukovníka Wiechmanna se o to, že demoralizovaní piloti zase vzlétli, zasloužily především dva faktory. Prvním byl příklad pilotů humanitární organizace Africa Concern a Francouzského červeného kříže, kteří do Uli létali z Librevillu. Africa Concern, soukromá společnost založená v roce 1968 otcem Raymondem Kennedym a sídlící v Dublinu, představovala irský příspěvek k pomoci Biafře a létala z gabonského hlavního města svým strojem DC-6. Francouzský červený kříž také provozoval vlastní letadlo, i když jiná francouzská skupina pracovala pro Mezinárodní červený kříž. Jak belgická posádka ve službách Africa Concern, tak velitel Morencey z Francouzského červeného kříže byli v akci bez přerušení během celé krize. Když jejich úsilí viděli piloti ze Svatého Tomáše, řekli si: „Když můžou oni, tak proč ne my?“

Další faktor byl zřejmě týž, ze kterého svou sebedůvěru čerpal zmíněný Francouz. V Biaferské zátoce kotvilo nedaleko pobřeží pět sovětských špionážních lodí, ježících se rádiovými anténami a radary. Bylo možné, že právě jedna z nich před dvěma týdny upozornila na blížícího se kapitána Browna, proti němuž pak stačila vystartovat stíhačka. Když piloti ze Svatého Tomáše v šeru přelétali nad touto flotilou, zahlédli uprostřed ní francouzskou letadlovou loď s palubou plnou bojových strojů.

Loď právě byla na běžné zdvořilostní návštěvě Librevillu, když vypukla krize. Bez jediného slova z Librevillu odplula a na dva týdny zakotvila mezi Svatým Tomášem a Biafrou. Pohled na ni, jak tam na cosi tajemně čeká, musel být pro piloty s humanitární pomocí velmi uklidňující. Potom 20. června náhle ustaly noční útoky migů a ostřelování letiště. Od té doby již stíhačky proti leteckému mostu JCA nikdy nevzlétly.

Církve pokračovaly v nenápadném zachraňování životů, ale novináři se zaměřili na problémy Mezinárodního červeného kříže. Poté, co se s Červeným křížem hravě vypořádal, měl nigerijský režim dojem, že může diktovat podmínky, a také tak činil. Požadoval předání veškerých humanitárních operací v Nigérii do rukou Nigerijské komise obnovy. Ve službách Červeného kříže v té době na nigerijské straně fronty působilo tisíc čtyři sta zahraničních pracovníků.

Bez britské a americké podpory byl Červený kříž nucen ustoupit. Jakmile záštitu nad humanitární činností převzali Nigerijci, peněz od dárců z ciziny podle očekávání prudce ubylo. Červený kříž se zatím ostýchavě pokoušel vyjednávat o obnově svého leteckého mostu s federálním svolením.

Ve středu 25. června Awolowo prohlásil, že vyhladovění pokládá za legitimní zbraň a že je proti dodávkám pomoci separatistům (Times, úvodník, 28. června 1969.). O den později náčelník štábu armády brigádní generál Hassan Usmán Katsina údajně pronesl: „Osobně bych nekrmil někoho, s kým válčím. (Times, úvodník, 29. června 1969.)“

Je příznačné, že výroky těchto dvou mužů, z nichž zejména ten druhý měl větší vliv na události v Nigérii než dvacet generálů Gowonů, nevzbudily žádnou pozornost britské vlády a tisk se o ně zajímal jen okrajově. 6. července po poradě na ministerstvu zahraničí mezi Mauricem Foleym, státním ministrem pro Britské společenství, Okoi Arikpem, nigerijským komisařem pro zahraniční věci, a profesorem Jacquesem Freymondem, zastupujícím prezidentem Mezinárodního výboru Červeného kříže (ICRC), ministerstvo vydalo prohlášení, že bylo dosaženo „úplné dohody“ ohledně leteckého mostu Červeného kříže pro denní dodávky potravinové pomoci do Biafry. Plán počítal s tím, že letadla Červeného kříže budou létat z Lagosu, kam měly být dováženy všechny zásilky.

Šlo o zvlášť hloupou zlomyslnost. Profesor Freymond odletěl 6. července večer domů a o dohodě se dozvěděl až druhý den z titulků britských novin, které do Ženevy dorazily kolem deváté hodiny ranní. Ze schůzky žádné společné prohlášení nevzešlo a ministerstvo zahraničí jednalo na vlastní pěst. ICRC ze Ženevy rozhodně popřel, že by se tři strany na něčem shodly.

Ve skutečnosti to byl pouze anglicko-nigerijský plán a Červený kříž slíbil, že jej přednese plukovníkovi Ojukwuovi a biaferské vládě. Tvrzení, že Červený kříž plán podpořil bez jakékoli konzultace s biaferskou stranou, následně dosti zkomplikovalo pozici Červeného kříže při vyjednávání s Biafřany.

To nezabránilo ministru zahraničí Michaelu Stewartovi svalit 7. července ve Sněmovně lordů veškerou odpovědnost za to, zda biaferské děti dostanou jídlo či nikoli, na generála Ojukwua, přičemž takový postup byl tehdy běžný. Biafřané plán, který jim doručil Červený kříž, zvážili a následně odmítli. Kontrolu nad všemi dodávkami potravin by díky němu získal Lagos a neposkytoval žádné záruky, že Nigerijci nezneužijí otevření letiště v Uli pro denní lety k jeho bombardování pod rouškou humanitárních přeletů.

Červený kříž se vrátil na úplný začátek a pokračoval ve vlastní linii. 19. června dr. Lindt formálně rezignoval, aby organizaci poskytl větší šanci na úspěch při vyjednávání.

Na začátku července se funkce ujal nový prezident Mezinárodního výboru Červeného kříže. Stal se jím bankéř Marcel Naville, který ve výboru pracoval již několik let a prezidentem byl zvolen před pár měsíci, ale inaugurace mohla proběhnout teprve 1. července. Toho dne v Ženevě uspořádal pozoruhodně otevřenou tiskovou konferenci. Kritizoval nigerijský režim jako „nestoudný… vyhánějící humanitární pracovníky ze dveří jako nespolehlivé sluhy“ Napadl obchodníky zezbraněmi, kteří svými dodávkami umožňují pokračování války, a aniž by někoho jmenoval, řekl, že v celé Nigérii není dost mýdla k tomu, aby si odpovědní lidé mohli smýt špínu z rukou. Pozorovatelé nabyli dojmu, že se buď jedná o nadmíru impulzivního člověka, nebo Naville oprávněně spoléhá na silnou diplomatickou podporu, která mu umožní s lagoskou juntou jednou provždy zatočit.

Ukázalo se, že skutečnosti odpovídá první názor, a Naville kromě své prudkosti bohužel neprokázal příliš charakterové pevnosti. V následné debatě ve výboru převládl daleko umírněnější tón. Výsledkem bylo komuniké, že ICRC hodlá jít cestou „přísné zákonnosti“, což za daných okolností znamenalo naprostou nečinnost.

Začala zdlouhavá a komplikovaná jednání, zatímco na východ od Nigeru dál umíraly děti. 8. července Naville osobně vedl vyjednávači tým ICRC do Lagosu, přičemž přiměřeně situaci zrušil zastávku v Londýně. Brzy byl zpátky bez jakéhokoli výsledku a vedením rozhovorů pověřil Enrika Beniamiho, hlavního delegáta ICRC v Lagosu. V následujících týdnech jednání k ničemu nedospěla.

Čtvrtého srpna se Červený kříž odhodlal ke kroku, který měl učinit hned zkraje. Předložil vlastní kompromisní plán. Podle tohoto plánu by letadla Červeného kříže startovala z Cotonou v Dahome, přeletěla Nigérii ve zvláštním koridoru, vyložila potravinovou pomoc v Uli a jiným koridorem se přes Nigérii vrátila do Cotonou. Lety by probíhaly mezi devátou hodinou ranní a šestou hodinou večerní a byla by jim poskytnuta ochrana. Během nakládání a těsně před odletem by náklad zkontrolovala smíšená komise s nigerijskými zástupci, kteří by navíc mohli libovolný let doprovázet, pokud by se chtěli přesvědčit, že se neodchýlí od trasy.

Přítomnost nigerijských zástupců dohlížejících na každý let s úkolem zajistit, aby na palubě nebylo zhola nic vojensky využitelného (což byla hlavní výtka Nigerijců), Ojukwu navrhl již v červenci 1968.

Nejprve byl plán předložen Ojukwuovi. Jeho bezpečnostní poradci promptně upozornili na rizika, která z plánu vyplývala. Za prvé, kvůli denním přeletům se JCA dostane pod značný tlak, aby skončila se svými „nelegálními“ nočními lety. A pokud by přestal fungovat letecký most a JCA by se připojila k denním operacím, co by se stalo v případě, že by vláda v Lagosu dohodu jednostranně vypověděla? Dodávky pomoci by úplně přestaly. Za druhé, i když dohoda stanoví, že letadla a letiště budou mezi devátou ráno a šestou večer nedotknutelná, dokáže někdo zaručit, že federální síly nepodniknou útok, který by s ní byl v rozporu? Kdyby takový útok uskutečnilo nákladní letadlo nesoucí mimořádně těžkou pumu, letiště by mohlo být úplně vyřazeno z provozu. Žádná velmoc, především ne ty, které nejhlasitěji proklamovaly bezúhonnost federálního režimu, očividně nebyla ochotna takovou záruku poskytnout.

Přesto se Ojukwu navzdory opozici ve vlastní vládě rozhodl riziko podstoupit. 29. srpna Biafra plán s konečnou platností odsouhlasila. Nadšený Červený kříž jej předložil Lagosu. V tomto okamžiku by trocha mezinárodní podpory mohla rozhodujícím způsobem zapůsobit ve prospěch kompromisního návrhu. Žádná však nepřišla. Federální režim požadoval určité změny. Tehdy se Červený kříž dopustil další zásadní chyby. Měl požadovat, aby obě strany návrh přijaly bez jakýchkoli úprav. 5. září Lagos plán „v zásadě“ odsouhlasil s tím, že je třeba doladit pár technických detailů. 14. září Nigerijci podepsali dohodu, ale zahrnuli do ní vlastní úpravy. V této podobě text putoval nazpátek k Ojukwuovi.

Každé sdružení na ochranu spotřebitelů své klienty upozorňuje, že v právních dokumentech je nezbytné číst dodatky drobným písmem. Nová dohoda o denních přeletech obsahovala pět vložených odstavců, které podstatně měnily ducha i literu originálu. Pozornost si zaslouží zejména tři.

Jeden předepisoval ukončení letů už v pět hodin odpoledne, takže místo dvou cest denně by bylo možné uskutečnit jen jednu. Další stanovil, že řídicí věž v Lagosu může kdykoli povolat každé letadlo s humanitární pomocí nad nigerijským územím k dodatečné kontrole a stroj se bude muset i s nákladem vrátit do Cotonou. Třetí uváděl, že dohoda „v žádném případě nebrání vojenským operacím“proti Uli.

Poslední dvě změny prakticky popíraly původní ujednání. První ponechávala pokračování humanitární operace na výhradním uvážení federální vlády; druhá rušila nedotknutelnost letiště v Uli během doby denních přeletů. Nebylo zřejmé, jak by letadla s dodávkami dokázala přistávat na dráze, na kterou by útočily proudové bitevníky.

Jedenáctého září se do rukou ICRC v Ženevě dostal další, ještě zlověstnější dokument. Byla to fotokopie rozkazu, jímž velitel federálního vojenského letectva plukovník Shittu Alao nařizoval náčelníkům základen v Enugu, Port Harcourtu, Calabaru a Benin City, aby jejich migy přes den „hlídkovaly“ nad letištěm v Uli a v případě napadení přešly do protiútoku. Členům výboru z toho běhal mráz po zádech.

Člověk nemusel mít velkou fantazii, aby si představil, že na hlídkující stíhačky nakonec nějaký nervózní dělostřelec vypálí. Co by jejich piloti viděli na zemi? Dlouhé a lákavé kolony nákladních aut, čekajících na naložení potravin, letadla parkující vedle přistávací dráhy a spoustu evropských pracovníků Červeného kříže. Jeden z poradců se zkušenostmi z Biafry upozornil, že útok migů na tyto cíle za denního světla by připravil o život mnoho Evropanů a proti těm zbývajícím by se pak mohl obrátit hněv rozlícených Biafřanů.

V takovém případě, jak poradce řekl výboru, by veškerá odpovědnost byla připsána Ženevě.

Výbor si skoro oddechl, když se ve druhé polovině září dozvěděl, že Biafřané kvůli doplněným odstavcům odmítli návrh podepsat. Tento stav vydržel až do konce roku 1969. Církve pokračovaly v nočních letech, vytrvale posilovaly kapacitu leteckého mostu a očekávaly další stroje. Od července do prosince se objem materiálu přepraveného za noc zvýšil ze sto padesáti na skoro dvě stě tun.

Celý plán denních přeletů a jeho úspěch či selhání, jež by pravděpodobně vedlo ke krveprolití, nezávisely na zárukách Lagosu, ale spíše na čestnosti federálního vojenského letectva. Toto letectvo už dva roky šokovalo a pobuřovalo svět brutálními útoky na tržiště, nemocnice, uprchlické tábory a obytné čtvrti, opakovaně porušovalo příměří vyhlášená samotným generálem Gowonem a nakonec chladnokrevně sestřelilo neozbrojené nákladní letadlo Červeného kříže.

Generál Ojukwu byl znovu obviňován, že se pustil do politické hry se životy svých lidí, což byla obehraná písnička, avšak Whitehall a Washington na ni pořád spoléhaly. Takové nařčení sotva obstojí ve světle faktů. Když generál Ojukwu odmítl plán denních letů, opět se stal terčem kritiky. Jenže kdyby mu šlo o politickou hru, spíše by se zachoval opačně a chtěl by se světu zavděčit, ne si vysloužit pokárání. Musel brát ohled na dvě věci současně. První byla bezpečnost Biafry, která závisela na letišti v Uli. Potravinová pomoc se ocitla až na druhém místě, s čímž velká většina Biafřanů souhlasila.

Tragédie Červeného kříže v roce 1969 spočívala v tom, že nepochopil dvě konstanty konfliktu mezi Nigérii a Biafrou. Za prvé, Ojukwu vždy upřednostňoval národní bezpečnost před humanitární pomocí; za druhé, velitelé nigerijských ozbrojených sil, kteří za všech okolností nahlíželi vládě přes rameno, by nikdy nedovolili přepravu této pomoci do Biafry, pokud by tím nezískali podstatnou vojenskou výhodu.

AMERICKÝ PŘÍSPĚVEK

Je těžké, ne-li nemožné představit si štědřejší či soucitnější národ, než jsou obyvatelé Spojených států amerických. Není divu, že když se Američané prostřednictvím amerického tisku dozvěděli o dětech strádajících na obou stranách nigerijsko-biaferské války, jejich finanční příspěvky překonaly dary ze všech ostatních zemí, a to i po přepočtu na hlavu.

A přece vláda Spojených států pod neblahým vlivem ministerstva zahraničí vytrvale podporovala Nigérii bez ohledu na to, kolik válka zmařila životů. Důvod tohoto zvláštního rozporu tkví v jedné prosté skutečnosti: každý cent americké humanitární pomoci trpícím na obou stranách, který úřady uvolnily ze státních zdrojů, byl výsledkem obrovského tlaku veřejnosti.

Než Červený kříž ukončil své operace, dostal z Washingtonu finanční a materiální příspěvky v hodnotě přes devatenáct milionů dolarů. Církve do konce roku 1969 obdržely pomoc ve výši zhruba šedesát milionů dolarů. Podíl Spojených států na humanitární pomoci těsně přesáhl polovinu celosvětové částky.

Velká část pomoci byla v naturáliích. Šlo zejména o obrovské dodávky práškového mléka z kukuřice a sóji, nedávno vyvinutého vydatného zdroje živin, který vyráběla výhradně americká vláda. Náklady na přepravu přes Atlantik se platily v hotovosti. ICRC a církvím byly prodány čtyři letouny C-97 Stratofreighter (původně se mluvilo o globemasterech, jenže ty byly moc těžké) po směšných 3800 dolarech za kus. Provoz těchto letadel byl rovněž placen v dolarech a později Amerika hradila i náklady na přepravu svých dodávek pomocí leteckého mostu z neamerických letadel.

Sledovat toto snažení muselo být mimořádně povzbuzující pro ty, kteří věděli, že každý pytel jídla a každý dolar poskytuje šanci na přežití dětem, jež by jinak zemřely. A přece ministerstvo zahraničí dělalo během celé operace před každým rozhodnutím veškeré představitelné okolky.

Objem humanitární pomoci neodpovídal potřebám na místě ani vážnosti situace, ale vycházel z kompromisu, který vyhoví domácímu tlaku americké veřejnosti a zároveň nepopudí lagoský režim. Proč se nesmírně mocné ministerstvo zahraničí tolik snažilo nerozčílit nepočetnou kliku demagogů, to zřejmě navždy zůstane záhadou.

Navzdory svému smělému vyjádření ze září 1968 Richard Nixon po nástupu do prezidentské funkce osobně usiloval o to, aby do Nigérie a Biafry nebyla posílána vůbec žádná pomoc. Dary byly výsledkem snahy tisku, kongresmanů, senátorů a mnoha dalších osobností veřejného života, které díky svému postavení měly nějaký vliv. Dokonce i prodej celkem osmi nákladních letadel byl jedním z posledních činů končící Johnsonovy vlády.

Na začátku roku 1969 byl zvláštním koordinátorem pomoci Nigérii jmenován dr. Clarence Clyde Ferguson, profesor práva na Rutgersově univerzitě a navíc černoch. Po zbytek roku se svým týmem marnil čas každého, kdo s nimi přišel do styku, a nedosáhl prakticky ničeho. Po sestřelení kapitána Browna 5. června, kdy bylo nezbytné rozšířit letecký most JCA (který sice nebyl dokonalý, ale fungoval), se dr. Ferguson rozhodl význam mostu zlehčovat. Věnoval se prosazování vlastního projektu, jenž počítal s dopravou pomoci do Biafry s pomocí dvou výsadkových plavidel po řece Cross.

Z technického hlediska tento plán nebyl špatný a dvě taková plavidla, Donna Mercedes a Donna Maria, byla vyslána přes Atlantik do Lagosu. Generál Ojukwu s návrhem souhlasil, avšak vetovali ho Nigerijci, za něž černou práci odvedla loutková vláda, kterou jmenovali v Calabaru na dolním toku řeky. Výsadková plavidla pak vykonávala blíže neurčené úkoly v Nigerijci okupovaném Port Harcourtu. Dr. Ferguson se pak potloukal po západní Africe, pendloval mezi Nigérii a Biafrou a příležitostné zaletěl do Evropy nebo do Washingtonu. Předložil také vlastní plán denních přeletů, ale opomněl o něm předem informovat Červený kříž, jenž mezitím zahájil vlastní jednání.

Lidmi, kteří skutečně odvedli kus práce, byli Američané z Joint Church Aid (USA). Americká vláda pomoc posílala prostřednictvím tří hlavních agentur: USAID ministerstva zahraničí, UNICEF Organizace spojených národů a JCA/USA. Většinu dodávek nakoupila a přepravila posledně jmenovaná.

Členové této organizace, kteří kvůli distribuci zásilek přicházeli do styku s ministerstvem zahraničí, měli jasno v tom, že kdyby záleželo jen na ministerstvu, celou operaci by ukončilo. Naštěstí k tomu nedostalo příležitost. Již dříve bylo třeba důrazně napomínat některé americké státní zaměstnance za jejich počínání v Lagosu a Ženevě. Není pochyb o tom, že americká veřejnost o jejich hanebnostech nevěděla, neboť jinak by se nemohli těšit její podpoře.

Na ministerstvu zahraničí se situací v Nigérii a Biafře nakonec zabývala tři různá oddělení. Prvním byla Nigerijská kancelář, odnož Západoafrické kanceláře, plná bývalých kolegů někdejšího náměstka ministra zahraničí pro Afriku Josepha Palmera. Palmer, jenž dříve zastával funkci velvyslance v Nigérii, stál už dlouho neochvějně na nigerijské straně bez ohledu na to, že v zemi vládla vojenská diktatura. Nigerijská kancelář tedy i za Palmerovy nepřítomnosti (v roce 1969 byl jmenován velvyslancem v Libyi) byla výrazně pronigerijská a protibiaferská. To plně odpovídalo zprávám, které přicházely od amerického velvyslance v Lagosu Elberta Matthewse, jenž v zemi působil až do konce roku 1969. Na stejné chodbě se nacházela kancelář AID a o něco dále kancelář dr. Fergusona. K překvapení pracovníků JCA/USA, kteří museli jednat se všemi třemi odděleními, jejich zaměstnanci zřejmě nevěděli, co se děje ve zbývajících dvou, ani jaká je jejich oficiální „linie“ Výsledkem byl značný zmatek.

Většinu práce tedy musela vykonat JCA/USA. Tu tvořily především Catholic Relief Services, obrovská dobročinná organizace, která je největším americkým vývozcem hned po vládě a každý rok pošle skoro milion tun dodávek do dvaasedmdesáti zemí, Church World Service, zastupující třicet amerických protestantských denominací a působící ve dvaačtyřiceti zemích, a American Jewish Committee, sdružující dvaadvacet židovských organizací. K nim se přidala řada menších skupin.

Šéfové těchto organizací soustavně naléhali a tlačili na ministerstvo zahraničí, aby poskytovalo finanční a materiální pomoc, nezbytnou pro operace v zájmu dětí na obou stranách. Aktivní byli zejména biskup Swanstrom a Ed Kinney z CRS, James McCracken a Jan von Hoostraten za CWS a rabín James Rudin a Marcus H. Tannenbaum z AJC.

Jednotlivě by nejspíš nebyli moc úspěšní. Ale spoléhali se na podporu mnoha osobností veřejného života, která trvala, dokud se věci nedaly do pohybu. Spektrum této podpory zahrnovalo nátlakové skupiny tak rozličné, jak různorodý je život v Americe. Připojily se krajní pravice i levice, liberálové i konzervativci, demokraté i republikáni, odbory a vedení firem, a to ze všech padesáti podstatně se lišících států Unie. Svým dílem přispěl také americký tisk, jenž nenechal věc upadnout v zapomnění, což v moderním světě bývá smrtící.

Jedním z těch, kteří využili svého vlivu, aby se humanitární pomoc dostala na místo, byl senátor Edward Kennedy. Jako předseda Senátního podvýboru pro uprchlíky senátor Kennedy svolával slyšení, na která se museli dostavit zahanbení a rozpačití státní úředníci a vysvětlovat, proč neučinili víc. Tímto způsobem senátorův podvýbor obešel váhavé ministerstvo zahraničí.

Vzhledem k americkému bohatství nebyly částky nijak závratné – náklady na osmnáct měsíců zachraňování životů v Biafře odpovídaly nákladům na zhruba tři dny zabíjení ve Vietnamu nebo přibližně dvaceti minutám letu Apolla11. Přesto znamenaly šanci na přežití pro miliony lidí na pokraji smrti.

Skutečnými hrdiny pomoci nebyly známé osobnosti ani církevní představitelé, kteří stáli v popředí. Byli jimi prostí američtí občané, miliony lidí ve všech padesáti státech, na něž by profesionální manipulátoři ve službách vlády nejraději zapomněli. Občané se odmítli držet v ústraní. Jednoho dne ministerstvo zahraničí dostalo dvacet pět tisíc dopisů týkajících se Biafry a úředníci propadli panice. To, že miliony bezejmenných Američanů pozvedly hlas, když podle svých vládců měly raději mlčet, a stejně se zachovali lidé v Německu, Nizozemsku, Norsku, Británii, Švýcarsku, Švédsku, Kanadě, Dánsku a Irsku, vedlo k nejrozsáhlejší humanitární operaci v novodobých dějinách.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Mírové konference

Během osmnácti měsíců války od července 1967 do prosince 1968 se uskutečnily tři mírové konference a všechny skončily krachem. Jejich selhání nepřekvapilo nikoho a zejména ne Biafřany. Má-li být jakákoli mírová konference úspěšná, obě strany musejí být přesvědčeny, že už není v jejich moci vyřešit konflikt vojensky a že dojednané řešení je nejen žádoucí, ale také nevyhnutelné z dlouhodobého hlediska.

Jestliže si pozorovatelé nezapojení do konfliktu přáli úspěch těchto konferencí, nesměli se omezit na pouhou sofistiku, ale museli všemožně tlačit na účastníky, aby zmíněný názor přijali za svůj. Pokud totiž někdo zvnějšku na jedné straně vyjadřuje touhu po mírovém řešení a na druhé straně poskytuje některému z účastníků důvod pochybovat o mírovém řešení, jde o pokrytectví.

V případě tří nigerijsko-biaferských konferencí Británie a Amerika na diplomatické úrovni a Británie i praktickými kroky utvrzovaly Nigérii v původním přesvědčení, že vojenské řešení je nadosah, zatímco mírové řešení dlouhodobě neobstojí. Proto bylo vždy po několika hodinách po zahájení jasné, že nigerijská delegace se dostavila výhradně kvůli dojednání podmínek biaferské kapitulace. Protože jednání neměla reálný základ, válka musela pokračovat. A také pokračovala. Část odpovědnosti za to nesou zmíněné velmoci a také nečinné africké státy, které se ve věci, která se stala hanbou celého kontinentu, nechaly přesvědčit k pasivní politice.

První konference byla výsledkem diplomatické činnosti tajemníka Britského společenství Arnolda Smithe, přívětivého Kanaďana vyznačujícího se dobrou vůlí a nedostatkem prohnanosti. Ten se na začátku jara 1968 několikrát obrátil na Nigerijce a poté Biafřanům oznámil, že jejich nepřátelé chtějí vyjednávat o míru. Biafřané si po celou válku nic jiného nepřáli, a tak souhlasili. Plán konference měl být dohodnut na předběžných rozhovorech v sídle Marlborough House v Londýně.

Tou dobou byla Nigérie pod tlakem. Selhalo několik pokusů dobýt důležité biaferské město Port Harcourt od moře a velitel 3. divize slíbil, že přístav obsadí do konce května.

Zatímco 3. divize těžkopádně postupovala bažinami směrem na Port Harcourt, na diplomatickém poli se znepokojivě měnila situace. 13. dubna Tanzanie uznala Biafru za suverénní stát. To povzbudilo Biafřany a podkopalo morálku Nigerijců až do posledního pěšáka. V této kritické chvíli, kdy o následování tanzanského příkladu uvažovaly Pobřeží slonoviny a Gabon, Nigerijci sdělili Smithovi, že jsou ochotni vyjednávat. Na biaferské straně převládal dojem, že výraz „hrát o čas“ by byl trefnější, neboť pád Port Harcourtu okamžitě obrátí africké diplomatické tendence na opačnou stranu. Což se také stalo.

Předběžné rozhovory začaly v Londýně 2. května za přítomnosti předsedy nejvyššího biaferského soudu Louise Mbanefa, který vedl delegaci Biafry, a Anthonyho Enahora v čele nigerijské delegace. Mělo se diskutovat o místu konference, předsedovi, mezinárodních pozorovatelích (pokud budou přítomni) a programu. Od začátku se potvrzovalo biaferské podezření, že cílem vyjednávání je hra o čas.

Mbanefo řekl Smithovi, že podle jeho názoru rozhovory nemohou být úspěšné. Prvním důvodem bylo britské odmítnutí pozastavit zbrojní pomoc Lagosu na dobu jednání, což v Nigérii nezůstalo bez odezvy, a druhým složení nigerijské delegace.

Kromě Enahora v ní byli Amino Kano, seveřan, ale ne člen tamní vlády, který nemohl hovořit za severní Nigérii, a tři biaferští kolaboranti: Asika, Igbo jmenovaný Lagosem do čela igboského území, brigádní generál George Kurubo, odpadlík z Rivers, k němuž se nehlásili jeho vlastní lidé a který sloužil v biaferské armádě, než přeběhl k Nigerijcům, protože mu nabídli místo velvyslance v Moskvě, a Ikpeme, Efik z Calabaru, který ve městě zastupoval Lagos během represálií proti jeho etniku na konci listopadu a v prosinci.

Situaci lze přirovnat k tomu, že by za jihovietnamskou delegaci v Paříži hovořili tři zběhlí členové Vietcongu. Je jasné, jak by Vietcong a severní Vietnamci reagovali.

Mbanefo však pokračoval v jednání, ačkoli tuto skupinu rozhodně nemohl považovat za kompetentní zástupce nigerijského lidu. Biafřané požadovali, aby se konference konala v. Dakaru, což Enahoro odmítl, aniž navrhl jiné místo. Po třídenním zdržení Mbanefo Enahora požádal, aby předložil seznam měst, která by vyhovovala Lagosu, a dodal, že Londýn vzhledem k pokračujícím dodávkám britských zbraní nepřichází v úvahu.

Enahoro přišel se soupisem sedmnácti hlavních měst zemí Britského společenství, z nichž se Mbanefo rozhodl pro Kampalu, která byla na jeho vlastním seznamu druhá. Tuto možnost si ale nechával v záloze. Enahorovi nezbylo než potvrdit Kampalu, hlavní město Ugandy. Biafra navrhla, aby konferenci vedl nezávislý předseda a tři mezinárodní pozorovatelé, protože po Aburi si uvědomovala, že přítomnost nestranných svědků je u podobných jednání nezbytná. Enahoro nesouhlasil a požadoval, aby se tato věc rozhodla až v Kampale. Mbanefo ustoupil. Po další přestávce se začalo mluvit o programu.

Mbanefo do něj chtěl zařadit dva body: dohodu o zastavení palby a poté vyjednání podmínek budoucího soužití obou stran, tedy politické řešení. Enahoro přišel se sedmibodovým programem, který se ve výsledku rovnal úplné a bezpodmínečné kapitulaci Biafry. Mbanefo namítl, že hlavním cílem rozhovorů je přerušení bojů, a že dokud neutichnou zbraně, nelze přejít k čemukoli dalšímu. Navíc zdůraznil, že původní Smithova nabídka se týkala rozhovorů o zastavení palby bez předběžných podmínek. Nakonec byl dvoubodový program přijat.

Konference začala v Kampale ve čtvrtek 23. května 1968. Téhož dne nigerijské předsunuté jednotky vstoupily do Port Harcourtu a jednání se změnilo v řečnické cvičení. Trvalo dva dny, než se dohodlo, že konference nebude mít žádného předsedu a jen jednoho pozorovatele. Biafřané navrhli ugandského prezidenta Miltona Oboteho, takže Nigerijci museli buď souhlasit, nebo urazit hostitele. Rozhodli se pro první možnost a dr. Obote do funkce jmenoval svého ministra zahraničí Sama Odaku. V sobotu si Nigerijci stěžovali, že jim chybí jeden z jejich zapisovatelů, jistý Johnson Banjo, a že nemohou pokračovat, dokud se nenajde.

Tou dobou již jednání připomínala komickou operu a plukovník Ojukwu je z Umuahii rozezleně označil za „příšernou frašku.“ V neděli dopoledne se Enahoro nemohl účastnit jednání, protože musel do kostela, a pod dvěma různými záminkami se omluvil také na odpoledne a večer. Chtěl se sejít s prezidentem Obotem a pak požádal o soukromý rozhovor s Mbanefem. Konference ustrnula na mrtvém bodě.

V úterý Enahoro předložil dvanáctibodový návrh biaferské kapitulace, odzbrojení její armády, nigerijské správy území a osudu biaferského vedení. Mbanefo mu připomněl, že se v Kampale sešli především kvůli jednání o zastavení palby a že politické řešení přijde na řadu až později. Enahoro trval na svém návrhu, čímž v podstatě obrátil program konference. Mezitím dorazila zpráva o dobytí Port Harcourtu, čímž padly veškeré šance na změnu myšlení lagoské vlády.

Během rozhovorů v Londýně a Kampale Biafru uznaly tři další země, 8. května Pobřeží slonoviny, 14. května Gabon a 20. května Zambie. Novinky o situaci v Port Harcourtu, které do Kampaly přicházely od 23. do 27. května, však zmařily naději, že by tato uznání mohla mít vliv na nigerijskou politiku.

Tou dobou se předpokládalo, že obsazení letiště v Port Harcourtu, které přišlo několik dní po dobytí města, Biafru odřízne od vnějšího světa a zbrojních dodávek. Převládal názor, že biaferský odpor nebude delší než čtrnáct dní.

Avšak uznání, jemuž bezstarostní Nigerijci nevěnovali zvláštní pozornost, znepokojilo britskou a americkou vládu.

V zákulisí se rozběhla intenzivní diplomatická jednání s cílem zapůsobit na další země, které by se snad chtěly připojit. Joseph Palmer, náměstek ministra zahraničí Spojených států pro africké záležitosti a bývalý velvyslanec v Nigérii, podnikl cestu po západní Africe a v soukromých i veřejných vystoupeních se vyslovoval proti Biafře a ve prospěch Nigérie. Toto úsilí přineslo ovoce, neboť vlna uznávání ustala a tři další africké země, které plukovníkovi Ojukwuovi neformálně slíbily uznat Biafru, se rozhodly změnit názor, neboť jejich hospodářství v různé míře závisela na pomoci v dolarech.

V pátek 31. května Mbanefo řekl nejprve dr. Obotemu a pak i tisku, že podle mínění jeho země je Nigérie zcela přesvědčena o možnosti vojenského řešení a že biaferská delegace jen ztrácí čas a hodlá odcestovat. Soudě podle jejich článků, většina mezinárodních dopisovatelů už dříve dospěla ke stejnému názoru.

Mbanefo se zklamaný, ale neztrácející naději vrátil nikoli do Biafry, nýbrž do Londýna, kde sedm dní jednal s britskými představiteli a nakonec požádal o schůzku s předsedou vlády Haroldem Wilsonem. Místo ní mu zavolal jakýsi úředník a navrhl setkání se státním ministrem pro záležitosti Britského společenství lordem Shepherdem. Mbanefo souhlasil a k jednání došlo v domě Arnolda Smithe. Lord Shepherd diskusi zahájil obrovským faux pas.

Jak vyplynulo z jeho projevu, domníval se, že Biafřané jsou nepříliš známý několikatisícový kmen, žijící kdesi v buši. I ostřílení veteráni jako stálý podtajemník sir Morrice James se raději rozpačitě dívali z okna. Bylo to první vystoupení lorda Shepherda na diplomatické scéně.

Oba muži se setkali celkem třikrát a lord Shepherd pokaždé zdůrazňoval touhu britské vlády zastavit palbu a usednout za jednací stůl. Zajímal se, zda by Biafra souhlasila s britským zprostředkováním. Mbanefo užasl nad tím, že Shepherd vůbec nechápe situaci, a připomněl, že Británie je pro jeho vládu zcela nevhodným prostředníkem, neboť dodává zbraně Lagosu. Podle zpráv v tisku objem jejich dodávek rostl. Toto stanovisko lorda Shepherda zaskočilo.

Přesto přišel s vlastním plánem zastavení bojů, který na Mbanefovu žádost také sepsal. Ukázalo se, že se od biaferského návrhu nijak zásadně neliší. Zastavení palby, potřeba mezinárodních mírových sil a následná jednání o politickém řešení – to všechno si odpovídalo. Lord Shepherd se tvářil spokojeně a řekl, že se vypraví do Lagosu a zkusí získat podporu pro základní postup, který vyhovoval Britům i Biafřanům. Mbanefa požádal, aby na něj počkal v Londýně, ale ten se rozhodl raději odcestovat zpátky do Biafry a slíbil, že se do Londýna vrátí, pokud Shepherdova mise skončí úspěšně. Shepherd odletěl 13. června a Mbanefo o den později.

Následující události pozorovatelům vyrazily dech. Shepherdův plán byl v Lagosu jednoznačně odmítnut, pokud jej vůbec někdo vyslechl. Podle Nigerijců muselo před zastavením palby přijít politické řešení v podobě biaferské kapitulace. Lord Shepherd se nenechal odradit a odletěl do Calabaru, který v té době patřil Nigerijcům. Zde se vydával za prostředníka, pronášel projevy a v rozhovorech dával zřetelně najevo, že se během několika dnů stal věrným obhájcem Nigérie a jejích argumentů.

Když se na něj obrátili dva dopisovatelé News of the World, Noyes Thomas a Graham Stanford, a připomněli, jaké utrpení na vlastní oči viděli na ibibioském území okupovaném Nigerijci, především v Ikot Ekpene, lord Shepherd byl překvapený a šokovaný. Zakrátko se však znovu ocitl ve středu pozornosti, mával jásajícímu davu (biaferští agenti později vypověděli, že velkou část tvořili jorubští vojáci v civilních šatech), a dokonce si s ním prý zanotoval žalm „Hospodin je můj pastýř“. Neodbytně se vnucovalo srovnání s misí lorda Runcimana v Československu v roce 1938 a s návštěvou tohoto komického hraběte na zámku v Petrovicích. V Lagosu pronesl další projevy, v nichž se jednoznačně přiklonil na nigerijskou stranu, a když odlétal, šance na jednání o míru s jeho prostřednictvím byla prakticky nulová.

Britská diplomacie v této věci narazila na hranice svých možností a navzdory pozdějším tvrzením o úspěších v podobě leteckých koridorů, koncesí, předběžných dohod a podobně bylo jasné, že britská vláda k míru v Nigérii ničím nepřispěla a spíše jej svou pokračující politikou oddalovala. Pozorovatelé si kladli otázku, proč se Británie, disponující zkušenými diplomaty jako sir Humphrey Trevelyan, který si tak obratně počínal v Adenu, rozhodla při řešení natolik delikátní situace, jako byla válka mezi Nigérii a Biafrou, spoléhat na služby lorda Shepherda, jenž nebyl profesionální diplomat.

Další pokus se uskutečnil na africké půdě. Etiopský císař Haile Selassie už několik měsíců předsedal šestičlennému Výboru Organizace africké jednoty pro Nigérii. Tento výbor se od zimy na delší dobu odmlčel poté, co vyhověl výzvě generála Gowona, aby jeho členové nejezdili do Biafry. Císař se spojil s hlavami pěti zbývajících států, tedy Libérie, Konga-Kinshasy, Kamerunu, Ghany a Nigeru, a svolal konferenci do hlavního města posledně jmenovaného státu, Niamey. Hostitelem byl nigerský prezident Hamani Diori. Jednání začalo v pondělí 15. července a následujícího dne se objevil také generál Gowon. Sotva odpoledne odletěl domů, výbor pozval plukovníka Ojukwua, aby se dostavil a přednesl své argumenty.

Zpráva do Biafry dorazila nejprve prostřednictvím rozhlasu, ale oficiální pozvání přišlo přes kancelář gabonského prezidenta Bonga až v noci. Na druhý den, tedy na středu, měl plukovník Ojukwu už dlouho naplánovanou tiskovou konferenci v Abě, na níž navrhl dva způsoby přepravy potravinové pomoci do Biafry ke zmírnění utrpení hladovějících. Prvním byla vodní cesta po moři a poté po řece Niger do přístavu Oguta, který měli Biafřané dosud pevně v moci. Druhý počítal s neutrální mezinárodní správou Port Harcourtu a patnáct kilometrů širokým koridorem k frontové linii severně od města, kde by potraviny přebíral Biaferský červený kříž. Novináři se ho na konferenci zeptali, zda se chystá do Niamey, ale on smutně zavrtěl hlavou a řekl, že by rád, avšak nedovoluje to vojenská situace.

Ještě téhož dne večer měl důvod změnit názor. Dorazila zpráva, že je bezpečné okamžitě odcestovat, a tak Ojukwu narychlo svolal Výkonnou radu a krátce po půlnoci 18. července se s nepočetnou skupinou delegátů vydal na cestu. Před svítáním přistáli v Librevillu, kde na ně na základě tipu čekal Bruce Oudes, kanadský novinář důkladně obeznámený s děním v Africe, a informace se dostala na veřejnost. Po snídani s prezidentem Bongem plukovník Ojukwu odletěl na sever soukromým proudovým letadlem prezidenta Pobřeží slonoviny Houphoueta-Boignyho, který mu svůj stroj dal plně k dispozici.

Do projevu k výboru plukovník Ojukwu naplno vložil své přesvědčovací schopnosti a osobnost. Vrátil se k návrhu jednoho či dvou humanitárních koridorů po souši nebo po vodě. Připomněl biaferské zájmy. Výbor, v němž zasedali zástupci tří vlád do té doby Biafře nepřátelských, vyjádřil souhlas, což nigerijskou delegaci poněkud vyděsilo.

V pátek plukovník Ojukwu opustil Niamey a odletěl do Abidžanu k soukromým rozhovorům s prezidentem Houphouetem-Boignym. V sobotu se vrátil do Biafry a vedením biaferské delegace v Niamey pověřil profesora Eniho Njokua. Ještě v neděli uspořádal tiskovou konferenci v jedné příjemné zahradě v Owerri a vyjádřil mírný optimismus ohledně blížící se mírové konference v Addis Abebě v Etiopii, jež byla nejdůležitějším výsledkem jeho návštěvy Niamey.

V Niamey mezitím delegace diskutovaly o humanitární pomoci, která se od začátku července dostávala do centra světové pozornosti. Byla dohodnuta různá kritéria pro koridory, a když pak podle nich byly posouzeny dosud předložené návrhy, ukázalo se, že biaferská vodní cesta bude praktičtější, levnější, přepraví se po ní více nákladu, je s ní spojeno méně strategických nevýhod pro obě strany a poskytuje lepší záruky proti zneužití než nigerijská varianta severního pozemního koridoru z Enugu do Awgu. Vzápětí nigerijská strana zařadila zpátečku, a když měla objasnit, proč jsou pro ni všechna odsouhlasená kritéria náhle nepřijatelná, vedoucí delegace Allison Ayida v souvislosti s trpícími dětmi vyslovil názor, který je citován v následující kapitole: „Vyhladovění je legitimní válečná zbraň a my rozhodně máme v úmyslu využít ji proti povstalcům.“

Od této chvíle se Nigérie zatvrzele stavěla proti přepravě humanitární pomoci do Biafry, a pokud se ji ve výjimečných případech podařilo přesvědčit, nebyla to zásluha britské vlády, ale sílícího tlaku z celého světa, vycházejícího z veřejného mínění. Přesto byl schválen program konference v Addis Abebě a tentokrát se řídil podle Nigerijců: nejprve politické urovnání a teprve pak zastavení palby.

Konference v Addis Abebě začala v pondělí 29. července. Plukovník Ojukwu z Biafry odletěl předešlého večera a zamířil rovnou do etiopského hlavního města. Měl s sebou početnější delegaci a cestoval větším letadlem, které mu rovněž poskytl prezident Pobřeží slonoviny. Generál Gowon podle očekávání účast odmítl nebo mu ji rozmluvili poradci, kteří si dobře uvědomovali, že srovnání s biaferským vůdcem by pro něj nevyznělo příznivě.

První schůzka se zahajovacími proslovy vůdců obou delegací byla otevřená a účastnili se jí zástupci hlav všech afrických států, některé hlavy států osobně, všichni diplomaté z Addis Abeby, spousta pozorovatelů a zástup reportérů. Enahoro požadoval, aby novináři a zejména televizní kamery museli sál opustit. Když neuspěl, omezil svůj projev na dvanáct minut.

Potom vstal plukovník Ojukwu. Začal něčím, co znělo jako prosba ve jménu biaferského lidu o humanitární pomoc. Po čtyřech odstavcích prozradil, že doslovně cituje řeč Haileho Selassieho ke Společnosti národů, která zazněla v roce 1936, po napadení Habeše fašisty. Jeho tah vyšel. Projev trval hodinu a deset minut a popsal dějiny biaferského lidu od počátku přes perzekuce, spory a odtržení až k následnému utrpení. Když se posadil, zařadil se k několika málo mužům na světě, kterým se na převážně diplomatickém shromáždění dostalo ovací vestoje. Během sedmdesáti minut Biafra přestala být záležitostí Nigérie, Afriky, Británie nebo Britského společenství národů. Změnila se v celosvětový problém. Plukovník Ojukwu se ve čtyřiatřiceti letech stal světovou osobností, což se plně projevilo o čtyřiadvacet dnů později, když se jeho tvář objevila na titulní straně časopisu Time.

Jakmile blesky fotoaparátů pohasly, konference v Addis Abebě se zadrhla. Podobně jako dřívější setkání zabředla do zdržení, odkladů, názorových neshod a zlomyslností. Trvala celkem pět týdnů, ale světová pozornost, která jí jako jediná mohla poskytnout rozhodující impulz, se zatím obrátila k sovětskému vpádu do Československa.

Nigerijská delegace se znovu zaměřila na zdržování.Ozastavení palby se již nemluvilo, neboť nigerijská 3. divize 17. srpna překročila řeku Imo a ohrožovala Abu, největší město zůstávající v držení Biafřanů. Americký dodavatel Wharton jako by začal pochybovat. Jižně od Aby se biaferští vojáci bránili na pěti místech se dvěma kulkami na muže a den. Letadla s municí vypovídala službu, obracela se a shazovala náklad do moře. Navzdory obrovským ztrátám Nigerijci 4. září 1968 Abu dobyli.

Všichni s napětím očekávali konferenci hlav států Organizace africké jednoty, která byla naplánována na 14. září do Alžíru. Velitel nigerijské 3. divize dostával z Lagosu pokyny, že do té doby musí obsadit Owerri nebo alespoň letiště v Uli. Africké státy nakloněné Biafře prozradily, že před alžírskou konferencí se je britská a americká diplomacie pokoušely přesvědčit, že Biafra padne. Nátlak byl doplněn i finančními pobídkami. A fungoval.

Program summitu dojednaný na schůzce, která se v Alžíru konala od 8. září, se o Nigérii a Biafře vůbec nezmiňoval. Následná konference začala 14. září. 3. divize po marné snaze obsadit letiště v Uli zaútočila 12. září na Owerri. Biafřany stále trápil nedostatek munice (americký dodavatel skončil a náhradní řešení ještě nebylo úplně dokončeno), a proto stáli proti britským obrněným vozidlům Saladin se svou obvyklou hrstí nábojů. Owerri padlo 16. září. Následujícího dne alžírská konference schválila poměrem dvaatřiceti hlasů ku čtyřem narychlo sepsané usnesení, které Biafřany vyzývalo ke spolupráci s Nigerijci na obnovení územní celistvosti federace, jinými slovy ke kapitulaci.

Tímto činem si organizace, která se s hrdostí prohlašuje za nositele morálky na kontinentu, umyla ruce nad největším africkým problémem svědomí. Přišel nejhlubší propad biaferských nadějí, vojenských i politických. V té době a v následujících týdnech se prakticky nikdo neodvážil připomenout, že Biafra ještě úplně nepadla. Trvalo celých sto dní, než si svět uvědomil, že Biafra žije a pořád bojuje.

Mezitím se situace ve většině aspektů změnila. V Biafře výrazně vzrostla morálka a sebedůvěra a zvýšil se objem přicházející i očekávané pomoci. Biaferské oddíly poprvé od začátku války přešly do protiútoku. Několik států se přestalo ohlížet na Británii a vyhlásilo, že budou aktivně usilovat o nastolení míru. V Nigérii byla podepsána dohoda s Ruskem, která otevřela dveře sovětské infiltraci do všech sfér nigerijského života. Na severu přibývalo zvěstí o nespokojenosti emírů, jimž se nezamlouvala vláda úředníků z menšinových kmenů, která nedokázala plnit své sliby. Na západě vypukly nepokoje, střílelo se a probíhalo masové zatýkání. V Americe zvolili Nixona.

Diplomatické selhání nebylo způsobeno ani tak nigerijskými představiteli, jejichž snaha hájit osobní zájmy byla vcelku pochopitelná, ale spíše neschopností těch, kteří na ně mohli zapůsobit. Základní předpoklad všech nigerijských delegací, že vojenské řešení je možné a proveditelné, nikdy nebyl otřesen a jejich podporovatelé se je ani nepokusili přesvědčit o něčem jiném. Šance zůstala nevyužita.

V roce 1968 nebyla jednání o míru o nic úspěšnější než v roce 1938, a to převážně z důvodů, které již byly popsány. V roce 1969 se kromě mnoha neoficiálních kontaktů mezi diplomaty různých zemí a biaferskými a nigerijskými představiteli konala jen jedna skutečná mírová konference. Uskutečnila se v Monrovii v Libérii 18. a 19. dubna a skončila stejným fiaskem jako tři předešlé v roce 1968.

Na začátku dubna biaferská vláda obdržela od liberijského prezidenta Williama Tubmana písemné pozvání, aby bez jakýchkoli předběžných podmínek vyslala do Monrovie delegaci k mírovým rozhovorům. Delegaci tvořili Louis Mbanefo, komisař pro domácí záležitosti Christopher Mojekwu, komisař pro půdu a vyměřování E. Bassey, biaferský zvláštní zástupce v Londýně Ignatius Kogbara a dva úředníci. 14. dubna odcestovali z Biafry a šestnáctého dorazili do liberijského hlavního města, kde se jim dostalo zdvořilého přijetí.

Následná konference byla dalším pokusem šestičlenného výboru Organizace africké jednoty přimět obě strany k mírové dohodě. Šesti prostředníky se stali hostitel prezident Tubman, etiopský císař Haile Selassie, nigerský prezident Hamani Diori, kamerunský prezident Ahmadou Ahidjo, prezident Konga-Kinshasy Joseph Mobutu a za Ghanu John Harlley, místopředseda Rady národního osvobození. Nigerijskou delegaci vedli komisař práce Femi Okunu a Allison Ayida.

Zahajovací projev obstaral prezident Tubman a po něm promluvil etiopský císař. Pak začalo jednání. Byl večer 18. dubna.

Program konference byl neobvyklý. Nejprve si „panel“ pozval nigerijskou delegaci a pětačtyřicet minut s ní hovořil za zavřenými dveřmi. Potom přišla řada na biaferskou delegaci. Mbanefo prostředníkům přednesl připravenou řeč, sdělil, že chce učinit jisté návrhy ohledně zastavení palby, a pak s nimi šestici seznámil. Jeden z prostředníků se ho zeptal, zda je Biafra ochotna přijmout dohled mírových sil nad oběma válčícími stranami. Mbanefo odpověděl, že je to možné za předpokladu, že bude uzavřeno příměří.

Téhož dne večer byl požádán, aby se sešel se dvěma ze šesti prostředníků na uzavřené schůzce. Ukázalo se, že jde o prezidenty Tubmana a Dioriho. Požádali Mbanefa, aby shrnul biaferská stanoviska, a on jim vyhověl. Vysvětlil, že Biafra usiluje především o vlastní bezpečnost a ochranu životů a majetku občanů. Biafřané byli ochotni diskutovat o „jednotné Nigérii“, avšak nejdřív muselo být jasné, co toto spojení znamená.

Zdálo se, že oba naslouchající prezidenti biaferská stanoviska chápou. Prezident Diori navrhl pro mírovou konferenci program, jehož cílem bylo dosažení vnější a vnitřní bezpečnosti Biafry, zajištěné mezinárodními silami. Návrh byl přednesen ústně francouzsky a Mbanefo požádal o jeho písemnou verzi v angličtině. Prezident Diori souhlasil a řekl generálnímu tajemníkovi OAJ Diallovi Tellimu, který seděl vedle něj, aby návrh nechal zaznamenat a přeložit.

Telli vyšel z místnosti, ale za pět minut byl zpátky a francouzsky cosi řekl nigerskému prezidentovi. Hamani Diori dvakrát či třikrát zopakoval francouzské spojení „securité interne et externe.“ Telli zase odešel, avšak zjevně si slova nigerského prezidenta nevzal k srdci, protože za deset minut se vrátil s tím, že s oběma prezidenty chtějí mluvit jejich kolegové z OAJ. Všichni na čtyřicet minut zmizeli a poté prezident Diori přinesl anglický dokument, ve kterém se psalo pouze o mírových jednáních na základě konceptu jednotné Nigérie. Zmínka o vnitřní a vnější bezpečnosti Biafry vypadla.

Mbanefo zopakoval, že je ochoten o jednotné Nigérii diskutovat, ale nikoli za podmínky předchozího uznání tohoto stále nejasného pojmu. Řekl, že dokument přijme, pokud z něj bude vyškrtnuta formulace, která naznačuje přijetí myšlenky jednotné Nigérie Biafrou ještě před jednáním. S tím byly rozhovory toho dne přerušeny.

Následujícího rána se prezident Tubman Mbanefa zeptal, jestli četl New York Times. Vedoucí biaferské delegace odpověděl, že nečetl. Tubman řekl, že v nich vyšel článek, podle něhož generál Gowon v Lagosu přislíbil jednání o všem ostatním za podmínky biaferského přijetí jednotné Nigérie. Prezident Tubman se domníval, že tím je vyjádřeno vše podstatné. Mbanefo odpověděl, že dotyčného novináře zná, že Gowonovo prohlášení pro něj není ničím novým a že si nedokáže představit významnější diplomatickou iniciativu započatou na základě novinové zprávy.

Den minul dalšími neplodnými hovory, přičemž obě delegace zůstaly oddělené a Telli působil jako posel mezi jednacími sály. Mbanefo do večera nabyl dojmu, že Telli stojí výrazně na federální straně. Večer se delegace konečně sešly na plenárním zasedání se šesticí prostředníků. Císař Haile Selassie Mbanefovi předal dokument v angličtině, již projednaný s Nigerijci, a prosil, aby jej Biafřané přijali.

K Mbanefovu zděšení byl návrh ještě horší než ten, s nímž předešlého večera přišel Telli. Vyplývalo z něj, že veškerá budoucí jednání se budou odehrávat jedině na základě biaferského uznání zásady jednotné Nigérie. Mbanefo dokument odmítl a znovu objasnil důvod. Připomněl, že byl do Monrovie pozván k jednání o míru bez jakýchkoli předběžných podmínek. Pak s kolegy shledali, že jim jsou předkládány stejné nigerijské podmínky jako dříve, a to údajnými prostředníky.

Na pozdější tiskové konferenci předseda biaferského nejvyššího soudu vyjádřil mínění, že OAJ neměla vůli ani prostředky k průlomu ve stávající patové situaci. Nebyl učiněn žádný seriózní pokus přimět obě strany ke společnému jednání.

Jednatřicátého července do Kampaly v Ugandě přiletěl na čtyřdenní návštěvu papež, aby svatořečil několik ugandských křesťanských mučedníků. Panovaly naděje, že jeho přítomnost na kontinentu by mohla vést k obnovení mírových jednání. Generál Ojukwu navrhl příměří na dobu papežovy návštěvy na africké půdě, ale Lagos odmítl. Ačkoli se papež Pavel VI. během pobytu v Kampale sešel odděleně s biaferskými i nigerijskými zástupci, nic z těchto schůzek nevzešlo.

Ke konci roku 1969 pozorovatelé chovali chabou naději, že vhledem k válečné únavě na obou stranách a protiválečným nepokojům v západní Nigérii by nový rok mohl přinést nějakou čerstvou a smysluplnější mírovou iniciativu.

Takovému průlomu však bránily dvě věci. První byla absence prostředníka, kterého by obě strany respektovaly pro jeho sílu a vážily by si ho kvůli jeho bezúhonnosti. Druhým faktorem bylo odhodlání federálního režimu držet se původního názoru, že nigerijsko-biaferský problém lze vyřešit pokračujícími boji. V tomto směru se mohl spolehnout především na podporu britské vlády, jejíž ministři dávali v závěru roku 1969 ve svých prohlášeních jasně najevo, že Londýn hodlá Lagosu nadále pomáhat, a to až do úplného vítězství nad Biafrou, i kdyby k němu mělo dojít vyhladověním obyvatel a nikoli vojenskými prostředky.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Otázka genocidy

Genocida je ošklivé slovo. Označují se jím nejhorší zločiny, jichž je člověk schopen. Co genocida znamená v moderním světě? Jaká míra násilí vůči lidem opravňuje k použití tohoto slova? Jaké musejí být úmysly, aby byla splněna kritéria? Po letech studia přední světové právnické mozky sestavily definici, která pak byla včleněna do Úmluvy o zabránění a trestání zločinu genocidia Organizace spojených národů, přijaté 9. prosince 1948. Její druhý článek zní:

V této Úmluvě se genocidiem rozumí kterýkoli z níže uvedených činů, spáchaných v úmyslu zničit úplně nebo částečně některou národní, ethnickou, rasovou nebo náboženskou skupinu jako takovou:

usmrcení příslušníků takové skupiny;

způsobení těžkých tělesných ublížení nebo duševních poruch členům takové skupiny;

úmyslné uvedení kterékoli skupiny do takových životních podmínek, které mají přivodit její úplné nebo částečné fysické zničení;

opatření směřující k tomu, aby se v takové skupině bránilo rození dětí;

násilné převádění dětí z jedné skupiny do jiné.

V prvním článku se píše, že genocida, ať spáchaná v míru nebo za války, je zločinem podle mezinárodního práva, a čtvrtý článek jasně stanoví, že odpovědnost mohou nést ústavně odpovědní vládní činitelé, veřejní úředníci i osoby soukromé.

Jistě, ve válce jsou lidé zabíjeni, a protože všichni patří k určité národnostní, etnické, rasové nebo náboženské skupině, tento odstavec je možná až příliš všeobecný pro praktické uplatnění. Teprve dodatek „v úmyslu“ činí rozdíl mezi obvyklými válečnými oběťmi a oběťmi zločinu genocidy. Vraždící strana musí projevit úmysl zničit a oběti musejí patřit k jedné národnostní, etnické, rasové nebo náboženské skupině.

V rámci právního názoru na genocidu se ustálila ještě dvě další hlediska: především není třeba prokazovat úmysl hlavy státu na straně útočníka. Ke spáchání genocidy může zavelet jednotlivý generál, a přece odpovědnost ponese nejvyšší velitel, který by měl být schopen řídit své ozbrojené síly. Za druhé, záměrná likvidace vedoucích kádrů nějaké rasové skupiny, jež vede k zániku vzdělané elity, může být považována za genocidu, i když většina obyvatelstva zůstane naživu v podobě bezradné masy pologramotného rolnictva. Lze prohlásit, že taková společnost byla jako skupina oslabena.

Biaferská obvinění vůči nigerijské vládě a ozbrojeným silám se týkají pěti bodů: pogromů v Severní a Západní oblasti a Lagosu v roce 1966, chování nigerijské armády ve vztahu k civilnímu obyvatelstvu, které se s ní v průběhu války setkalo, výběru cílů ze strany nigerijského vojenského letectva, selektivního vraždění zajatých náčelníků, vůdců, správců, učitelů a techniků a údajného záměrného vyvolání hladomoru, na který zahraniční odborníci předem upozorňovali a který v roce 1968 připravil o život přibližně půl milionu dětí ve věku jednoho roku až deseti let.

O masakrech z roku 1966 už bylo řečeno dost. Všeobecně se uznává, že tyto vraždy měly „genocidní rozměry“, a existuje mnoho důkazů, že byly plánované, řízené a organizované muži, kteří věděli, co dělají. Ústřední vláda nikdy nenařídila jejich vyšetření a nebyly stanoveny žádné tresty ani kompenzace, které by vyplynuly z patřičného uplatnění práva.

Masové zabíjení biaferských civilistů a igboských obyvatel Středozápadní oblasti je stejně nevyvratitelné. Po stažení biaferských sil ze středozápadu na konci září 1967 po šestitýdenní okupaci začala série masakrů igboských občanů. Vysvětlení, že nebylo možné rozlišovat mezi vojáky a civilisty, neobstojí, neboť ozbrojené síly ustoupily téměř ve všech případech ještě dřív, než se 2. divize federální armády dostala na dostřel. Masakry viděla řada zahraničních obyvatel různých středozápadních měst a hodně se o nich psalo ve světovém tisku. Postačí několik příkladů:

New York Review, 21. prosince 1967: „V některých krajích mimo Východní oblast, které dočasně držely biaferské síly, například v Benin City a Středozápadní oblasti, byli Igbové zabíjeni místním obyvatelstvem, čemuž federální armáda v nejlepším případě mlčky přihlížela. V Beninu takto zahynulo asi tisíc igboských civilistů.“

Washington Morning Post, 27. září 1967: „Ale po obsazení Benin City federální armádou severní vojáci pobili asi pět set igboských civilistů, které hledali dům od domu.“

Londýnský Observer, 21. ledna 1968: „K nejhoršímu masakru došlo v igboském městě Asaba, kde bylo sedm set igboských mužů postaveno ke zdi a zastřeleno.“

New York Times, 10. ledna 1968: „Kodex [Gowonova pravidla chování] zůstal zachován prakticky jen ve federální propagandě. Federální vojáci při vyhánění biaferských sil ze Středozápadní oblasti údajně zabili nebo přihlíželi, jak je davem vražděno, více než pět tisíc Igbů v Benin City, Warri, Sapele, Agboru a Asabě.“

Čistě igboské město Asaba, o němž se zmínil Observer, leží na západním břehu Nigeru. Vraždění zde propuklo poté, co se biaferští vojáci vrátili po mostě do své země. Později Biafru i Nigérii navštívil monsignor Georges Rocheau, jehož papež vyslal prošetřit situaci. V Asabě, již právě drželi Nigerijci, Rocheau mluvil s kněžími, kteří tam působili.

5. dubna 1968 poskytl rozhovor francouzskému večerníku Le Monde a řekl: „Byla to genocida, například masakry v roce 1966… Dva regiony značně utrpěly [v důsledku bojů]. Především mezi městy Benin City a Asaba, kde zůstali jen vdovy a sirotci, federální vojáci tu totiž z neznámých důvodů povraždili všechny muže.“

Podle očitých svědků masakru nigerijský velitel nařídit popravit všechny Igby mužského pohlaví starší deseti let.

Zabíjení na středozápadě nijak nesouviselo s nigerijským válečným úsilím a Biafřané je vesměs považovali za pouhou předzvěst následujících událostí. Skutečnost, že převážná část igboského obyvatelstva středozápadu zůstala po stažení biaferských jednotek podle Banjových rozkazů na místě, naznačovala, že tito lidé byli přesvědčeni, že se oni ani Igbové z opačného břehu Nigeru nedopustili ničeho, čím by si vysloužili odvetu. Kdyby přítomnosti biaferské armády využili k utlačování neigboských sousedů, překotně by prchali s ustupujícími Biafřany.

Později došlo k dalším masakrům v Calabaru v Biafře. Novinář Alfred Friendly pro New York Times z 18. ledna napsal: „Nedávno v Calabaru, přístavu v separatistické oblasti obsazené federálními silami, vojáci údajně zastřelili nejméně tisícovku a možná dva tisíce Igbů, převážně civilistů… Někteří mrtví patří k menšinovému kmeni Efiků, který podle Lagosu podporuje federaci a ne samostatnost.“

Tyto zprávy poskytovaly jen povrchní obraz událostí. Záměrně jsem dal slovo zahraničním dopisovatelům, ale výpovědi utečenců se již rozrostly na tisíce stran. Od podzimu1967 igboského obyvatelstva středozápadu výrazně ubylo. Calabar byl posledním městem, v němž Igbové zůstali, protože věřili, že jim nehrozí žádné nebezpečí. Od té doby až na výjimky prchali a někteří se s obavami vraceli až po několika měsících. Všechna biaferská města, která padla do nigerijských rukou, jsou v porovnání s původním stavem poloprázdná. Mnoho novinářů psalo o tom, co v nich viděli nebo co o nich slyšeli, ale není třeba je citovat. Po bojích s biaferskými komandy jsem za nigerijskými liniemi viděl opuštěné vesnice, zničené farmy, pobořené a vyloupené domy, spálená obydlí a podél cest těla rolníků, kteří byli příliš naivní nebo pomalí a nechali se dostihnout federální armádou. Vraždění civilistů se neomezovalo na igboské oblasti; o těžkých ztrátách informovali plukovníka Ojukwua také vyslanci Efiků, Calabarů, Ibibiů a Ogoniů. Zabíjení nebylo jen první reakcí armády omámené vítězstvím nebo touhou po odplatě. Na to bylo příliš systematické a metodické.

Pokračovalo i poté, co nigerijská 3. divize plukovníka Adekunleho, proslulého rozkazem střílet na všechno, co se hýbe, překonala řeku Imo a pokračovala jejím údolím. Ve městě Akwa, kam jsem došel s biaferskými zvědy, jsem viděl mrtvoly obyvatel uprchlického tábora, více než pěti set lidí, kteří už za sebou měli útěk z jižních končin. Zaskočil je nečekaný výpad federálního vojska. Ve vesnicích Ubute a Ozata jižně od Aby jsme s maloumobilní jednotkou spatřili příklady usedlostí, jejichž obyvatelé neměli čas uniknout. Tito vesničané byli zastřeleni se svázanýma rukama a ze vzhledu žen se dalo soudit, že byly před smrtí nebo po smrti odporně zohaveny. Mrtvé děti ležely jako panenky ve vysoké trávě.

Do Onitshy jsem se dostal v březnu 1968 s biaferským 29. praporem, jenž po hlavní cestě pronásledoval předsunuté jednotky nigerijské 2. divize. Viděli jsme tři sta famíků apoštolské církve, kteří se zdrželi modlitbami za vykoupení, a následně byli vyvlečeni z kostela a zastřeleni. Jedna žena přežila díky tomu, že předstírala smrt, a později ji ošetřoval anglický lékař dr. Ian Hyde.

Každá válka přináší nevinné oběti, občasné excesy a někdy i svévolné brutální činy řadových vojáků. Jen málokdy se ale takto zavrženíhodné skutky odehrávají na tak rozsáhlém území a jsou páchány tolika různými armádními jednotkami.

Výpovědí Biafřanů, kteří přežili, neustále přibývá a za hranicemi Biafry bývají zlehčovány jako součást Ojukwuovy ničeho se neštítící propagandy. Na návrh britské vlády vznikla skupina zahraničních pozorovatelů, jež potom doprovázela nigerijské jednotky v různých sektorech a sepsala zprávu, podle níž nebyly zaznamenány žádné známky genocidy. Tato iniciativa k zamaskování faktů slavila úspěch, neboť výsledky byly hojně publikovány a posloužily jako základ několika uklidňujících projevů v britské Dolní sněmovně.

Její myšlenka však byla od základů špatná. Nenalezení důkazů, že došlo ke zločinu, pokud komisi na místo dovedli údajní pachatelé, je třeba označit za postup, jenž by stěží přesvědčil kteréhokoli policejního kadeta. Z právního hlediska, je-li někdo obviněn z vraždy, nemá smysl zvát k soudu svědky, kteří nic podezřelého neviděli, zejména pokud se na místě činu pohybovali v doprovodu obžalovaného. Výpovědi lidí, kteří zvěrstva viděli na vlastní oči, jsou stále odmítány světem, jenž dává přednost životu v nevědomosti.

Svědectví zachráněných Igbů, Efiků a Calabarů není možné odbýt mávnutím ruky. Důkazy, na jejichž základě dostali nacističtí váleční zločinci provaz, nepřinesla hrstka pozorovatelů doprovázejících wehrmacht; devadesát procent pocházelo od přeživších obětí, Židů, Rusů, Poláků a tak dále. Jejich výpovědi nebyly v Norimberku odmítnuty jako židovská propaganda. Asi devět procent důkazů tvořily nacistické dokumenty a necelé jedno procento německá přiznání.

Je nepravděpodobné, že by v oblastech s tak výrazným zastoupením Evropanů jako Středozápadní oblast a Biafra nikdo z těchto lidí pracujících na různých projektech nezaznamenal, co se děje. Otázkou zůstává, proč jich tak málo, s výjimkou několika kněží a lékařů, promluvilo. Odpověď je nejspíš stejná jako ve všech jiných situacích, kdy je obtížné sehnat svědky, což se často stává policistům po celém světě.

Lidé se zkrátka nechtějí do ničeho plést, hlavně pokud by z toho mohli mít nepříjemnosti. Místní obyvatele evropského původu lze v zásadě rozdělit do tří skupin.

Podnikatelé ochotně vyprávějí, co se v jejich okolí dělo, ale jen v soukromí nad skleničkou, přičemž chvatně dodávají: „Ale nepište o tom, kamaráde. Moje firma by měla potíže, kdyby se něco dostalo do novin.“ Většina obchodníků na obou stranách pracuje pro společnosti, které působí v celé někdejší Nigérii, a tak si nechtějí pohněvat zaměstnavatele očerňováním federální armády nebo vlády v tisku.

Státní úředníci zpravidla mají spolehlivé informace o událostech ve své oblasti a téměř nic jim neunikne. Také oni se vyznačují sklonem k bázlivosti, protože nebývají nijak bohatí, spoléhají se na penzi a nechtějí přijít o práci a slibně se vyvíjející kariéru kvůli několika nactiutrhačným odstavcům v novinách.

Třetí skupinu tvoří kněží. Tito muži znají obyvatele svých farností, jsou s nimi v kontaktu i poté, co sami odejdou, a získávají od nich zprávy z okupovaných území. V Biafře bývají sdílní v soukromí, ale zřídkakdy souhlasí s otištěním svých názorů. Knězovým posláním je chránit, a proto si klade následující otázky: Co by se stalo s mým stádem, kdyby mě vyhostili? Jaká je moje skutečná povinnost vůči farníkům a vůči padlým? Jestliže promluví, mohou ohrozit svou církev nebo být vypovězeni ze země, takže pravděpodobně dojdou k názoru, že svým ovečkám nejlépe poslouží, pokud zůstanou na místě, i když to znamená držet jazyk za zuby.

Kněží v Biafře dostávali dopisy, v nichž je kolegové pokračující v nebezpečné misionářské činnosti na území pod kontrolou nigerijské armády žádali, aby se o nich příliš nemluvilo. Duchovenstvo, a zejména to katolické, tvoří výborně informovanou celostátní síť. Přístup Vatikánu překvapil a zarmoutil nigerijskou vládu, která si podle všeho neuvědomovala, že představitelé katolické církve nyní disponují nejlépe zdokumentovanou historií toho, co se odehrálo v obsazených částech Biafry.

V této souvislosti zřejmě nezaškodí podívat se krátce na obvinění vznesená protistranou. Jak nigerijská armáda dobývala různé menšinové oblasti, vždy se našli jednotlivci, kteří prohlašovali, že Igbové proti menšinám organizovali pogromy. Část těchto tvrzení pronikla do západního světa a potěšila extrémní příznivce federální vlády. Vyprávělo se o stovkách lidí, kteří si před zastřelením museli vykopat hroby, což byl postup zavedený nacistickými Einsatzgruppen ve východní Evropě. Římskokatoličtí (evropští) farní kněží z některých míst, kde k těmto masakrům údajně došlo, dnes pobývají v neokupované Biafře. Jeden z nich mi řekl: „Byl jsem tam celou dobu. Je naprosto nemyslitelné, aby se něco takového přihodilo, aniž by o tom věděla celá farnost. Určitě bych o tom slyšel. Jsem si jistý, že se nic podobného nestalo.“

Výše postavený kněz ze stejného řádu dodal: „V téhle zemi se nemůže stát nic, co by se farní kněží velice rychle nedozvěděli. Každý den chodíme poslouchat zpovědi farníků z těch nejzapadlejších oblastí a slyšíme taky všechny místní klepy. Podrobnosti by brzy věděl nejen farní kněz, ale celý řád. Kdyby se něco takového přihodilo, okamžitě bych vyrazil za plukovníkem Ojukwuem.“

Těžko si lze představit jiný důvod, proč by Irové středního věku o masakrech lhali, kdyby se skutečně odehrály, než že by se obávali msty. Ti, kteří znají plukovníka Ojukwua a Biafru, dobře vědí, že biaferský vůdce není tyran, jenž by se mstil kněžím, a že jakýkoli pokus trestat římskokatolickou církev by v Biafře vedl k pádu případného despoty.

Co se týče selektivního vraždění obecních představených, jedinými důkazy doposud zůstávají výpovědi biaferských svědků. Ti vyprávějí o popravách učitelů, náčelníků a starších na mnoha místech, ale hlavně v menšinových oblastech, částečně kvůli tomu, že tyto oblasti tvoří většinu obsazeného území, a zčásti proto, že Igbové už nespoléhali na soucit a utíkali. Zprávy o rozvracení místních společenství přišly z Ikot Ekpene, Uyo a Annangu (oblast Ibibiů), Degemy, Brassu a Bonny (oblasti Rivers; králové Bonny, Opoba a Kalabari nyní pobývají jako utečenci u plukovníka Ojukwua), Calabaru (oblast Efiků a Calabarů), Ugepu, Itigide a Ndiby (oblasti Ekoiů, Igbů a jižních Ogojů) a krajů Ogoni a Ikwerre, obývaných etniky téhož jména. V mnoha případech prý šlo o veřejné popravy, které museli sledovat vesničané shromáždění uprostřed obce. Významná je skutečnost, že většina uprchlíků z menšinových oblastí do neokupované Biafry vyrazila po několika týdnech pod nadvládou Nigerijců.

Válka ve vzduchu nutně vyvolává rozporuplné emoce. Civilisté odjakživa bývali oběťmi bombardérů a stíhaček útočících na pozemní cíle. Od Guerniky si svět musel zvykat na odvetné nálety na civilní obyvatelstvo. Za druhé světové války bombardéry obou stran dnem i nocí srovnávaly se zemí nepřátelská města, byť tato města zpravidla byla také průmyslovými centry. Bombardování nikdy nemůže být zcela přesné, dokonce ani při využití nejmodernějších naváděcích systémů. Avšak postupy nigerijského vojenského letectva, vybaveného Ruskem a často spoléhajícího na egyptské piloty, odporují všem existujícím pravidlům. Jen málokdy letadla podpořila pozemní síly nebo byla využita proti biaferskému pozemnímu vojsku. Pokud se tak stalo, bombardéry většinou létaly velmi vysoko, mimo dostřel protiletadlových zbraní, a nazdařbůh shazovaly pumy, které pak obvykle dopadly do buše. A také byly strategické cíle na biaferské straně – mosty, železnice, kasárna – jen výjimečně zasaženy nebo alespoň terčem útoku, neboť je chránily raketové systémy Bofors nebo těžké dělostřelectvo.

Většina leteckých útoků se zaměřovala na civilní obyvatelstvo. Bombardéry a stíhačky při nízkých přeletech rozsévaly zkázu mezi prostými lidmi až příliš často na to, aby se dalo uvěřit výmluvám, že šlo o náhodu nebo omyl. K vysoce ceněným cílům podle všeho patřily nemocnice (nebo cokoli označeného červeným křížem jako humanitární letiště v Obilagu), přeplněné obytné čtvrtě, kostely o nedělích a tržiště kolem poledního. Trhy jsou po celé Africe plné žen, které na zádech mívají připásané děti. 17. února 1968 na tržišti v Awgu jeden bombardér zabil sto tři lidi za necelou minutu a v říjnu zahynulo pět set deset osob v Aguleri. Nálety už nikdo nespočítá, ale celkem si vyžádaly životy nejméně pěti tisíc lidí a několik tisíc dalších bylo nadosmrti zmrzačeno.

Opakované výzvy generála Gowona, aby se útoky soustředily jen na vojenské cíle, na jeho letectvo neměly o nic větší vliv než na armádu. Navzdory periodickým poklesům intenzity nálety pokračovaly po celou válku. Když v Umuahii vznikala tato kniha, během vánočního týdne šestkrát přiletěly letouny MiG-17 a Iljušin Il-28 a bez ohledu na příměří vyhlášené generálem Gowonem zabily s pomocí pum, raket a kanónů přes sto lidí a dalších tři sta zranily.

Právníci se však dosud přou, zda je nasazení letadel a trhavin proti bezbranným civilistům s cílem zabíjet, ničit nemocnice a nahánět hrůzu součástí genocidy.

„Někdo by mohl říci, že to [masové vyhladovění] je legitimní aspekt války,“ prohlásil nigerijský komisař pro informace Anthony Enahoro, obvykle pokládaný za nejvyššího politického představitele v Lagosu, na tiskové konferenci v New Yorku v červenci 1968. Na mírových rozhovorech v nigerském Niamey o dva týdny později šéf nigerijské delegace odmítl uvažovat nad podmínkami pro vytvoření humanitárního koridoru a dodal: „Vyhladovění je legitimní válečná zbraň a my rozhodně máme v úmyslu využít ji proti povstalcům.“

Tato dvě prohlášení, pocházející od dvou vysokých představitelů státu, lze považovat za výraz nigerijské vládní politiky. Druhé vyjadřuje filozofii a záměr. To, co následovalo, nemůže být ospravedlněno jako politováníhodný, ale nezbytný vedlejší produkt války. Ačkoli byly poblíž biaferských hranic k dispozici dostatečné zásoby potravin a prostředky pro jejich přepravu k potřebným, na podvýživu a související choroby zemřelo pět set tisíc dětí, těhotných žen a kojících matek. O této tragédii pojednává jiná kapitola.

Dopravit jídlo do oblastí dosti daleko za předsunutými federálními jednotkami však bylo poměrně snadné. Mezinárodní agentury disponovaly loděmi, letadly, vrtulníky, nákladními vozy, dodávkami a technických personálem. Brzy si však začaly stěžovat, že jejich práci komplikuje přístup nigerijské armády. Vojáci zabavovali lodě a letadla a vykládali z nich potravinovou pomoc, aby je mohli využít k přepravě zbraní, vojáků a střeliva. Pytle s jídlem končily ve skladištích federální armády nebo byly prodávány na černém trhu. Někteří humanitární pracovníci na protest rezignovali.

V posledním říjnovém týdnu roku 1968 se díky nočnímu leteckému mostu do neokupovaných oblastí Biafry podařilo vyřešit problém podvýživy a přinejmenším dočasně zachránit zbývající děti. Ironií osudu Harold Wilson právě v té době připustil, že nesnáze v pozemní dopravě humanitárních dodávek na území ovládaná Nigerijci jsou způsobeny obstrukcemi federální armády.

Jeden článek Úmluvy o zabránění a trestání zločinu genocidia Organizace spojených národů se zmiňuje o „národních, ethnických, rasových nebo náboženských skupinách“. Není pochyb o tom, že Biafřané jako národ či soubor etnických skupin této definici vyhovují. Pokud jde o „úmysl“ zmíněný ve druhém článku, situace je poněkud komplikovanější. Úmysl se nedokazuje snadno, neboť se týká pochodů uvnitř lidské mysli, pokud není zaznamenán na papír.

Úmysl je však zřejmý, jestliže schází jakékoli jiné věrohodné vysvětlení. Soudce může obžalovanému, jehož se chystá odsoudit, říci: „Nedokážu si představit, že jste nevěděl… existuje mnoho důkazů, ze kterých vyplývá, že jste si musel být vědom důsledků svého jednání… navzdory opakovaným upozorněním jste neudělal nic k odvrácení… atd.“ Takové formulace se u soudu používají často a lze jimi podle zákona prokázat úmysl. Žhář, který úmyslně zapálí dům, čímž usmrtí jeho obyvatele, se nemůže obhajovat tím, že nechtěl nikomu ublížit. Podobně je na tom generál Gowon, když prohlašuje, že nemá nic proti Igbům, což se údajně týká vedení i řadových občanů, a přece nedokázal podniknout žádné kroky, aby svým ozbrojeným silám zabránil v jednání, které šokovalo většinu světa.

Občas se ale na světlo dostanou skutečné důkazy o úmyslu, a to nikoli díky buřičům, ale přičiněním vysoce postavených politiků či úředníků nebo propagandistických médií ve službách federální vlády.

Dr. Conor Cruise O’Brien, 21. prosince 1967: „Bohužel tato [Gowonova] osvěta z nejvyšší úrovně nedosahuje příliš hluboko: minulý měsíc prý jeden lagoský policejní důstojník řekl, že’je třeba výrazně snížit počet Igbů.‘ (New York Review.)“

George T. Orick ve studii The World Game of Patronization: „Biaferští obyvatelé vědí, že federální vojáci v poslední době zavraždili v oblastech bojů přes deset tisíc civilistů, a proto citlivě vnímají rozdíly mezi federálním vysíláním z Lagosu, které jim slibuje bezpečnost, a poněkud realističtějším vysíláním Rádia Kaduna ze severního hlavního města, které se zabývá konečným řešením igboského problému a vyjmenovává igboské představitele určené k likvidaci. Jestliže se bojovní Biafřané nehodlají za žádnou cenu vzdát, je to tím, že jim jde doslova o holý život.“

Znělkou vládního Rádia Kaduna je hauská píseň, jejíž text v překladu zní: „Pojďme je zničit. Vypleníme jejich majetek, znásilníme jejich ženy, zabijeme jejich muže a necháme je bezmocně naříkat. Dokončíme pogrom z roku 1966,“

Edmund C. Schwarzenbach, Swiss Review of Africa, únor 1968:

Rozhovor s jedním z nejmocnějších ministrů přesvědčivě ukázal, jaké jsou politické cíle federální vlády… Ministr se zaobíral otázkou opětovného začlenění Igbů do budoucího státu… Podle něj je cílem války a vlastně i řešením celého problému „v budoucnu Igby v jejich vlastním zájmu diskriminovat“. Tato diskriminace by je především připravila o území s bohatými ropnými nalezišti ve Východní oblasti, která Igbové na začátku koloniálního období (1900) neobývali, a to na základě navrhovaného uspořádání s dvanácti státy. Kromě toho by Igbové měli omezenou volnost pohybu, aby nemohli pronikat do jiných částí země. Ministr prohlásil, že rozhodně nepřichází v úvahu, že by Igbové měli přístup k moři.

Odkaz na „navrhované uspořádání s dvanácti státy“ naznačuje, že k rozhovoru muselo dojít před odtržením východu od Nigérie. Po vypuknutí války jeden zkušený kanadský dopisovatel řekl autorovi: „Minulý týden jsem mluvil s Enahorem a zeptal jsem se ho, jestli se Igbové po válce budou moci pohybovat po Nigérii. Odpověděl: ‚Chlapci z armády mi pověděli, že nemají v úmyslu nechat jich mimo Středovýchodní stát naživu víc než padesát tisíc.‘“

Zajímavé je srovnání s nacistickým přístupem k Židům za Hitlerovy vlády. Nacistický plán pro Židy v Německu neměl jen jednu fázi, ale hned tři: za prvé, diskriminace s pomocí zákonů, ztráta pracovních příležitostí a občanských práv, doprovázená rozsáhlým pronásledováním, rabováním a zastrašováním; za druhé, rozvrácení ghett a všech židovských obcí a poté jejich přesídlení do východních oblastí Říše; za třetí, konečné řešení v podobě nucených prací pro práceschopné a vyhubení ostatních.

V případě Biafřanů už první dvě fáze proběhly a území na východě, kam přesídlili, se prakticky stalo vlastí Igbů a příbuzných východních etnik. Rozdíl spočíval v tom, že Biafřané poté začali dovážet zbraně, aby se mohli bránit proti utlačovatelům. Ale i nejstřízlivější a nejnestrannější pozorovatelé v Biafře již dávno ztratili iluze, že místní obyvatelé mají nějakou šanci přežít nigerijskou okupaci jako svébytná etnická skupina.

Od autora by bylo troufalé stavět se do role vyšetřovatele nebo soudce. Výše uvedené důkazy a vlastně všechny dostupné důkazy jsou stále jen špičkou ledovce. K sestavení úplného obrazu bude zapotřebí práce profesionálního týmu vyšetřovatelů, pracujících pro nezávislý tribunál, poté musí veškerou dokumentaci prostudovat porota složená z právních odborníků a teprve pak bude možné dát dohromady obžalobu.

Ale už teď lze některé body formulovat s absolutní jistotou. Za prvé, s ohledem na vše, co se událo, nigerijská vojenská vláda a její vůdce, tedy vrchní velitel, nemohou uniknout před odpovědností podle zákona.

Za druhé, již nyní existuje dost důvodů pro obžalobu jednotlivých velitelů nigerijské armády z podněcování nebo vykonání řady masových vražd nad rámec nezbytných válečných operací.

Za třetí, obvinění z genocidy je příliš vážné na to, aby soudní pravomoc, kterou signatáři prostřednictvím úmluvy svěřili Organizaci spojených národů, začala s vyšetřováním až po válce nebo žádné neproběhlo. Má-li být úmluva něčím víc než bezcenným listem papíru, k zahájení vyšetřování musí stačit důvodné podezření. Toto důvodné podezření vzniklo již před mnoha měsíci a Organizace spojených národů porušuje vlastní závazek, včleněný do prvního článku, pokud se věcí odmítá zabývat.

A konečně, ať se Nigerijci dopustili čehokoli, britská vláda Harolda Wilsona se dobrovolně stala jejich spolupachatelem. Od prosince 1968 se se již nedalo hovořit o neutralitě ani aktivní neutralitě, nevědomosti či pomoci spřátelené vládě. Podíl je neoddiskutovatelný.

Časopis Spectator, který si běžně nelibuje v divokých nadsázkách, v úvodníku z 31. května 1968 napsal: „Poprvé v našich dějinách se Británie stala aktivním spoluviníkem úmyslného zabíjení stovek tisíc mužů, žen a dětí, jejichž jediným proviněním byla příslušnost k národu postavenému mimo zákon, jinými slovy spoluviníkem genocidy. A britská veřejnost společně s nečinnou opozicí odvracela zrak a nechala vládu bez překážek pokračovat v tomto hanebném počínání.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Role tisku

Světový tisk konfliktu mezi Nigérii a Biafrou věnoval přiměřenou pozornost. Nějaký čas však trvalo, než příběh, novinářsky řečeno, dostal šťávu.

Ze začátku válka postupovala mílovými kroky a reportéři předpokládali, že si do Biafry zaskočí jen na týden. Brzy mělo být po všem. Kromě toho není jednoduché „prodat“ africkou válku šéfům zahraničních redakcí, kteří dobře vědí, že převážnou část jejich čtenářů násilí v Africe ničím neohromí. Obrovskou většinu světových hromadných sdělovacích prostředků ovládají běloši; vyrábějí nejvíc novin a časopisů i rozhlasových a televizních programů a jejich cílovou skupinou jsou také zejména běloši.

Tisk v Asii a Jižní Americe je spíše provinční a zprávy ze světa, jichž nepřináší mnoho, přebírá od mezinárodních zpravodajských agentur. V Africe noviny, jak je známe z Evropy a Severní Ameriky, téměř neexistují a o šíření zpráv se stará hlavně rozhlas, přičemž éter ovládají vysílače podávající události z pohledu vlád Británie, Spojených států, Egypta, Ruska a Číny.

Na jaře 1968 byla válka pro většinu obyvatel západníEvropy a Severní Ameriky pořád okrajovou záležitostí. Vyšlo pár článků, ještě méně hlubších analýz a série reportáží většinou vycházely jeden týden, což znamenalo, že noviny na místo právě na tak dlouho vyslaly reportéra a nechtějí, aby se za jejich peníze zašíval. Nikomu se však nedařilo vzbudit celostátní zájem nebo zapůsobit na veřejnost mimo Nigérii.

V polovině dubna se do regionu vypravili čtyři reportéři z nejvlivnějších britských listů. Byli to William Norris z Times, Walter Partington Daily Expressu, Richard Hall z Guardianu a Norman Kirkham z Daily Telegraphu. Viděli bombardování Aby nigerijským letounem Iljušin Il-28. Při náletu zahynulo přes osmdesát lidí a skoro sto bylo zraněno. Nečekaný a barbarský útok v poklidném čase oběda, proměna obyčejné ulice v márnici během několika vteřin a pohled na roztrhaná těla, to všechno na reportéry hluboce zapůsobilo. Všichni čtyři nálet barvitě vylíčili a dva nikoho nenechali na pochybách, co si o něm myslí. V Británii jejich texty vzedmuly první vlnu zájmu veřejnosti.

V polovině května vyšel můj článek v Sunday Times a měl jistý omezený ohlas. Šlo o výsledek desetitýdenního pobytu u biaferské armády, často ve společnosti komand, která při bleskových výpadech pronikala za nigerijské linie. Naskytla se mi možnost na vlastní oči vidět, jak se nigerijští vojáci chovají k igboskému civilnímu obyvatelstvu. Události, jichž jsem byl svědkem, později v Lagosu rozhodně popřel generál Gowon, ale od té doby několik cizinců potvrdilo, že se doopravdy dějí.

Velký zvrat přišel v červnu. V tomto měsíci po Biafře cestoval Michael Leapman, dopisovatel listu Sun pro země Britského společenství, a v masové míře se projevily první známky hladovění a podvýživy dětské populace. Leapman zavětřil téma a Sun mu pár dní po sobě poskytoval několikastránkový prostor. Biafra konečně pronikla do titulků. Ostatní noviny se přidaly. Biafřanům, kteří v Londýně lobbovali za svou zemi, se náhle dostávalo sluchu. V parlamentu padaly všetečnější dotazy nejen ohledně možné humanitární pomoci Biafře, ale také v souvislosti s britskými dodávkami zbraní do Nigérie.

Vichřice nabírala na síle. Novináři houfně odlétali do Biafry, někteří psát zprávy o osudu dětí a jiní hledat odlišné „úhly pohledu“. Jejich články otřásly svědomím světa. Dva měsíce po Britech se o věc začali zajímat Západoevropané. Po celé západní Evropě významné organizace svolávaly protestní akce.

Na podzim už Britové a Evropané po tisících pracovali pro Biafru, pro zemi, kterou nikdy neviděli, a její obyvatele, s nimiž se nejspíš nikdy nesetkali. Vybrali peníze, demonstrovali, drželi hladovky, platili celostránkové inzeráty v novinách, přednášeli, tlačili na volené zástupce a vyzývali k činu.

Britská vláda byla nucena odpovídat na stále nepříjemnější otázky, absolvovat dvě debaty ve Sněmovně lordů, popírat, slibovat, vysvětlovat a poskytovat dary. Navzdory ujištění, že pokud v Biafře dojde k závěrečnému útoku nebo „zbytečnému zabíjení“, Británie bude nucena „více než jen přehodnotit svou politiku“, a následné argumentaci, že podpora „rychlé války“ je vlastně v zájmu Biafřanů, se jí stále nedařilo parlament přesvědčit.

Československo, Belgie a Nizozemsko mezitím oznámily, že přestanou Nigérii dodávat zbraně, a zrušily již uzavřené obchody. Itálie vycouvala bez jediného slova. Amerika prohlásila, že nikdy žádné zbraně neposlala (což nebyla pravda), a se stejným tvrzením vystoupily rovněž Francie a Západní Německo (v jejich případě to pravda byla).

V Basileji ve Švýcarsku vedly protesty proti britské vládě ke zrušení Britského týdne a v Downing Street demonstranti rozbili okna. Novináři psali další a další články a veřejnost je nepřestávala hltat. Ve zpětném pohledu je zvláštní, že navzdory úsilí biaferských publicistů a lobbistů přeměnit zapomenutou válku v buši v celosvětový problém, se to podařilo teprve díky důslednému používání psacího stroje a filmového pásu. Projevila se nesmírná moc tisku ovlivňovat mínění, pokud jeho představitelé jednají ve shodě. Zprávy většinou výstižně popisovaly realitu. Některé byly příliš emocionální, jiné nepřesně zacházely s údaji, další vyznívaly kýčovitě či urážlivě. Reportéři zpravidla přicházeli s fakty a novináři v redakcích faktům dodali šťávu, což je obvyklý postup.

Rozhlasové stanice, většinou vlastněné vládami a pověřené úkolem obhajovat vládní stanoviska, se ve zpravodajství zaměřovaly spíše na Nigérii. Kupodivu se ukázalo, že „odbomíci“ na západní Afriku mají špatný odhad, a s nejlepšími zprávami přicházeli obyčejní reportéři, kteří prostě popisova li, co vidí. Většina veteránů ze západní Afriky se na začátku nechala unést, uvěřila v rychlé vítězství Lagosu a šeredně se spletla. Pročítat staré články může být zábavné. V prvních dnech byla hrstka těch, kteří předvídali dlouhou a krvavou válku bez jasného výsledku, zatíženou těmi nejtemnějšími perspektivami mezinárodních intervencí a následné eskalace, považována za naivní blázny se slabostí pro Igby.

Po několika měsících západoafričtí veteráni přicházeli s těmi nejbizamějšími vysvětleními, proč Nigérie nedosáhla rychlého vítězství. Do zpráv i těch nejrealističtějších novinářů se vloudila nevraživost a nevyhnutelně se zaměřila proti arogantnímu národu, který se nadále vzpíral svému rozhodnutému osudu.

Důvodem, proč služebně starší dopisovatelé tisku orientovaného na vládu mívají blízko k lidem, kteří jsou právě u moci, a čerpají od nich nejvíc informací, jsou konexe z dob studií. Londýnské vládní orgány výrazně stranily Nigérii. Dopisovatelé, jejichž životní prostor vymezilo na jedné straně sídlo Úřadu Britského společenství národů a příslušné večírky a na straně druhé kancelář Anthonyho Enahora a bar hotelu Ikoyi, raději věřili všemu, co slyší, než aby se se vypravili do terénu obeznámit se s fakty. Coby příznivci stávajícího uspořádání věcí nechtěli marnit čas na okraji blyštivého světa diplomacie, a proto sepisovali články tak jednostranné, že v nich spíše ospravedlňovali vlastní počínání, než realisticky hodnotili situaci. Dvěma důležitými výjimkami jsou Walter Schwarz, západoafrický dopisovatel Guardianu, a Michael Leapman, dopisovatel deníku Sun pro země Britského společenství. Dokázali, že je možné psát vyvážené a objektivní zprávy, a třebaže se nepřiklonili na jednu ani druhou stranu, říkali věci, které se znepřáteleným vládám nemohly líbit. Oba jsou dodnes nežádoucími osobami jak v Nigérii, tak v Biafře, což vzhledem k zaslepenosti jiných novinářů působí jako ironie osudu.

Z rozhlasových stanic si zmínku zaslouží zahraniční vysílání BBC a hlavně jeho africká část. Po celou válku posluchači i někteří přispěvatelé africké redakce žasli nad množstvím a rozsahem dezinformací, které v programech BBC zazněly. Redakční komentáře se volně prolínaly s údajnými spolehlivými zprávami z Lagosu, takže zanedlouho byl každý, kdo si v Biafře naladil noční vysílání BBC, bez ohledu na barvu pleti neochvějně přesvědčen, že události jsou popisovány z výrazně pronigerijského pohledu.

Reportáže dlouze líčily věci, k nimž prý došlo v Biafře, ale ve skutečnosti se nestaly, zprávy o dobytí biaferských měst přicházely mnohem dřív, než do nich vkročila noha nigerijského vojáka, a prostor dostávaly divoké spekulace vycházející z pouhých fám nebo přehnaně optimistických očekávání nigerijských úřadů. Když se například zbožný katolík plukovník Ojukwu v roce 1968 stáhl před Velikonocemi na týden do ústraní a postil se, hned se hovořilo o tom, že utekl ze země nebo se stal obětí pučistů, a jindy byla popisována demonstrace v Umuahii na podporu Čou En-laje. Ani jedna informace se nezakládala na pravdě.

Neznalý posluchač měl podle všeho nabýt dojmu, že Nigerijci bojují za správnou věc, zatímco Biafřané nikoli, a matoucí bylo rovněž neustálé zdůrazňování, že Biafra stojí na pokraji zhroucení. Reportáže zahraničních vysílání ani zdaleka nedosahovaly novinářských standardů, které se od BBC očekávají a k nimž se sama BBC hrdě hlásí.

Důsledkem bylo všeobecné znechucení Biafřanů i rozčarování Britů žijících v zemi. První si postoj BBC vůči Biafře vysvětlovali tím, že roční rozpočet zahraničního vysílání není hrazen z koncesionářských poplatků, ale ze zvláštních zdrojů přidělovaných ministerstvem financí přes ministerstvo zahraničních věcí a pro záležitosti Britského společenství.

Výjimku představovaly zprávy, které z Nigérie přicházely od Johna Osmana, dopisovatele BBC pro země Britského společenství. Osman jako zkušený a svědomitý reportér poskytoval objektivní a vyvážené informace a později ho plukovník Adekunle při jednom ze svých pověstných záchvatů vzteku vypověděl z Port Harcourtu.

* * *

Ze všech britských i jakýchkoli jiných novin se nejúplnějšími a nejobjektivnějšími zprávami o dění na obou stranách války vyznačovaly londýnské Times. Tomuto deníku se jako jedinému podařilo udržet vysoký standard faktické přesnosti, kdekoli a kdykoli ji okolnosti umožňovaly, a doplňoval jej rozsáhlými a informativními zvláštními články. Zprávy jednoho z reportérů Times, Michaela Wolferse, čněly vysoko nad příspěvky jiných novinářů, kteří v Lagosu bezmyšlenkovitě přebírali tvrzení mluvčích Nigerijské nebo Britské vysoké komise, aniž k nim cokoli přidali. Omezoval se na přesný popis dění, které v nigerijském hlavním městě sám viděl, a vyhýbal se spekulacím o událostech, jež se odehrávaly o šest set kilometrů dál. Jeho práce během pobytu v Lagosu v roce 1969 může sloužit jako vzor toho, jak má vypadat zahraniční zpravodajství.

V únoru a březnu v Londýně došlo k dalšímu periodickému vzedmutí parlamentního, veřejného a novinářského zájmu o Biafru a tentokrát byla přímou příčinou série zpráv a článků, které pro Times sepsal Winston Spencer-Churchill.

Ten se z pověření redakce vypravil nejprve do Nigérie a pak do Biafry. Po návštěvě obou zemí vyprávěl autorovi, že když se vrátil z Nigérie do Londýna, pevně věřil, že v Biafře nejsou bombardovány civilní objekty a že údaje o obětech hladomoru jsou značně přehnané. Toto přesvědčení prý pramenilo zejména z ujišťování britského vysokého komisaře v Lagosu, sira Davida Hunta, a britského vojenského atašé, plukovníka Boba Scotta. Několikadenní návštěva v Biafře pak všechno obrátila naruby.

Když Spencer-Churchill na vlastní oči viděl utrpení způsobené blokádou a teroristickou taktiku nigerijského válečného letectva, pochopil, že žádný britský úředník nemá přehled o tom, co se skutečně děje. Jako první novinář měl odvahu říci (v jedné z úvodních zpráv), že „se zahanbením“ přiznává, že se nechal ošálit lagoskými dezinformacemi.

Třebaže se v Spencer-Churchillových textech neobjevilo nic převratného – o hladomoru a zákeřných náletech se bez většího zájmu psalo už několik měsíců –, spustily v Londýně vlnu dalších článků, dopisů a veřejného zájmu a dodaly na důvěryhodnosti názoru, který do té doby zastávala jen hrstka izolovaných novinářů, totiž že válečné operace nemohou přinést řešení konfliktu mezi Nigérii a Biafrou. Vzápětí se Fleet Street poprvé ohradila proti očerňování jednotlivých novinářů ze strany Britské vysoké komise v Lagosu a londýnského Úřadu pro záležitosti Britského společenství jen kvůli tomu, že popsali, co v Biafre sami viděli, a společně z kolegy z jiných zemí dospěli k jistým závěrům.

Jakmile vyšly Spencer-Churchillovy články, úřady stejnou taktiku vyzkoušely také proti němu. V úvodníku z 12. března si Times stěžovaly na „nenápadnou kampaň“ proti Spencer-Churchillovi a v závěru odsoudily „pokus zakrývat fakta o hladovění, bombardování a umírání s pomocí odkazů na osobní záležitosti“.

Následujícího dne Michael Leapman v dopise šéfredaktorovi Times sdělil, že jeden pracovník Úřadu pro záležitosti Britského společenství volal zástupci šéfredaktora jistého regionálního listu a varoval ho, aby Leapmanovi po jeho třech cestách do Biafry a jedné do Nigérie příliš nevěřil.

Později Leapman prozradil, že o něm kolují pomluvy, že mu za jeho články platil Ojukwu.

Tím osobní výpady úředníků proti novinářům podle všeho skončily a britský tisk mohl o nigerijsko-biaferské válce psát, co sám uznal za vhodné – a převážně se držel faktů.

Osmadvacátého června Times otiskly úvodník „Politika hladomoru.“ Šlo o ostře formulované, argumentačně silné a upřímně vyznívající odsouzení politiky britské vlády ve vztahu ke konfliktu. Nikdo z vlády na něj nereagoval, ve skutečnosti to ani nešlo. Do konce roku proti vládní politice dodávek zbraní Lagosu, které umožňovaly pokračování války, vystoupily všechny důležité britské deníky s výjimkou Daily Telegraphu. Mínění britského tisku však mělo na Wilsona a Stewarta zhruba stejný vliv jako názor církve na konferenci labouristické strany. Přesto lze konstatovat, že ať je Británie kvůli své politice terčem jakéhokoli opovržení, není to vina tisku, který odvedl svou práci a nic jiného dělat nemohl.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Závěr

Nakonec rozsah a vyhlídky nigerijsko-biaferské války znepokojily nejen humanitární organizace, ale i mocné vlády, které si se zpožděním uvědomily, jaké nebezpečí válka přináší. Pochopily, že situace ohrožuje ne pouze Biafru, ale i Nigérii a celou západní Afriku.

Nyní se hovoří o hledání mírového řešení a ti, kteří dříve neochvějně podporovali myšlenku řešení vojenského, nepřesvědčivě prohlašují, že od začátku dávali přednost mírovým rozhovorům.

Pokud jde o Biafru, její pozice není složitá. Biafřané od vypuknutí války vnímali lidský rozměr problému, a proto upřednostňovali politické, nikoli vojenské řešení. Bez ustání předkládali návrhy na zastavení palby, nejspíš proto, že se boje většinou vyvíjely v jejich neprospěch. Ať jsou jejich pohnutky jakékoli, přejí si ukončit válečné operace a vyjednat podmínky míru.

Hlavní překážku na biaferské straně představuje nálada tamních obyvatel. Jejich odtržení od Nigérie provázely tři emoce: pocit odmítnutí, nedůvěra k lagoské vládě a strach z vyhlazení. K nim se později přidala čtvrtá, neuchopitelnější, hlubší, a tedy nebezpečnější. Je to nenávist, čistá, intenzivní a prahnoucí po pomstě.

Někteří z těch, kteří dnes mluví o míru, zejména na Whitehallu, zřejmě mají dojem, že se za minulých osmnáct měsíců nic nezměnilo. Ve skutečnosti se změnilo úplně všechno. Nezáleží na tom, že se „armáda úředníčků“ změnila ve výkonný válečný stroj, ani že získala přístup k většímu množství zbraní. Podstatná je nálada lidí, kteří viděli, jak je celá jejich země rozbíjena a pleněna, jak děti chřadnou a umírají a jak mladí muži hynou po tisících. Ústupky, které se daly dojednat na začátku války, kdyby se někdo ujal zprostředkování, už nepřicházejí v úvahu. Není vyloučeno, že v létě 1967 existovala možnost zachránit přinejmenším nigerijskou konfederaci, v níž by hospodářská spolupráce partnerů zajistila veškeré výhody nabízené federací. Otázkou zůstává, zda by to bylo možné dnes, alespoň krátkodobě. Nemá smysl, aby vyjednavači v oblecích hovořili o přínosech jednotné a harmonické Nigérie a tvářili se překvapeně, že o ně Biafřané nestojí. Bylo prolito příliš mnoho krve a slz, lidé trpěli a bylo zmařeno tolik životů, že se rozhodujícím pocitem stala zatrpklost.

V Biafře si nikdo nedělá iluze o tom, jak by se Biafřané chovali, kdyby se válečná karta obrátila a oni získali převahu nad současnými utlačovateli. Nikdo ani nevěří, že by se neozbrojený Nigerijec bez doprovodu mohl delší dobu procházet mezi Biafřany. Jediným možným výsledkem vojensky vnucené „jednoty“ by byla totální okupace, po čase nevyhnutelně vedoucí k povstání a represáliím, krveprolití, bojům v buši a hladomoru. Cesty dvou národů se již úplně rozdělily.

Jménem biaferského lidu hovoří Poradní shromáždění a Rada náčelníků a starších a ty mají ve věci jasno. Plukovník Ojukwu nemůže jednat proti jejich přáním – případně požadavkům –, a proto často bývá obviňován z neústupnosti, zatvrzelosti a umíněnosti.

Nigerijská pozice je složitější. Za nigerijský lid nikdo nemluví. Tisk, rozhlas a televizi řídí buď přímo vláda, nebo lidé, kteří si uvědomují, že kritizovat vládní politiku může být nebezpečné. Opoziční intelektuálové odešli do exilu jako Pete Enahoro a Tais Solarin nebo sedí ve vězení jako Wole Soyinka. S náčelníky, většinou nejspolehlivějšími mluvčími prostých obyvatel, se nikdo neradí.

Je zajímavé představit si, co by se stalo, kdyby se generál Gowon musel v otázkách své válečné politiky řídit názory nějakého poradního shromáždění, sestávajícího ze zástupců rolníků, akademické obce, odborů, obchodníků a žen, neboť všechny tyto skupiny mají k válce stále větší výhrady. Generál Gowon ale může rozhodovat bez konzultací a nedávno nařídil použití střelných zbraní proti demonstrujícím pěstitelům kakaa v Ibadanu.

Hlas nigerijského lidu je tedy umlčen, takže jej mírotvorci nemohou slyšet a musejí se spokojit s vyjádřeními řadových představitelů režimu, kteří se zajímají spíše o vlastní kariéru než o blaho obyvatel. Nedávná otevřená výzva, aby Rusové sehráli významnější úlohu v nigerijské budoucnosti, je toho jasným důkazem.

Režim se prozatím drží názoru, že vojenské řešení je nejen možné, ale bezprostředně dosažitelné a že hned po konečném vítězství se situace vrátí do normálu. Tuto teorii však nepotvrzují zprávy z Enugu, jež bylo dobyto před více než rokem a dodnes zůstává městem duchů. Nigerijská vláda vyhlásila, že ukončení bojových akcí závisí na řadě podmínek, které Biafřané musejí odsouhlasit, než usednou k jednacímu stolu. Tyto podmínky jsou však formulovány tak, že v podstatě stanovují vše, o čem by se mohlo jednat, tedy budoucí status Biafry, pravidla pro spojení s Nigérii, možnost případné sebeobrany atd.

Podmínkou pro zastavení palby je v podstatě úplná a bezpodmínečná kapitulace Biafry, která se tak vydá na milost a nemilost nigerijské vládě. Lze se domnívat, že Gowonův režim zatím nezměnil svou politiku, podle níž je konečným řešením naprosté vojenské vítězství.

Mezitím však roste nebezpečí. Žádná vláda západního světa dosud neuspěla při prosazování míru. Většina těchto vlád podle všeho přistoupila na britský požadavek, aby se držela stranou, vycházela z domněnky, že Britské společenství národů je tradiční sférou britského vlivu, a nechala se ukonejšit sliby, že brzy bude po všem.

Britská vládní politika dnes leží v troskách. Ukázalo se, že všechny argumenty a vysvětlení vycházely z falešných předpokladů. Dokonce i ujišťování, že díky této politice Británie získá větší vliv na nigerijskou vládu a bude jej moci využít k prosazení míru, se ukázalo jako mylné. Britský vliv nevzrostl a kdysi mocný rádce v nigerijských záležitostech dnes nemůže dělat prakticky nic. Váleční jestřábi, jejichž síla stojí na britských zbraních, si hledají nové přátele a Wilsonova vláda, která se nechce smířit s realitou, nemá dost odvahy k pozitivním krokům ani ke stažení, jímž by uvolnila prostor pro další velmoci.

Současný zmatek prospívá jedině Rusům, jejichž vliv na život v Nigérii je silnější než kdy dřív. Nelze předpokládat, že jim na srdci leží nigerijské zájmy, neboť jim vyhovuje spíše pokračování války, kvůli němuž se nigerijský režim stále víc zadlužuje.

Současnou patovou situaci se zřejmě nepodaří vyřešit, dokud nigerijská vláda nebude nucena pochopit, že bezodkladné zastavení palby je v jejím vlastním zájmu. Takovou změnu názoru může přinést jedině diplomatická iniciativa s podporou velmocí.

Kdyby s přerušením vojenských operací souhlasily obě strany, na příměří by nejspíš musely dohlédnout mírové síly, a to buď mezinárodní sbor, nebo armáda velmoci přijatelné pro Nigérii i pro Biafru. Jedině pak by se dalo spoléhat na přísun humanitární pomoci, která by měla nějakou šanci problém vyřešit.

Jakmile by začal návrat k běžnému životu, byla by nutná dlouhá jednání k nalezení kompromisu pro trvalý mír.

V současnosti se zdá, že takový kompromis by neměl naději na úspěch, pokud by nevycházel z vůle obyvatelstva. Muselo by se tedy uskutečnit lidové hlasování, alespoň mezi menšinovými skupinami, jejichž osud se stal jedním z klíčových problémů probíhající války.

Jen málokdo seriózně předpokládá, že biaferský stát omezený na území Igbů, které dnes Nigerijci nazývají Středovýchodním státem, odříznutý od moře a obklopený ze všech stran Nigérii, by byl životaschopný. Nigerijci učinili jedním z pilířů své politiky předpoklad, že neigboské skupiny na územích, jež jsou dnes Nigérii označována jako Jihovýchodní stát a stát Rivers, byly do hry o samostatnost zavlečeny Igby proti své vůli. Tato otázka se stala natolik zásadní, že je nezbytné zjistit pravdu.

Generál Gowon prozatím odmítá pravdu zjišťovat, i když je zřejmé, že podmínky sotva vyhovují uspořádání nějakého referenda. Kdyby se však referendum konalo, všechny výhody by byly na straně Nigérie, neboť území okupuje její armáda a miliony příslušníků menšinových etnik, která vznik samostatného státu podpořila, pobývají v neobsazené Biafre jako uprchlíci. Bylo by třeba zajistit takový průběh referenda, proti kterému by ani jedna strana nic nenamítala. Za ideálních podmínek by na hlasování dohlížely mírové jednotky a federální armáda by se na nezbytnou dobu stáhla do kasáren.

Veškeré podobné dohady a hypotézy jsou v současnosti čistě spekulativní, což bude platit až do zastavení palby. Není však teorií tvrdit, že soudě podle stavu na konci roku1968 se rozpor mezi národy na východ a na západ od řeky Niger prohloubil natolik, že v bezprostřední budoucnosti bude nějaká forma oddělení nutná, aby se předešlo dalšímu krveprolití.

Další otálení jen komplikuje situaci, prohlubuje nenávist, podněcuje vášně a zhoršuje vyhlídky do budoucna.

Epilog

Předchozí kapitola byla napsána v lednu 1969. Všechny ostatní kapitoly druhé části byly doplněny o údaje až do prosince téhož roku.

Závěr úpravy nepotřeboval, protože válka ustrnula na mrtvém bodě a všechna tvrzení zůstávala v platnosti. Na konci prosince nigerijský čtvrtý „závěrečný útok“ nepřinesl žádné změny. Lord Carrington, stínový ministr obrany britské konzervativní opozice, zavítal na týden do Biafry jako první konzervativní politik na průzkumné misi po dvou a půl letech. Po návratu 22. prosince prohlásil, že konec války je v nedohlednu.

Ve druhém lednovém týdnu 1970 Biafra padla. Přišlo to docela nečekaně. Jeden oddíl na jižní frontě neunesl vyčerpání a nedostatek munice, beze slova svlékl uniformy a zmizel do buše. Nigerijci nijak nereagovali a schopný velitel by dokázal počínající rozklad zastavit. Jenže biaferský velitel schopný nebyl a mezery ve svých liniích si nevšiml. Vojáci po obou stranách trhliny dostali strach a rovněž utekli. Zanedlouho se mezera rozšířila na celou obrannou linii od Aby po okpualský most.

Nigerijské hlídka se v obrněném voze vydala na sever, a když nenarazila na žádný odpor, ujížděla pořád dál. Během jediného dne se fronta zhroutila. Zbývající část biaferské12. divize se rozprchla. 14. divize se mezi okpualským mostem a Nigerem ocitla v obklíčení. Také zde vyčerpaní vojáci mizeli do buše. Nigerijská 3. divize plukovníka Obasanja pronikla do srdce biaferské enklávy a mířila k letišti v Uli.

Nenarážela na žádný odpor. Vojákům po týdnech hladovění nezbývaly síly na boj.

Na posledním zasedání vlády 10. ledna generál Ojukwu (do této hodnosti byl povýšen v roce 1969) ještě jednou vyslechl své poradce. Jejich doporučení bylo téměř jednohlasné. Zůstat a zemřít by bylo zbytečné; zůstat a bojovat z buše by způsobilo další utrpení veškerému obyvatelstvu.

Večer po setmění Ojukwu odjel do Uli, kam už z jižní fronty doléhala nigerijská dělostřelba. S nepočetnou skupinou spolupracovníků nasedl do biaferského stroje L-1049 Super Constellation a odletěl do osamělého exilu. Brigádní generál Effiong, který se stal úřadující hlavou státu, o čtyřiadvacet hodin později dohodl podmínky kapitulace. Dlouhý boj skončil.

Východně od řeky Niger byla Biafra coby někdejší Východní oblast rozdělena do tří států na základě Gowonova výnosu z května 1967, který se stal impulzem k vyhlášení nezávislosti. Na jihu vznikl stát Rivers, v jehož čele stanul vojenský guvernér Diete-Spiff. Na jihovýchodě byl vytvořen Jihovýchodní stát a jeho hlavou se stal plukovník Essuene. Igbové, nejvýznamnější národ Biafry, se museli spokojit s miniaturním Středovýchodním státem. Jeho guvernérem byl jmenován Igbo Ukpabi Asika a jeho vláda proslula nebývalou zkorumpovaností. Nakonec byl v srpnu 1975 odvolán a požádán, aby se podrobil veřejnému vyšetřování.

Po válce se zdálo, že Nigérie prosperuje. Příjmy z ropy rostly a v roce 1973 se její cena na světových trzích zdvojnásobila a poté ještě jednou, když Organizace zemí vyvážejících ropu (OPEC) využila ropné závislosti Západu.

V Londýně si nigerijský režim získal značnou popularitu tím, že podstatnou část své produkce vyvážel do Británie. Pro britský tisk, jako obvykle sledující vládní linii, se Yakubu Gowon stal bezmála světcem. Vyjadřovat se o něm nebo o Nigérii kriticky se napříště nenosilo.

Ke konci Gowonovy vlády se začaly projevovat neblahé důsledky jejího špatného hospodaření. Lagoský přístav ucpaly více než čtyři stovky lodí, čekajících na vyložení, přestaly fungovat telefony, ve veřejných službách zavládl chaos a nikdo celé roky neopravoval cesty. Nakonec začaly negativní články na adresu Gowonova režimu vycházet dokonce i v britských novinách.

Devětadvacátého července 1975, devět let poté, co přes Ironsiho mrtvolu nastoupil k moci, byl Gowon během své účasti na summitu Organizace africké jednoty v ugandské Kampale svržen. Do čela státu se díky slibu, že vymýtí korupci, dostal generál Murtala Mohammed, který okamžitě odvolal guvernéry všech dvanácti států a jmenoval nové. Gowon se uchýlil do exilu v Británii a zanedlouho se zapsal na Warwickou univerzitu a oznámil, že hodlá studovat politickou vědu, protože prý přišel čas něco se o ní dozvědět.

Na druhou stranu je třeba uznat, že po nigerijském vítězství nedošlo k žádným etnickým čistkám, masakrům ani genocidě. Z velké části se o to zasloužila politika usmíření, kterou Yakubu Gowon osobně schválil. Nedostal však příležitost zavést v Nigérii spravedlivý systém vládnutí. Přinejlepším ho lze označit za čestně smýšlejícího čelného představitele severní junty a po jeho odchodu v Nigérii nastal dlouhý soumrak střídajících se vojenských diktátorů, který projasnily jen dvě intervence generála Obasanja.

Na začátku února 1976 přišel k vozu generála Mohammeda, čekajícímu v dopravní zácpě, jeden mladý důstojník a vystřílel do auta dva zásobníky automatické pušky. Mohammed na místě zemřel. Pokus o převrat byl ale potlačen a novou hlavou státu se stal generál Obasanjo, který za války nahradil Adekunleho v čele nigerijské 3. divize.

Generál Emeka Ojukwu mezitím pobýval v exilu v Pobřeží slonoviny. Když tam přijel, měl u sebe přesně jednu stodolarovou bankovku.

Byl to možná jediný člověk, který kdy v západní Africe nezneužil moc k osobnímu obohacení z veřejných zdrojů. Nejenže si nic nepřivlastnil, ale navíc v zájmu státu vynaložil veškerý svůj soukromý majetek, takže se nakonec ocitl na mizině.

Začal od píky a s pomocí malé půjčky od přítele založil dopravní společnost se dvěma nákladními vozy. Do roku 1975 vybudoval síť firem v dopravě, stavebnictví, těžbě štěrku a udělování obchodních licencí…

Celých šest let k němu směřovalo nekonečné procesí Igbů i příslušníků jiných etnik, kteří se za ním tajně vydali přes nigerijskou hranici. Ve Středovýchodním státě se Gowonův režim zoufale snažil najít Igba, který by svůj lid dokázal strhnout podobným charismatem jako Ojukwu. Nikdo neuspěl. Efekt byl spíše opačný. Když lidé viděli všudypřítomnou korupci ve veřejné sféře, nejen Igbové, ale také další Nigerijci vzpomínali na poctivost Ojukwuovy vlády. Do exilu za ním směřovali i delegace Jorubů a Tivů.

Představitelům Pobřeží slonoviny a francouzským státním úředníkům a obchodníkům, jimiž tato země oplývá, trvalo celé roky, než uvěřili, že Ojukwu nemá ve Švýcarsku ukryté peníze z biaferských státních fondů. Někteří ho za to obdivovali, jiní to považovali za šílenství.

Na území Igbů část vzdělané elity v počtu kolem deseti tisíc začala spolupracovat s Nigerijci. Pro masu prostého obyvatelstva, farmáře, drobné obchodníky, řemeslníky a zaměstnance z kanceláří, začaly krušné časy. Postupně se však díky nesmírné pracovitosti dokázali zase postavit na nohy. Mlčky odmítali lagoské Igby, které jim vnucovala Gowonova vláda. Na zdech a bočnicích nákladních aut se objevovaly nápisy: „Akareja [ten, který odešel] se musí vrátit.“

V roce 1979 generál Obasanjo povolil konání voleb, aby umožnil nástup civilní vlády, a poté přišlo krátké období prezidentské kvazidemokracie. Právě Obasanjo v roce 1982 umožnil Ojukwuovi návrat z exilu. Emeka Ojukwu mě pozval, abych ho na cestě doprovázel. Byl to nevšední zážitek.

Ojukwuova skupina se vrátila na základě prezidentské amnestie. Po několika nervózních dnech v Lagosu jsme se linkou nigerijských aerolinií přemístili do Enugu, hlavního města Středovýchodního státu a kraje Igbů. Ať jsme očekávali jakoukoli reakci na návrat vůdce do země po dvanácti letech, nikdo z nás nepředvídal to, co se posléze odehrálo.

Když letadlo zakroužilo nad letištěm v Enugu, spatřili jsme na zemi obrovské moře tváří hledících vzhůru. Nikdy předtím jsem neviděl milion lidí na jednom místě, až teď. Byla to nezapomenutelná scéna.

Po přistání letadlo na dvě hodiny obklopil dav a teprve pak se mohla Ojukwuova kolona pomaličku vydat na pětasedmdesátikilometrovou cestu do jeho rodného města Nnewi. Podél silnice stál další půlmilión lidí. Akareja se vracel.

Po třech dnech a nocích neutuchajících oslav jsem se rozloučil, a protože se na nás stále vztahovala amnestie, zpátky do Londýna jsem se vydal přes zemi, která na mou hlavu kdysi vypsala odměnu. Nikdy jsem se do Nigérie nevrátil a Ojukwua jsem už neviděl.

Emeka Ojukwu podnikl jeden krátký a neúspěšný pokus o návrat do politické arény, když v lednu 1983 kandidoval na senátora za kraj Onitsha. Nevyhrál jen proto, že guvernér státu Igbo volby zmanipuloval a nechal zničit tisíce volebních lístků, aby k vítězství pomohl svému oblíbenému kandidátovi.

Nakonec dopadli špatně všichni. Těsně po Novém roce zase jednou udeřila armáda, ustavila novou vojenskou vládu a všechny politiky zavřela do vězení.

Ojukwu strávil šest měsíců ve věznici Kiri Kiri v Lagosu. Po propuštění se znovu pustil do podnikání a nyní žije střídavě v Lagosu a v Enugu, kde má domy.

Uspěla by Biafra jako nezávislý národní stát? Důkazy naznačují, že ano. K jejím výhodám by patřila ropná ložiska pod zemí, vynalézavý a pracovitý igboský lid a podle mého názoru i vláda vedená absolventem Oxfordu. Většina Afričanů o takovém státě jen sní.

Po převratu z roku 1983 následovalo dalších šestnáct let kruté a prohnilé vlády, dokud těsně před nástupem nového tisíciletí nezemřel nebo nebyl zavražděn poslední despota, brutální generál Sani Abacha. Po jeho smrti kupodivu přišly volby, ve kterých zvítězil nyní již postarší generál Obasanjo a stal se prezidentem, jímž zůstává i v době, kdy píši tyto řádky.

Opravdu však skončilo čtyřicet let převratů, korupce a diktatury? Rád bych věřil, že ano. Před čtyřiatřiceti lety se Emeka Ojukwu pokusil nabídnout svým lidem něco lepšího a Británie víc než kdokoli jiný tuto šanci zmařila.

FREDERICK FORSYTH

HERTFORDSHIRE, srpen 2001

Doslov překladatele

Jako poslední nesplacený dluh vůči českým čtenářům Fredericka Forsytha vychází překlad jeho první knihy Příběh Biafry: Zrození africké legendy. Ta spatřila světlo světa v roce 1969 jako The Biafra Story a podtitul The Making of an African Legend byl k názvu přidán teprve ve vydání z roku 1977. Jak autor uvádí v prologu, převážná část textu vznikla v lednu 1969 a pozdější dodatky ke kapitolám druhé části vylíčily události až do konce téhož roku. Epilog z roku 2001 pak shrnuje vývoj v Biafre a Nigérii v následujících třiceti letech.

Proč Biafra vychází stále znovu (anglicky naposledy v roce 2009) a stojí za pozornost a přečtení i po více než čtyřiceti letech od prvního vydání? Důvodů je několik. Především se od všech ostatních Forsythových prací liší tím, že nejde o beletristické, ale přinejmenším stejně napínavé reportážní dílo, pojednávající o skutečných lidech a o událostech, které se doopravdy odehrály. Čtenář ze svědomitě odvyprávěného děje a hojnosti detailů získává jasnou představu o pečlivosti přípravy na vlastní psaní, napříště jedné z neodmyslitelných ingrediencí autorova úspěchu. Strhující vyprávění dokazuje, že romanopisec Forsyth staví na zkušenostech mladého novinářeForsytha, který působil jako dopisovatel agentury Reuters ve Východním Berlíně a reportér BBC v Africe. Jeho žurnalistickou kariéru ukončily právě válečné reportáže z Biafry, protože byl kvůli svým příliš kritickým postojům propuštěn. Africkou zkušenost následně zúročil v románu Žoldáci z roku 1974 (jeho nové vydání chystá Knižní klub v roce 2012).

Čtenář hlouběji neobeznámený s africkými dějinami dvacátého století může Biafru samozřejmě vnímat prostě jako další Forsythův politický thriller a s jistým napětím očekávat, jak příběh dopadne. Koneckonců, Biafra bývá v učebnicích a encyklopediích označována jako „krátce existující státní útvar“, „odtržená nigerijská provincie“ či „země s jepičím životem“ Zasvěcencům se možná vybaví, že její jméno si za svůj pseudonym zvolil Jello Biafra, někdejší zpěvák punkrockové skupiny Dead Kennedys, a někdo si snad vzpomene, že spojení „Biafra ducha“ použil francouzský básník Louis Aragon pro vystižení situace v Československu po invazi vojsk Varšavské smlouvy v roce 1968. V tomto ohledu je pro českého čtenáře obzvlášť zajímavé Forsythovo střízlivé zhodnocení mediální pozornosti, které se dostalo srpnovým událostem a hladomoru ve vzdálené africké zemi.

Přestože šlo v době vzniku o reportáž, dnes lze Biafru číst také jako historický dokument o epizodě v dějinách nejlidnatější země černého kontinentu. Nezávislá Biafra existovala jen od května 1967 do ledna 1970, a přece je možné na jejím příkladu dokumentovat řadu typických afrických problémů, od národnostní roztříštěnosti států uměle vzniklých v hranicích bývalých kolonií přes krutost vojenských režimů až po strádání civilního obyvatelstva, neodmyslitelně doprovázející většinu ozbrojených konfliktů. Zároveň je třeba mít na paměti, že jde o dějiny poměrně nedávné. Někdejší nigerijský vůdce Yakubu Gowon dosud žije ve Velké Británii a jeho biaferský protějšek Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu zemřel 26. listopadu 2011, shodou okolností jen pár dnů poté, co byl dokončen český překlad Biafry.

Michal Prokop, prosinec 2011

FREDERICK FORSYTH

PŘÍBĚH BIAFRY

ZROZENÍ AFRICKÉ LEGENDY

Z anglického originálu The Biafra Story,

The Making of an African Legend,

vydaného nakladatelstvím Pen & Sword Military

v Barnsley roku 2009,

přeložil Michal Prokop

Obálku navrhl Robin Brichta

Redigoval Michal Hrnčíř

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 296

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2012 jako svou 6083. Publikaci

Sazba TYPOSTUDIO, s. r. o., Praha

Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo @ euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Reportážní příběh z válečného konfliktu v africké Biafře – nigerijské provincii, na jejímž území se nacházejí bohaté zásoby ropy a která se na sklonku šedesátých let minulého století pokusila získat nezávislost – je Forsythovým debutem z roku 1969, ojeho oblíbenosti do dnešní doby však nesporně svědčí trojice reedic na počátku jednadvacátého století, revidovaná a doplněná samotným autorem. Ten pobýval v Biafře nejprve od července do září 1967 jako zpravodaj BBC a poté od února 1968 do konce ledna 1969 coby novinář na volné noze – právě kritický postoj k vývoji místní krize zapříčinil, že byl Forsyth z BBC propuštěn. Jeho poutavé, zaujaté a podrobné vylíčení místní složité politické i sociální situace, okolností, které předcházely konfliktu, a především průběhu následující krvavé občanské války, v níž Biafra pod vedením legendárního generála Ojukwua dokázala díky nezměrnému hrdinství a všeobecnému úsilí obyvatelstva vzdorovat dva a půl roku početní i zbrojní převaze Brity podporovaného Lagosu, neztratilo ani po čtyřiceti letech od prvního vydání na zajímavosti, aktuálnosti a poučnosti. Příběh Biafry, nesoucí všechny rysy Forsythova věcného, precizního stylu, zřetelně předznamenal autorův pozdější fenomenální úspěch na poli politického a špionážního thrilleru.

Frederick Forsyth, anglický spisovatel a novinář, se narodil roku 1938 v Ashfordu. V sedmnácti letech utekl do Španělska, protože ho okouzlilo toreadorské řemeslo; studoval tam na granadské univerzitě a po návratu domů se stal nejmladším pilotem Britského královského letectva. V necelých dvaceti letech se rozhodl pro novinářskou dráhu. Jako reportér agentury Reuters pracoval nejprve v Paříži a později se věnoval východnímu Německu a Československu. Zkušenosti, které ve zpravodajských kruzích získal, jej přivedly k napsání knihy, jež svého autora proslavila doslova po celém světě – rovněž česky byl Den pro Šakala poprvé publikován již po čtyřech letech od originálního vydání v roce 1971. Poté následovaly romány Spis ODESSA, Žoldáci, Ďáblova alternativa, Čtvrtý protokol, Vyjednavač, Mistr klamu, Boží pěst, Ikona, Fantom Manhattanu, Mstitel, Afghánec a Kobra. Kromě nich Frederick Forsyth publikoval také novelu Pastýř, dva svazky povídek – Kvintet (anglicky The Veteran) a Žádné stopy – a Příběh Biafry, prvotinu z roku 1969, jejíž český překlad vychází vůbec poprvé.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai